Dan Simmons: “Ilium”

Od užitka manji duh pak bježi,

Sreći svojoj kojoj teži;

Taj duh, Ocean, gdje vrst sva

Sebi svakog naći zna;

Pa ipak stvara, nadilazi

Svjetove, mora u svojoj snazi

Pretvorivši kreaciju stvorenu

U zelenu Misao, zelenu Sjenu.

(Andrew Marvell: Vrt)

jer se zapl'jeniti dadu goveda i ovce tovne,

Tronozi dadu se steći i konji plavogrivi ktome.

Ali se čovječja duša na povrate ne može uzet

Niti ulovit, kad jednom iz ograde iziđe zubne.

(Ahilej u Homerovoj Ilijadi, Knjiga IX, 405 - 409)

Ogorčeno srce što čeka svoj čas i kuca.

(Robert Browning: Caliban o Setebu)

Zahvale

Iako su mnogi prijevodi Ilijade korišteni u pripremama za pisanje ovog romana, posebno bih želio odati priznanje sljedećim prevoditeljima - Robertu Faglesu, Richmondu Lattimoreu, Alexanderu Popeu, Georgeu Chapmanu, Robertu Fitzgeraldu i Allenu Mandelbaumu. Ljepota njihovih prijevoda je mnogostruka, a njihov talent je izvan shvaćanja ovog autora.

Za dodatnu poeziju i maštovitu prozu vezanu uz Ilijadu, koja mi je pomogla oblikovati ovo djelo odao bih priznanje radovima W. H. Audena, Roberta Browninga, Roberta Gravesa, Christophera Loguea, Roberta Lowella i Alfreda Tennysona.

Za istraživanja i komentare o Ilijadi i Homeru, odajem priznanje radovima čiji su autori Bernard Knox, Richmond Lattimore, Malcolm M. Willcock, A. J. B. Wace, F. H. Stubbings, C. Kerenvi i članovima Homerske scholiae previše brojnima da bi ih se moglo spomenuti.

Za komentare bogate uvidima o Shakespeareu i Browningovom Caliban o Setebu, odajem zahvalno priznanje pisanjima Harolda Blooma, W. H. Audena i izdavačima Nortonove Antologije engleske književnosti. Za uvid u Audenovu interpretaciju Calibana o Setebu i drugim oblicima Calibana, uputio bih čitatelje na knjigu Edwarda Mendelsona “Kasniji Auden”.

“Mahnmutovi” pogledi na Shakespearove sonete uglavnom su nadahnuti predivnom knjigom The Art of Shakespeare's Sonnets (Umjetnost Shakespearovih soneta) Helene Vendler.

Mnogi od komentara Orpha s Ia o djelu Marcela Prousta su nadahnuti knjigom Proust's Way: A Field Guide to In Search ofLost Time (Proustovput: Područni vodič za U potrazi za izgubljenim vremenom) Rogera Shattucka.

Čitateljima zainteresiranim za oponašanje Mahnmutove bardoslaveće ljubavi prema Shakespeareu, preporučio bih knjigu Harolda Blooma Shakespeare: The Invention oj the Human (Shakespeare: Izum Čovjeka), knjigu Hermana Golloba Me and Shakespeare: Adventures with the Bard (Ja i Shakespeare - Avanture s Bardom) i knjigu Parka Honana Shakespeare: A Lije (Shakespearov život).

Za detaljne karte Marsa (prije teraformiranja), dugujem veliku zahvalnost NASA-i, Jet Propulsion Laboratorv i Uncovering the Secrets ofthe Red Planet (Otkrivanje tajni Crvenog planeta), izdanje National Geographic Society, priredio Paul Raeburn, s predgovorom i komentarom koje je napisao Matt Golombeck.

Scientific American bio je bogat izvor detalja, a priznanja bi trebala otići člancima poput “The Hidden Ocean of Europa” (Skriven Europin ocean) Roberta T. Pappalarda, Jamesa W. Heada i Ronalda Greenlvja (listopad 2002), “Quantum Teleporation” Antona Zeilingera (travanj, 2000.) i knjizi How to Build a Time Machine (Kako sagraditi vremenski stroj) Paula Daviesa (rujan, 2002.)

Konačno, moje zahvale Clee Richeson za detalje o tome kako sagraditi vlastitu peć za lijevanje metala s drvenom kupolom.

Piščeva napomena

Kada smo moj mali brat i ja vadili naše igračke vojnike iz kutije, nismo imali problema igrajući se s našim plavim i sivim vojnicima iz vremena Građanskog rata pokraj naših zelenih vojnika iz Drugog svjetskog rata. Volim o tome misliti kao o nedoraslom primjeru onoga što John Keats naziva “negativna sposobnost”. (Također smo imali po jednog Vikinga, kauboja, Indijanca i rimskog centuriona koji su bacali granate, ali oni su bili u našem Vodu vremenskih komandosa. Neke anomalije zahtijevaju ono što ljudi iz Hollywooda uporno nazivaju pozadinom priče.)

U slučaju Ilija, kako god bilo, mislim da je potrebna izvjesna dosljednost. Oni čitatelji kojima su, poput mene, rasli zubi dok su bili uz predivni prijevod Ilijade Richarda Lattimora iz 1951., zapazit će kako su Hektor, Achilleus i Aias postali Hector, Achill i Ajax (Veliki i Mali). Pri tome se slažem s Robertom Faglesom, u njegovom prijevodu iz 1990., kako su ova latiniziranija imena različitija od grčkog - Hektor protiv Akhilleusa i Akhaianci i Argeiojci - vjernija verzija ponekad zvuči poput mačke koja iskašljava lopticu dlake. Kao što Fagles ističe, nitko se ne može pozivati na savršenu dosljednost, a čitanje nekako postaje glatkije kada se vratimo tradicionalnoj praksi engleskih pjesnika, koristeći latinski pravopis pa čak i oblike modernog engleskog za te junake i njihove bogove.

Izuzetak, opet kao i kod Faglesa, je kad bismo htjeli Ulvssesa umjesto Odiseja, ili, recimo, Minervu kao zamjenu za Atenu. Alexander Pope u svom nevjerojatno lijepom prijevodu Ilijade u junačke kitice nije vidio problem ako “Jupiter” ili”Jov” zezne Aresa (ne Marsa) još jednom, ali moja “negativna sposobnost” tu zatajuje. Ponekad, čini se, morate se igrati samo sa zelenim momcima.

Napomena: One čitatelje koji, poput mene, imaju problema s prepoznavanjem bogova, božica, junaka i ostalih likova u epskoj priči, upućujem na naš dramatis personae na kraju knjige.

1. Polja Ilija

Srdžbu.

Srdžbu mi, Muzo, pjevaj Ahileja, Peleju sina, ljudomora, kojemu je suđeno da umre, pjevaj srdžbu koja je stajala Ahejce tako mnogo dobrih muževa i poslala tako mnogo vitalnih, srčanih duša u žalobno Carstvo Mrtvih. I dok već pjevaš o srdžbi, Muzo, pjevaj o srdžbi samih bogova, tako razdražljivih i tako moćnih ovdje na njihovom novom Olimpu, i o srdžbi posthumanaca, mrtvih i iščezlih, premda su mogli biti, o srdžbi nekoliko preostalih pravih ljudi, zaokupljenih sobom i beskorisnih, iako su mogli postati. Dok već pjevaš, o Muzo, pjevaj također o srdžbi tih umišljenih, svjesnih, ozbiljnih, ali ne tako ljudima bliskih bića koja sanjare pod ledom Europe, umiru u sumpornom pepelu la i rađaju se u hladnim udolinama Ganimeda.

I pjevaj o meni, Muzo, o sirotom, protiv-svoje-volje-ponovo-rođenom, Hockenberryju - sirotom mrtvom Thomasu Hockenberryju, doktoru filozofije, Hockenbushu za svoje prijatelje, za prijatelje odavno pretvorene u prah na svijetu koji su davno napustili. Pjevaj o mojoj srdžbi, da, o mojoj srdžbi, Muzo, možda malenoj i nevažnoj kada bismo je uspoređivali sa srdžbom besmrtnih bogova, ili kad bismo je uspoređivali sa srdžbom bogoubojice, s Ahilejom.

Kad bolje promislim, o Muzo, ne pjevaj o meni. Znam ja tebe. Ja sam bio dužnik i sluga tvoj, Muzo, ti kujo kakve nema. I ne vjerujem ti, Muzo. Nimalo.

Ako ću nevoljko biti Kor u ovoj priči, onda je mogu započeti odakle god zaželim. Želim je započeti ovdje. Dan je kao svaki drugi dan u više od devet godina od mog ponovnog rođenja. Probudio sam se u skoličkim barakama, tome mjestu na crvenom pijesku, pod plavim nebom i pokraj velikih kamenih lica, ja kojeg je pozvala Muza, kojeg su onjušili i propustili krvoločni kerberi, ja koji se u točno vrijeme vozim dvadeset pet okomitih kilometara prema travnatim vrhovima Olimpa brzim kristalnim pomičnim stubama na istočnoj padini i - jednom sam izvještavao u Muzinoj praznoj vili - primam kratak pregled situacije od skolika koji je završio svoju smjenu, pričvršćujem svoj uređaj za oblikovanje i teški oklop, stavljam taser palicu o svoj pojas i onda se kvantno teleportiram prema večernjim poljima Ilija.

Ako ste ikada zamišljali opsadu Ilija, kao što sam to ja činio profesionalno više od dvadeset godina, moram vam reći da vaša predodžba vrlo vjerojatno ne odgovara istini. Moja nije bila. Stvarnost je daleko čudesnija i strasnija da je čak ni slijepi pjesnik Homer ne bi mogao za nas vidjeti.

Prije svega, tamo postoji grad, Ilij, Troja, jedan od najbolje vojno opremljenih polisa antičkog svijeta - više nego tri kilometra od obale gdje sam stajao sada, ali i odavde vidljiv, lijep i dominirajući na svojoj uzvisini, njegove visoke zidine su osvijetljene tisućama baklji i vatri, njegovi tornjevi nisu onakvi kakve bi Marlowe opisivao, ali jednako zapanjujući - visoki, okrugli, čudni, dojmljivi.

Onda su tamo Ahejci i Danajci i drugi osvajači - zapravo ne još “Grci”, jer će se taj narod pojaviti nakon više od dvije tisuće godina, ali ja ću ih ipak zvati Grcima - raspoređeni kilometrima duž obale. Kada sam predavao o Ilijadi, govorio sam svojim studentima da je trojanski rat, unatoč sve svoje homerske slave, vjerojatno bio samo jedna mala bitka u stvari - nekoliko tisuća grčkih ratnika protiv nekoliko tisuća Trojanaca. Čak i najbolji članovi skolija - grupe proučavatelja Ilijade od prije gotovo dva tisućljeća - procijenili su na temelju epa da tamo vjerojatno nije moglo biti više od 50.000 Ahejaca i drugih grčkih ratnika raspoređenih u svojim crnim brodovima duž obale.

Pogriješili su. Procjene sada pokazuju da je bilo više od 250.000 napadača Grka i oko polovice tog broja branitelja Trojanaca i njihovih saveznika. Očito je svaki junak s grčkih otoka dojurio u ovu bitku - radi bitke, a to znači radi plijena - i doveo svoje vojnike, saveznike, sluge, robove i konkubine.

Vizualni učinak je zapanjujući: kilometri osvijetljenih šatora, logorskih vatri, zašiljeni stupovi za obranu, kilometri rovova iskopanih u tvrdom tlu obale - ne za skrivanje i bijeg već da oslabe djelovanje trojanske konjice - a svjetla svih tih kilometara šatora i ljudi i sjaj uglačanih koplja i svijetlih štitova, tisuće baklji, logorskih vatri i lomača jasno su gorjela.

Lomače.

U zadnjih nekoliko tjedana kuga se uvukla u grčke redove. Prvo je pokosila magarce i pse, onda pokojeg vojnika i slugu, dok odjednom nije u proteklih deset dana prerasla u epidemiju, usmrtivši više ahejskih i danajskih junaka nego što su to učinili branitelji Ilija mjesecima. Pretpostavljam da je to bio tifus. Grci su sigurni da je to Apolonov gnjev.

Vidio sam Apolona iz daljine - i na Olimpu i ovdje - vrlo gadan momak. Apolon je bog strijelac, gospodar srebrnog luka,”onaj koji pogađa izdaleka”, on je bog zdravlja, ali je i bog bolesti. Više nego to, Apolon je glavni božanski saveznik Trojanaca u ovoj bitki, i da je bilo po njegovom, Ahejci bi bili zbrisani s lica zemlje. Bilo da se tifus pojavio iz rijeka zagađenih leševima ili iz neke druge zagađene vode ili iz srebrnog Apolonovog luka, Grci su u pravu kad misle kako im on želi zlo.

U ovom trenutku ahejski “gospodari i kraljevi” - a svaki od tih grčkih junaka je kralj ili gospodar u svojoj pokrajini ili u svojim očima - su se sastali blizu Agamemnonovog šatora da odluče što će se poduzeti da se otkloni kuga. Ja hodam polako, gotovo nerado, iako bi se, nakon više od devet godina čekanja, noćas trebao zbiti najuzbudljiviji čas mog dugog promatranja ovoga rata. Noćas, Homerova Ilijada zapravo počinje.

O, ja sam bio svjedok mnogo toga iz Homerova epa koji je bio poetički smješten u pogrešno vrijeme; kao na primjer takozvani popis brodova, skup i popis svih grčkih snaga, koji se nalazi u II. pjevanju Ilijade, ali koji sam ja vidio da se događa više nego devet godina prije tijekom vijećanja vojne ekspedicije u Aulidi, tjesnaca između Euboje i grčkog kopna. Ili Epipolesis, smotra Agamemnonove vojske, koja se spominje u IV. pjevanju Homerovog epa, ali koju sam vidio da se događa nedugo nakon što su grčke snage pristale blizu Ilija. Onda je uslijedilo ono što sam običavao zvati Teichoskopia ili “Pogled sa zidina”, gdje Helena pokazuje razne ahejske junake Prijamu i drugim trojanskim vođama. Teichoskopia je uključena u III. pjevanje epa, ali se dogodila nedugo nakon pristajanja, a Epipolesis se sada odvija.

Ako se to ovdje doista odvija.

Kako god bilo, noćas je vijećanje kod Agamemnonovog šatora i sukob između Agamemnona i Ahileja. Ovdje Ilijada počinje, i ovo bi trebalo biti u žarištu svih mojih napora i profesionalnih interesa, ali zapravo mi se živo jebe. Neka se postroje. Neka se hvališu. Neka Ahilej posegne za svojim mačem - no, priznajem da me zanima to promatrati. Hoće li se Atena doista pojaviti da ga spriječi u tome, ili je ona bila samo metafora za Ahilejevo razložno odstupanje? Čekao sam cijelog svog života da bih odgovorio na to pitanje, a odgovor će uslijediti za samo nekoliko minuta, ali, čudno, neobjašnjivo... Zapravo... mi... se... živo... jebe.

Devet godina nakon bolnog ponovnog rođenja polako se prisjećam povratka, stalnog ratovanja i stalnog junačkog poziranja, da ne spominjemo kako sam stalno bio rob bogovima i Muzi i koristio im. Bio bih sretan kad bi se sada pojavio B-52 i bacio atomsku bombu i na Grke i na Trojance. Jebeš sve te junake i drvene dvokolice koje oni voze.

Ali ja kročim prema Agamemnonovom šatoru. To mi je posao. Ako to ne pogledam i ne napravim svoj izvještaj za božicu Muzu, to će za mene značiti gubitak službe. Bogovi će me svesti na hrpu kostiju i DNK prašinu, od čega su me ponovo stvorili, i ja ću, kako to oni kažu, opet biti ono što sam bio.

2. Ardis Hills. Ardis Hall

Daeman se faksirao blizu Adine kuće i glupo žmirkao prema crvenom Suncu na obzoru. Nebo je bilo bez oblaka i Sunce je zalazilo između visokih stabala na grebenu, a p-prsten i e-prsten blještali su kao da rotiraju na kobaltnom nebu. Daeman je bio dezorijentiran zato što je ovdje bila večer, a bilo je jutro samo sekundu prije, kad se faksirao s Tobijeve proslave druge Dvadesetice u Ulanbatu. Prošle su godine od kada je bio posjetio Adinu kuću i osim onih prijatelja koje je redovito posjećivao - Sedmana u Parizu, Ono u Bellinbadu, Risir u njezinoj kući na hridima Choma, te još neke druge - on nikad nije znao na kojem bi se kontinentu ili vremenskoj zoni mogao naći. Ali Daeman nije znao niti imena niti položaj kontinenata, a još je manje znao u kojoj je zemljopisnoj i vremenskoj zoni. No taj nedostatak znanja nije ga brinuo.

I dalje je bio dezorijentiran. Izgubio je dan. Ili ga je dobio? Kako bilo, zrak je ovdje mirisao drukčije - bio je vlažniji, obilniji, divlji.

Daeman je razgledao oko sebe. Stajao je u središtu faks-čvora - tog uobičajenog kruga od trajnog betona i šarenih željeznih stupova s kapom od žutih kristalnih pergola, a blizu središta kruga nalazila se neizbježna oznaka šifre koju on nije znao pročitati. Nije bilo neke druge vidljive građevine u dolini, samo trava, drveće, potok u daljini i sporo okretanje oba prstena, ukrižana na nebu iznad njega, poput dijelova nekog velikog, sporog žiroskopa.

Zrak je bio topao te večeri, vlažniji nego u Ulanbatu, a podnožje gdje se Daemon faksirao bilo je na livadi okruženoj niskim brjegovima. Šest metara iza kruga stajala su drevna otvorena kolica s jednim kotačem za dvije osobe, s jednako drevnim servitorom koji je lebdio iznad mjesta za vozača i jedan vojniks koji je stajao između drvenih ruda. Prošlo je više od deset godina od kada je Daeman bio posjetio Ardis Hall, a sada se prisjećao svih onih neugodnosti. Apsurdno je ne imati kuću u nekom faks-čvoru. “Daeman Uhr?”, pitao je servitor, iako je očito znao tko je on.

Daeman je progunđao i pružio svoj pohabani kovčeg. Vitki servitor je prišao bliže, dograbio ručku kovčega i ubacio u prtljažnik kolica dok se Daeman uspeo. “Hoćemo li čekati ostale?”

“Vi ste zadnji gost”, odgovori servitor. Uskoči na svoje poluloptasto mjesto te pucne jezikom zapovijed; vojniks zgrabi rude i počne trčati u pravcu zalaska Sunca, njegove hrđave noge i kotač kolica podizali su vrlo malo prašine na šljunkovitoj cesti. Daeman se smjestio na zadnje sjedalo od zelene kože, odmarajući obje ruke na svome štapu i uživajući u vožnji.

Nije došao da posjeti Adu već da je zavede. To je ono čime se Daeman bavio: zavođenjem mladih žena. To, i sakupljanjem leptira. Činjenica da je Ada bila u sredini dvadesetih, a Daeman se približavao svojim drugim dvadesetima nije ga brinula. Niti činjenica da je Ada bila njegova prva rođakinja. Tabui incesta su bili odavno odbačeni. “Genetska devijacija” nije ništa značila Daemanu, no čak da je i značila, on je vjerovao da firmarij to ispravlja. Firmarij ispravlja sve.

Daeman je bio posjetio Ardis Hill deset godina ranije kao Adin rođak - nastojeći zavesti Adinu drugu rođakinju, Virginiju, iz puke dosade, jer je Virginija bila privlačna koliko i jedan vojniks - kada je prvi put vidio Adu golu. Hodao je duž jednog beskonačnog hodnika u Ardis Hallu u potrazi za staklenikom gdje se doručkovalo, kada je naišao na sobu mlade žene. Vrata su bila poluotvorena i tamo je vidio Adin odraz u visokom, zaobljenom ogledalu, dok se u lavoru trljala spužvom i nosila na sebi samo pomalo umoran izraz lica - Ada je bila sklona mnogo čemu, ali ne i pretjeranoj higijeni, Daeman je to znao - i svoj odraz. Ta mlada žena koja je upravo odbacivala čahuru djevojaštva, privukla je njega, odraslog muškarca samo malo starijeg nego što je Ada sada.

Čak i onda, s ozračjem djetinjstva i dalje vidljivim u njezinim bedrima, bokovima i tek propupalim grudima, Ada je zavrijedila da se čovjek zaustavi promotri je i ocijeni. Blijeda - djevojačka koža je ostala meka, kao pergament bijela bez obzira što je dugo boravila vani - njezine sive oči, usne boje malina i sasvim crna kosa bile su erotski san jednog amatera. Uobičajeno je bilo za žene da briju svoja pazuha, ali ne i za mladu Adu - Daeman je to očekivao - njezin punoljetni rođak je posvećivao više pažnje mnogim običajima nego ona. Zaustavljeno u tom visokom ogledalu onda (te sada prikačeno i postavljeno na pladnju Daemanovog sjećanja) bilo je i dalje djevojačko, ali sad već krupno tijelo, bujne blijede grudi, bijela koža, pozorne oči, to bljedilo je isticalo četiri znaka navoda crne kose - valoviti upitnik kose koju je držala nemarno uvezanom osim kada se igrala, što je bilo veći dio vremena, dva zareza ispod njenih ruku i savršeni crni uskličnik - ne još sazrio u deltu - vodeći do sjena između njezinih bedara.

Vozeći se u kolicima, Daeman se smiješio. Nije znao zašto ga je Ada pozvala na rođendansko slavlje nakon svih tih godina - ni čija se Dvadesetica ovdje slavila - ali bio je uvjeren da će zavesti mladu ženu prije no što se faksira u svoj pravi svijet zabava, dugih posjeta i povremenih veza s više žena diljem svijeta.

Vojniks je napredovao bez napora, vukući kolica uz prštanje šljunka pod sobom i uz tiho brujanje prastarih žiroskopa u njima. Sjene su puzale dolinom, a uska cesta je vodila preko grebena, uhvativši posljednji djelić zalazećeg sunca - napola prerezanog grebenom na zapadu - a onda se spustio u široku dolinu gdje su se polja niskih usjeva pružala na obje strane. Servitori poljodjelci lepršali su nad njima, a Daemana su podsjećali na lebdeće loptice za kriket.

Lijevo od Daemana cesta je vodila prema jugu, prelazila rijeku na drvenom pokrivenom mostu i onda krivudala prema strmijem brijegu i ulazila u još stariju šumu. Daeman se nejasno sjećao lova na leptire u toj prastaroj šumi deset godina ranije, sutradan nakon što je bio vidio golu Adu u zrcalu. Sjećao se svog uzbuđenja dok je lovio rijetku vrstu leptira zvanog “crni plašt” blizu vodopada. Sjećanje se miješalo s uzbuđenjem od viđenja djevojačkog blijedog tijela i crne kose. On se sada sjećao kako je gledao Adin odraz u zrcalu i blijedo lice dok se kupala - nezainteresirano lice, niti zadovoljno niti ljutito, neskromno, ali ne i besramno, klinički neispitano - promatrajući dvadesetsedmogodišnjeg Daemana skamenjenog od požude u hodniku, mnogo puta viđenog Daemana kako proučava svog uhvaćenog “crnog plašta”. Kolica su se približila Ardis Hallu. Bilo je tamno ispod prastarih hrastova, brijestova i jasenova blizu vrha brijega, ali svjetiljke žute boje bile su postavljene uza cestu, a redovi obojenih svjetiljki su se mogli letimice opaziti u prašumi, možda su to bili obrisi tragova.

Vojniks je izašao iz šume i i otvorio se pogled u sumračnom svjetlu: Ardis Hall je još blistao na vrhu brijega. Bijele šljuncane staze i ceste granale su se dalje u svim pravcima, dug travnjak se pružao od plemićke kuće gotovo pola kilometra prije no što je staza bila zapriječena sljedećom šumom. Svijetla rijeka iza nje odražavala je umiruće svjetlo na nebu i kroz jaz u brjegovima prema jugozapadu. Daeman je letimično pogledao na više pošumljenih brjegova - crnih, lišenih svjetla - a onda više brjegova iza njih, sve do crnih grebena koji su se miješali s tamnim oblacima na obzoru.

Daeman je zadrhtao. Nije se sjetio do tog trena da je Adina kuća bila negdje blizu šuma s dinosaurima na ovom kontinentu, koji god to bio. Sjećao se kako se bio prestrašio tijekom njegovog prethodnog posjeta, iako su ga Virginija, Vanessa i svi ostali uvjeravali da ovdje nema opasnih dinosaura unutar sedamsto kilometara - sav ostali odmor je prošao bezbrižno, naime, osim petnaestogodišnje Ade, koja ga je gledala proračunatim, blago zainteresiranim pogledom koji je, kako je on uskoro uvidio, bio njezin uobičajeni izraz lica. Da nije bilo sakupljačke strasti za leptirima, ne bi ni izlazio van. Sada bi bilo potrebno više od toga. Iako je znao da je bio savršeno siguran sa servitorima i vojniksima, Daeman nije želio da ga poždere neki izumrli gmaz i da se probudi u firmariju s uspomenom na tu nelagodu.

Divovski brijest na strmoj strani Ardis Halla bijaše okićen mnoštvom svjetiljki; baklje su bile poredane u krug, a staze od bijelog šljunka od kuće prema dvorištu. Stražari vojniksi su stajali uz ogradu ceste i na rubu tamne šume. Daeman je vidio dugi stol koji je bio smješten blizu stabla brijesta - baklje su treperile na večernjem povjetarcu posvuda oko svečanog stola - i nekoliko gostiju koji su se već skupili za večeru. Daeman je također uočio, sa svojim uobičajenim nagovještajem zadovoljnog snobizma, da je većina ljudi ovdje bila još odjevena u sivo-bijele odore, burnuse i večernja smeđa odijela, u stilu koji je bio izašao iz mode prije više mjeseci u važnijim društvenim krugovima u kojima se Daeman kretao.

Vojniks je spustio rudu ispred ulaznih vrata Ardis Halla, zastao u snopu žutog svjetla što je dopiralo od vrata, zaustavivši kolica tako lagano da Daeman nije osjetio čak ni trzaj. Servitor se požurio ponijeti njegov kovčeg dok je Daeman silazio, zadovoljan što osjeća čvrsto tlo pod nogama, i dalje se osjećajući pomalo ošamućenim od današnjeg faksiranja.

Ada je sišla niz stube da ga pozdravi. Daeman je zastao i glupavo se nasmiješio. Ada ne samo da je bila ljepša od one koje se on sjećao; bila je ljepša nego što je mogao i zamisliti.

3. Polja Ilija

Grčki zapovjednici su se skupili kod Agamemnonovog šatora. Tamo je bilo mnoštvo zainteresiranih promatrača, i svađa između Agamemnona i Ahileja je već digla prašinu. Trebao bih spomenuti da sam sada uzeo obličje Biasa - ne istoimenog pilskog zapovjednika u Nestorovim redovima već zapovjednika koji služi Menetija. Ovaj siroti Atenjanin je obolio od tifusa tijekom ovog razdoblja te, iako će preživjeti da se bori u Trinaestom pjevanju, on je rijetko napuštao svoj šator koji je daleko od obale. Zapovjednik Bias ima dovoljno visok čin da mu kopljanici i radoznali promatrači oslobode put, dopuštajući mi da pristupim u središte kruga. Ali nitko ne očekuje od Biasa da govori tijekom nastupajuće rasprave.

Propustio sam većinu drame kad je Kalhas, sin Testorov i “najvidovitiji od svih proroka”, iznio Ahejcima pravi razlog Apolonovog gnjeva. Drugi zapovjednik stoji pokraj mene i šapce mi da je Kalhas zatražio imunitet prije svog govora - moleći da ga Ahilej zaštiti ako se okupljenoj gomili i kraljevima ne svidi ono što je morao reći. Ahilej se složio s tim. Kalhas reče skupini ono u što su napola i sumnjali: da je Hriso, Apolonov svećenik, molio da mu se vrati njegova zarobljena kćer, a Agamemnonovo odbijanje je razljutilo Apolona.

Agamemnon se naljutio zbog Kalhasovog objašnjenja. “On sere kockaste brabonjke” šaptao je zapovjednik koji je bazdio po vinu. Ovaj se zapovjednik, ako se ne varam, zove Or i poginut će za nekoliko tjedana od Hektorove ruke, kada trojanski junak stane naveliko ubijati Ahejce.

Or mi kaže da se Agamemnon složio prije nekoliko minuta da će vratiti robinju Hrisu... “Cijenim je i više mi se sviđa od Klitemnestre, moje žene!” povikao je Atrejev sin Agamemnon. No onda je kralj zahtijevao da mu u zamjenu za Hrisu daju neku jednako lijepu robinju. Ako je vjerovati pijanom Oru, Ahilej je uzviknuo: “Stani malo, Agamemnone, ti najgramzljiviji čovječe na svijetu!”, ukazavši na to da Argejci, što je drugo ime za Ahejce, Danajce, prokleti Grci s tako mnogo naziva, nisu sada u položaju dati svome vođi više plijena. Jednom, kad se tijek bitke okrene u njihovu korist, obećao je ljudomor Ahilej, Agamemnon će dobiti svoju djevojku. U međuvremenu, reče Agamemnonu neka vrati Hrisu njezinome ocu i začepi gubicu.

“Tada gospodar Agamemnon, Atrejov sin, stade srati čitave koze”, smije se Or, govoreći tako glasno da se nekoliko zapovjednika osvrnuše pogledavši nas poprijeko.

Ja kimnem i pogledam što se događa unutar kruga. Agamemnon je, kao i uvijek, bio u središtu pažnje. Atrejev sin doima se u svakom pogledu vrhovni zapovjednik - visok, s bradom uvijenom u klasične uvojke, s obrvama poluboga i prodornih očiju, nauljenog mišićavog tijela, u najsjajnijoj opremi i odjeći. Izravno nasuprot njega, unutar kruga, stoji Ahilej. Jači, mlađi, čak ljepši nego Agamemnon, Ahilej koga je gotovo nemoguće opisati. Kada sam ga vidio na smotri brodova više od devet godina ranije, mislio sam kako Ahilej mora biti najbožanskiji čovjek koji hoda među mnogim ljudima nalik bogovima, tako je impozantna bila njegova fizička i štovanja vrijedna pojava. Otad sam shvatio da je unatoč sve svoje ljepote i moći, Ahilej zapravo glup - neka vrsta beskrajno ljepšeg Arnolda Schwarzeneggera.

Oko ovog unutarnjeg kruga stoje junaci na koje sam utrošio desetljeća proučavajući ih u mojem drugom životu. Oni me nisu razočarali kada sam ih susreo uživo. Blizu Agamemnona, ali očito ne onaj koji se svrstao uz njega u ovoj svađi, je Odisej - za glavu niži od Agamemnona, ali širi u prsima i ramenima, krećući se među grčkim gospodarima poput ovna među ovcama. Njegova inteligencija i lukavstvo bili su vidljivi u njegovim očima i urezani u crtama njegovog preplanulog lica. Nikad nisam razgovarao s Odisejom, ali se nadam tome prije no što ovaj rat okonča i on krene na svoja lutanja.

Desno od Agamemnona je njegov mlađi brat Menelaj, Helenin suprug. Volio bih da sam dobio po dolar svaki put kad god sam čuo kako Ahejci žale što Menelaj nije bio bolji ljubavnik - “da je imao veći kurac”, reče Diomed jednostavno jednom prijatelju, što sam čuo tri godine ranije - onda Helena ne bi pobjegla s Parisom u Ilij i junaci s grčkih otoka ne bi protratili proteklih devet godina na ovu prokletu opsadu. Lijevo od Agamemnona je Orest - ne Agamemnonov razmaženi sin koji je ostao kod kuće i koji će se jednog dana osvetiti za očevo ubojstvo i zaslužiti osobnu dramu, već odani kopljanik istoga imena koga će zaklati Hektor tijekom sljedećeg velikog trojanskog napada.

Pokraj kralja Agamemnona je Euribat, Agamemnonov glasnik - ne treba ga miješati s Euribatom koji je Odisejev glasnik. Sljedeći do Euribata je Ptolemejev sin Eurimedon, pristali mladić koji je vozač Agamemnonove dvokolice - ne treba ga miješati s mnogo manje pristalim Eurimedonom koji je vozač Nestorove dvokolice. (Priznajem da bih ponekad zamijenio sve te slavne patronimike jednostavnim prezimenima.)

Također su te noći u Agamemnonovoj polovici kruga Veliki Ajax i Mali Ajax, zapovjednici trupa u Salamini i Lokridi. Njih dvojica nikad nisu bili u sukobu, osim po imenima, dok Veliki Ajax izgleda kao obrambeni ragbi igrač u bijelom dresu, Mali Ajax izgleda kao džepar. Eurial, treći zapovjednik argolskih ratnika, stoji tik do svog nadređenog, Stenela, čovjeka koji tako užasno šušketa da ne može izgovoriti ni svoje vlastito ime. Agamemnonov prijatelj i vrhovni zapovjednik argoskih ratnika, iskreni Diomed, je također ovdje, koji noćas nije sretan, smrknuto gleda u tlo, prekriženih ruku. Stari Nestor - “sjajni govornik iz Pila” - stoji blizu središta unutarnjeg kruga i izgleda čak nesretniji nego Diomed što su Agamemnon i Ahilej sada još više u sukobu i grde jedan drugoga.

Prema Homerovom kazivanju, Nestor će održati svoj veliki govor u samo nekoliko minuta, pokušavajući uzalud posramiti i Agamemnona i srditog Ahileja kako bi ih pomirio prije no što njihova zavada ne posluži trojanskim ciljevima, i priznajem da želim čuti Nestorov govor upravo zbog njegovog osvrta na drevni rat među kentaurima. Kentauri su me oduvijek zanimali, a Homer je opisao Nestorov govor o njima i o ratu među njima kao stvarnu činjenicu; kentauri su jedini od dvaju mitskih bića koja se spominju u Ilijadi. Druga bića su himere. Veselim se njegovom spominjanju kentaura, ali u međuvremenu, ostavit ću Nestora po strani, predstavio onoga čije sam obličje preuzeo - Biasa - on je jedan od ca koji su sporedni u ovoj priči, i ja se ne želim uključiti u razgovor, obazirite se na to sada - pažnja Nestora i svih drugih je usredotočena na vrijeđanja i pljuvanja između Agamemnona i Ahileja.

Oni koji stoje blizu Nestora, i koji očito nisu na strani niti jednog vođe, su Menetije (koji će poginuti od Parisove ruke za nekoliko tjedana ako događaji krenu po Homeru), Eumel (vođa Tesalaca iz Fere), Poliksen, (dozapovjednik Epejaca), Poliksen, prijatelj Talpijev, Toas (zapovjednik Etolaca), Leontej i Polipoet u njihovoj specifičnoj argejskoj odjeći, također Mahaon i njegov brat Podalirije s raznim tesalskim poručnicima stoje pokraj njih, Odisejev dragi prijatelj Lukus (kojemu je bilo suđeno da pogine za nekoliko dana od Antifove ruke) i ostali koje sam stigao dobro upoznati za sve te godine, ne samo po izgledu već i po zvuku njihovih glasova, kao i po načinu njihove borbe, po razmetanju te po načinu prinošenja žrtava bogovima. Ako nisam već spominjao, drevni Grci se nisu skupili ovdje da nešto učine polovično - sve su činili sasvim prema njihovim sposobnostima, svaki napor bio je usmjeren prema onom što bi neki dvadesetostoljetni učenjak nazvao “staviti sve na kocku.”

Nasuprot Agamemnonu i s desna Ahileju stoji Patroklo - njegov najbolji prijatelj, ljudomor čija će smrt od Hektorove ruke sudbonosno izazvati istinski Ahilejev gnjev i najveći pokolj u povijesti ratovanja - te Tlepolem, mitski junak, Heraklov lijepi sin koji je izbjegao iz svog doma nakon što je ubijen stric njegovog oca i koji će uskoro umrijeti od Sarpedonove ruke. Između Tlepolema i Patrokla stoji stari Feniks (Ahilejev dragi prijatelj i bivši učitelj) koji nešto šapuce Orsilohu, Dioklovom sinu, kojeg će uskoro ubiti Eneja. Lijevo od srditog Ahileja je Idomenej, mnogo bliskiji prijatelj ljudomora nego što sam pretpostavljao iz epa.

Više je junaka u unutarnjem krugu, naravno, a nebrojeno više u gomili iza mene, neka vam je jasno. Nitko od njih nije bezimen, ni u Homerovom epu ni u stvarnosti, ovdje na poljima Ilija. Svaki nosi očevo ime, svoju povijest, svoj posjed, svoju ženu i djecu i pokretninu u svako doba u oba sukoba, u ratnom i retoričkom. Ovo je dovoljno da zapamti i obični skolik.

“Dakle, božanski Ahileju, ti koji varaš u kockanju, ti koji varaš u ratu, ti koji varaš muževe s njihovim ženama - sada pokušavaš varati mene!”, viče Agamemnon.”Ne, nemoj! Neće to proći ovaj put. Ti imaš robinju Briseidu, ljepšu od ikoje koje smo uzeli, lijepu kao moja Hrisa. Ti želiš zadržati svoj plijen dok ja ostajem praznih ruku! Ne može tako! Radije ću predati zapovjedništvo nad vojskom ovom Ajaxu... ili Idomeneju... ili onom lukavom Odiseju... ili tebi, Ahileju... tebi... radije nego da budem tako prevaren.”

“Onda tako učini”, podsmjehne se Ahilej. “Vrijeme je da dobijemo pravog vođu.” Agamemnonovo lice porumenje: “Dobro. Otisni crni brod u more, napuni ga veslačima i žrtvama za bogove... Uzmi Hrisu ako se usuđuješ... no ti ćeš morati izigravati žrtvu, Ahileju, ljudomoru. Ali znaj da ću ja uzeti nagradu kao odštetu, a ta nagrada će biti tvoja dražesna Briseida.”

Ahilejevo pristalo lice se iskrivi od srdžbe: “Besramnice! Ogrezao si u bestidnosti i pohlepi, ti psoglava kukavico!”

Agamemnon zakorači naprijed, ispusti svoje žezlo i stavi ruku na svoj mač.

I Ahilej se primače i dograbi balčak svoga mača. “Trojanci nas nikad nisu ozlijedili, Agamemnone, već ti! Nisu nas trojanski kopljanici potjerali prema ovoj obali, već tvoja pohlepa - mi se borimo za tebe, ti kolosalna hrpo srama. Mi smo slijedili tebe da bi od Trojanaca povratili izgubljenu čast, tvoju i tvog brata Menelaja, muškarca koji čak nije u stanju zadržati svoju ženu u spavaćoj sobi...”

Tada Menelaj iskorači naprijed i dohvati svoj mač. Neki zapovjednici i njihovi ljudi se prikloniše jednom junaku, a neki drugom, tako da se krug razbio, formirajući se u tri tabora - one koji će se boriti za Agamemnona, one koji će se boriti za Ahileja i one koji su stajali blizu Odiseja i Nestora, koji su izgledali dovoljno zgroženi da ubijaju i jedne i druge.

“Moji ljudi i ja odlazimo”, poviče Ahilej. “Vraćamo se u Ftiju. Bolje se poražen utopiti u praznom brodu na putu do kuće nego ostati ovdje osramoćen, puniti Agamemnonov pehar i gomilati Agamemnonov plijen.

“Dobro, idite!”, poviče Agamemnon. “To znači dezerterstvo. Nikad vas ne bih molio da ostanete i borite se za moju korist. Ti si veliki ratnik, Ahileju, ali što s tim? To je dar bogova i nema ništa s tobom samim. Ti voliš bitku i krv i voliš klati svoje neprijatelje. Povedi svoje ulizičke Mirmidonce i idi!” I tada Agamemnon pljune.

Ahilej kipti od bijesa. Očito je kako je rastrgan između poriva da se okrene na svojoj peti, povede svoje ljude i napusti Ilij zauvijek, i neodoljive želje da zgrabi svoj mač i izvadi crijeva Agamemnonu kao žrtvenom ovnu.

“Ali znaj ovo, Ahileju”, Agamemnon nastavi, a njegovo vikanje preraslo je u strašno šaputanje koje je moglo čuti svih stotinu ljudi koji su se okupili ovdje”, bilo da odeš ili da ostaneš, ja ću se odreći moje Hrise, jer to bog, Apolon, zahtijeva - ali ću uzeti tvoju Briseidu umjesto nje, i svaki čovjek koji je ovdje znat će kako je mnogo veći čovjek Agamemnon nego mrzovoljni mladac Ahilej!”

Tada Ahilej izgubi svaki nadzor i ozbiljno posegne za svojim mačem. I ovdje bi se Ilijada završila - sa smrću Agamemnona ili smrću Ahileja, ili obojice - i Ahejci bi odjedrili kući, a Hektor bi uživao u svojoj starosti, a Ilij bi ostao na svom mjestu tisućama godina i možda bi se natjecao s Rimom u njegovoj slavi, ali se u tom času božica Atena pojavi iza Ahileja.

Vidim je. Ahilej se okrene, iskrivljenog lica, očito ju je i on vidio. Nitko drugi to ne može. Ne razumijem ovo skrivanje - ovu tajnovitu tehnologiju, ali ona djeluje kada je ja upotrijebim i djeluje kada to čine bogovi.

Ne, shvaćam odmah, ovo je više nego skrivanje. Bogovi su opet zaustavili vrijeme. Ovo je njihov omiljeni način razgovara s njihovim ljubimcima među ljudima, a da ostali ne prisluškuju, ali ja sam to vidio samo nekoliko puta. Agamemnonova usta su otvorena - mogu vidjeti ispljuvak zaustavljen u zraku - ali nijedan zvuk se ne čuje, nijedan pokret njegovih čeljusti niti mišića, niti treptaj njegovih crnih očiju. Tako je sa svakim čovjekom u krugu: zaustavljen, ukočen ili zamišljen, smrznut. Gore, galeb visi nepomičan u letu. Valovi se lome, ali se ne razbijaju o obalu. Zrak je gust kao sirup i svi mi ovdje smo nepomični kao kukci u jantaru. Jedini koji se kreću u ovom zaustavljenom svemiru su Palada Atena, Ahilej i - što se očituje samo u mom naginjanju da bih čuo bolje - ja.

Ahilejeva ruka je i dalje na balčaku njegovog mača - napola izvučenom iz njegovog lijepo izrađenog toka - ali Atena ga je zgrabila za dugu kosu i silom ga okrenula prema sebi, i on se ne usuđuje sada izvući svoj mač. Učiniti tako značilo bi izazvati samu božicu.

Ali Ahilejeve oči su sjajne - više luđačke nego zdravog razuma - jer on viče u gustoj, sirupnoj tišini koja prati ovo zaustavljeno vrijeme

- “Zašto! Prokletstvo, prokletstvo, zašto sada! Zašto si došla sada, Božico, Kćeri Zeusova? Jesi li došla da budeš svjedokom mojega poniženja pred Agamemnonom?”

“Pokori se!” reče Atena.

Ako nikad niste vidjeli boga ili božicu, mogu vam reći da su u nadnaravnoj veličini - doslovno, Atena mora biti najmanje dva i deset visoka - i ljepša je i dojmiljivija nego bilo koji smrtnik. Pretpostavljam da su njihova nanotehnologija i labosi, gdje su im prekrojeni DNK, učinili to od njih. Atena posjeduje sve atribute ženske ljepote, božanske odlike i takve moći za koje nisam ni znao da bi mogle postojati prije no što sam otkrio da mi se vratio život u sjeni Olimpa.

Njezina ruka i dalje drži Ahileja za kosu, savivši mu leđa i okrenuvši ga podalje od ukočenog Agamemnona i njegovih pristalica. “Nikad se neću pokoriti!”, poviče Ahilej. Čak i u ovom gustom zraku koji usporava i prigušuje svaki zvuk, glas ljudomora je bio snažan. “Ta svinja koja misli da je kralj platit će svojim životom za svoju drskost!”

“Pokori se”, reče Atena drugi put. “Bjeloruka božica Hera poslala me s neba da zaustavim tvoju srdžbu. Pokori se.”

Mogu vidjeti treptaj oklijevanja u Ahilejevim bjesomučnim očima. Hera, Zeusova žena, najjači je saveznik Ahejaca na Olimpu i Ahilejeva patrona još od njegovog čudnog djetinjstva.

“Zaustavi sada ovaj sukob”, naredi Atena. “Skloni ruku sa svog mača, Ahileju. Prokuni Agamemnona ako moraš, ali ga ne ubij. Učini ono što ti zapovjedimo sada i ja ti obećavam ovo - ja znam da je ovo istina, Ahileju, upravo vidim tvoju sudbinu i znam budućnost svih smrtnika - poslušaj nas sada i jednog dana blistavi darovi tri puta će biti tvoji kao nagrada za ovu sramotu. Usprotiviš li nam se, umrijet ćeš ovog časa. Poslušaj nas obje - Heru i mene - i primit ćeš svoju nagradu.”

Ahilej se kreveljio, vrtlog mu ispusti kosu, izgledao je turoban, a mač mu je bio u toku. Gledati Atenu i njega je kao gledati dva živa bića usred polja kipova. “Ne mogu prkositi ni tebi ni Heri, Božico”, reče Ahilej. “Bolje da se čovjek podredi volji bogova, čak i kad njegovo srce puca od ljutine. Ali tada je jedino pošteno da bogovi čuju molitve čovjeka.”

Atena razvuče usne u najmanji mogući osmijeh i nestane - tiho se vratila na Olimp - i vrijeme nastavi teći. Agamemnon završi svoju harangu.

S mačem u toku, Ahilej zakorači u prazan krug. “Ti, pijana mješino!” poviče ljudomor. “Ti s tvojim psećim očima i sa srcem zeca. Ti,'vođo', koji nas nikad nisi vodio u bitku ili sačekao u zasjedi s najboljim Ahejcima - ti kome nedostaje hrabrosti da opljačka Ilij i zato mora pljačkati šatore svoje vojske - ti, 'kralju' koji vladaš samo najbezvrjednijim ološem između nas - obećavam ti ovo, iznijet ću moćnu kletvu ovog dana...”

Stotine ljudi oko mene uzdahnuše gotovo kao jedan, više zaprepašteni tim obećanjem kletve nego što bi bili da je Ahilej jednostavno posjekao Agamemnona kao psa.

“Kunem vam se da će jednoga dana svi sinovi Aheje poželjeti da Ahilej opet dođe”, poviče ljudomor, tako glasno da zaustavi kocke za igru na stotinu metara daleko od logora, “svi u vašoj vojsci! A onda ćete, Atrejci, biti pokošeni, tako da nikoga neće biti da vas spasi - bit ćete pokošeni kao snoplje pod krvolokom Hektorom. I na taj dan vi ćete iščupati vlastito srce i pojesti ga, očajni, srditi što ste pristali da se osramoti najbolji od svih Ahejaca.”

I onda se Ahilej okrene na svojoj slavnoj peti i iskorači iz kruga te, škripeci preko primorskog šljunka, krene u mrak između šatora. Moram priznati - bio je to vražji izlazak.

Agamemnonu su ruke drhtale i tresao je glavom. Po govoru drugih se vidjelo da su bili zaprepašteni. Nestor stupi naprijed kako bi održao govor o vremenu kad su kentauri ratovali, a što nas je sve zanimalo. Stvarnost odudara od epa - kod Homera Ahilej je još nazočan kada Nestor govori - a moj skolički um to bilježi, no uglavnom je moja pažnja daleko, daleko.

U tom času, dok se prisjećam Ahilejevog ubitačnog pogleda prema Ateni čas prije no što ga je ona povukla za kosu i primorala na pokornost, čudesno mi ukaza plan djelovanja tako hrabar, tako očito osuđen na neuspjeh, tako samoubilački da mi od toga zastane dah.”

“Bias, jesi li dobro?”, upita Orus koji je stajao do mene.

Zurim bijelo u njega. Na trenutak se ne mogu sjetiti ni tko je on ni tko je “Bias”, zaboravivši na moj promijenjeni identitet. Odmahnem glavom i proguram se iz kruga slavnih ubojica. Šljunak škripi pod mojim nogama bez onog junačkog odjeka Ahilejevog odlaska. Hodam prema vodi i najednom izvan vidokruga, odbacim oblik Biasa. Da je itko tu bio, vidio bi sada sredovječnog Thomasa Hockenberryja, naočale i sve drugo što ga pritišće u apsurdnoj nošnji ahejskog kopljanika, vunu i krzno koji prekrivaju moj pribor za preobražavanje i čvrsti oklop.

Ocean je taman. Taman kao vino, mislim, ali to me ne može obradovati.

Imam nesavladiv poriv, ne prvi put, da upotrijebim mogućnosti svoga ogrtača i levitacijske opreme te da odletim daleko odavde - da se vinem preko Ilija konačno, da pogledam odozgo njihove baklje i stanovnike osuđene na propast, i onda odletim na jug i zapad preko tog kao vino tamnog mora - Egejskog - dok ne dođem na otoke i kopno koji još nisu grčki. Mogao bih provjeriti što rade Klitemnestra i Penelopa, Telemah i Orest. Profesor Thomas Hockenberry, i kao dječak i kao odrasli, uvijek se slagao bolje sa ženama i djecom nego s muškim odraslim osobama.

Ali ove proto-Grkinje i djeca su krvoločniji nego bilo koji odrasli muškarci koje je Hockenberry upoznao u svom drugom, beskrvnom životu.

Ostavimo letenje za neki drugi dan. Zapravo, sasvim ću ga odbaciti.

Valovi pristižu jedan drugog, smiruju se u svom uobičajenom ritmu.

Učinit ću to. Odluka dolazi s ushitom od naumljenog letenja - ne, ne od letenja, već od uzbuđenja na pomisao na nultu gravitaciju koja se postigne kada se bacimo s nekog visokog mjesta i znamo da nema pada na čvrsto tlo. Potoni ili plivaj, padaj ili leti.

Učinit ću to.

4. Blizu Conamara Chaosa

Podmornica Mahnmuta, europskog moraveka, bila je tri kilometra ispred krakena i povećavala udaljenost, što je trebalo stvoriti nešto samopouzdanja u malenom robotsko-organskom stvoru, ali uzevši u obzir da su krakeni često imali pet kilometara duge pipke, nije.

Bilo je to uznemirenje. Još gore, bilo je to ometanje. Mahnmut je skoro dovršio svoju novu analizu 116. soneta, žudio ju je poslati e-poštom Orphu na Io, a zadnja stvar koju je sada želio je da mu podmornica bude progutana. Sonarom je promotrio krakena, uvjerio se kako ga glomazna, gladna želatinasta masa s bičevima još uvijek progoni, i spojio se s reaktorom dovoljno dugo da doda još tri čvora brzini svoga broda.

Kraken, koji je ovdje bio zapravo izvan svojih dubina, tako blizu područja Conamara Chaosa i njegovim procjepima otvorenog mora u ledu, zamlatarao je da ga dostigne. Mahnmut je znao da, tako dugo dok obojica putuju ovom brzinom, kraken neće biti sposoban ispružiti pipke do pune dužine da bi zgrabio podmornicu, ali ako njegova mala podmornica sretne nešto - recimo veliku grudu svjetlećih algi - i ako bude morao usporiti, ili još gore, ako se zapetlja u svjetleću ljepljivu zapreku, kraken će biti na njemu poput...

“Oh, prokletstvo”, reče Mahnmut, napuštajući svaki pokušaj usporedbe i govoreći glasno u mrmljajućoj tišini skučene boravišne šupljine podmornice. Njegovi senzori bili su uključeni u brodske sustave, a virtualni pogled mu je prikazao velike grude svjetlećih algi ravno ispred. Svjetleće kolonije su plutale uz ovdašnje izotermičke struje, hraneći se crvenkastim žilama magnezij sulfata koji se uzdizao do ledenog pokrova iznad, poput isto tako mnogo krvavog glavnog korijenja.

Mahnmut je pomislio zaroni i podmornica je zaronila desetak kilometara dublje, izbjegavajući niže kolonije algi za samo nekoliko desetaka metara. Kraken je zaronio za njim. Da se kraken mogao ceriti, cerio bi se sada - to je bila njegova prava dubina za ubijanje.

Mahnmut je nerado maknuo 116. sonet iz svog vizualnog polja i razmislio o mogućnostima. Sramota bi bilo da ga pojede kraken na manje od stotinu kilometara od Conamara Chaos Centrale. Bila je to krivnja tih prokletih birokrata - trebali su istrijebiti ta čudovišta u svojim lokalnim podmorjima prije nego su naredili jednom od svojih moravek istraživača da dođe na sastanak.

Mogao je ubiti krakena. Ali bez žetelačke podmornice u krugu od tisuću kilometara, ta krasna zvjerka bila bi rastrgana na komadiće i probavljena od parazita u koloniji svjetlećih algi, od slanovodnih morskih pasa, od slobodno plutajućih cjevastih crva i od drugih krakena davno prije nego što bi tvrtkin žetelac mogao doći blizu. Bila bi to strašna šteta.

Mahnmut prijeđe s virtualnog na običan vid, dovoljno dugo da razgleda svoju nišu u kojoj živi, kao da mu pogled na njegovu stisnutu stvarnost može dati ideju. I jest.

Na njegovom upravljačkom stolu, pokraj u kožu uvezenih Shakespeareovih djela i Vendlerinog ispisa, bila je tu njegova lava svjetiljka - mala šala njegovog starog partnera moraveka Urtzweila od prije skoro dvadeset J-godina. (Jupiterovih godina (prev.).)

Mahnmut se nasmiješio i ponovo se prebacio na virtualni računalni sustav, na svim valnim dužinama. Ovako blizu Chaos Centrale mora biti diapira, a kraken mrzi diapire.

Da. Petnaest kilometara na jugo-jugoistoku, cijelo polje diapirskog podrigivanja podiže se sporo prema ledenoj kori, tako bezvoljno kao voštane kapi u njegovoj lava svjetiljci. Mahnmut je uzeo kurs prema najbližem uzdizanju diapira i dodao još pet čvorova, samo radi sigurnosti; ako postoji sigurnost nadohvat krakova odraslog krakena.

Diapir nije bio ništa drugo već gruda toplog leda, zagrijana vrelom vodom iz hidrotermalnih odušaka na morskom dnu duboko ispod, i dizala se kroz more puno gorke soli prema ledenoj kori koja je nekad pokrivala 100% Europe, a koja sada, dvije tisuće Z-godina nakon što je Crvobot Arbeiter Co. stigla, još uvijek pokriva preko 98% ovog Jupiterovog mjeseca. Ovaj diapir bio je oko petnaest kilometara širok i uzdizao se sve brže kako se približavao površinskoj ledenoj kori.

Krakeni nisu voljeli elektrolitička svojstva diapira. S gađenjem su odbijali dotaknuti tu stvar čak i sa senzornim ticalima, još više sa smrtonosnim udovima ili ždrijelom.

Mahnmutova podmornica dosegla je uzdižuću grudu dobrih deset kilometara ispred krakena koji ga je progonio, usporila, preobličila vanjsku oplatu za snagu sudara, uvukla senzore i sonde i zabila se u bljuzgavu grudu. Mahnmut je koristio sonar i EPS da bi provjerio navigacijske prolaze koji su još uvijek bili oko osam tisuća metara iznad njega. Za nekoliko minuta, gruda će se smrviti o debelu ledenu koru, probiti se nagore kroz rascjepe, pukotine i pore, i prsnuti bljuzgavi snijeg kao fontanu stotinjak metara visoko. Na kratko vrijeme, ovaj dio Conamara Chaosa će izgledati kao američki Yellowstone Park iz Minulog Doba, sa svojim crveno-sum-pornim gejzirima i zakuhalim vrućim izvorima. Onda će se trag pjene raširiti u Europinoj slaboj gravitaciji, jedne sedmine Zemljine, pasti kao usporeni film olujne bljuzgavice, na kilometre sa svake strane otvora, a onda se smrznuti u tankoj, umjetnoj atmosferi - u svih njenih 100 miliba-ra - dodajući još apstraktnih skulptura na već izmučena polja leda.

Mahnmut nije mogao biti ubijen u doslovnom značenju - iako djelomično organski, on je prije “bio” nego “živio”; a bio je stvoren da bude čvrst - ali zasigurno nije želio postati dio vodoskoka ili smrznuti komadić apstraktne skulpture sljedećih tisuću Z-godina. Za čas je zaboravio i na krakena i na 116. sonet, dok je izračunavao brojke - brzinu uspona gromade blatnoga leda, napredovanje njegove podmornice kroz led, brzo približavanje ledenog pokrova - a onda je prenio svoje misli na strojarnicu i tankove s balastom. Ako sve bude u redu, izaći će na južnoj strani diapira pola kilometra prije nego gruda udari u led te ubrzati ravno naprijed, pokušati izaći na površinu trenutak prije nego se valovi sudara prošire kroz plovne kanale. Onda će iskoristiti svoju brzinu od sto kilometara na sat da bi se držao ispred efekta vodopada - zapravo koristeći podmornicu kao dasku za surfanje pola puta do Conamara Chaos Centrale. Zadnjih dvadesetak kilometara, otprilike, do baze na površini, morat će prijeći nakon što se plimni val rasprši, ali nije imao izbora. Bit će to paklenski dolazak.

Osim ako nešto nije blokiralo plovni put ispred. Ili ako druga podmornica dolazi plovnim putem iz Centrale. Bilo bi to ponižavajuće, na nekoliko sekundi, prije nego Mahnmut i Crna Dama budu uništeni. U najmanju ruku, kraken više neće biti problem. Ta stvorenja odbijala podići se na manje od pet kilometara do površinskog leda.

Nakon što je unio sve komande i znajući kako je napravio sve što bi mogao zamisliti da preživi i stigne na vrijeme u bazu, Mahnmut se vratio analizi soneta.

Mahnmutova podmornica - koju je odavno bio nazvao Crna Dama - krstarila je zadnjih dvadeset kilometara, do Conamara Chaos Centrale, kroz kilometar široki plovni put, vozeći površinom crnog mora ispod crnog neba. Tri četvrtine Jupitera se dizalo na nebu; oblaci su bili sjajni, a vrpce oblaka se kotrljale zamagljenim bojama, dok je sićušni Io poskakivao preko lica uspinjućeg diva, daleko iznad ledenog obzora. Sa svake strane kanala, ledene isprugane stijene su se dizale nekoliko stotina metara, njihova čista lica dosadno siva i tupavo crvenkasta nasuprot crnoga neba. Mahnmut je bio uzbuđen dok je vadio Shakespeareov sonet.

116. sonet

Neka brak srodnih duša i stvorenja

Prepreke nema, ljubav ljubav nije

Ako se, čim se s mijenom sretne, mijenja,

Il okrene vjerom kad se vjernost skrije.

O ne! to svjetionik jest što ljuta

Olujna mora motri, stamen, jak,

Zvijezda je svakoj barci koja luta

Ne znajuć moć joj, premda joj je znak.

Vremenu Ljubav nije luda bijedna,

Premda joj lik i usne srp mu čeka, ne mijenja svakog sata se, ni tjedna,

Već traje sve dok svijeta je i vijeka. Ako sam dokaz da se varam stoga,

Nit pisah što, nit ljubljaše tko koga.

Desetljećima je mrzio taj sonet. Bili su to stihovi kakve su ljudi recitirali na svojim vjenčanjima u Minulom Dobu. Bilo je to ulizivački. Bilo je to kičasto. To nije bio dobar Shakespeare. Ali otkriće mikrozapisa kritičkih djela žene po imenu Helen Vendler - kritičarke koja je živjela i pisala u jednom od tih stoljeća, devetnaestom, dvadesetom ili dvadeset prvom (zabilješke o datumima nisu bile pouzdane) - dalo je Mahnmutu ključ tumačenja tog soneta. Što ako 116. sonet nije bio, kako se to bilo prikazivalo mnogo stoljeća, neodlučno potvrđivanje već nasilno odbijanje?

Mahnmut se vratio svojim označenim “ključnim riječima” za podršku. Bile su u svakom stihu - “nije, ne, ni” i onda u četrnaestom stihu - “nit” - odjek nihilističkih riječi Kralja Leara: “nikad, nikad, nikad, nikad, nikad.” To je bila definitivno pjesma odbijanja. Ali odbijanja čega?

Mahnmut je znao da je 116. sonet bio dio ciklusa “Mladić”, ali također je znao da je izraz “mladić” bio tek malo više od smokvinog lista koji je dodan kasnije, u godinama pretjerane čednosti. Te ljubavne pjesme nisu bile namijenjene muškarcu već “mladiću” - sigurno dječaku, vjerojatno ne starijem od trinaest godina. Mahnmut je čitao kritike iz druge polovice dvadesetog stoljeća i saznao kako su ti “učeni ljudi” shvaćali te sonete doslovno - naime, da su oni prava homoseksualna pisma pisca kazališnih komada Shakespearea - ali Mahnmut je također saznao, iz više znanstvenih radova u prethodnim dobima i u kasnijem razdoblju Minule Dobi, da je takvo, politički motivirano mišljenje, djetinjasto.

Shakespeare je u svojim sonetima gradio dramu. Mahnmut je bio siguran u to. “Mladić”, a kasnije i “Crna Dama”, bili su likovi u toj drami. Sonete je pisao godinama i oni nisu bili nastali u vrelini strasti već u naponu Shakespeareove snage. A što je on istraživao u tim sonetima? Ljubav. I kakvo je bilo Shakespearevo “stvarno” mišljenje o ljubavi?

Nitko to nikada neće znati - Mahnmut je bio siguran da je Bard bio previše pametan, previše ciničan, previše vičan skrivanju da ikada otkrije svoje stvarne osjećaje. Ali u drami za dramom, Shakespeare je pokazao kako jaki osjećaji - uključujući i ljubav - pretvaraju ljude u luđake. Shakespeare je, kao i Lear, volio svoje luđake. Romeo je bio luđak Sreće, Hamlet luđak Sudbine, MacBeth luđak Ambicije, Falstaff... dobro, Falstaff nije bio luđak... ali postao je luđak za ljubav princa Hala i umro slomljenog srca kada ga je mladi princ odbacio.

Mahnmut je znao da je “pjesnik” u svom ciklusu soneta, ponekad zvani i “WiU” nije bio - unatoč insistiranju tolikih površnih stručnjaka dvadesetog stoljeća - povijesni Will Shakespeare, već je prije bio još jedna dramska konstrukcija koju je stvorio kazališni pisac/pjesnik da bi istražio sve slojeve ljubavi. Što ako je taj “pjesnik” bio, kao nesretni Shakespearov Grof Orsino, luđak Ljubavi? Zaljubljenik u ljubav?

Mahmutu se sviđao taj pristup. Znao je da Shakespeareov “brak dva uma” između starijeg pjesnika i mladića nije bila homoseksualna veza već istinita pričest osjećajnosti, oblik ljubavi slavljen u danima mnogo prije Shakespearea. Površno gledano, 116. sonet izgleda kao otrcana izjava takve ljubavi i njezine trajnosti, no ako je zapravo to odbijanje...

Mahnmut je najednom uvidio kako se to uklapa. Poput tolikih velikih pjesnika, Shakespeare je započeo svoje pjesme prije ili nakon što one doista počnu. No ako je to bila pjesma odbijanja, što je bilo odbijeno? Što je mlađi rekao starijem, ljubavlju opijenom pjesniku, da je bilo potrebno takvo žestokog odbijanje?

Mahnmut je produžio prste iz svog glavnog manipulatora, uzeo pisaljku i načrčkao na svoju t-ploču: Dragi Will - svakako bismo obojica željeli brak srodnih umova - jer muškarci ne mogu dijeliti sakramentni brak tijela - da bude pravi i postojani kao pravi brak. Ali to ne može biti. Ljudi se mijenjaju, Will. Okolnosti se mijenjaju. Kada osobine ljudi ili ti ljudi sami nestanu, i njihova ljubav također nestane. Volio sam te Will, uistinu volio, ali ti si se promijenio, drukčiji si, te sam se time promijenio i ja i promijenila se naša ljubav. Tvoj najiskrenije, Mladić

Mahnmut je pogledao pismo i nasmijao se, ali smijeh je zamro kad je shvatio koliko to mijenja cijeli 116. sonet. Sada, umjesto sladunjave potvrde nepromjenjive ljubavi, taj je sonet postao nasilno pobijanje mladićevog odbijanja, rasprava protiv takvog egoističnog odbacivanja. Sada bi se sonet mogao ovako čitati - Neka brak srodnih duša i stvorenja (Takozvane) “Prepreke” nema, ljubav ljubav nije Ako se, čim se “s mijenom sretne, mijenja”, Il “okrene vjerom kad se vjernost skrije”. O ne!

Mahnmut je teško mogao zadržati svoje uzbuđenje. Sada je sve u sonetu i u cjelokupnom ciklusu soneta bilo na svom mjestu. Malo je ostalo od one vrste ljubavi “braka srodnih duša” - malo osim ljutnje, optužbi, nametanja krivnje, laganja, i daljnje nevjere - sve će se dovršiti u 126. sonetu, kada će “Mladić” i sama idealna ljubav biti napušteni zbog lakog zadovoljstva “Crne Dame.” Mahnmut je prebacio svijest u virtualno i stao pisati kratku e-poruku svom vjernom sugovorniku u zadnjih dvanaest Z-godina, Orphu s Ia. Sirene su se oglasile. Svjetla su zatreperila u Mahnmutovom virtualnom vidokrugu. Na trenutak je pomislio - kraken - ali kraken nikad ne bi došao na površinu ili ušao u otvoreni plovni kanal.

Mahnmut je spremio sonet i svoje bilješke, obrisao e-poruku iz memorije kratkih poruka i otvorio vanjske senzore.

Crna Dama je bila pet kilometara od Chaos Centrale i u dosegu daljinske kontrole podmorničke marine. Mahnmut prepusti brod Centrali i pažljivo promotrio ledene hridi ispred sebe.

Izvana, Conamara Chaos Centrala je sličila na veći dio ostatka površine Europe - zbrka tlačnih grebena koji su odbacili ledene hridi po dvije-tri stotine metara uvis, gomile leda koje blokiraju labirint otvorenih putova i crnih otvora - ali onda su znaci nastanjenosti postali vidljivi: crne ralje otvora hala za podmornice, liftovi koji se miču uz okomite hridi, više prozora vidljivih na pročelju leda, navigacijska svjetla koja pulsiraju i trepću na vrhovima površinskih modula i stambenih čvorišta, antene, i - daleko iznad, ondje gdje hrid završava ispod crnog neba - nekoliko interlunarnih šatlova, šibanih olujom tamo na području slijetanja.

Svemirski brod ovdje kod Chaos Centrale. Vrlo neobično. I dok je pristajao, podešavao brodske funkcije u stanje mirovanja i počeo se odvajati od sustava podmornice, Mahnmut je mislio: Zašto su me k vragu pozvali.

Obavivši do kraja manevar pristajanja, Mahnmut je prošao kroz traumu gubitka svojih osjetila, ostavši samo s nezgrapnim ograničenjima svog više-manje humanoidnog tijela, napustio brod te hodajući kroz plavo osvijetljeni led ušao u vrlo brzi lift do stambenih čvorova, tako visoko iznad.

5. Ardis Hall

Večera je bila za tucet ljudi za stolom pod krošnjom drveta s lanternama: meso jelena i divljeg vepra iz obližnje šume, pastrva iz rijeke ispod njih, govedina iz stočnih krda koja se napasuju između Ardisa i udaljenih pašnjaka, crna i bijela vina iz Ardis vinograda, sokovi, kukuruz, salata i grašak iz vrta te kavijar koje je dopremljen odnekuda i drugo.

“Čiji je rođendan i koji Dvadeseti?”, upita Daeman dok je servitor posluživao hranu za dvanaestoro za dugim stolom.

“Moj je rođendan, ali ne dvadeseti”, odgovori pristali muškarac kovrčave kose po imenu Harman.

“Molim?”, Daeman se nasmijao, ali nije razumio. On se posluži nekim voćnim sokom i proslijedi pehar prema dami tik do sebe.

“Harman slavi svoj godišnji rođendan”, reče Ada s njezinog mjesta na začelju stola. Daemana je uzbudilo kako je lijepo izgledala sa svojom preplanulom kožom i crnom svilenom haljinom.

Kimnuo je, ali još nije shvaćao. Godišnji rođendani nisu se obilježavali, a još manje slavili.”Dakle večeras ne proslavljaš svoju novu Dvadeseticu?” upita on Harmana, kimajući servitoru da ponovo napuni njegovu vinsku čašu.

“Ne, ja slavim svoj godišnji rođendan”, Harman ponovi s osmijehom. “Moj devedeset deveti.”

Daeman se trgnuo od iznenađenja i tada pogledao brzo oko sebe, shvativši da to mora biti neka šala na vlastiti račun za ovo mnoštvo provincijalaca - no svakako neukusna šala. Nitko se nije šalio sa svojih devedeset i devet godina. Daeman se kiselo nasmiješio i čekao da dođe punč.

“Harman baš tako misli”, reče Ada bezbrižno. Ostali gosti su šutjeli. Noćne ptice su dozivale iz šume.

“Oprostite...”, izusti Daeman.

Harman je odmahnuo glavom. “Veselim se ovoj godini. Mnogo toga ću učiniti.”

“Harman je hodao stotine milja po Atlantskom lomu prošle godine”, reče Hannah, Adina mlada prijateljica kratke kose.

Daeman je bio siguran da se ona šali. “Nitko ne može hodati po Atlantskom lomu.”

“Ali ja sam to učinio.” Harman je jeo kukuruz u klipu.”Samo sam izviđao, kako Hannah kaže, stotine milja i onda natrag prema sjevernoameričkoj obali - ali to svakako nije bilo teško.”

Daeman se opet nasmijao priznavši'da je to bila dobra šala. “Ali kako biste mogli doći do Atlantskog loma, Harman Uhri Nema nijednog faks-čvora u blizini.” On nije imao predodžbu gdje je Atlantski lom, čak ni što sve čini Sjevernu Ameriku, niti je bio sasvim siguran gdje se nalazi Atlantski ocean, ali je bio siguran da se niti jedan od 317 faks-čvorova ne nalazi blizu Loma. On se bio faksirao kroz svaki od tih čvorova više puta i nikad nije vidio legendarni Lom.

Harman spusti kukuruz na stol. “Ja sam hodao, Daeman Uhr. Od sjever-noameričke istočne obale, Lom se proteže uz četrdesetu paralelu cijelim putom prema onome što ljudi Minulog doba zovu Europom - Španjolska je bila zadnja nacionalna država gdje Lom dopire do obale, mislim. Ruševine staroga grada Philadelphije - vi biste mogli znati da je to Čvor 124, Loman Uhrov posjed - samo su nekoliki sati hoda od Loma. Da sam imao hrabrosti - i ponio dovoljno hrane - mogao sam doći sasvim do Španjolske.”

Daeman je kimnuo i nasmijao se nemajući uopće predodžbu o tome što ovaj čovjek lupeta. Prva nepristojnost je bila hvaliti se sa svojih devedeset devet godina, onda ta priča o paralelama i gradovima Minulog doba te hodanju. Nitko nije hodao više od nekoliko stotina metara. I zašto i bi? Svi ljudski interesi su vezani za faks-čvorove, a do onih nekoliko neuobičajenih odredišta - kao na primjer ovaj Adin Ardis - može se doći kolicima ili droškom. Daeman zna Lomana, naravno - nedavno je bio na proslavi Onoine Treće Dvadesetice na velikom Lomanovom posjedu - ali sav ostali Harmanov monolog je trabunjanje. Tip je očito poludio pod stare dane. Dobro, zadnji firmarij faks i Uspinjanje uskoro će se pobrinuti za to.

Daeman je pogledao Adu, njihovu domaćicu, u nadi da će se umiješati i promijeniti temu razgovora, ali Ada se nasmijala kao da se slaže sa svime što je Harman govorio. Daeman je pogledao goste za stolom očekujući pomoć, ali ostali su slušali pristojno - čak s očitim zanimanjem - kao da je takvo lupetanje bilo dio njihovog uobičajenog provincijskog razgovora uz objed.

“Pastrva je prilično dobra, zar ne?”, reče Daeman ženi koja mu je sjedila s lijeve strane. “Je li i tvoja dobra?”

Žena preko stola, bujne crvene kose, vjerojatno duboko u svojoj Trećoj Dvadesetici, načini uočljiv pokret svojom rukom i obrati se Harmanu: “Kako je to bilo? U Lomu, mislim?”

Kovrčavi, pocrnjeli muškarac nije bio voljan, no svi ostali za stolom - uključujući mladu plavokosu ženu koju je Daeman bio upitao za njezinu pastrvu, a koja se nepristojno oglušila na njegovo pitanje - glasno su poticali Harmana. Napokon je na to pristao s gracioznim pokretom ruke.

“Ako nikad niste vidjeli Lom, moram vam reći da je zadivljujuće gledati ga s obale. Širok oko osamdesetak metara - ta raspuklina ide na istok onoliko koliko pogled može doprijeti, da bi se sve i više sužavala prema obzoru, sve dok ne bude samo rez svjetla na crti gdje ocean dodiruje nebo.

“Hodati po njemu je... malo čudno. Pijesak uz obalu nije vlažan ondje gdje Lom završava. Hodajući dalje u Lom primijetite iznenadan usjek u vodi, kao stakleni zid koji je odvojio hodača od mora. Morate dodirnuti prepreku - nitko se tome ne bi mogao oduprijeti. Ona je spužvasta, nevidljiva, vrlo malo se pokorava snažnom pritisku, hladna je od vode s druge strane, ali neprobojna. Kada hodate dublje po suhom pijesku, stoljećima nedirnutom morskom dnu, osjećate samo vlažnost kiše i kako su pijesak i talog čvrsti. Ostaci morskih životinja i biljaka tamo su suhi, tako suhi da se gotovo doimaju da su fosilizirani.

“Već za desetak metara rasječeni zidovi vode s obje strane se dižu daleko iznad vaše glave. Sjene se pomiču unutar zidova. Vidite malenu ribu kako pliva blizu prepreke između zraka i mora, onda sjenu morskog psa, onda blijed sjaj želatinoznog bića koje pliva, a ne možete ga sasvim identificirati. Ponekad se morski stvorovi približe prepreci Loma, dotaknu je svojim hladnim glavama, i onda se brzo okrenu, kao da se uzbune. Oko milju dalje voda je vrlo visoko iznad vaše glave, a nebeski svod iznad vas je sve tamniji. Oko desetak milja dalje zidovi vode na jednoj i na drugoj strani se dižu više od tristo metara iznad vas. Zvijezde se vide u krišci neba koju možete vidjeti, čak i danju.”

“Nemoguće!”, poviče mršavi muškarac, žućkasto-crvene kose koji je sjedio na kraju stola. Daeman je zapamtio njegovo ime - Loes. “Šališ se.”

“Ne”, reče Harman,”ne šalim se.” Nasmijao se opet. “Hodao sam oko četiri dana. Spavao sam noću. Vratio sam se kada sam ostao bez hrane.”

“Kako si znao je li bio dan ili noć?”, upita Adina prijateljica, atletski građena mlada žena po imenu Hannah.

“Nebo je crno i zvijezde se vide i preko dana”, reče Harman”, ali kriške oceana na jednoj i na drugoj strani zadržavaju svjetlo neba, od svijetlo plave daleko iznad, do sasvim mračne uz dno na razini dna Loma.”

“Jesi li našao išta egzotično?”, upita Ada.

“Nešto potopljenih brodova. Prastarih. Iz Minule Dobi i prije. I jedan koji je mogao biti... noviji.” On se opet nasmijao. “Išao sam istraživati jedan od njih - golem, zahrđali brod koji se pojavio kod sjevernog zida Jaza, nagnut na jednu njegovu stranu. Ušao sam kroz rupu u trupu, popeo uz ljestve, dospio do uzdužnih nagnutih paluba upotrijebivši malenu svjetiljku koju sam bio ponio, do jednog velikog prostora - mislim da je to bilo skladište - tamo je bila prepreka Loma, od stropa prema nagnutoj palubi, zid vode. Gledao sam u hladni, nevidljiv zid i mogao vidjeti školjke, glavonošce, morske zmije i druge životinje kako plivaju, kako se hrane jedne drugima, dok je na mojoj strani bila suhoća, stara hrđa, samo sam bio živ ja i maleni bijeli kopneni rak koji je očito dospio, kao što sam i ja, s obale.”

Vjetar je zapuhao i zašuštalo je lišće u visokom stablu iznad njih. Svjetiljke su se njihale i njihova svjetla su se igrala preko svile i pamučne odjeće, frizura, ruku i osvijetljenih lica oko stola. Svi su bili u zanosu. Čak se i Daeman zainteresirao, unatoč činjenici da je sve to za njega bila glupost. Baklje uza stazu su treptale i pucketale od iznenadnog povjetarca.

“Što je s vojniksima?” upita žena koja je sjedila tik do Loesa. Daeman se nije sjećao njenog imena. Emme, možda?” Ima li ih više ili manje nego na kopnu? Stražare li ili su u pokretu?”

“Nema tamo vojniksa.”

Svi kod stola kao da su uzdahnuli. Daeman je osjetio također iznenadan šok koji je već osjetio kada je Harman bio izjavio da ima devedeset devet godina. Osjetio je vrtoglavicu. Možda je vino bilo jače nego što je mislio.

“Nema vojniksa”, ponovila je Ada tonom koji se činio ne toliko čudnim koliko melankoličnim. Podigla je svoju čašu s vinom. “Živjeli”, rekla je. Servitori su prišli bliže da napune čaše. Svi su podigli svoje čaše. Daemanu je prestala vrtoglavica i prisilio se da mu bude ugodno, da se prijazno nasmiješi. Ada nije ponovo nazdravila, ali svi su - čak i Deaman - popili vino kad i ona.

Vjetar je puhao do kraja večere, oblaci su se kretali prema mutnim p- i e-prstenima, zrak je mirisao od ozona, a zastori kiše odvukli su se preko tamnih bregova prema zapadu, tako da se zabava premjestila unutra i onda ih razdvojila. Parovi su otišli u svoje sobe ili na razne strane ili u dnevni boravak. Servitori su svirali komornu glazbu u južnom stakleniku. Staklom pokriveni bazen u stražnjem dijelu dvorca privukao je nekoliko njih. Tu je bio ponoćni bife koji se nalazio u zakrivljenom dijelu drugog kata. Neki parovi su otišli u svoje sobe da bi vodili ljubav, dok su ostali našli mirno mjesto da rašire svoja torino platna i odu u Troju.

Daeman je slijedio Adu koja je išla s Hannah i Harmanom prema trećoj etaži knjižnice. Da bi Daemanov plan o zavođenju Ade uspio prije vikenda, morao bi provesti svaku slobodnu minutu s njom. Zavođenje, on je znao, je bilo i znanost i umjetnost - mješavina vještine, discipline, blizine i prigoda. Uglavnom blizine.

Stojeći i hodajući blizu nje, Daeman je mogao osjećati toplinu njezine kože kroz crnu svilu koju je nosila. Njezina donja usna, primijetio je to opet nakon cijelog desetljeća, je bila zaluđujuće puna, crvena i namijenjena za grickanje. Kada je Ada podigla svoju ruku da pokaže Harmanu i Hannah visinu polica u knjižnici, Daeman je uočio suptilni, mekani pomak njezine desne dojke ispod tankog grudnjaka od svile.

On je bio u knjižnicama i prije, ali nikad u nekoj ovolikoj. Prostorija je morala biti više od trideset metara duga i petnaestak visoka, s polukatom okruženim s tri zida i pomičnim ljestvama na objema razinama uz pomoć kojih se moglo pristupiti i do najviših i najudaljenijih izdanja. Tu su bile niše, pregrade, stolovi s velikim otvorenim knjigama, svuda uređeni prostori i čak police knjiga preko golemog prozora na zidu.

Daeman je znao da su se i knjige iz područja fizike nalazile ovdje i bile zaštićene nanokemikalijama mnogo, mnoga stoljeća prije, vjerojatno tisućljećima prije - ti beskorisni artefakti su bili izrađeni od kože, papira i tinte, zbog čega, to samo Bog zna - ali mahagonijem obložena soba sa svojim izvorima svjetla, prastari kožnati namještaj i zidovi knjiga koje su još mirisale na starost škodili su Daemanovom osjetljivom njuhu. On nije mogao shvatiti zašto su Ada i ostali članovi obitelji održali ovaj mauzolej u Ardis Hallu ni zašto ga Harman i Hannah žele večeras vidjeti.

Kovrčavi čovjek koji je tvrdio da je prošle godine hodao po Atlantskom lomu zastao je u čudu. “Ovo je čudesno, Ada!” Popeo se na ljestve, hodao uz red polica i dosegnuo jedno debelo kožnato izdanje. Daeman se nasmijao. “Misliš li da se vratila funkcija čitanja, Harman Uhr?”

Čovjek se nasmijao, ali se činio tako samouvjeren da je za trenutak Daeman napola očekivao vidjeti zlatnu groznicu simbola niz njegovu ruku, dok je funkcija čitanja najavljivala sadržaj. Daeman nikad nije bio vidio izgubljenu sposobnost na djelu, naravno, ali je bio slušao kako ju je opisivala njegova baka i drugi stari ljudi koji su opisivali ono u čemu su njihovi pra-pra-pradjedovi uživali.

Šutjeli su. Harman je stavio svoju ruku na leđa. “Zar ne želiš imati funkciju čitanja, Daeman Uhr?”

Daeman je čuo sebe kako se smije opet na ovoj čudnoj večeri i bio oštro svjestan nazočnosti dviju mladih žena koje ga promatraju s izrazom negdje između zbunjenosti i radoznalosti.

“Ne, naravno ne”, izgovori konačno. “Zašto bih? Što bi ove stare stvari mogle reći o ičemu što bi danas imalo bilo kakav značaj u našim životima?”

Harman se popeo više uz ljestve. “Zar te ne zanima zašto posthumanaca više nema na Zemlji i kamo su otišli?”

“Ne uopće. Posti su otišli u svoje gradove u prstenima. Svi to znaju.”

“Zašto?”, upita Harman. “Nakon mnogih tisućljeća oblikovanja naših života ovdje, promatranja, zašto su nas ostavili?”

“Besmislica”, reče Daeman, možda malo osornije nego što je mislio. “Oni nas i dalje promatraju. Odozgo.”

Harman je kimnuo glavom kao da se prosvijetlio i povukao svoje ljestve nekoliko metara po njihovoj mjedenoj stazi. Njegova glava je sada gotovo dotakla dno knjižničnog polukata. “Što je s vojniksima?”

“Vojniksima?”

“Jesi li se ikada upitao zašto su bili nepomični tako mnogo stoljeća, a tako su aktivni sada?”

Daeman je otvorio svoja usta, ali nije znao što bi rekao na to. Ubrzo progovori: “To vjerovanje da su vojniksi bili nepomični prije konačnog faksiranja je potpuna glupost. Mitovi. Narodna predaja.”

Ada priđe bliže. “Daemane, jesi li se ikada pitao odakle oni potječu?”

“Tko, draga moja?”

“Vojniksi.”

Daeman se iskreno i od srca nasmijao na to. “Naravno ne, moja damo. Vojniksi su uvijek bili ovdje. Oni su stalno, postojano, vječno - u pokretu, ponekad izvan vidokruga, ali uvijek nazočni - poput sunca ili zvijezda.”

“Ili prstena?”, upita Hannah svojim mekim glasom.

“Točno.” Daemanu je bilo drago da je ona razumjela.

Harman je izvukao jednu tešku knjigu iz police. “Daeman Uhr, Ada mi je rekla da si lepidopterist.”

“Molim?”

“Stručnjak za leptire.”

Daeman je mogao osjetiti kako se zacrvenio. Bilo mu je uvijek zadovoljstvo da netko njegovu stručnost prepozna, pa bio to i stranac, čak stranac nezdravog razuma. “Teško stručnjak, Harman Uhr, tek kolekcionar koji je učio malo od svog ujaka.”

Harman se spustio niz ljestve noseći tešku knjigu prema čitalačkom stolu. “Onda bi te ovo trebalo zanimati.”

On otvori artefakt. Na sjajnim stranicama su se vidjeli primjerci leptira u boji. Daeman je stupio bliže, zanijemio. Njegov ujak ga je bio učio imena dvadesetak vrsta leptira i on je bio učio od drugih kolekcionara imena nekoliko ostalih koje je bio uhvatio. Prišao je i dodirnuo sliku Zapadnog tigra lastavičjeg repa.

“Zapadni tigar lastavičjeg repa”, reče Harman i doda: “Pterourus rutulus”

Daeman nije razumio zadnje dvije riječi, ali je zurio u starijeg čovjeka u čudu. “Ti sakupljaš leptire!”

“Uopće ne.” Harman dotakne neku poznatu sliku u zlatnoj i crnoj boji.

“Vladar.”

“Da”, reče Daeman zbunjeno.

“Crveni admiral, Afrodita majska ptičica, Polje mjesečine, Obično plavetnilo, Obojena dama, Feb parnaski...”, reče Harman, dodirujući svaku sliku redom. Daeman je znao tri od onih koje je Harman imenovao. “Poznaješ leptire”, reče on.

Harman je odmahnuo glavom. “Nikad uistinu nisam znao da razne vrste imaju imena, sve do ovog trenutka.”

Daeman je pogledao muškarčevu ruku. “Imaš funkciju čitanja?”

Harman je opet odmahnuo glavom. “Nitko više nema tu funkciju na svome dlanu. Nitko više nema kom-sposobnost niti geo-pozicioniranje niti pristup podacima niti da se sam faksira dalje od čvorova.”

“Onda...”, zastade Daeman i zastade zbunjen. Zar ga ti ljudi zafrkavaju i zbog kojih razloga? On je došao provesti vikend u Ardis Hallu s dobrim namjerama - dobro, s namjerom da zavede Adu, ali sve u dobrom raspoloženju - a što je sada ovo... zlonamjerna igra?

Kao da je osjećala da u njemu raste ljutnja, Ada gurne svoje vitke prste u Daemanov rukav. “Harman nema funkciju čitanja, Daeman Uhr. “ reče ona tiho. “On je nedavno naučio čitati”

Daeman je zurio. Ovo je imalo jednako tako malo smisla kao proslavljati svojih devedeset devet godina ili brbljati o Atlantskom lomu.

“To je vještina”, reče Harman tiho. “Nešto poput tvoga učenja imena leptira ili tvoje proslavljene tehnike... zavodnika.”

Ova zadnja riječ je učinila da Daeman zatrepće. Zar je moj drugi hobi tako dobro poznat?

Hannah reče: “Harman nam je obećao naučiti nas toj vještini... čitanja. Moglo bi mi koristiti. Trebam učiti o lijevanju prije negoli se upustim u to i zapalim se”

Lijevanje? Daeman ne bi mogao zamisliti kakve bi to moglo imati veze sa zapaljenjem ili učenjem čitalačke sposobnosti. Oblizao je usne i rekao: “Ne zanimaju me te igre. Što tražite od mene?”

“Želimo pronaći svemirski brod”, reče Ada.”I vjerujemo da nam ti možeš pomoći u tome.”

6. Olimp

Kada moja smjena završi u noći sukoba između Ahileja i Agamemnona, ja ću se brzo teleportirati natrag prema skoličkom kompleksu na Olimp, zabilježiti svoja zapažanja i analize, prenijeti misli u jedan riječkamen i odnijeti ga u Muzinu malenu bijelu sobu iznad Vulkanskog jezera. Na moje iznenađenje, Muza je tamo i razgovara s jednim skolikom.

Skoliku je ime Nightenhelser. To je prijateljski dobroćudan čovjek kojeg sam podučavao zadnje četiri godine njegovog boravka ovdje, a koji je živio, predavao na koledžu i umro na američkom Srednjem zapadu neke godine početkom dvadesetog stoljeća. Vidjevši me na vratima, Muza završi svoj posao s Nightenhelserom i otpusti ga te on izađe kroz njezina brončana vrata i krene prema pomičnim stubama koje se kreću u spirali dolje do Olimpa, prema našim nastambama i crvenom svijetu ispod.

Muza mi daje znak da priđem bliže. Stavim riječkamen na mramorni stol ispred nje i uzmaknem, očekujući da ću biti otpušten bez ijedne riječi, kao što je to uobičajeno između nas dvoje. Začudo, ona podiže riječkamen. dok sam još tamo, obujmi ga prstima i zatvori oči kao da se koncentrira. Stojim i čekam. Priznajem da sam nervozan. Moje srce lupa, ruke oznojenih dlanova sklopljene su mi iza leđa dok stojim u nekoj vrsti profesorske parodije vojničkog stava “voljno”. Zaključio sam nekoliko godina prije da bogovi ne mogu uistinu čitati misli - da njihova nevjerojatna moć čitanja misli smrtnika, junaka i skolika potječe od nešto naprednije znanosti o mišićima lica, kretanja očiju i slično. Ali možda griješim. Možda su oni telepati. Ako je tako - i ako su mogli čitati moje misli tijekom mog otkrivenja i odluke na plaži nakon Agamemnonovog i Ahilejevog sukoba - onda sam mrtav čovjek. Opet.

Vidio sam skolike koji su bili ozlovoljili Muzu, da i ne spominjem važnije bogove. Prije nekoliko godina - zapravo pete godine opsade - ovdje je bio skolik iz dvadeset šestog stoljeća, krupni bezobzirni Azijat neobičnog imena Bruster Lin. Iako je Bruster Lin bio najpametniji i najoštroumniji skolik između nas, njegov ga je bezobrazluk odveo u propast. Doslovno. Nakon jednog od njegovih nešto ironičnijih komentara - nešto u vezi mano a mano dvoboja između Parisa i Menelaja, kada pobjednik uzima sve, a ishod tog dvoboja je mogao razriješiti rat. Izravna borba do smrti između Heleninog trojanskog ljubavnika i njezinog ahejskog muža - između dviju navijačkih vojski, stoje lijepi Parisom u njegovom zlatnom oklopu i strašnim Menelajem hladnog proračunatog pogleda - nije se održala. Afrodita je vidjela da će njen voljeni Paris biti sasjeckan u hranu za crve pa se obrušila dolje i odnijela ga s bojnog polja natrag Heleni u krevet gdje je, poput slabašnog liberala u svakom vremenu, Paris bio bolji ratnik nego na bojištu.

Dogodilo se da je poslije jednog od Bruster Linovih duhovitih komentara o Paris-Menelajevoj epizodi Muza - kojoj to nije bilo duhovito - pucnula svojim prstima i bilijuni poslušnih nanostanica u bespomoćnom skolikovom tijelu nagomilale su se i eksplodirale u jednom divovsku nanoleminškom skoku, pretvorivši još nasmiješenog Brustera Lina u tisuće krvavih komadića ispred nas ostalih i odbacivši njegovu i dalje nasmiješenu glavu koja se otkotrljala prema našim nogama dok smo stajali u stavu mirno.

To je bilo ozbiljna pouka i mi smo je zapamtili. Mi nismo ovdje za uredničke opaske. Nema sprdanja s ozbiljnim poslovima božjeg sporta. Nagrada za ironiju je smrt.

Muza otvori svoje oči i pogleda me sada. “Hockenberry”, reče ona tonom kadrovskog birokrata iz moga stoljeća kad se sprema najuriti s posla uredskog namještenika srednjeg ranga, “koliko si već s nama?”

Znam da je pitanje retoričko, ali kada ga pita božica, čak i manje važna božica, treba odgovoriti i na retorička pitanja. “Devet godina, dva mjeseca, osamnaest dana, Božico.”

Ona kimne. Ja sam najstariji preživjeli skolik. Ili, bolje rečeno, ja sam skolik koji je preživio najdulje. Ona to zna. Možda je ovo službeno priznanje moje dugovječnosti moja elegija prije eksplozivnog smaknuća nanocitom. Uvijek sam učio svoje studente da ima devet Muza, sve su kćeri Mnemozine - Kleja, Euterpa, Talija, Melpomena, Terpsikorda, Erato, Plimnija, Uranija i Kaliopa - a svakoj od pripada, barem prema kasnijoj grčkoj predaji, nadzor nad nekim oblikom umjetničkog izražavanja, kao što je, primjerice, frula ili ples, pripovijedanje ili epska pjesma - ali u mojih devet godina, dva mjeseca i osamnaest dana služenja bogovima kao promatrač na poljima Ilija, ja sam izvještavao, zapažao i slušao samo jednu Muzu - ovu visoku božicu koja sada sjedi ispred mene iza njezinog mramornog stola. I dalje, zbog njezinog kreštavog glasa, uvijek sam mislio o njoj kao o “Kaliopi”, iako to ime izvorno znači “divan glas.” Ne mogu reći da ova jedina Muza koja ima divan glas - on je više automobilska truba nego kaliopa mojem uhu - ali je svakako onaj koji me naučio skočiti kada ona kaže “hop”.

“Slijedi me”, reče ona, dignuvši se glatko i izađe kroz privatna vrata svoje bijele mramorne sobe. Poskočio sam i slijedio je.

Muza je imala božansku veličinu - što će reći, više od dva i deset visoka, ali savršenih ljudskih proporcija, možda manje raskošnih oblina nego neke od božica, ali građena kao kakva atletičarka iz dvadesetog stoljeća - i čak u manjoj gravitaciji ovdje na Olimpu, moram se požuriti da bih zadržao razmak preko kratko ošišanih zelenih travnjaka između bijelih zdanja.

Ona zastane kod niza bojnih dvokolica. Kažem “dvokolica”, a može biti i kočija - niska i oblika potkove, s udubljenjem sa strane u koji Muza može ući, ali ova bojna dvokolica nema konjsku zapregu, uzde niti vozača. Ona dohvati ogradu i mahne mi da se popnem.

Oklijevam, srce mi divlje lupa, ja se popnem i stanem u stranu, a Muza prijeđe svojim dugim prstima po nečemu zlatnom što bi mogla biti nekakva upravljačka ploča. Svjetla se upališe. Dvokolica zabruji, oko nje se odjednom isplete energetsko polje, i digne se s trave, zavrti kao da se propinje. Odjednom se holografski par “konja” pojavi ispred kola i krenu galopom. Čini se kao da vuku neku dvokolicu kroz nebo. Znam da su holografski konji potrebni radi ostavljanja dojma na Grke i Trojance, ali osjećaj da prave životinje vuku pravu dvokolicu kroz nebo je vrlo jak. Uhvatim se za metalne rešetke uz rub i poduprem se, ali nema nikakvog osjećaja akce-leracije. Dvokolica se podigne tridesetak metara nad Muzinim skromnim hramom i onda ubrza prema dubokom uleknuću Vulkanskog jezera.

Kočija bogova!, pomislim i predbacujem si nedostojne misli o umoru i adrenalinu. Vidio sam božanska kola tisuću puta, naravno, dok su letjela blizu Olimpa ili nad poljima Ilija dok su bogovi letjeli amo-tamo za svojim božanskim poslovima, ali uvijek sam ih vidio s moje točke gledišta, s tla. Konji su odozdo izgledali kao da su pravi i kola se činila daleko manje tvarnima nego kada si u njima, jureći tristo metara iznad vrha planine - nad vulkanom, zapravo - koji je visine nekih 25.000 metara iznad pustinjske ravnice.

Vrh Olimpa bi trebao biti prostor bez zraka i pokriven ledom, ali ovdje je zrak gust i pogodan za disanje kakav je i nekih dvadeset i pet kilometara niže, gdje su skoličke nastambe u podnožju eruptivnih hridi, a umjesto leda široki je vrh prekriven travom, drvećem i bijelim zdanjima toliko velikim i prostranim da u usporedbi s njima Akropola poljski zahod.

Vulkansko jezero u obliku osmice u središtu na vrhu Olimpa je gotovo stotinu kilometara široko i mi projurimo preko njega skoro nadzvučnom brzinom, a energetsko polje ili malo božanske magije štiti nas od vjetra i u isto vrijeme zagušuje zvuk. Vide se stotine zgrada, svaka s hektarima uređenih travnjaka i vrtova oko njih, to su domovi bogova, pretpostavljam, nanizani oko jezera, dok se velike autotrimere s tri palube kreću sporo preko modre vode. Skolik Bruster Lin jednom mi reče kako je procijenio da je Olimp veličine Arizone, a njegov travnati vrh jednak je približno površini područja Rhode Islanda. Bilo je čudno čuti da se ovdje nešto uspoređuje s državama na onom drugom svijetu, u onim drugim vremenima i životima.

Držeći se objeručke uz tanku ogradu, provirujem da vidim okolinu planinskog vrha. Pogled je zapanjujuć. Dovoljno smo visoko da mogu vidjeti zakrivljenost planeta. Prema sjeverozapadu, veliki plavi ocean doseže rub obzora. Prema sjeveroistoku je obala, i mislim da čak s ove visine mogu vidjeti izvrsno kamene glave koje obilježavaju granicu između mora i zemlje. Ravno sjeverno je srp neimenovanog arhipelaga jedva vidljivog s obale nekoliko milja od naših skoličkih nastambi, a onda ništa drugo osim plavetnila sve do pola.

Prema jugoistoku mogu se vidjeti tri druga visoka eruptivna vrha nad obzorom, očito niža nego vrh Olimpa, i koji su, za razliku od klimatski nadziranog Olimpa, prekriveni snijegom. Jedan od njih, pogađam, mora biti Brdo Helicon, dom moje Muze i njezinih sestara, ako ona ima sestre. Prema jugu i jugozapadu, stotinama kilometara, mogu vidjeti niz obrađenih polja, divlje šume, crvenu pustinju, onda opet šume, sve dok se tlo ne spoji s oblacima i maglom i onda više nikakvo trljanje očiju ne može razlučiti pojedine detalje.

Muza promijeni pravac leta i uputi se prema zapadnoj obali Vulkanskog jezera. Vidim sada kako su bijele mrljice, koje sam zapazio tijekom našeg prelaženja jezera, golema bijela zdanja, sa stupovima i stubama ispred, s gracioznim golemim zabatima i ukrašena kipovima. Siguran sam da nema skolika koji je vidio ovaj dio Olimpa... ili barem vidio i doživio da ispriča ostalima o tome. Spuštamo najvećoj od svih divovskih zgrada, Muza sleti, a holografski konji nestadoše. Nekoliko stotina drugih nebeskih kola su bez reda parkirani na travnjaku.

Muza skine ono što izgleda kao maleni medaljon. “Hockenberry, naređeno mi je da te dovedem tamo gdje ne možeš biti. Odredio je jedan od bogova da ti dam dvije stvari koje te mogu zaštititi da ne budeš zgnječen kao kukac ako budeš otkriven ovdje. Uzmi ovo.”

Muza mi daje dva predmeta - medaljon na lancu i ono što izgleda kao da je kožnata kapa. Medaljon je malen, ali težak, kao da je napravljen od zlata. Muza se približi i pruži mi neki disk s brojčanikom. “Ovo je osobni kvantni teleporter koji bogovi upotrebljavaju”, reče tiho. “Može te teleportirati na bilo koje mjesto koje možeš vizualizirati. Ovaj osobiti KT ti također omogućuje da slijediš kvantni trag bogova dok se oni fazno kreću kroz Planckov svemir, ali tebi nitko - osim boga koji mi je dao ovo - ne može ući u trag. Razumiješ li?”

“Da”, odgovorim. Moj glas gotovo titra. Ne bih trebao imati tu stvar. To će me upropastiti. Drugi “dar” je gori.

“Ovo je Kaciga Smrti”, reče ona, stavljajući ukrašenu kožnatu kapuljaču preko moje glave, ali ostavivši je da visi oko mog vrata kao na fratarskoj mantiji. “Hadska kaciga. Izradio ju je Had osobno i to je jedina stvar u svemiru koja te može sakriti od pogleda bogova.”

Žmirnem glupavo u to. Nejasno se sjećam učenih komentara iz mojeg doba o “Kacigi Smrti”, i pamtim da Hadovo ime, na grčkom Aides, značiti “nevidljiv”. Ali koliko znam, hadska Kaciga Smrti je bila spominjana samo jednom kod Homera, kada se Atena učinila nevidljivom Aresu, bogu rata. Zašto bi meni na zemlji ili na Olimpu neka božica posudila tu stvar? Koje su im namjere sa mnom? Moja koljena su klecala od tih misli.

“Stavi kacigu”, naredi mi Muza.

Navučem nespretno debelu kožu. Tu su uređaji ugrađeni u materijalu, okrugli čipovi, nanotehnički strojevi. Kaciga je čista, s fleksibilnim okula-rima i mrežastim materijala preko usta, i kada sam je stavio na glavu, zrak mi se učinio kao da je čudno zašumio oko nas, iako sam i dalje vidio.

“Nevjerojatno”, reče Muza. Zurila je ravno kroz mene. Shvaćam da sam postigao cilj svakog adolescentskog mladića - prava nevidljivost. Kako je kaciga zakrilila moje cijelo tijelo da se ne vidi, nemam pojma. Poželio sam da pobjegnem i sakrijem se od Muze i svih bogova. Suzbio sam tu želju. Netko bi me već uhvatio. Nijedan bog ili božica, čak niti moja manje važna Muza, ne bi dala običnom skoliku takvu moć bez nadzora nad njom.

“S ovim uređajem te neće vidjeti nitko od bogova osim božice koja me je ovlastila da ti to dam”, reče Muza tiho, zureći u prazan zrak na desnu stranu od moje glave. “Ta božica te može vidjeti i stići bilo gdje, Hockenberry. Iako medaljon prigušuje zvuk, miris, čak i otkucaje srca, osjetila bogova su onkraj vašeg shvaćanja. Ostani blizu mene u sljedećih nekoliko minuta. Koračaj lagano. Ne govori. Diši lagano i plitko koliko je to moguće. Ako te otkriju, ni ja ni tvoja božanska zaštitnica ne možemo te sačuvati od Zeusovog gnjeva.”

Kako disati plitko i lagano kada si prestrašen? Ali ja kimnem, zaboravivši da me Muza sada ne može vidjeti. Dok ona čeka, i dalje buljeći malo sumnjičavo kao da me traži svojim božanskim pogledom, ja zagrakćem: “Da, Božico.”

“Stavi ruku na moju nadlakticu”, naredi ona brzo. “Ostani uz mene. Ne puštaj me. Učiniš li to, bit ćeš uništen.”

Stavio sam ruku na njezinu nadlaktiku kao bojažljiva debitantica koju vode na prvu zabavu u životu. Muzina koža je hladna.

Bio sam jednom u Kennedyjevom svemirskom centru u Cape Canaveralu, u golemoj zgradi u kojoj se obavljala završna montaža višestupanjskih raketa. Vodič nam reče da se oblaci ponekad formiraju ispod stotinjak metara visokog krova. Uzmite tu montažnu zgradu i stavite je u jedan kut te goleme prostorije gdje se nalazimo sada i ne biste je ni primijetili, kao da je izgubljena dječja igračka u nekoj katedrali.

Kada netko kaže “bogovi” vi se sjetite najvažnijih bogova, glavnih bogova - Zeusa, Here, Apolona i nekoliko drugih - ali ima stotina bogova u ovoj prostoriji, a najveći dio nje je prazan. Kilometrima iznad nas, čini se, je zlatni svod - Grci nisu bili otkrili principe svoda, tako je to u kontrastu s klasičnom konzervativnom arhitekturom drugih velikih zdanja koja sam vidio na Olimpu - koji akustički usmjerava razgovor prema svim kutovima ovog čudesnog prostora.

Pod izgleda da je načinjen od kovanog zlata. Bogovi se oslanjaju na mramorne ograde i gledaju iz kružnih polukatova. U zidovima se posvuda nalaze stotine i stotine nadsvođenih niša, a svaka sadrži bijelu mramornu skulpturu. Kipovi predstavljaju nazočne bogove.

Vide se tu i tamo hologrami Ahejaca i Trojanaca, mnogi ih prikazuju u prirodnoj veličini, u punom koloru, trodimenzionalne slike muškaraca i žena dok razgovaraju, jedu, vode ljubav ili spavaju. Blizu središta prostorije su zlatne stube koje vode prema udubljenju, većem nego bilo koja kombinacija bazena olimpijskih dimenzija. U tom prostoru se vide stvarne slike iz Ilija - velike, uvećane slike, detalji, višestruke slike. Može se čuti dijalog, kao da su Grci i Trojanci u ovoj sobi. Oko ovog prostora za gledanje su bogovi, sjede u kamenim prijestoljima, ljenčare na luksuznim ležajevima, stoje u svojim živopisnim togama. Važni bogovi. Najvažniji poznati bogovi za koje zna svaki srednjoškolac.

Manji bogovi se miču u stranu dok se Muza približava ovoj središnjoj prostoriji, i ja žurim da ostanem stalno uz nju. Moja nevidljiva šaka kolebljivo je na njezinoj zlatnoj ruci, nastojim ne škripati svojim sandalama, ne skakutati, ne kihnuti ili glasno disati. Nitko od božanstava, čini se, ne primjećuje me. Pretpostavljam da ću znati vrlo brzo ako me konačno netko od njih zapazi.

Muza stane nekoliko metara od Palade Atene i ja ostanem tako blizu nje da se osjećam kao trogodišnje dijete pripijeno uz majčine skute.

U tijeku je neka žučna rasprava dok se Heba - jedna od nižih božica - kreće među ostalima, lijevajući neku vrstu zlatnog nektara bogova u njihove zlatne pehare. Zeus sjedi na svome prijestolju i očito je na prvi pogled da je on kralj ovdje, onaj koji upravlja olujnim oblacima, bog nad bogovima. Nije kao slika u crticu već posve stvaran i nevjerojatno visok, bradat, namazan uljem i opipljiva kraljevska nazočnost sledi mi krv u žilama.

“Kako možemo upravljati tijekom ovoga rata?”, zapita Zeus sve bogove dok zuri u svoju ženu, Heru. “Ili sudbinom Helene? Ako božice, kao na primjer Hera iz Argosa i Atena, zaštitnica svojih ratnika i dalje interveniraju - da bi zaustavile Ahilejevu šaku u činu prolijevanja krvi sina Atrejevog?”

On okrene svoj olujni oblak prema božici koja je ljenčarila na ljubičastim jastucima. “Ili ti, Afrodito, s tvojim stalnim osmijehom, uvijek stojiš uz tvog zgodnog mladića Parisa, tjerajući zle duhove i odbijajući dobro naciljana koplja. Kako može volja bogova - i što je još važnije, Zeusova volja - biti jasna, čak ovdje, ako upletanje božica štiti njihove ljubimce nauštrb Sudbine? Unatoč svim tvojim makinacijama, Hero, Menelaj može još voditi Helenu kući... ili možda, tko zna, Ilij može pobijediti. Nije na nekoliko ženskih bogova da odlučuju o tim stvarima.”

Hera slegne svojim vitkim ramenima. Tako često se u Homerovom epu o Heri govori da je “bjeloruka božica” da ja napola očekujem da njezine ruke budu bjelje nego u drugih božica, no iako je koža Herina dovoljno mliječna, nije vidljivo bjelja nego Afroditina ili Herine kćeri Hebe ili bilo koje druge božice koje mogu vidjeti s mog mjesta, ovdje blizu projekcione dvorane... osim Atene, naime, koja izgleda čudno pocrnjela. Znam da su ovi opisi u funkciji Homerovog epa. Na Ahileja se odnosi odrednica “brzonog”, na Apolona “onaj tko iz daljine odapinje” a uz ime Agamemnona obično ide “junacima kralj”, Ahejci su “snažni oklopnici” a njihovi brodovi “crni” ili “prazni” i tako dalje. Ovi opetovani epiteti se sreću da ispune velike zahtjeve daktilskog heksametra više nego što su puki opis i bijahu način za Barda da ispuni metričke zahtjeve frazama. Uvijek sam sumnjao da su neke od tih obrednih fraza - kao na primjer “ranoranka zora ružoprsta” - bili zapravo verbalni umetci kojima pjesnik kupuje nekoliko sekundi dok ne osmisli sljedećih nekoliko stihova prave radnje.

Tišina je, i dok Hera ne počne odgovarati svom suprugu, gledam njezine ruke. “Sine Kronosov - strahovito veličanstvo”, reče ona savijajući svoje bijele ruke'b čemu vi to dovraga govorite? Kako se usuđujete smatrati ono što ja činim besmislenim? Znate li vi koliko sam znoja - besmrtnog znoja - prolila šaljuci ahejske vojske, zadovoljavala egoe ovih muških junaka samo da ih očuvam od međusobnog ubijanja prije negoli pobiju Trojance, i koliko sam boli - moje boli, o Zeuse - uložila da bih zadala veće boli kralju Prijamu, sinovima Prijamovim i gradu Prijamovom.”

Zeus se mršti i nagne se naprijed sa svog, čini se, neudobnog prijestolja - njegove goleme bijele šake stišću se i otvaraju.

Hera raširi svoje ruke i otvori svoje šake u ogorčenju. “Činite što vam je volja - kao što uvijek činite - ali ne očekujte da vas bilo koji od nas besmrtnika pohvali.”

Zeus ustane. Ako su drugi bogovi bili dva i pol do tri metra visoki, Zeus mora da je barem četiri. Namrštio se, a ja ne rabim nijednu metaforu kada kažem da je zagrmio:

“Hero - moja draga, nezasitna Hero! Što su Prijam i sinovi Prijamovi ikada učinili tebi da si postala tako bijesna, tako neumoljiva prema gradu Prijamovu, Iliju?”

Hera stoji tiho, s rukama sa strane. Čini se samo da to povećava Zeusov kraljevski bijes.

“To je više požuda nego ljutnja u tebi, Božico!” on poviče. “Nećeš biti zadovoljna dok ne razbiješ trojanska vrata, dok ne porušiš njihove zidine i ne pojedeš ih sirove!”

Herin izraz lica nije porekao ovu optužbu.

“Dobro... dobro...”, grmi Zeus, gotovo govoreći nesuvislo na način koji je tisućljećima tako znan supruzima, “čini kako god te je volja. Ali još ovo da ti kažem - i zapamti to dobro, Hero - kada jednom dođe dan da odlučim uništiti neki grad i potrošiti njegove stanovnike - grad koji ti voliš kao što ja volim Ilij - onda ni ne razmišljaj o pokušaju da se suprotstaviš mom bijesu.”

Božica načini tri brza koraka naprijed i ja se sjetih grabežljivca koji najednom skoči na svoj plijen te na nekog majstora šaha koji povlači prvi potez. “Da! Tri grada koje ja volim najviše su Argos, Sparta i Mikena sa širokim cestama, njihove ulice koje su prostrane i kraljevske kao u zlosretnom Iliju. Sve ih vi možete strpati u vaše vandalsko srce, moj gospodaru. Ja vam se neću suprotstaviti. Neću se usprotiviti vašoj volji... to ne bi za mene bilo dobro da to činim uostalom, jer vi ste onaj jači od nas dvoje. Ali zapamtite ovo, o Zeuse, iako sam vaša bračna družica, ja sam također rođena od Kronosa i stoga dostojna vašeg poštovanja.”

“Nikad to nisam poricao”, promrmlja Zeus i sjedne opet na svoje tvrdo mjesto.

“Onda popustimo jedno drugome ovaj put”, reče Hera, a njezin glas postade sada slađi. “Ja vama i vi meni. Manji bogovi će biti zadovoljni. Brzo sada, mužu moj! Ahilej je napustio bojno polje zasad, ali tobožnje primirje učinilo je zatišje između Trojanaca i Ahejaca. Vidite da Trojanci krše primirje i čine prvu povredu, ne samo prema njihovim prisegama, već i prema nadaleko slavnim Ahejcima.”

Zeus se namršti, progunđa nešto, meškolji se na svom sjedalu, te naredi pažljivoj Ateni: “Idi brzo dolje na utihlo bojište između Trojanaca i Ahejaca. Naređujem ti da vidiš jesu li Trojanci oni koji prvi krše primirje i čine nepravdu prema vrlo slavnim Ahejcima.”

“I čine nepravdu Ahejcima u njihovom trijumfu”, potaknu Hera.

“I čine nepravdu Ahejcima u njihovom trijumfu”, Zeus reče umorno.

Atena tiho nestane teleportirajući se. Zeus i Hera napustiše prostoriju, a bogovi se stanu rasipati, govoreći tiho između sebe.

Muza mi dade znak da je slijedim suptilnim lakim udarcem njezinog prsta i izvede me iz dvorane.

“Hockenberry”, reče Božica Ljubavi, naslonjena na svoj ležaj obložen jastucima. Laka gravitacija dade naglasak na svu njezinu svilenu, mliječnu veličinu.

Muza me odvede prema jednoj sobi u Velikoj dvorani bogova, prema zamračenoj sobi sa samo dvostrukim sjajem od blago zapaljene baklje i od nečega što je izgledalo kao računalni monitor. Šapne mi da skinem Kacigu Smrti i lakne mi kad sam skinuo kožnatu kapuljaču, ali sam se prestrašio što ću opet biti vidljiv.

Onda je Afrodita ušla, zauzela svoj položaj na ležaju i rekla: “To bi bilo sve dok te opet ne pozovem, Meleto”. I Muza je izašla kroz tajna vrata.

Meleta, pomislio sam. Nije niti jedna od devet muza, i ime joj je od prijašnjeg doba, kada se od muza znalo za tri: Melete, “muza aktivnosti”, . Mnemo”, muza sjećanja” i Aoida, muza...

“Hockenberry, ja sam te mogla vidjeti u Dvorani bogova”, reče Afrodita, trgnuvši me iz mojih skoličkih sanjarenja,”i da sam te pokazala Gospodaru Zeusu, ti bi sada bio samo pepeo. Čak ni tvoj medaljon za teleportiranje ne bi ti pomogao da pobjegneš, jer bih te mogla slijediti kroz vrijeme i prostor. Znaš li zašto si ovdje?”

Afrodita je moja patrona. Ona je naredila Muzi da mi preda ove uređaje. Što da učinim? Da kleknem? Da se prostrem na podu u nazočnosti božanstva? Kako da joj se obratim? U mojih devet godina, dva mjeseca i osamnaest dana ovdje, nisam nikad bio u nazočnosti nekog boga, ne računajući moju Muzu.

Odlučio sam se lagano nakloniti, skrenuvši pogled s njezine ljepote, da ne gledam ružičaste bradavice koje su se nazirale kroz tanku svilu, ni mekani rub trbuha koji je bacao sjenu na onaj trokut tamnog tkiva gdje su se spajala njezina bedra.

“Ne, Božice”, kažem konačno, zaboravivši pitanje.

“Znaš li zašto si izabran za skolika, Hockenberry? Zašto je tvoj DNK bio izuzet od nanocitnog uništenja? Zašto su, prije no što si izabran za reintegraciju, tvoja pisanja o Ratu bila ubačena u simpleks?”

“Ne, Božice.” Moja DNK je izuzeta od nanocitnog uništenja?

“Znaš li što je simpleks, sjeno smrtnika?” Herpes virus?, pomislio sam. “Ne, Božice”, rekoh.

“Simpleks je jedan jednostavan geometrijski matematički objekt, vježba iz logistike, trokut ili trapezoid presavijen sam u sebe”, reče Afrodita. “Samo u kombinaciji s višestrukim dimenzijama i algoritmima koji definiraju nova pojmovna područja, stvarajući i odbacujući izvediva područja n-prostora, ravnine zabrane pristupa dobivaju neizbježne obrise. Razumiješ li sada, Hockenberry? Razumiješ li kako se to primjenjuje na kvantni prostor, na vrijeme, na Rat ispod nas ili na tvoju vlastitu sudbinu?”

“Ne, Božico.” Moj glas drhti ovaj put. Ne mogu to spriječiti. Zašuštala je svila i ja pogledam gore dovoljno dugo da mogu vidjeti najljepšu ženu koja postoji kako podešava svoje krasne udove i glatka bedra na ležaju.

“Nije važno”, reče.” Ti - ili smrtnik koji je bio tvoj predložak - napisao je knjigu prije nekoliko tisuća godina. Sjećaš li se njezinog sadržaja?”

“Ne, Božice.”

“Ako to kažeš još jednom, Hockenberry, rasporit ću te od prepona do glave i doslovno upotrijebiti tvoja crijeva kao svoje podvezice. Razumiješ li to?”

Teško je govoriti bez sline u ustima. “Da, Božice”, kažem, čuvši svoje suho vrskanje.

“Tvoja knjiga ima 935 stranica i bila je sva o jednoj riječi - Menin - sjećaš li se sada?”

“Ne, Bo... Bojim se da se ne sjećam, Božice Afrodita, ali sam siguran da ste u pravu.”

Pogledam dugo dovoljno da vidim da se ona smiješi, svoju bradu je poduprla lijevo rukom, svoj prst je podigla uz obraz prema jednoj savršenoj tamnoj obrvi. Njezine oči su boja finog konjaka.

“Srdžbu”, reče tiho. “Menin aeide thea... Znaš li tko će pobijediti u ovom ratu, Hockenberry?”

Moram misliti brzo. Bio bih prilično jadan skolik kad ne bih znao kako ep počinje - iako Ilijada završava s pogrebnim obredima za Ahilejevog prijatelja Patrokla, ne s uništenjem Troje, i nema spominjanja divovskog konja osim u Odisejevim komentarima u onom drugom epu... no ako se pretvaram da znam kako će ovaj pravi rat okončati i da je očito iz onoga što sam upravo prisluškivao o Zeusovoj naredbi bogovima da ne smiju biti informirani o budućnosti dok su pretkazanja iz Ilijade i dalje u igri. Mislim da ako bogovi ne znaju što će se dogoditi, onda ne bih stavio sebe iznad bogova, uključujući Sudbinu koja im govori? Arogancija nikad nije bila odlika koju su bogovi cijenili. Osim toga, Zeus - koji sam zna cijelu priču Ilijade - zabranio je drugim bogovima da pitaju i svima nama skolicima da raspravljaju o bilo čemu osim o događajima koji su se već zbili. Srditi Zeus nije nikad bio dobar izbor za opstanak na Olimpu. Nadalje, čini se da sam izuzet od nanocitnog uništenja. S druge strane, potpuno vjerujem Božici Ljubavi kada govori da će ona nositi moja crijeva kao podvezice.

“Kakvo je bilo pitanje, Božice?”, bilo je sve što sam mogao smisliti.

“Ti znaš kako ep Ilijada završava, ali ja bih prkosila zapovijedi Zeusa ako bih te pitala što se događa tamo”, reče Afrodita, njezin malen osmijeh se izgubio i zamijenilo ga je nešto poput pućenja. “Ali te mogu pitati da li taj ep predviđa ovu stvarnost. Je li tako? Po tvom mišljenju, skoliče Hockenberry, vlada li svemirom Zeus ili Sudbina?”

K vragu, pomislim. Bilo koji moj odgovor ide prema tome da ostanem bez crijeva a da ova lijepa žena - božica - nosi takve podvezice. Rekoh: “Koliko shvaćam, Božice, iako se svemir povinuje Zeusovoj volji i mora se pokoravati hirovima božje sile zvane Sudbina, kaos još ima udjela u životima i ljudi i bogova.”

Afrodita ispusti tihi, zabavni zvuk. Sve u svezi nje tako je mekano, dodirljivo, zavodljivo...

“Mi nećemo čekati da kaos odluči o ovom natjecanju”, reče ona, a njezin glas je izgubio dojam da se zabavlja. “Vidio si danas Ahileja da se povlači iz bitke?”

“Da, Božice.”

“Znaš da se ljudomor već molio Tetidi da kazni njegove suborce Ahejce za sramotu koju mu je Agamemnon nanio?”

“Nisam bio svjedokom te molitve, Božice, ali znam da to slijedi kako teče... ep.” Ovo se može reći. Događaj se zbio u prošlosti. Osim toga, morska božica Tetida je Ahilejeva majka i svi na Olimpu znaju da ju on je pozvao na intervenciju.

“Doista”, reče Afrodita. “Ta kuja s okruglim petama i mokrim grudima već je bila ovdje u Velikoj dvorani, padajući na koljena pred Zeusa čim se stara budala vratila s orgijanja s Etiopljanima u Oceanu Rijeci. Ona ga je molila za Ahilejevu sreću, da odobri Trojancima pobjedu nakon pobjede i starac se složio, tako se stavio na suprotnu stranu Heri, koja navija za Argejce. Tome si upravo bio svjedokom.”

Stojim uspravno sa spuštenim rukama, držim šake naprijed, glava mi je malo pognuta, sve vrijeme gledajući Afroditu kao da je kobra, ali i dalje znajući da ako odluči kazniti me, to će biti mnogo brže i smrtonosnije od bilo koje kobre.

“Znaš li zašto si opstao duže nego i jedan drugi skolik?”, prasne Afrodita. Nesposoban sam govoriti, a da to ne bude na moju štetu. Tek odmahnem malo glavom.

“Ti si još živ zato što sam predvidjela da mi možeš služiti.” Znoj curi niz moje obrve i oči. Više znoja formira rječice na mojem obrazu i vratu. Kao skoliku, naša zakleta dužnost - moja dužnost zadnjih devet godina, dva mjeseca i osamnaest dana - je promatrati rat na poljima Ilija bez ikakve intervencije, uočavati bez bilo kojeg čina koji bi mogao promijeniti rezultat rata ili ponašanje njegovih junaka na bilo koji način.

“Jesi li me čuo, Hockenberry?”

“Da, Božice.”

“Jesi li zainteresiran da čuješ što će ti biti zadatak, skoliče?”

“Da, Božice.”

Afrodita se digne sa svoga ležaja i sada ja pognem glavu, ali mogu čuti šum njezine svilene haljine, čujem ča blago dodirivanje njezinih glatkih bijelih bedara kako se meko trljaju dok prilazi bliže. Mogu mirisati parfem i njezin čist ženski miris dok stoji tako blizu. Zaboravio sam za čas koliko je Božica visoka, ali sam se prisjetio naše razlike u visini i dok se ona izdiže iznad mene, njezine grudi su blizu mog pognutog lica. Na čas se moram boriti protiv poriva da uronim svoje lice u mirisnu dolinu između tih grudiju, i premda znam dobro da bi to bio moj zadnji čin prije nasilne smrti, pada mi na pamet u tom trenutku da bi to bilo vrijedno toga.

Afrodita stavlja ruku na moje napeto rame, dotakne grubo kožnato pletivo Kacige Smrti i onda dodirne prstima moj obraz. Unatoč strahu, osjećam snažnu erekciju, dizanje, čvrstoću. Božicin šapat kada mi prilazi je mekan, senzualan, ugodan i siguran sam da ona zna u kakvom sam stanju, očekuje to kao svoju pristojbu. Saginje se tako blizu da mogu osjetiti toplinu njezinog obraza koji isijava prema meni dok šapce dvije jednostavne zapovijedi u moje uho:

“Ti ćeš uhoditi druge bogove za mene”, reče tiho. A tada, jedva glasnije od lupanja moga srca: “A kada dođe pravi trenutak, ubit ćeš Atenu.”

7. Conamara Chaos Central

Računajući Mahnmuta, bilo je pet galilejskih moraveka u dvorani za sastanke pod tlakom, na vrhu stijene. Konstrukt s Europe mu je bio poznat - prvi integrator Asteague/Che iz baze Pwyll - ali ostala trojica su provincijalcu Mahnmutu bili više strani negoli kraken. Ganimedov moravek je bio visok, elegantan kao i svi Ganimedanci, atavistički humanoidan obložen crnim bak-ugljikom*, motrio ih je sve kroz oči nalik muhinima; Kalistanac je bio više poput Mahnmutove veličine i oblika - oko metar visok, samo približno humanoidan, sintetičke kože, pa čak i s nešto pravog mesa ispod čistog polimidnog pokrova, imao je masu od samo trideset ili četrdeset kilograma; Konstrukt s Ia je bio... impresivan. Moravek za teške dužnosti drevnoga oblika, sagrađen da izdrži torus plazme i sumporne gejzire Ia, stvorenje s baze na mjesecu Iu je bilo najmanje tri metra visoko i šest metara dugo, oblikovano ponešto nalik zemaljskom potkovičastom raku - teško oklopljeno, s bezbroj neurednih nastavaka koji mogu mijenjati oblik, potisnika, leća, bičeva, antena, senzora širokog spektra i pomagala. Stvor je očito bio naviknut na vakuum; površina mu je bila izbušena, pa izbrušena pijeskom, pa ponovo polirana, onda izrovana ponovo, toliko puta da je izgledalo boginjavo kao i sam Io. Ovdje, u dvorani za sastanke pod tlakom, koristilo je moćne odbojnike koji su sprječavali da smrvi pod. Mahnmut se držao na udaljenosti od lonca, zauzevši mjesto preko puta zajedničke komunikacijske ploče.

* Buckminster-Fulleren, C60, vrsta ugljikovih molekula u kojoj su atomi ugljika povezani u oblik lopte

Nitko drugi nije se predstavio niti preko infracrvenog komunikacijskog spektra, niti preko uskog snopa pa je i Mahnmut slijedio primjer. Povezao se s hranidbenom pupkovnicom u svojoj niši na ploči, srkao i čekao.

Koliko god uživao disati, kad god je imao prilike za to, Mahnmut je bio iznenađen što je soba pod tlakom od 700 milibara - posebno u društvu ne-dišućih Ganimedanca i lonca. Onda Asteague/Che započne komunikaciju, mikromodulacijom valova tlaka u atmosferi - govor, ni manje ni više nego engleski Minulog Doba - i Mahnmut shvati kako je soba pod tlakom zbog privatnosti, a ne zbog njihove udobnosti.

Komunikacija zvučnim govorom bio je najsigurniji oblik komunikacije u Galilejevom sustavu, a čak je i oklopljeni, tvrdokorni vakuum radnik s Ia morao biti ponovo prilagođen za to.

“Želim zahvaliti svakom od vas što ste prekinuli svoje dužnosti kako bi danas bili ovdje”, započeo je prvi integrator s Pwylla”, posebno onima koji su stigli sa svojih svjetova da bi bili ovdje nazočni. Ja sam Asteague/Che. Dobro došli, Koros III. s Ganimeda, Ri Po s Kalista, Mahnmut s istraživačke nadzorne postaje na južnom polu, ovdje na Europi, i Orphu s Ia.”

Mahnmut zatvori krug iznenađenja i istovremeno otvori privatni kontakt putem uskog snopa.

Orphu s Ia? Jesi li ti moj stari šekspirovski sugovornik, Orphu s Ia?

Doista jesam, Mahnmute. Zadovoljstvo je sresti te osobno, prijatelju moj.

Kako neobično! Kolike su vjerojatnosti da se sretnemo osobno na ovaj način, Orphu?

Nije tako čudno, prijatelju. Kada sam čuo da ćeš ti biti pozvan na ovu samoubilačku ekspediciju, zahtijevao sam da i mene uključe.

Samoubilačku ekspediciju?

“... nakon više od pedeset Jupiterovih godina bez kontakta s posthumancima” Asteague/Che reče,”oko šest stotina zemaljskih godina; izgubili smo svaku ideju o tome što posti smjeraju. To nas čini nervoznima. Vrijeme je poslati ekspediciju u sustav, prema logorskoj vatri, i otkriti kakvo je postalo stanje tih stvorenja i utvrditi jesu li trenutna i izravna prijetnja za nas Galilejce.” Asteague/Che zastane za čas. “Imamo razloga posumnjamo da su upravo to.”

Zid iza europovog integratora je bio proziran, prikazujući diva Jupitera iznad zvijezdama osvijetljenog leda, ali sad se zatamnio i prikazao različite mjesece i svjetove kako se miču u svom uzvišenom plesu oko udaljenog sunca. Prikaz se zumirao na sustav Zemlja-Mjesec-prsteni.

“U zadnjih pet stotina zemaljskih godina, bilo je sve manje i manje aktivnosti na moduliranim radijskim, gravitonskim i neutrino spektrima, s posthumanskog ekvatorijalnog i polarnog nastanjivog prstena”, reče Asteague/Che. “U zadnjem stoljeću, uopće nikakve. Na samoj Zemlji, samo zaostali tragovi - možda zbog robotske aktivnosti.”

“Postoji li još tamo mala skupina izvornih ljudi?”, zapitao je Ri Po, mali Kalistanac.

“Ne znamo”, reče Asteague/Che. Integrator je prošao rukom kroz ploču i prikaz Zemlje ispuni prozor.

Mahnmut je osjetio kako mu se disanje zaustavlja. Dvije trećine planeta bilo je osvijetljeno suncem. Plava mora i nekoliko tragova smeđih kontinenata bili su vidljivi ispod pokretnih masa bijelih oblaka. Mahnmut nije nikad ranije vidio Zemlju, a intenzitet boja bio je gotovo prirodan.

“Je li ovo prizor u sadašnjem vremenu?” upita Koros III.

“Da. Konzorcij Pet Mjeseca je konstruirao mali optički teleskop za daleki svemir i postavio ga odmah izvan lučne udarne fronte Jupiterovog magnetskog polja. Ri Po je bio uključen u taj projekt.”

“Ispričavam se za manjak rezolucije”, reče Kalistanac. “Prošlo je više od jednog Jupiterovog stoljeća od kada smo se koristili astronomijom u spektru vidljive svjetlosti. A ovaj projekt je bio požurivan.”

“Postoje li neke naznake postojanja izvornih?”, upita Orphu s Ia.

Potomci tvog Shakespearea, reče Orphu preko uskog snopa Mahnmutu.

“Nepoznati”, reče Asteague/Che. “Najveća razlučivost je malo ispod dva kilometra, a nismo vidjeli ni znaka života izvornih ljudi ili njihovih tvorevina osim ranije ucrtanih ruševina. Postoji nešto neutrino faks aktivnosti, ali to može biti od automata ili neki zaostatak. Zapravo, ljudi nas sada ne brinu. Ali poshumanci da.”

Moj Shakespeare? Misliš: naš Shakespeare? Mahnmut pošalje preko uskog snopa velikom loncu.

Žao mi je, Mahnmute. Koliko god ja volio sonete- pa čak i predstave tvog velikog barda - moja osobna zaokupljenost pripada Proustu.

Proust! Taj estetičar! Šališ se!

Uopće ne. Preko uskog snopa je stiglo hučanje na podzvučnom spektru, koju je Mahnmut protumačio kao Iončev smijeh.

Integrator je prikazao slike nekih od milijuna orbitalnih nastambi koje su se micale svojim veličanstvenim prstenastim plesom oko Zemlje. Mnoge su bile bijele, druge srebrnaste. Koliko god blistale u jakom svijetlu tako bliskog sunca, isto tako izgledale su neobično hladne. I prazne.

“Nema šatlova. Nema znakova neutrino faksiranja s prstena na Zemlju. A konvoj - most teških materijala koji ubrzavaju između prstena i Marsa - opažen tako nedavno, još prije dvadeset jupiterskih godina, dvjesto četrdeset i nešto zemaljskih - nestao je.”

“Misliš li da su posthumanci nestali?”, upita Koros III. “Nekako izumrli? Ili odselili?”

“Znamo da se dogodila ogromna razlika u njihovoj upotrebi energije, kronoklastične, kvantne, gravitacijske”, reče integrator. Ta jedinka bila je viša i humanoidnija od Mahnmuta, pokrivena sjajnim žutim površinskim zaštitnim materijalima. Glas mu je bio nježan, smiren, brižljivo moduliran.

“Naš interes se sada okreće Marsu.”

Prikaz četvrtog planeta ispunio je prozor.

Mahnmutov interes za Mars bio je najblaže rečeno marginalan, slike koje je o njemu imao potjecale su iz Minulog doba. Ovaj svijet nije bio nimalo nalik slikama i holoima iz tog razdoblja.

Umjesto zahrđalo-crvenog svijeta, ovaj nedavni prikaz Marsa otkrivao je plavo more koje je pokrivalo većinu sjeverne hemisfere, riječnu dolinu Vallis Marineris koja se pokazala kao vrpca plavog, mnogo kilometara široka, povezana za taj ocean. Veliki dio južne hemisfere ostao je smeđe-crven, ali je tamo također bilo i prostranih mrlja zelenog. Tharsis vulkani još uvijek su se pružali od jugozapada prema sjeveroistoku u tamnoj povorci - jedan s vidljivim perom dima - ali Olympus Mons se sada uzdizao oko dvadesetak kilometara otprilike od širokog zaljeva koji je pravio luk unutar sjevernog oceana. Bijeli oblaci pravili su grude i skupljali se preko osunčane polovice slike, a sjajna svjetla tinjala su negdje pokraj Hellas Bazena, iza tamnog ruba terminatora. Mahnmut je mogao vidjeti uragan kako se vrtloži sjeverno od obale Chryse Planitia.

“Teraformirali su ga”, Mahnmut glasno reče. “Posthumanci su teraformirali Mars.”

“Kada?” upita Orphu s Ia. Nitko od Galilejaca nije imao ikakvih posebnih interesa za Mars - ili bilo koji od Unutarnjih svjetova, što se toga tiče (osim za njihovu književnost) - tako da se to moglo dogoditi bilo kada u dvije i pol tisuće zemaljskih godina, koliko je prošlo od prekida kontakta između moraveka i ljudske vrste.

“U zadnje dvije stotine godina”, reče Asteague/Che. “Vjerojatno u zadnjem stoljeću i pol.”

“Nemoguće.” Izjava Korosa III. bila je bezizražajna i konačna. “Mars nikada ne bi mogao biti teraformiran u tako kratkom vremenu.”

“Da, nemoguće”, složio se Asteague/Che. “Ali jest.”

“Dakle, posthumanci su tamo emigrirali”, reče Orphu s Ia. Mali Ri Po je odgovorio: “Mislimo da nisu. Rezolucija naših promatranja Marsa je bila mnogo bolja nego li onih Zemlje. Na primjer, uz obale...” Prozor pokaže područje uz zakrivljeni poluotok sjeverno od mjesta gdje su se široke rijeke Vallis Marineris - više nalik na dugačko unutarnje more, zapravo - praznile u zaljev, tekle kroz prevlaku, a onda se otvarale u sjeverni ocean. Slika je zumirana. Skroz uzduž obale gdje se zemlja spuštala do mora - ponekad pokazujući crvena pustinjska brdašca - drugdje zelene i gusto pošumljene ravnice - sićušne crne točkice pratile su liniju obale. Slika je zumirana zadnji put.

“Jesu li to... skulpture?”, upita Mahnmut.

“Kamene glave, mislimo”, reče Ri Po. Slika se pomakla, a sjena jednog od zamagljenih likova pokazivala je obrve, nos, drsko lice.

“To je smiješno”, reče Koros III. “Trebali bi milijuni takvih glava s Uskršnjeg otoka da se ogradi cijeli sjeverni ocean.”

“Izbrojili smo četiri milijuna, dvjesto tri tisuće, petsto i devet”, reče Asteague/Che. “Ali konstrukcija je nepotpuna. Promotrite ovu fotografiju snimljenu prije nekoliko mjeseci, za vrijeme Marsovog najbližeg prolaza.” Bezbroj sitnih, zamagljenih oblika guralo je nešto što bi moglo biti velika kamena glava na valjcima. Kameno lice gledalo je prema nebu, njegove zasjenjene oči zurile su ravno u svemirski teleskop. Sitne figurice, čije glave kao da su bile povezane višestrukim kabelima, vukle ih uzduž.

Mahnmut je pomislio na egipatske robove koji vuku blok piramide.

“Ljudski radnici?”, reče Orphu. “Ili roboti?”

“Mi mislimo, ni jedno”, reče Ri Po. “Veličina je pogrešna. I zapazite boju figura na trakama spektralne analize.”

“Zelena?”, upita Mahnmut. Volio je zagonetke književnosti, ne one stvarnoga života. “Zeleni roboti?”

“Ili vrsta malih zelenih humanoida kakve ranije nismo sreli”, Asteague/ Che reče ozbiljno.

Orphu s Ia hučao je podzvučnim smijehom. “MZLJ”, reče glasno. [?] poslao je Mahnmut.

Mali Zeleni Ljudi, Orphu s Ia je poslao na zajedničkom valu i zahučao ponovno.

“Zašto smo pozvani ovdje?” Mahnmut upita Asteague/Chea. “Kakve veze ima s nama teraformiranje?”

Integrator je vratio prozirnost prozoru. Jupiterove pruge i ledene europske ravnice u večernjem su svijetlu izgledale dosadno i prigušeno nakon živahnog plavetnila i bjeline unutarnjeg sustava. “Šaljemo ekipu na Mars da istraži sve o tome i javi nam natrag što se ondje događa”, reče Asteague/ Che. “Vi ste izabrani. Sada možete reći “ne”.

Četvorka je ostala nijema na svim komunikacijskim spektrima.

“Rekao sam: javi nam natrag”, nastavio je prvi integrator, “ali ne nužno i da se “vrati natrag”. Nemamo sigurnog načina vratiti vas u Jupiterov sustav. Molim vas signalizirajte, ako želite biti zamijenjeni u ovoj misiji.” Nitko se od njih četvorice nije oglasio.

“U redu”, reče Europin integrator. “Pohranit ćete u sebe detalje ekspedicije za nekoliko minuta, ali dopustite da osobno pokrijem najvažnije točke. Uzet ćemo Mahnmutovu podmornicu za izviđanja na planetu. Ri Po i Orphu će praviti karte iz staze, dok Mahnmut i Koros III. idu na površinu. Posebno smo zainteresirani za aktivnosti na i oko Mons Olymposa, najvećeg vulkana. Aktivnost promjena tamo je velika i neobjašnjiva. Mahnmut će dostaviti Korosa III. do obale, a naš ganimedski prijatelj će obaviti izviđanje.”

Mahnmut je znao iz svojih snimaka i zabilješki da su ljudi Minulog Doba signalizirali približavanje prekida u govoru pročišćavanjem grla. Proizveo je buku čišćenja grla. “Morate oprostiti moju glupost, ali kako ćemo dovesti Crnu Damu - moju podmornicu - na Mars?”

“To nije glupo pitanje”, reče integrator. “Orphu s Ia?”

Ogromni oklopljeni potkovičasti rak promeškoljio se na svojim potis-nicima tako da su razne crne leće gledale u Mahnmuta. “Prošla su stoljeća od kada smo bilo što poslali unutra u sustav. A bilo što poslati na staromodni način oduzelo bi nam pola jupiterske godine. Odlučili smo upotrijebiti škare.”

Ri Po se pomakao u svojoj niši na ploči. “Mislio sam kako će se škare koristiti samo za međuzvjezdano istraživanje.”

“Konzorcij Pet Mjeseca je odlučio da ovo bude izuzetak”, reče Orphu s Ia.

“Pretpostavljam kako će biti neka vrsta svemirskog broda”, reče Koros III. “Ili ćete nas zavitlati jednog za drugim, gole, kao kokoši ispaljene iz trebucheta?”

Orphovo podzvučno hučanje zatreslo je ploču. Očigledno mu se sviđala Korosova usporedba.

Mahnmut se morao poslužiti zajedničkom kompjuterskom mrežom. Trebuchet je bio ljudska naprava za opsade iz Minulog Doba, iz njihovih civilizacija Drugog stupnja - prije pare - mehanička, ali mnogo moćnija nego katapult, sposobna bacati veliko kamenje na udaljenost veću od kilometra.

“Svemirski brod postoji”, reče Asteague/Che. “Konstruiran je da se stigne na Mars u nekoliko dana i prilagođen da nosi Mahnmutovu podmornicu. Svemirski brod ima modul za ulazak u atmosferu za Mahnmutovu podmornicu - Crnu Damu”

“Stići na Mars u nekoliko dana”, ponovio je Ri Po. “Koji su delta-v faktori za napuštanje love cijevi toka?”

“Upravo ispod tri tisuće gravitacija”, reče integrator. “Zemaljskih g”

Mahnmut, koji nikad nije iskusio teret gravitacije jači od Europine, manji od sedmine Zemljine, pokušao je zamisliti 21.000 takvih g. Nije uspio.

“Za vrijeme ubrzanja, brod, uključujući i Crnu Damu, bit će upakiran u žele”, reče Orphu s Ia. “Bit će nam tako udobno kao električnim čipovima u želatinastom kalupu.” Bilo je očito da je Orphu bio uključen u planiranje svemirske letjelice, a Ri Po u promatranje dva svijeta. Koros III. je vjerojatno bio upozoren unaprijed na svoju zapovjednu ulogu u takvoj ekspediciji. Mahnmutu se činilo kako je jedino on izostavljen iz priprema za misiju, vjerojatno zato što je njegova uloga - voziti Crnu Damu kroz Marsova mora - tako nevažna. Možda bih se, mislio je, trebao odlučiti za odustajanje od ekspedicije, nakon svega.

Proust? Poslao je preko uskog snopa velikom loncu.

Šteta što ne idemo na Zemlju, moj prijatelju. Mogli bismo posjetiti Stratford-on-Avon. Kupiti vrčić za suvenir.

Bila je to stara šala među njima, ali u sadašnjem kontekstu izgledala je ponovno smiješna. Mahnmut je poslao pristojnu kopiju Orphovog jakog smijeha, a veliki inženjer je zauzvrat zahučao tako teško da su to četiri ostala mogla čuti kroz gusti zrak.

Ri Po se nije smijao. Očigledno je računao. “Takvo izbacivanje škarama bi nam dalo početnu brzinu od gotovo dvije desetine brzine svjetlosti, a čak i nakon drastične magnetske deceleracije u unutarnjem ustavu, imali bismo brzinu prilaska otprilike oko tisučinke brzine svjetlosti - preko 300 kilometara u sekundi. Stići ćemo na Mars dovoljno brzo, čak i ako je na drugoj strani Sunca, kao što je sad. Ali, je li itko pomislio kako ćemo usporiti kad jednom stignemo tamo?”

“Da”, reče Orphu s Ia, a njegovo bučanie je prestalo. “Razmislili smo i o tome.”

Čak ni nakon trideset jupiterskih godina postojanja, Mahnmut nije imao nikoga kome bi rekao zbogom na Europi. Njegov partner u istraživanjima, Urtzweil, bio je uništen kada se naglo zatvorio plovni prolaz kroz led blizu Pwyll kratera jedanaest J-godina2 ranije, a Mahnmut nije postao blizak ni s jednom svjesnom jedinkom od onda.

Šesnaest sati nakon konferencije, Conamara Chaos Centrala je naredila provjerenim orbitalnim remorkerima da podignu Crnu Damu na otvoreni plovni prolaz između leda i da je ubrzaju u stazu, gdje su čisti vakuum moraveki, koje je nadgledao Orphu s Ia, umotali podmornicu u brod za Mars i pustili da drevni interlunarni indukcijski teretnjaci odvezu teret nizbrdo do Ia. Mahnmut i druga tri moraveka iz ekspedicije su kratko raspravljali o da0va0nju imena svemirskom brodu, ali mašta ih je iznevjerila, impuls je izblijedio, i nakon toga su o njemu govorili samo kao o “brodu”.

Kao i većina svemirskih vozila koje su konstruirali moraveki tijekom tisuća godina od kako je započelo putovanje svemirom, brod nije bio dovoljno elegantan, u najmanju ruku ne prema klasičnim standardima. Bio je stotinu pedeset metara dug i sastavljen uglavnom od greda od bak-ugljika, s naboranim materijalom radijacijskog štita namotanim oko niša za module, poluautomatskim sondama, desetkom antena, senzora i kabela. Brod je bio uočljivo drukčiji od strojeva za Jupiterski sustav, uglavnom zbog svoje sjajne magnetske dipolne jezgre i sportskih deflektora za vanjsku vožnju. U njegovoj grudastoj njušci bila su četiri fuzijska motorna zvona i pet rogova od Matloff/Fennelly sabirnice. Deset metara široka bradavica na krmi sadržavala je umotano borsko jedro. Ni sabirnica ni jedro neće biti potrebni do deceleracijskog dijela putovanja, a ni fuzijski strojevi nisu ništa imali s akceleracijskim dijelom misije. Mahnmut se zadržao unutar Crne Dame - sada upakirane u želatinu - dok su se Koros III. i Ri Po vozili šezdeset metara dalje u prednjem kontrolnom modulu kojeg su prozvali mostom. Plan je bio da Ri Po rukuje navigacijskim uređajima za vrijeme njihove kratke vožnje bijesnog miša, dok bi Koros III. bio titularni zapovjednik ekspedicije. Plan je također zahtijevao da se Ganimedanac prebaci u Mahnmutovu podmornicu kratko prije nego Crna dama - izvađena iz želatine - bude spuštena u Marsovu atmosferu. Kad jednom budu u oceanima Marsa, Mahnmut bi poslužio kao taksist - dostavljajući Korosa III. u bilo koje mjesto za pristajanje koje zapovjednik Ganimedanac izabere za svoje ispitivanje. Koros je uskladištio razne podrobne podatke o misiji koji se ne bi trebali ticati Mahnmuta.

Orphu s Ia se instalirao u svoju štalicu na vanjskoj oplati broda iza deset selenoidnih torusa, a ispred držača kabela za jedro, povezan s mostom i podmornicom svakom zamislivom vrstom glasovne, kompjutorske i komunikacijske veze. Veći dio njegove komunikacije nevezane uz tehniku bio je s Mahnmutom.

Još uvijek sam zainteresiran za tvoju teoriju dramatičke konstrukcije soneta, prijatelju. Nadam se kako ćemo poživjeti dovoljno dugo da možeš analizirati veći dio ciklusa.

Ali Proust! odgovorio je Mahnmut. Zašto Proust kada možeš provesti cijelu svoju egzistenciju proučavajući Shakespearea?

Proust je vjerojatno bio konačni istraživač vremena, sjećanja i percepcije, odgovorio je Orphu.

Mahnmut proizvede statički šum.

Izbrazdani Ionac poslao je svoje hučanje zvučnom vezom. “Nadam se da ću te uvjeriti da se u obojici može uživati i učiti od njih, Mahnmute, prijatelju moj.”

Poruka Korosa III. je stigla preko zajedničke veze - Svatko od vas mogao bi poželjeti proširiti spektar na vizualnim vezama. Približavamo se lovom plazmatskom torusu.

Mahnmut je otvorio sve vizualne ulaze kao što je bilo zatraženo. Radije je gledao vanjske događaje kroz leće Orpha s Ia, ali u ovom trenutku je pogled bio zanimljiviji s prednjih brodskih kamera, i ne nužno u vidljivom dijelu spektra.

Ubrzavali su prema velikoj crveno-žutoj mrljastoj površini Ia, dolazeći prema mjesecu ispod ravnine ekliptike i pripremajući se da prođu iznad njegovog sjevernog pola, malo prije nego će uletjeti u cijev toka između Jupitera i Ia.

Za vrijeme kratkog puta od Europe, Orphu i Ri Po su preuzeli bitne informacije o ovom području Jupiterovog svemira. Kao stvorenje s Europe, Mahnmut se uvijek prvenstveno oslanjao na sonar i nešto podataka u vidljivoj svijetlosti; u tamošnjim tamnim oceanima, ali sada je doživljavao Jupiterovu magnetosferu kao bučno, pretrpano mjesto, kakvo i jest. Gledajući naprijed na desetmetarskoj radiovalnoj dužini, mogao je vidjeti gusti plazmatski torus između Jupitera i Ia, a pod pravim kutom na torus, lovu cijev toka koja teče poput divljih rogova prema Jupiterovom sjevernom i južnom polu. Daleko iza Jupitera i njegovih mjeseca, iza magne-topauze, Mahnmut je mogao osjetiti lučni šok turbulencije kako udara poput velikih bijelih valova na skriveni greben, mogao je čuti uzvodne Langimuir valove kako pjevaju u magnetskoj tami iza grebena i prikupiti akustične valove iona kako pucketaju nakon njihovog dugog puta uzbrdo, sa Sunca. Samo Sunce jedva da je bilo malo više nego li vrlo sjajna zvijezda gledano s Jupiterovog prostora.

Sada, dok je brod bio nošen na gore i preko Ia i u cijev toka, Mahnmut je mogao čuti Whistlerovu vrsfu zbora i cvrčanje koje je mali mjesec proizvodio dok je brazdao kroz vlastiti torus plazme, jedući vlastiti rep. Mogao je vidjeti duboke vrpce ekvatorskih emisija i morao je smanjiti de-setmetarski i kilometarski radioprijem zbog buke koja je dolazila iz same cijevi toka. Cijeli galilejski prostor bio je pećnica jake radijacije i elektromagnetske aktivnosti - Mahnmut je proveo cijelo svoje postojanje s tom pozadinskom bukom u svojim virtualnim ušima - ali je prijelaz iz torusa u cijev toka tako blizu Jupiteru slao snažne slapove izmučenih elektrona koji su siktali oko njihovog broda poput furija koje vrište da ih se pusti u opkoljenu kuću. Bilo je to novo iskustvo za Mahnmuta i on ga je osjetio kao pomalo razdražujuće. A onda su bili u cijevi toka i Koros III. je povikao “držite se!” prije negoli su zvučni kanali bili zagušeni urlanjem orkana.

lov plazmatski torus bio je poput divovskog šupljeg čajnog kolačića električki nabijenih čestica pomiješanih s tragovima sumpornog dioksida, vodikovog sulfida i drugih plinova koje je u svemir izbacio - a onda ponovo prikupio - Orphov aktivni mjesec. Kako je Io žurio svojom brzom 1,77 dnevnom stazom oko Jupitera, režući kroz magnetsko polje plinovitog diva i orući kroz vlastiti plazmatski torus, stvarao je izuzetno jaku električnu struju između Jupitera i sebe, dvorogi cilindar nevjerojatno koncentriranih magnetskih brzaka zvanih lova cijev toka. Cijev je povezana na Jupiterov sjeverni i južni magnetski pol, gdje je stvarala divljanje polarne svijetlosti, dok su sami rogovi cijevi toka vodili neprekidnu struju od otprilike pet megaampera i neprekidno proizvodili više od dvije tisuće teravata energije.

Konzorcij Pet Mjeseca je zaključio prije nekoliko desetljeća da je dvije tisuće teravata energije strašno rasipanje.

Mahnmut je promatrao kako je lov sjeverni pol bljesnuo ispod ih. Izbačene tvari iz raznih sumpornih vulkana - posebno iz Prometeja daleko na jugu, blizu mjesečevog ekvatora - su se širile 140 kilometara visoko pa i više iznad kozičave površine, kao da siloviti mjesec puca na njih, pokušavajući ih natjerati da se okrenu prije nego dostignu točku s koje nema povratka.

Prekasno. Već su tamo.

Na jednostavnom običnom videu Ri Po je provjeravao kako navigacijski detalji prikazuju njihovo ispravno umetanje u cijev toka i projektirano podešavanje uz škare. Jupiter je jurio prema njima, ubrzano ispunjavajući pogled naprijed poput zida s mnogo pruga.

Fizička sječiva škara - dvorukog, rotirajućeg magnetskog akceleratora postavljenog unutar prirodnog akceleratora čestica, lovu cijev toka - bila su 8000 kilometara duga, samo djelić dužine love cijevi toka od preko pola milijuna savijenih kilometara koja povezuje sjeverni pol Ia sa sjevernim polom Jupitera.

Ali škare su se mogle micati. Kao što je Orphu s Ia objasnio Mahnmutu, “Kutni moment može biti mnogostruko divna stvar, moj mali prijatelju.”

Brod u kojem se ugnijezdila Mahnmutova voljena podmornica približio se Iou i cijevi toka - čak i nakon punog ubrzanja Iovog privlačenja - brzinom od samo 24 kilometra u sekundi, manje od 86.000 kilometara na sat. Tom brzinom trebalo bi više od četiri sata samo da se prijeđe udaljenost cijevi toka od Iovog sjevernog pola do Jupiterovog, mnogo Z-godina da se dođe na Mars. Ali oni nisu imali namjeru nastaviti tim gmizavim tempom.

Brod je ušao u pucketavo, urlajuće, cvrkutavo polje cijevi toka, pronašao vrtlog škara, svrstao se uz gornje sječivo, i onda iskoristio ubrzavajuća svojstva same cijevi da se zavitla svemirski brod-solenoid kroz pet kilometara široko polje zavojnica supervodljivog dipolnog akceleratora. Čim je brod prošao kroz prva vrata poput neke nespretne loptice za kroket koja prolazi kroz prva od nekoliko tisuća vratašca, sječivo akceleratora--škara se stalo naglo otvarati raznim kutnim brzinama, približavajući se - i teoretski, čak i nadilazeći - brzinu svjetlosti. Jahali su na vrhu valovitog biča jednu sekundu, a onda sijevnuli s njegovog vrha u sljedećoj, koristeći onoliki dio od puno od dvije tisuće teravata energije koliko su škare-akcelerator mogle zgrabiti.

Brod - i sve u njemu - došao je od nula g do gotovo 3000 g u dvije zarez šest sekundi. Jupiter je poskočio prema, pokraj i ispod ih, u trenu oka. Mahnmut je usporio sve svoje monitore da bi mogao uživati u njihovom odlasku. “Juuu-huu!” vrištao je Orphu na vanjskoj oplati. Brod i podmornica su se naprezali, pucketali, cvilili i zavijali zbog ubrzanja, ali bili su napravljeni od čvrstog materijala - sama Crna dama bila je sagrađena izdržati pritisak od nekoliko milijuna kilograma po četvornom centimetru u Europinim dubokim morima - a također i moraveki.

“Sveto sranje”, reče Mahnmut, namjeravajući poslati komentar jedino Orphu s Ia, ali je to poslao svoj trojici

svojih kolega. “Doista”, odgovori Ri Po.

Jupiterova blještava polarna svijetla - sjajna zaobljena aureola oko sjevernog pola plinovitog diva, praćene lovim tragom gdje je cijev toka susretala atmosferu - trepne ispod njih i nestane iza krme. Ganimed, koji je bio udaljen milijun kilometara u Sustavu nekoliko sekundi ranije, projurio je prema njima, zatreptao pokraj i nestao iz vida.

“Uruk Sukus”, reče Koros III. na zajedničkom valu i na tren je Mahnmut pomislio kako zapovjednik moravek kašlje ili psuje, prije nego je zapazio lagani osjećajni prizvuk u njegovom obično hladnom glasu i shvatio da Koros zasigurno spominje neko područje na samom Ganimedu - izrovanoj i prljavoj grudi snijega koja je sijevnula pokraj - koja je bila Ganimedančev dom.

Sićušni mjesec Hims lia, kojega nitko od posade nije bio posjetio - niti bi to htio - sijevnuo je pokraj njih poput krijesnice sa zapaljenom kosom.

“Prošli smo kroz frontu udarnog vala”, izvijestio je Ri Po ravnim, kali-stanskim naglaskom. “Izvan lokalne bare po prvi put, u svakom slučaju za ovog moraveka.”

Mahnmut je prešao pogledom preko svojih ekrana. Ri Poova očitavanja su izvještavala kako su već pedeset i tri Jupiterova promjera vani i još ubrzavaju. Mahnmut je morao provjeriti u nekorištenim bankama podataka i vidjeti kako Jupiter ima promjer od gotovo 142.000 kilometra prije nego je stvorio sliku o njihovoj brzini. Brod je pravio luk preko ravnine ekliptike, ali Mahnmut se nejasno sjećao kako je plan bio da ih Sunčeva gravitacija povuče dolje prema Marsu, koji se nalazio s druge strane Sunca u to vrijeme. U svakom slučaju, navigacija nije bila njegova briga. Njegov posao će stati tek kad pristanu u Marsov ocean, a tamo ploviti je izgledalo dovoljno jednostavno - obilje sunčeve svijetlosti, visoke temperature, male dubine s nikakvim tlakom vrijednim spomena, zvijezde za navigaciju po noći, sateliti za planetno pozicioniranje koje će ispustiti u stazu tako da omoguće dnevnu navigaciju, gotovo nikakva radijacija u usporedbi s Europom.

Nema krakena! Nema leda. Nema leda. Sve je izgledalo previše jednostavno.

Naravno, ako posthumanci budu neprijateljski raspoloženi, veliki su izgledi da moraveki neće preživjeti put na Mars ili ulaz u atmosferu, a čak i ako uspiju, velika je vjerojatnost da se nikada neće moći vratiti svojim kućama u jupiterskom svemiru, ali nije bilo ničega što bi Mahnmut mogao sada učiniti s tim u vezi. Njegove misli su se stale okretati natrag prema 127. sonetu.

“Jesu li svi u redu?”, upita Koros III.

Svatko je odgovorio da je dobro. Trebalo bi više od nekoliko tisuća gravitacija postavljenih na njihove grudi, da se smanji njihovo raspoloženje. Moral je bio visok.

Ri Po je stao izvještavati o nekim drugim činjenicama o navigaciji i vožnji svemirom, ali Mahnmut doista nije na to obraćao pažnju. Već je bio ulovljen u gravitacijsko polje 127. soneta, prvoga od soneta o “Crnoj Dami”.

8. Ardis

Daeman je spavao dobro i sanjao o ženama.

Smatrao je to pomalo zanimljivim, ako ne čudnim, da je sanjao o ženama samo kada nije spavao s nekom. Kao da je zahtijevao toplo žensko tijelo uz sebe svake noći, a njegova podsvijest ih je pribavljala kad bi njegovi dnevni napori propali. Dok se budio, kasno, u svojoj udobnoj sobi u Ardis Hallu, san je pobjegao u djelićima, ali dovoljno je ostalo - uz uobičajenu jutarnju erekciju - da dozove nejasno sjećanje na Adino tijelo, ili nekog vrlo nalik Adi - toplo tijelo, bijelu kožu, namirisano tijelo s punim guzovima i okruglim grudima i čvrstim stegnima. Daeman je željno očekivao nadolazeće osvajanje za vikend i imao je malo sumnji u uspjeh u ovo ljupko jutro.

Kasnije, istuširan, obrijan, besprijekorno odjeven u ono što je smatrao ruralnom odjećom - pamučne hlače s bijelo-plavim prugama, vunenu vestu, jaknu pastelne boje, bijelu svilenu košulju i kravatu s iglom od rubina, noseći svoj omiljeni drveni štap za šetnju i u crnim kožnim cipelama, nešto malo čvršćima od njegovih uobičajenih natikača - doručkovao je u osunčanom paviljonu i otkrio, na svoje zadovoljstvo, da su Hannah i onaj Harman izašli rano tog jutra. “Pripremanje za večerašnje lijevanje”, bilo je Adino zagonetno objašnjenje, a Daeman nije imao dovoljno interesa da pita za pojašnjenje. Bio je jednostavno sretan što je taj muškarac otišao.

Ada nije prestala čavrljati o apsurdnim stvarima kao što su knjige ili svemirski brodovi, dok je provodila prijepodne s njim, služeći mu kao vodič, ponovo ga upoznavajući s mnogim krilima i tavanskim hodnicima Ardiss Halla, njegovim razgranatim vinskim podrumima, tajnim prolazima i potkrovljima. Prisjećao se sličnog obilaska za vrijeme svog prvog posjeta i neodgovorne djevojčice Ade kako ga vodi uz dotrajale stube do platforme na vrhu krova, a Daeman, spreman kao i uvijek za takva otkrića, napola je zapazio raj za mladoga čovjeka, gore u njenoj podignutoj suknji dok se penjala iznad njega: savršeno je upamtio mliječna stegna i tamne, točkaste sjene.

Ovoga jutra popeli su se istim ljestvama do iste platforme za jinkere, ali ovaj puta mu je Ada dala znak da ide prvi, samo se smješkajući na njegove džentlmenske prosvjede kako bi ona trebala prva, njen smiješak nagovještavao je zlobno sjećanje na događaj za koji je on vjerovao kako je prošao nezapažen s njene strane u to vrijeme.

Ardiss Hall je bio visoka palača, a platforma za letjelice jinkere, čije su se mahagonijske grede još uvijek ljeskale, pružala se između zabata na visini od dvadesetak metara iznad šljuncanog puta, gdje je jedan vojniks stajao kao zahrđali uspravni skarabej. Daeman se držao dalje od ruba bez ograde, ali Ada je ignorirala opasnost i odšetala ravno do ruba, promatrajući melankolično dugački travnjak i daleku liniju šume.

“Zar ne bi dao sve za jedan ispravni jinker?” upitala je. “Čak i za samo nekoliko dana?”

“Ne. Zašto bih?”

Ada je pokazala svojim dugoprstim rukama. “Čak i sa samo dječjim jinkerom mogao bi letjeti iznad šuma i rijeka, iznad onih brda na zapadu, letjeti danima i danima daleko odavde, daleko od bilo kojeg faks-čvora.”

“Zašto bi itko to želio?”

Ada ga je promatrala trenutak. “Nisi znatiželjan o tome što je tamo vani?”

Daeman je potapšao svoju vestu kao da otresa mrvice. “Ne budi apsurdna, draga. Tamo nema ničega zanimljivog.... čista divljina... nema ljudi. Pa svatko koga znam živi unutar nekoliko kilometara od faksporta. Osim toga, ima tyrannosaurusa rexa tamo vani.”

“Tiranosaura? U našoj šumi?” upita Ada. “Besmislica. Nikad nismo vidjeli ni jednog ovdje. Tko ti je to rekao, rođače?”

“Ti si mi to rekla, draga. Zadnji put kad sam te posjetio, prije pola Dvadesetice.”

Ada je odmahnula glavom. “Sigurno sam te zezala.”

Daeman je razmislio o tome, o svojim godinama nelagode pri pomisli da će ikada ponovo posjetiti Ardis, o svojim dugogodišnjim noćnim morama o tiranosaurima, i mogao se jedino namrštiti.

Izgledalo je kao da mu Ada čita misli, jer se lagano se nasmiješila. “Jesi li se ikada začudio, rođače Daemane, zašto su posthumanci odlučili održavati našu populaciju na milijun? Zašto ne milijun i jedan? Ili devetsto tisuća devetsto devedeset i devet? Zašto milijun?”

Daeman na to zatrepta, pokušavajući uvidjeti povezanost u njenim mislima između razgovora o dječjem jinkeru iz Minulog Doba i dinosaura i očuvanja ljudske populacije na stalno istoj razini... za... stalno. I nije mu se sviđalo što ona podsjeća oboje kako su rođaci, jer su stara praznovjerja ponekad zabranjivala seksualne odnose između članova obitelji.”Smatram da takve dokone spekulacije uzrokuju lošu probavu, čak i za ovako divnog dana, draga moja”, reče.”Hoćemo li se vratiti ljepšim temama?”

“Naravno”, rekla je Ada, blagoslivljajući ga najslađim od svih smiješaka. “Zašto ne odemo dolje i nađemo neke druge goste prije marende i našeg puta na mjesto lijevanja?”

Ovaj puta je ona išla prva niz ljestve.

Doručak su servirali lebdeći servitori na sjevernom dvorištu, a Daeman je ljubazno čavrljao s nekima od mladog svijeta - izgledalo je kako je još nekoliko gostiju dofaksiralo za popodnevno “lijevanje” - što god to bilo - i nakon obroka, mnogi od gostiju pronašli su krevete u kući ili udobne prijenosne stolice na zasjenjenom travnjaku, na kojima su se odmarali dok su stavljali svoju torino tkaninu preko očiju.

Uobičajeno vrijeme pod torinom je bio jedan sat, pa je Daeman odšetao do ruba drveća u potrazi za leptirima.

Ada mu se pridružila pokraj podnožja brežuljka. “Ti ne koristiš torino, rođače Daemane?”

“Ne”, odgovorio je, zapažajući kako zvuči primitivnije nego je namjeravao. “Priviknuo sam se na to nakon gotovo desetljeća, ali ga ne koristim mnogo. Ti također apstiniraš, draga moja Ada?”

“Ne uvijek”, rekla je mlada žena. Vrtjela je suncobran boje breskve dok je šetala i nježno svijetlo je davalo njenoj blijedoj pojavi krasni sjaj. “Provjeravam događaje s vremena na vrijeme, ali čini mi se da sam prezaposlena da bih postala tako ovisna kako su mnogi ovih dana.”

“Izgleda da je torino svugdje prisutan.”

Ada je zastala u sjeni divovskog brijesta sa širokim, niskim granama. Spustila je i zatvorila suncobran. “Jesi li ga ranije uživao?”

“O, da. Bilo je to posljednji krik mode negdje na pola puta između mojih dvadesetih. Proveo sam neko vrijeme uživajući... u pretjeranosti svega toga.” Nije mogao potpuno odstraniti prizvuk laganog gađenja iz sjećanja. “Od onda, ne.”

“Zamjeraš li mu zbog nasilja, rođače?”

Daeman napravi neodređenu kretnju. “Zamjeram na njegovoj... neizravnosti.”

Ada se nježno nasmijala. “Upravo je to i Harmanov razlog zbog kojeg se tome nikada ne prepušta. Vas dvojica imate nešto zajedničko.”

Ta pomisao bila je toliko nevjerojatna da je jedini Daemanov odgovor bio zavitlati mrtvo lišće na tlu vrhom svoga štapa za šetnju.

Ada je pogledala u sunce radije nego da prizove vremensku funkciju na svom palcu. “Počet će se buditi uskoro. 'Jedan sat ispod tkanine odgovara osam sati bombastičnog doživljaja.'“

“Ah”, reče Daeman, pitajući se nije li njena upotreba klišea služila kao oblik dvosmislenosti.

Njen izraz lica, uvijek ljubazan, ali na granici nestašnog, nije odavao rješenje. “Ta stvar s lijevanjem - hoće li dugo trajati?”

“Predviđena je za veći dio noći.”

Daeman je zatreptao, iznenađen. “Sigurno nećemo probdjeti noć dolje kraj rijeke ili gdjegod tu stvar mislite postaviti na scenu?” Pitao se bi li spavanje vani pod zvijezdama i prstenima poboljšalo njegove izglede da provede noć s ovom mladom ženom.

“Tamo će biti osigurane sve neophodnosti za one koji žele ostati cijelu noć na mjestu točenja”, rekla je Ada.

“Hannah obećava da će biti prilično spektakularno. Ali većina nas će doći natrag na imanje u neko doba nakon ponoći.”

“Hoće li tamo biti vina i drugih pića na... tom... točenju?” upita Daeman.

“Sasvim sigurno.”

Sad se Daeman nasmijao. Neka drugi ostanu na tom spektaklu, on će točiti Adi pića tijekom večeri, pratiti njenu “napuhanu” sugestivnu konverzaciju, otpratiti je kući (uz sreću i ispravno planiranje, samo njih dvoje u malim kolima), izliti punu snagu svoje ne tako zanemarive sposobnosti pažnje na nju - i, sa samo malim dodatkom sreće, ove noći neće morati sanjati o ženama.

U kasno poslijepodne, dvadesetak gostiju na imanju - neki još uvijek brbljajući o današnjim iskustvima ispod torina, ponavljajući opet i opet kako je Menelaj pogođen otrovnom strijelom ili o nekoj takvoj besmislici - skupili su se uslužni servitori i svatko je otišao na “mjesto lijevanja” u karavani kolica. Vojniksi su vukli vozila dok su drugi vojniksi kaskali sa strane kao osiguranje, iako - mislio je Daeman - ako nema tiranosaura u šumarku, on ne uspijeva vidjeti razloga za osiguranje.

Uspio je biti u prvim kolicima s domaćicom, a Ada je pokazivala zanimljivo drveće, uske planinske doline i potočiće dok su se bučno kotrljali i zujali tri ili više kilometara niz prljavi put prema rijeci. Daeman je zauzeo više mjesta na svojoj strani crvene kožne klupe nego je trebao čak i uz svoju ugodnu punašnost, i bio je nagrađen osjećajem Adinog bedra uz vlastito za trajanja vožnje.

Njihov cilj, ugledao ga je kad su izašli iz prijevoja škriljevca iznad riječne doline, nije zapravo bio rijeka već njen rukavac s ustajalom vodom, doslovno žabokrečina od oko stotinu metara u promjeru, gdje su erozije i poplave stvorile široku pješčanu zaravan - neku vrstu plaže - na kojoj je postavljena visoka, klimava konstrukcija napravljena od klada, grana, ljestvi, grančica, rampi i stuba. Daemanu je izgledala poput primitivnih vješala, iako nikad nije vidio prava, naravno. Baklje su se izdizale iz plitke pritoke, a klimavi sklop je i sam stajao napola na pijesku, a napola iznad vode. Stotinu metara dalje, odvajajući ovaj kanal od pravog riječnog toka, bio je uski otok - zarastao u sago-palme i paprat - s kojeg su se ptice i mali leteći reptili širili u let uz najviše mogućeg vrištanja i nervoznog lepetanja. Daeman se dokono pitao ima li leptira na otočiću.

Na travnatoj površini iznad obale, postavljeni su šareni svilenkasti šatori, prenosive stolice i dugački stolovi s hranom. Servitori su letjeli tu i tamo, ponekad praveći grozdove iznad glava gostiju koji su pristizali. Izlazeći iz kolica nakon Ade, Daeman je prepoznao neke od radnika na neobičnim skelama: Hannah na vrhu, povezujući još neke elemente strukture, crvena vrpca povezana preko njene glave; retardirani čovjek, Harman, bez košulje, znojan, pokazujući bizarno kožu potamnjelu od sunca, održavao je ograđenu vatru šest metara ispod Hannah; drugi mladi ljudi, vjerojatno prijatelji Hannah i Ade dovikivali su se s drvenih rampi i ljestava, noseći teške terete pijeska i dodatnog granja za konstrukciju i okruglog kamenja. Vatra je plamtjela u glinenoj jezgri konstrukcije, a iskre se dizale u rano večernje nebo. Svi postupci radnika izgledali su kao da imaju neku svrhu, iako Daeman nije mogao vidjeti nikakav mogući smisao u visokoj gomili štapova, granja, gline, pijeska i plamena.

Servitor je prolebdio pokraj njih i ponudio im piće. Daeman je prihvatio i otišao u potragu za udobnim naslonjačem u hladovini.

“To je kupola”, objasnila je Hannah skupljenim gostima kasnije u predvečerje. “Radili smo na njoj oko tjedan dana, dopremali materijale kanuima niz rijeku. Rezali i savijali grane da se uklope.”

Bilo je to nakon finog ručka. Sunce je još uvijek osvjetljavalo visoke brežuljke na bližoj strani rijeke, ali sama dolina je bila u sjeni, a oba prstena su jasno sjajila na nebu koje je tamnilo. Iskre su skakale i lebdjele prema prstenima, a puhanje mjehova i rika peći su bili vrlo glasni. Daeman je uzeo još jedno piće, osmo ili deseto te večeri, i podigao još jedno Adi, koja je odmahnula glavom i posvetila pažnju Hannah.

“Ispleli smo drvo u obliku košare i pokrili centar peći - bunar - vatro-otpornom glinom. Napravili smo je lopatom, miješajući suhi pijesak, ben-tonit i nešto vode. Onda smo uvaljali glinastu masu u kugle, omotali ih vlažnom paprati i lišćem da se ne bi sasušile pa onda time obložili grotlo peći. To je to što čuva cijelu strukturu drvene kupole od zapaljenja.”

Daeman nije imao pojma o čemu ta žena govori. Zašto graditi veliku, zdepastu strukturu od drveta i onda zapaliti vatru u njenom središtu ako ne želiš da stvar izgori? To mjesto je ludnica.

“Uglavnom”, nastavila je Hannah, “smo proveli zadnjih nekoliko dana održavajući vatru i istovremeno gaseći sve male vatrice koje je kupolasta peć zapalila. Zato smo sagradili tu stvar pokraj rijeke.”

“Divno”, promrmljao je Daeman i otišao u potragu za pićem dok su Hannah i njeni prijatelji i dalje koristili besmislene riječi poput “ložište”, “protok zraka”, “zračna komora” (što je po Hannahinim riječima neki mali ulaz za zrak na njihovoj peći, kraj kojeg je mlada žena, zvana Emme neprekidno radila zujećim mijehom) i “gorionik” “pijesak za kalup”, “ispust” i “drozga”. Sve je to zvučalo barbarski i lagano opsceno za Damiana.

“A sada je vrijeme da vidimo radi li to”, najavila je Hannah, a njen glas je odavao i izmorenost i oduševljenje.

Sad su se gosti morali odmaknuti natrag, na pješčani rub rijeke, Daeman se povukao na travnatu čistinu kraj stolova, dok su svi mladi ljudi - i taj prokleti Harman - krenuli u neurotičnu užurbanu akciju. Iskre su poletjele naviše. Hannah je otrčala na vrh takozvane kupole dok je Harman na dnu buljio u plamen unutar glinene peći i urlao za ovim ili onim. Erame je radila na mjehovima dok nije posustala, te ju je zamijenio mršavi muškarac zvan Loes. Daeman je napola slušao kako Ada objašnjava bez daha čak i više detalja skupljenim prijateljima. Ulovio je fraze poput “cijev gorionika” i “ulaz u gorionik” i “ohlađena drozga” (iako je plamen bio jači nego ikad ranije) i “tlak u gorioniku”. Damian se odmakao još petnaest ili dvadeset metara.

“Temperatura taljenja tisuću tristo stupnjeva!”, Harman je doviknuo na Hannah. Mršava žena je obrisala znoj s obrva, podešavala nešto na kupoli i kimnula. Daeman je promiješao piće i pitao se koliko će još proći vremena prije negoli bude s Adom nasamo u kolicima na putu natrag za Ardis Hall.

Iznenadna je zbrka navela Daemana da podigne pogled sa svog pića, siguran kako će vidjeti cijelu konstrukciju u plamenu, Hannah i Harmana kako gore poput figurica od slame. Ne sasvim. Dok je Hannah doista koristila plahtu da zaguši plamene na ljestvama ispod vrha kupole - tjerajući mahanjem uslužne servitore pa čak i vojniksa koji je došao blizu da bi zaštitio ljude od štete - Harman i još dvojica su završila sa čačkanjem unutar užarene peći i upravo otvorili “ispust” omogućivši nečemu što je izgledalo kao žuta lava i teklo niz drveno korito prema plaži.

Neki od gostiju pojurili su naprijed, ali su ih povici Hannah i toplina iz tekućeg metala prisilili natrag. Primitivno izdjeljana i složena korita su se dimila, ali se nisu pretvorile u plamenove dok je žućkasto-crveni metal tekao poput polurastopljenog snijega od strukture kupole, pokraj ljestvi, prosipajući se zadnjih metardva u križno oblikovanu masu postavljenu u pijesku.

Hannah se požurila niz stube i pomogla Harmanu zatvoriti “ispust”. Oboje su virili kroz prozorčić u peć, napravili joj nešto - Ada je objašnjavala gostu - “otvor za drozgu” (drugačije nego “ispust”, Daeman je to jedva primijetio), a onda su mlada žena i stariji čovjek - uskoro mrtvi stariji čovjek, Daeman je zlobno mislio - skočili s kupolaste strukture na pijesak i požurili pogledati lijev.

Još nekoliko gostiju je požurilo na plažu. Daeman je odlutao dolje, ostavljajući svoje piće na pladnju servitora koji je prolazio.

Zrak je bio vrlo hladan uz rijeku, ali je vrućina iz crveno užarene mase udarila Daemana u lice poput plamene šake.

Rastopljena tvar se skrućivala u crvenu i sivu masu u obliku križa.

“Što je to?” upita Daeman glasno. “Neka vrsta religijskog simbola?” “Ne”, odgovori Hannah. Skinula je svoju vrpcu i obrisala znojno i čađavo lice. Smijala se poput luđakinje. “Ovo je prvi brončani odljev u... koliko, Harmane? Tisuću godina?” “Vjerojatno tri puta toliko”, reče starac smireno.

Gosti su mrmljali i pljeskali.

Daeman se smijao. “Čemu to služi?”, pitao je.

Harman ga je pogledao. “Čemu služi novorođeno dijete?”, reče znojni čovjek golih grudi.

“Upravo je to i moj stav”, reče Daeman. “Glasno, zahtjevno, smrdljivo... beskorisno.”

Ostali su ga ignorirali dok je Ada grlila Hannah, Harmana i druge radnike, kao da su napravili nešto vrijedno. Gosti su bauljali okolo. Harman i Hannah su se popeli uz ljestve i stali praviti zbrku, viriti kroz otvorčiće i zarati u peći metalnim šipkama, kao da će biti još te lave. Očigledno, Daeman je pomislio, ova pirotehnička predstava će se nastaviti do kasno u noć.

Iznenada je Daeman morao otići mokriti pa odluta pokraj stolova, razmisli o zahodu pokrivenim šatorskim platnom u paviljonu te odluči - u duhu cijele te poganske besmislice - odgovoriti pozivu prirode al fresco.

Popeo se iznad travnate livade prema tamnoj liniji drveća, prateći kraljevskog leptira koji je prolepršao kraj njega. Nije bilo ničeg neobičnog vidjeti leptira, ali bilo je prekasno doba i dana i godine da leti vani. Prošao je pokraj zadnjeg vojniksa i zašao ispod visokih grana jasena i tropskog bilja.

Netko, vjerojatno Ada, je vikao nešto s kraja rijeke, tridesetak metara dalje, ali je Daeman već otkopčao hlače i nije želio izgledati poput neuljud-ne osobe. Umjesto da se okrene i odgovori, odmaknuo se još tri - četiri metra u skrivajuću tamu šume. To će potrajati samo minutu.

“Ahhhh”, reče, još uvijek promatrajući leptirova narančasta krila tri metra iznad njega dok je kapanje njegovog urina padalo na tamna debla drveća.

Krupni alosaur, osam metara dug od njuške do repa, izlunjao je van iz tame, pri brzini od trideset kilometara na sat, saginjući se ispod granja dok je žurio.

Daeman je imao vremena vrisnuti, ali je radije odlučio zakopčati hlače negoli da se okrene i trči otvorena šlica. Unatoč sve svoje promiskuitetnosti, Daeman je bio stidljiv čovjek. Podigao je svoj teški štap za šetnju kako bi se borio sa zvijeri. Alosaur je zgrabio oboje, i štap i ruku, jednostavno otrgnuvši ruku s ramena. Daeman je zavrištao i načinio piruetu u fontani vlastite krvi.

Alosaur ga je srušio i otrgao njegovu drugu ruku - odbacujući je u zrak i loveći je poput zalogajčića - a onda nastavio držati Daemanov bezruki, ali još uvijek mlatarajući torzo jednom pandžastom šapom dok nije bio spreman ponovo spustiti svoju strašnu glavu. Usput, skoro zaigrano, monstrum je pregrizao Daemana na pola, progutao cijelu njegovu glavu i gornji dio torza. Rebra i kralježnica su krenule i nestale u ždrijelu stvora. Onda je alosaur progutao čovjekove noge i donji dio tijela, otresajući komadiće mesa uokolo kao pas kad uhvati štakora.

Faks je počeo zujati, a dva vojniksa dojuriše do mjesta događaja i ubiše dinosaura.

“O, moj bože!” zavrištala je Ada, zaustavljajući se na kraju drveća dok su vojniksi završavali svoj krvavi posao.

“Koja zbrka”, reče Harman. Pokretom ruke poslao je ostale goste natrag. “Zar ga nisi upozorila da ostane unutar parametra vojniksa? Zar mu nisi rekla ništa o dinosaurima?”

“Pitao me je o tiranosaurima” rekla je Ada, s rukom još uvijek preko usta. “Rekla sam mu da ih ovdje nema.”

“Dobro, to je sasvim točno”, uzvratio je Harman. Iza njih, peć je nastavila izbacivati iskre u tamno nebo.

9. Ilij i Olimp

Afrodita me postavila za uhodu, a znao sam kakvu smo kaznu mi smrtnici uvijek imali za uhode. Mogu samo zamisliti što će mi bogovi napraviti. Kad bolje promislim, radije se ne bih toga prihvatio.

Ovog jutra, dan nakon što sam postao tajni agent Božice Ljubavi, Atena se teleportirala s Olimpa i uzela lik Trojanca, kopljanika Laodoka. Slušajući Zeusovu naredbu kako ratnici Ilija trebaju biti navedeni da prekinu tekuće primirje, ona traži strijelca Pandara, Likaonovog sina.

Koristeći hadsku kacigu za prikrivanje i osobni medaljon za teleportiranje što mi ga je Muza dala, i ja se teleportiram za Atenom, a onda preobrazim u trojanskog zapovjednika zvanog Ehepol i pratim maskiranu božicu.

Zašto sam izabrao Ehepola? Zašto mi je ime ovog nižeg zapovjednika poznato? Onda shvatim kako Ehepol ima još samo nekoliko sati života, ako Atena bude uspješna koristeći Laodoka za prekid mira, ovome će Trojancu - u najmanju ruku, prema Homeru - argosko koplje probiti lubanju. Dobro, gospodin Ehepol može dobiti svoje tijelo i identitet natrag prije nego se to dogodi.

U Homerovoj Ilijadi, ovaj prekid primirja se događa upravo nakon što je Afrodita odgovorila Parisa od dvoboja s Menelajom, ali ovdje u stvarnosti ovog trojanskog rata, taj ne-sukob između Menelaja i Parisa dogodio se odavno. Ovo primirje je više svjetovna stvar - neki od predstavnika kralja Prijama su se sreli s nekim od ahejskih glasnika, obje strane su postigle nekakav nategnuti dogovor o slobodnom vremenu bez ratovanja za proslave, pogrebe i slično. Ako mene pitate, jedan od razloga što se ova opsada otegla skoro jedno desetljeće je u svim tim prekidima bitki; Grci i Trojanci imaju toliko puno vjerskih proslava poput naših Hindusa iz dvadeset i prvog stoljeća i tako mnogo svjetovnih blagdana kao američki poštanski radnik. Čovjek se pita kako su uopće uspijevali ubijati jedni druge usred sveg tog slavljenja, žrtvovanja bogovima i desetodnevnih pogrebnih svetkovina.

Ono što me sad fascinira, tako brzo nakon što sam se zarekao da ću se pobuniti protiv volje bogova (a da bih sada postao mnogo više njihovim pijunom nego ikad ranije) je pitanje kako brzo i kako daleko mogu stvarni događaji u ovom ratu odstupati od detalja iz Homerove priče. Razilaženja u prošlosti - redoslijed okupljanja vojski, na primjer, ili vrijeme Parisove prekinute bitke s Menelajom - su sve to bila manja odstupanja, lako objašnjiva Homerovom potrebom uključivanja izvjesnih prošlih događaja u kratko trajanje pjesme postavljene u desetu godinu rata. Ali što ako događaji doista krenu drugim tijekom? Što ako ja odem do - recimo - Agamemnona ovog jutra i zarijem ovo koplje (koplje jadnog, osuđenog Ehepola, zasigurno, ali ipak upotrebljivo koplje) u kraljevo srce? Bogovi mogu napraviti mnogo toga, ali ne mogu vratiti u život mrtve smrtnike. (Ili mrtve bogove isto tako, koliko god to zvučalo kao oksimoron.)

Tko si ti, Hockenberry, da priječiš Sudbinu i zaniječeš volju bogova?, pita strašljivi, profesorski, mali ništavni glas, kojeg sam slušao i slijedio većim dijelom mog stvarnog života.

Ja sam ja, Thomas Hockenberry, dolazi odgovor suvremenog mene, koliko god on podijeljen bio, / upravo sad mi je dosta tih od moći izgnjilih mućaka i nasilnika koji sami sebe zovu bogovima.

Sada, u mojoj ulozi više uhode nego skolika, stojim dovoljno blizu da čujem razgovor između Atene - preobražene u Laodoka - i tog klauna (ali vrsnog strijelca) Pandara. Govoreći kao jedan trojanski ratnik drugome, Atena/Laodok se poziva na idiotovu taštinu, kaže mu da će ga princ Paris zasuti darovima ako ubije Menelaja, a čak ga i uspoređuje sa savršenim strijelcem - Apolonom - ako ima vještine da izvede taj hitac.

Pandar pada na trik, guta mamac, udicu i plovak - “Atena zapali budalino srce u njemu” kako je jedan prevoditelj opisao taj trenutak - a imao je neke od svojih pajdaša da ga sakriju svojim štitovima dok je pripremao svoj dugački luk i birao savršenu strijelu za ubojstvo. Stoljećima su skolici - proučavatelji Ilijade - raspravljali o tom predmetu, jesu li ili nisu Grci i Trojanci koristili otrov na svojim strijelama. Većina skolika, i ja među njima, zastupali su niječni stav - takvo ponašanje jednostavno se ne čini dostojnim visokih standarda tih časnih junaka. Bili smo u krivu. Ponekad su koristili otrov. Smrtonosni, brzodjelujući otrov je to bio. To objašnjava zašto je tako puno rana nabrojanih u Ilijadi bilo tako brzo smrtonosno.

Pandar pušta strijelu da poleti. Sjajan hitac. Pratim strijelu dok leti stotine metara, pada u luku i žuri točno prema Agamemnonovom crvenokosom bratu. Strijela će probosti Menelaja dok stoji na čelu svojih ratnika promatrajući glasnike dok brbljaju na ničijoj zemlji. To jest, probost će ga ako Grcima prijateljski nastrojen bog ne intervenira.

Netko to čini. Mojim pojačanim vidom, vidim Atenu kako napušta Laodokovo tijelo i teleportira se na Menelajovu stranu. Božica ovdje igra dvostruku igru - vara Trojance da prekinu primirje, a onda žuri kako bi osigurala da jedan od njoj omiljenih Grka, Menelaj, ne bude doista ubijen. Skrivena od glave do pete, nevidljiva ni prijatelju ni neprijatelju, ali vidljiva ovom skoliku, udara strjelicu na stranu, kao što bi mater odmahnula muhu sa svog sina koji spava. (Mislim da sam ukrao tu sliku, ali prošlo je tako dugo od kad sam doista čitao Ilijadu, prevedenu ili u originalu, te ne mogu biti siguran.)

Ipak, unatoč njenom zaštitničkom i odbijajućem udarcu, strijela pogađa. Menelaj vrišti od boli i pada, strijela viri iz njega, upravo iznad prepona. Je li Atena pogriješila?

Slijedi zbrka. Prijamovi glasnici bježe natrag iza trojanskih linija, a ahejski pregovarači se utrkuju natrag, da stignu iza grčkih štitova. Agamemnon, koji je koristio primirje za inspekciju svojih postrojenih trupa (vjerojatno je inspekcija određena u ovo vrijeme da bi istakla njegovo vodstvo, ovo prvo jutro nakon Ahilejeve pobune), stiže pronaći svog brata kako se savija na tlu, satnici i poručnici se guraju oko njega.

Usmjerim svoj kratki štap. Iako štap izgleda kao neka vrsta časničke palice kakvu bi manje značajni trojanski zapovjednik mogao nositi, to nije vlasništvo satnika Ehepola već moja, standardna oprema nas skolika. Štap je zapravo taser i dalekometni mikrofon koji lovi i pojačava zvuk čak i na do tri kilometra udaljenosti, prenoseći ga u slušalice koje nosim kadgod sam na poljima Ilija.

Agamemnon odaje svom umirućem bratu niz prokletih pohvala. Vidim ga kako grli Menelajovu glavu i ramena svojim rukama i čujem ga kako potom govori o strašnoj osveti koju će on - Agamemnon - izvršiti nad Trojancima zbog ubojstva plemenitog Menelaja, nakon čega lamentira o tome kako će se Ahejci - unatoč Agamemnonovoj krvavoj osveti - pokolebati, odustati od rata i odvesti svoje crne brodove natrag kućama nakon što Menelaj umre. Na kraju krajeva, kakve koristi od spašavanja Helene ako je rogonja od njenog muža mrtav? Držeći na rukama svog brata koji jauče, Agamemnon se igra proroka - “Ako mi umreš ti i ispuniš sudbu života; najgrđa ja bih rđa u Argos se vratio žedni, jer će se odmah sjetit Ahejci očinske zemlje; tad bismo ostavili Trojancem i Prijamu diku - Helenu Argejku rodom, a tvoje će kosti u zemlji truhnut, kad budeš ležo pod Trojom ne svršivši posla.”

Optimistične riječi. Upravo takva priča kakvu umiruća osoba želi čuti.

“Čekaj, čekaj, čekaj”, mrmlja Menelaj kroz stisnute zube. “Nemoj me pokopati tako brzo, veliki brate. Strijela me nije pogodila u vitalnu točku. Vidiš? Probila je moj brončani ratni pojas i pogodila me u ljubavnu ručku koju moram izgubiti, ne u jaja niti u trbuh.”

“O, da”, kaže Agamemnon, mršteći se na ranu gdje je strijela samo lagano prodrla. Zamalo, ne sasvim, zvuči razočarano. Sva pohvala sada je samo teoretska pravna rasprava, a izgleda kao da je uložio u nju puno truda.

“Ali strijela je otrovana”, dahće Menelaj kao da pokušava razvedriti svoga brata. Menelajova crvena kosa zamrljana je znojem i travom, njegova zlatna kaciga se otkotrljala kad je pao.

Ustajući, ispuštajući bratovu glavu i ramena tako naglo da bi Menelaj slomio leđa o tlo da ga njegovi satnici nisu zadržali, Agamemnon vrišti zazivajući Taltiba, svog glasnika i naređuje mu da pronađe Mahaona, sina Asklepijevog, Agamemnonovog osobnog liječnika i prokleto dobrog također, jer se pretpostavlja kako je Mahaon naučio svoj zanat od Kirona, svog prijatelja kentaura.

Sada sve izgleda kao na bilo kojem bojnom polju iz bilo kojeg doba - ranjenik vrišti, psuje i zapomaže dok bol počinje teći kroz početni šok povrede, prijatelji su kleknuli, skupljeni uokolo, bespomoćni, beskorisni, onda liječnik i njegovi pomoćnici stižu, izdaju naredbe, izvlače ubojitu brončanu glavu iz rastrganog mesa, sišu otrov, umataju u čiste zavoje ranu dok Menelaj nastavlja vrištati poput uškopljenog krmka.

Agamemnon ostavlja svoga brata Mahaonu i njegovim pomoćnicima i odlazi pripremiti svoje ljude za bitku, iako Ahejci - čak i bez Ahileja danas u svojim redovima - izgledaju mamurno, bijesno i zlovoljno i s malo volje za bitku.

U dvadeset minuta od Pandarovog lošeg pogotka strijelom, primirje je gotovo i Grci napadaju trojanske linije u trokilometarskoj dužini prašine i krvi.

Za mene je vrijeme da izađem iz Ehepolovog tijela prije nego sirotog kurvinog sina koplje pogodi u čelo. Ne sjećam se mnogo toga iz svog stvarnog života na Zemlji. Ne sjećam se jesam li bio oženjen, imao djece, gdje sam živio - osim maglovitih slika o kabinetu punom knjiga gdje sam čitao svoje knjige i pripremao svoja predavanja - niti tako mnogo o sveučilištu na kojem sam predavao u Indiani, osim izgleda zgrada od kamena i opeke na brežuljku s predivnim pogledom na istok. Jedna od neobičnih stvari u vezi skolika je da se fragmenti sjećanja koji nisu bitne za posao počnu vraćati tek nakon više mjeseci i godina, što može biti i razlogom zašto nam bogovi ne dopuštaju da živimo tako dugo. Ja sam najstariji izuzetak.

Ali sjećam se učionica i lica mojih studenata, mojih predavanja, nekih rasprava uz ovalni stol. Sjećam se živahnoga lica neke djevojke koja pita: “Ali zašto je trojanski rat trajao tako dugo?” Također se sjećam kako sam bio u iskušenju istaknuti joj da je odrasla u dobu brze hrane i brzih ratova - McDonald'sa i Zaljevskog rata, Arbyja i rata protiv terorizma - ali da u drevnim vremenima Grci i njihovi neprijatelji ne bi više razmišljali o požurivanju rata, kao što se ne požuruje ni dobar obrok.

Umjesto omalovažavanja dužine trajanja pažnje mojih studenata, objasnio sam im kako su ti junaci dočekivali bitke radosno - kako je jedna od njihovih riječi za borbu bila charme, koja potiče od istog korijena kao charo - “radovati se”. Pročitao sam im scenu u kojoj su dva ratnika, suprotstavljena jedan drugom, opisana kao charmei gethosunoi - “obradovani bitkom”. Objasnio sam grčki pojam aristeia - ratnik protiv ratnika, ili sukob male skupine, u kojoj pojedinac može pokazati svoju vrijednost - i kako je to bilo važno tim davnim ljudima i kako su veće bitke često zaustavljene, tako da vojnici s obje strane mogu biti svjedoci ovakvim primjerima aristeie.

“Dakle kao, mislite kao”, mucala je jedna od studentica živahnog lica, dok je njen mozak istrčavao, njeno mucanje pokazivalo taj iritirajući defekt govora i mišljenja koji se poput virusa širio među mladim Amerikancima potkraj dvadesetog stoljeća, “rat bi, kao, bio gotov mnogo ranije, da nisu kao zadržavali, prekidali bitku zbog tog ariste - kako-se-ono-zvaše?”

“Upravo tako”, rekoh uz uzdah, gledajući u staru hamiltonsku uru na zidu, u nadi da ću se uskoro izbaviti. Ali sada, nakon više od devet godina promatranja aristeie mogu sa sigurnošću reći kako te jedan-na-jednog bitke, tako drage i Trojancima i Argejcima, doista jesu jedan od razloga za tu produženu, beskrajnu, sporu kao melasa opsadu. A i poput najnaprednijeg stanovnika središnjih Američkih Država koji je predugo putovao po Francuskoj, jedna od mojih želja bila je baciti se sada na brzu hranu - ili, u ovom slučaju, na brzi rat. Malo bombardiranja, malo zračne invazije, bim, bang, hvala gospođo, idem kući Penelopi.

Ali ne danas.

Ehepol je prvi trojanski satnik koji umire u ahejskom napadu.

Možda je to zato što je čovjek još uvijek grogi i zbunjen nakon mog posuđivanja njegovog tijela, ali dok se njegova skupina trojanskih ratnika suprotstavlja grčkoj skupini koju vodi Nestorov sin Antiloh, dobar Ahilejev prijatelj, siroti Ehepol je prespor s podizanjem svog dugog koplja, pa Antiloh zabija prvi. Brončani vrh koplja udara Ehepolovu kacigu s konjskom dlakom točno u rub i nastavlja nadolje kroz lubanju, izbijajući mu jedno oko te izbaci njegov mozak između zuba. Ehepol se ruši, kako bi Homer volio reći, poput srušenog tornja.

Sada počinje dinamika koju sam vidio i prečesto, ali koja me nikada ne prestaje fascinirati. Prvi razlog radi čega se Grci i Trojanci bore je čast, no plijen je na vrlo visokom drugom mjestu. Oni su profesionalni ratnici, ubijanje je njihov posao, a plijen je njihova plaća. Kod većine i na jedno i na drugo, čast i pljačku, ukazuje krasno izrađen oklop - štit, pokrov za grudi, zaštitna pokrivala za noge, ratni pojas - njihovih palih neprijatelja. Zarobljavanje neprijateljeve opreme je junački grčki ekvivalent označavanja napada na neprijatelja kod Sijuksa, ali mnogo unosnije. U najmanju ruku, satnička zaštitna oprema je rađena od skupocjene bronce, a - za važnije časnike - često je iskovana od zlata i ukrašena draguljima. A ova borba počinje za opremu mrtvoga satnika Ehepola.

Neki ahejski zapovjednik zvani Elefenor se ugurava, grabi Ehepola za članke na rukama i stane vući krvavo tijelo natrag, kroz zbrku koplja i mačeva i sudarajućih štitova. Viđao sam Elefenora oko ahejskog logora godinama, gledao ga kako se bori u manjim sukobima i mogu reći kako mu ime odgovara - on je krupan, s divovskim ramenima, moćnim rukama, teškim butinama - ne baš najoštriji nož u Agamemnonovoj zbirki boraca, ali velik, jak, hrabar i upotrebljivi svadljivac. Taj Elehenor, Halkadonov sin, koji je bio trideset osam godina star prošloga lipnja, zapovjednik Abanta i vladar Eubeje, vuče Ehepolovo tijelo iza zavjese razmahanih ahejskih napadača i počinje ga svlačiti.

Onda Agenor - trojanski ratnik, sin Antenora, otac Efelov (obojicu sam ih viđao na ulicama Ilija) - klizne između ratujućih Ahejaca i ugleda Elefenorova izložena rebra, kako se veliki čovjek saginje nisko ispod zaštite svoga štita da bi završio razodijevanje Ehepolova lesa. Agenor skače naprijed i zabija svoje koplje u Elefenorov bok, lomeći rebra i razdirući grmaljevo srce u bezobličnu masu. Elefenor povraća krv i ruši se. Više trojanskih ratnika prodire naprijed, odbijajući ahejski napad, dok Agenor izvlači svoje koplje i stane skidati s Elefenora njegov ratni pojas i opremu. Skupina Trojanaca vuče Ehepolovo skoro golo tijelo natrag prema trojanskim redovima.

Bitka se počinje rojiti oko tih palih ljudi. Ahejac zvani Ajax - Veliki Ajax, takozvani telemonijski Ajax sa Salamisa, da ga se ne bi brkalo s Malim Ajaxom, koji zapovijeda Lokrijcima - siječe svoj put naprijed, sprema mač u toku i koristi koplje da probode vrlo mladog Trojanca zvanog Simoisije, koji je došao da bi pokrio Agenorovo povlačenje.

Samo tjedan ranije, u ozidanoj sigurnosti Ilijovih mirnih parkova, dok sam bio preobražen kao Trojanac Stenel, pio sam vino i razmjenjivao opscene pričice sa Simoisijem. Šesnaestogodišnji dečko - nikad oženjen, nikad čak nije bio u krevetu sa ženom - ispričao mi je kako ga je njegov otac, Antemion, nazvao prema rijeci Simois, koja prolazi upravo uz njihov skromni dom, oko milju i pol od gradskih zidova. Simoisije nije još bio ni šest godina star kada su se ahejski crni brodovi po prvi put pojavili na obzoru i, do prije nekoliko tjedana, njegov otac je odbijao dati dopuštenje osjetljivom dječaku da se pridruži vojsci izvan zidova Ilija. Simoisije mi je priznao da se užasava umiranja - ne toliko same smrti, reče, već umiranja prije nego je ikad dotaknuo ženske grudi ili osjetio kako je to biti zaljubljen.

Sada Veliki Ajax krikne i zabada svoje koplje - odbacujući Simoisijev štit i udarajući dečka u grudi iznad desne bradavice, smrkavajući mu rame i gurajući brončani vrh skroz i van njega, dok ne izviri stopu izvan dečkovih izmrcvarenih leđa. Simoisije tetura, pada na koljena i bulji u nevjerici - prvo u Ajaxa, a onda u koplje koje viri iz njegovih grudi. Veliki Ajax stavlja svoje stopalo u sandali na Simoisijevo lice i oslobodi koplje čupanjem, puštajući tijelo dečka da padne na lice u zakrvavljenu prašinu. Veliki Ajax udara po svojoj grudnoj ploči i urla na svoje ljude da ga prate.

Trojanac zvani Antif, stoji samo sedam metara dalje, zavitlava koplje na Velikog Ajaxa. Koplje promašuje, ali udara jednog Ahejca zvanog Leuk u prepone dok je Leuk zauzet pomaganjem Odiseju da izvuče tijelo nekog drugog trojanskog satnika. Koplje prolazi kroz prepone i izlazi van kroz njegov čmar, vrh izvlači zavijutke crvenog i smeđeg velikog crijeva i iznutrice. Leuk pada na leš trojanskog satnika, ali živi još jedan jezivi čas, uvijajući se, grabeći koplje i pokušavajući ga izvući iz prepona, ali uspijevajući samo izvući nešto vlastite iznutrice u svoje krilo. Cijelo vrijeme dok pokušava vući koplje, Leuk vrišti i povlači krvavu ruku svog prijatelja Odiseja.

Leuk konačno umire, njegove oči postaju staklaste, jedna ruka još uvijek drži čvrsto Antifovo koplje, a druga visi o Odisejevom zglavku. Odisej se oslobađa mrtvačevog stiska i okreće se uokolo, a njegove crne oči, sjajne ispod ruba brončane kacige, traže cilj - bilo koji cilj. Odisej baca svoje koplje i žuri za njim. Više Ahejaca ga prati u procjep koji pravi u trojanskim redovima.

Odisejev prvi udarac kopljem ubija Demokuna, kopile ilijskog kralja Prijama. Bio sam u gradu prije devet godina, u jutro kad je Demokun stigao pomoći Prijamu u obrani Ilija. Bilo je svima znano kako je Prijam postavio mladoga čovjeka za nadzornika štala svojih slavnih trkaćih konja u Abidosu, gradu sjeveroistočno od Troje, na južnim obalama Helesponta, da bi ga držao dalje od očiju svoje žene i zakonitih sinova. Konji u štalama Abidosa su bili najbrži i najbolji na svijetu, a govorilo se da je Demokun smatrao čašću što je postavljen za nadzornika štala u tako mladoj dobi. Sada je taj mladi Trojanac zauzet okretanjem glave prema Odisejevom izluđujućem ratnom pokliču, kada ga brončani šiljak koplja pogađa u lijevu sljepoočicu i prolazi kroz i izvan desne sljepoočice, ruši ga s nogu i prikucava njegovu smrskanu lubanju za stranu prevrnute dvokolice. Demokun doslovno nije nikada saznao što ga je lupilo.

Trojanci se sada povlače uzduž cijele linije, padajući pred gnjevom Odiseja i Velikog Ajaxa, pokušavajući odvući svoje plemenite mrtve kad je moguće, ostavljajući ih kad nije.

Hektor, najveći ratnik Ilija i najpošteniji čovjek, skače sa svoje zapovjedničke dvokolice i probija se među ratnike koji se povlače, pokušavajući zaposliti svoje koplje i mač, potičući Trojance da izdrže, ali ahejski napad je prežestok i prenasilan, pa se čak i Hektor povlači, cijelo vrijeme pozivajući ljude na disciplinu. Trojanci se bore, sijeku i bacaju koplja dok se povlače.

Preobražen kao niži trojanski kopljanik, povlačim se brže od većine, držeći se izvan dometa koplja, ne bojim se biti kukavica. Prije toga, sklonio sam se bio od očiju smrtnike i stao se gibati naprijed, gdje sam mogao vidjeti Atenu iza ahejskih redova - kojoj se uskoro pridružila Hera, obje božice nevidljive ljudima - ali je bitka izbila prebrzo i raširila se prežestoko, pa sam napustio prednje redove nakon što je Ehepol pao, oslanjajući se na moj poboljšani vid i dalekometni mikrofon, da ostanem u tijeku događaja.

Odjednom se sve zaustavi. Zrak se zgusne. Koplja se zaustave usred zraka, krv prestaje teći. Ljudi sekundu od smrti dobiju odgodu za koju nikada neće znati, dok sav zvuk nestaje, sve gibanje staje. Bogovi ponovo igraju igre s vremenom.

Apolon stiže prvi, njegova bojna dvokolica se teleportirala i pojavila nedaleko Hektora. Onda se bog rata Ares pojavi u vidnom polju, razgovara srdito s Atenom i Herom jednu minutu i koristi vlastitu dvokolicu da preleti bojne redove, slijećući pokraj Apolona. Afrodita im se pridružuje, baca pogled prema meni - gdje se pretvaram da sam smrznut u mjestu poput ostalih smrtnika - samo na trenutak, prije nego se smješka i razgovara s njenih dvoje saveznika sa simpatijama ,za Troju, s Aresom i Apolonom. Promatram je krajičkom oka, kako božica tamo stoji, pokazujući i gestikulirajući poput sisatog Georgea Pattona.

Bogovi su došli ovamo da se bore.

Apolon diže ruku, zvukovi se začuše, vrijeme ponovo počinje teći kao tsunami prašine i pokreta, a ubijanje se nastavi ozbiljno i žestoko.

10. Krater Paris

Ada, Harman i Hannah su pričekali dva dana, koliko se obično smatralo kao najmanji pristojni interval, prije posjeta nekome tko je bio u firmariju, a onda se faksirali u Krater Paris da bi potražili Daemana. Tamo je bilo kasno uvečer, mračno i hladno i - kako su otkrili čim su iskoračili ispod krova Guarded Lion faks-čvora - kišno. Harman im je pronašao pokriveno vozilo pa ih je jedan vojniks odvukao sjeveroistočno uz sasušeno korito rijeke, ispunjeno bijelim lubanjama, pokraj kilometara ruševnih zgrada.

“Nisam nikad bila u Krateru Paris”, rekla je Hannah. Mlada žena, samo nekoliko mjeseci do njenih prvih dvadeset, nije voljela velike gradove. KP je bio jedan od najnaseljenijih faksnih čvorova na Zemlji, s oko 25.000 polustalno naseljenih.

“To je jedan od razloga zašto sam nas faksirala na Guarded Lion čvor radije nego na vrata zvana Invalid Hotel, koji je bliže mjestu gdje Daeman živi”, rekla je Ada. “Sve u vezi ovog grada je drevno. Vrijedi provesti vrijeme u razgledavanju.”

Hannah je kimnula, ali sa sumnjom. Red za redom kamenih i čeličnih zgrada, većina zaogrnuta sjajnim everplasom, izgledale su prazno, tamno i jeftino sjajno na kiši. Servitori i žareće kugle su smisleno lebdjeli tu i tamo niz tamne ulice, vojniksi su stajali tiho i mirno na raskrižjima, ali vrlo malo ljudi je bilo na ulicama. Ali ipak, kao što je istaknuo Harman, bilo je prošlo 10 sati na večer. Čak i tako kozmopolitski grad kao što je Krater Paris mora spavati.

“To je zanimljivo”, rekla je Hannah, pokazujući na konstrukciju koja se uzdizala oko tristo metara u nebo grada.

Harman je kimnuo. “To je rano Minulo Doba. Neki kažu da je tako staro kao i sam Krater Paris, možda čak i tako staro kao grad koji je bio ovdje prije kratera. To je simbol grada i ljudi koji su ga podigli jako davno.”

“Zanimljivo”, rekla je ponovo Hannah. Oko tristo metara visoka, gruba skulpura gole žene izgledala je kao napravljena od nekog prozirnog polimera.

Glava je ponekad bila zasjenjena niskim oblacima, onda kratko vidljiva, a Hannah je mogla vidjeti kako je lice napravljeno bez detalja, osim razjapljene grimase između crvenih usana. Crne savijene opruge petnaestak metara duge, spuštale su se spiralno s okrugle glave. Noge su bile široko raširene, stopa skrivena od pogleda iza tamnih zgrada na zapadu, ali butine su iskakale tako široke i debele kao u Ardis Hallu. Grudi su bile ogromne, kuglaste, apsurdne, naizmjenično se puneći i prazneći kuhajućom fotoluminiscentnom crvenom tekućinom, razina se sad dizala, sad ispunjavala, sad padala poput vodopada u unutrašnjost trbuha i nogu, a onda ponekad ponovo podizala skroz do podignutih ruku i nasmijanog lica. Svjetlo s užarenog trbuha, grudi i masivnih guzova bojilo je vrhove viših struktura uokolo kratera rubinski crveno.

“Kako se zove?”, upitala je.

“La putain enorme”, rekla je Ada.

“Što to znači?”

“Nitko ne zna”, reče Harman. Uputio je vojnikse da se okrenu nalijevo na klimavi most, a oni su klip-klapali na ono što je nekad bio otok, kad je voda tekla rijekom suhih lubanja, prema ruševinama zgrade koja je jednom morala biti prilično velika. Sada je niska kupola koja je zračila purpurnim svjetlom stajala unutar prevrnutih zidova poput čudnog jajeta u gnijezdu od srušenog kamenja.

“Čekaj ovdje”, reče Harman vojniksu i odvede dvije žene kroz obrasle ruševine u blještavu kupolu. Bijela kamena ploča, malo više od metra visine bila je postavljena u sredinu prostora. Žljebovi su bili u podnožju ploče i odvod u kamenom podu. Iza i iznad ploče uzdizao se jednostavni kip golog čovjeka isklesan u istom bijelom kamenu. Muškarac je držao luk i zategnutu strijelu.

“To je mramor”, rekla je Hannah, prelazeći rukom preko površine bloka. Poznavala je taj kamen. “Što predstavlja ovo mjesto?”

“Apolonov hram”, odgovori Harman.

“Čula sam za te nove hramove”, rekla je Ada”, ali nikad prije nisam vidjela ni jednoga. Mislila sam da su rijetki - nekoliko oltara u šumi postavljenih kao šala ili tako nešto.”

“Postoje hramovi poput ovog preko cijelog Kratera Paris i u drugim velikim gradovima”, reče Harman. “Hramovi Ateni, Zeusu, Aresu... svim bogovima iz torinske priče.”

“Žljebovi i odvodi...” započe Hannah.

“Za odvod krvi žrtvovanih životinja”, reče Harman. “Uglavnom ovce i goveda.”

Hannah je zakoračila natrag od ploče i prekrižila ruke preko grudi. “Ljudi ne bi... ubijali životinje?”

“Ne”, reče Harman. “Imaju vojnikse da to obave. Zasad.”

Ada je stajala na otvorenim vratima. Kiša je kapala niz svjetlucajući portal, pretvarajući ga u grimizno obojeni vodopad. “Što je bilo ovo mjesto... prije? Ove ruševine?”

“Prilično sam siguran kako je to hram iz Minulog Doba”, reče Harman.

“Apolonu?” Hannahino tijelo je bilo ukočeno, ruke čvrsto privinute uz nju.

“Ne mislim tako. U otpacima ovdje su komadići i djelići kipića - ne bogova, ne ljudi, ne vojniksa... ne sasvim... demona, mislim. Stara riječ za njih je bila 'gargojl' - ali nisam siguran što to znači.”

“Idemo odavde”, rekla je Ada.

Preko rijeke lubanja i opet na zapad, prema krateru, široki bulevari su završavali gdje su zgrade Minulog Doba postale okrunjene novijim, višim konstrukcijama, - nekim vrlo novim, vjerojatno manje od tisuću godina starim - rešetke od crne bak-ugljične vrpce i bambusa koji se sjajio na kiši. Hannah prizove funkciju za traženje Daemana i kvadratić svijetla koji je lebdio iznad njenog palca se zasjajio sad žućkasto, sad crveno, onda ponovo zeleno kad su krenuli stubama i liftovima od razine ulice na razinu međukata, od razine međukata do visećeg šetališta, petnaest katova iznad starih krovova kuća, onda od razine šetališta do stambenog dijela. Hannah je zastala na ogradi šetališta da bi pogledala dolje, hipnotizirana kao i većina onih koji po prvi put bulje u crveno oko koje ne trepće, kilometre i kilometre ispod u bezdanu crnog kruga kratera; Ada ju je morala odvući, zgrabivši rukom Hannahin lakat, i voditi je do sljedećeg lifta i stuba.

Na njihovo iznenađenje, vrata je otvorila osoba, a ne servitor, u Daemanovom domiju. Ada je predstavila skupinu, a žena, koja je izgledala kao da je u srednjim četrdesetima, kako svi s Tri ili Četiri Dvadesetice i izgledaju, predstavila se kao Marina, Daemanova majka. Odvela ih je dolje, kroz toplo obojene hodnike i gore uz unutarnje stube i kroz zajedničke sobe u privatna područja, sa strane domi kompleksa prema krateru.

“Servitor je donio poruku da dolazite, naravno”, rekla je Marina, zastajući izvan divno izrezbarenih mahagonijskih vrata, “ali nisam rekla Daemanu. On je još uvijek... šokiran... nesrećom.”

Harman upita: “Ali on se toga ne sjeća?”

“O, ne, normalno da ne”, rekla je Marina. Bila je to privlačna žena i Ada je mogla uočiti sličnost sa sinom u crvenoj kosi i ugodnoj krupnoj građi. “Ali znate što kažu o takvim stvarima... stanice se sjećaju.”

Ali to nisu iste stanice, mislila je Ada. Ali nije ništa rekla. “Hoćemo li uznemiriti Daemana ako nas vidi?” pitala je Hannah. U Adinim ušima, mlada žena je zvučala više znatiželjno nego zabrinuto.

Marina je napravila elegantni pokret odmahivanja rukom, kao da je htjela reći “vidjet ćemo”. Pokucala je na vrata i otvorila ih kada ih je Daemanov prigušeni glas pozvao.

Soba je bila velika i pokrivena bogato obojenim tkaninama, lebdećim svilenim tapiserijama i čipkastim zavjesama oko Daemanovog prostora za spavanje, ali udaljeni zid je bio sav od stakla i otvarao se na privatnu pokrivenu terasu. Svjetiljke u velikoj sobi bile su regulirane na prigušeno, ali se sjajno osvijetljen rub grada ispod balkona savijao na obje strane, i više konstelacija lanterni, blještavih kugli i nježnog električnog svjetla koje je bilo vidljivo na udaljenosti od kilometra, s druge strane kratera. Daeman je sjedio u gnjezdastoj stolici pokraj kišom prošaranog prozora, gledajući van kao da razmišlja o svjetlima. Zatreptao je kad je ugledao Adu, Harmana i Hannah, ali ih onda pokretom pozvao prema krugu mekanog namještaja. Marina se oprostila i zatvorila vrata za sobom dok je troje sjedalo na stolice. Staklena vrata su bila otvorena i hladni zrak je ulazio kroz okvir, donoseći miris kiše i vlažnog bambusa.

“Htjeli smo vidjeti kako ti je”, rekla je Ada. “I ispričati ti se osobno za nezgodu... zato jer nisam bolje brinula o svome gostu.”

Daeman se nasmiješio i slegnuo ramenima, ali ruke su mu lagano drhtale. Stavio ih je na svoja svilom ogrnuta koljena. “Sve čega se sjećam je kako je nešto veliko upalo kroz drveće - i mirisa strvine, tog se sjećam i onda buđenja u firmariju, u jaslicama-tanku. Servitori ovdje su mi rekli što se dogodilo, naravno. Bilo bi uzbudljivo da cijela stvar nije toliko... odvratna.”

Ada je kimnula glavom, nagnula se bliže i uzela ga za ruku. “Ispričavam se, Daeman Uhr. Alosauri su dolazili na imanje samo vrlo rijetko u zadnjim desetljećima, a vojniksi su tu uvijek da nas zaštite...”

Daeman se namrštio, ali nije izvukao ruku iz njenih. “Očigledno nisu obavili vrlo dobar posao štiteci me.”

“To jest čudno”, reče Harman, prekriživši noge i kuckajući po svojoj stolici. “Vrlo čudno. Ne mogu se sjetiti kada je zadnji put vojniks propustio zaštititi čovjeka u takvoj situaciji.”

Daeman je pogledao starca.”Ti si navikao na situacije u kojima genetski rekombinirane životinje jedu ljude, Harman Uhr? “

“Uopće ne. Mislio sam na situacije kada je ljudski život u opasnosti.”

“Ponovo se ispričavam”, rekla je Ada. “Propust u osiguranju sa strane vojniksa je neobjašnjiv, ali moja vlastita nebriga je neoprostiva. Žao mi je što je tvoj vikend u Ardis Hallu upropašten i što je tvoj osjećaj harmonije uznemiren.”

“Uznemiren, da... vjerojatno neprikladna riječ da se opiše situaciju kad nekoga poždere šestotonski mesožder” reče Daeman, ali se lagano nasmiješio i naklonio glavom još laganije, kako bi označio prihvaćanje isprike.

Harman je pružao, sklapao i stiskao ruke, mahao njima gore i dolje kako bi naglasio ono što govori. “Imamo jednu nedovršenu temu za razgovor, Daeman Uhr...”

“Svemirski brod.” Sada je Daemanov ironični ton prešao u sarkazam.

Harman nije bio zbunjen. Njegove skupljene ruke dizale su se i spuštale sa samoglasnicima. “Da, ali ne samo svemirski brod... to je konačni cilj, normalno... već bilo koja vrsta letećeg stroja. Jinker. Soni. Superlagani. Bilo što što bi nam omogućilo istraživanje između faks-čvorova...”

Daeman se zavalio natrag, dalje od Harmanove napetosti i prekrižio ruke. “Zašto si tako uporan s tim? Zašto mi time dosađuješ?”

Ada mu je dodirnula ruku. “Daeman, Hannah i ja smo oboje čuli, od raznih ljudi, kako si na nedavnoj proslavi u Ulanbatu - prije oko mjesec dana, vjerujem - rekao nekim našim poznanicima da si jednom sreo nekoga tko je spomenuo kako je vidio svemirski brod... i nekoga tko je govorio o letenju između čvorova...”

Daeman je uspio izgledati istovremeno i zbunjen i razljućen na trenutak, a onda se nasmijao i odmahnuo glavom. “Vještica”, reče.

“Vještica?”, upitala je Hannah.

Daeman otvori ruke poput odjeka elegantne geste odmahivanja njegove majke. “Tako smo je zvali. Zaboravio sam njeno pravo ime. Luda žena. Očigledno u konačnoj Dvadesetici...” Uputio je pogled u Harmana. “Ljudi počinju gubiti vezu sa stvarnošću u svojim zadnjim godinama.”

Harman se nasmijao i ignorirao sarkastičnu primjedbu. “Ne sjećaš se imena te žene?”

Daeman je ponovo gestikulirao, ovaj put manje graciozno. “Ne.”

“Gdje si je sreo?” upita Ada.

“Na zadnjem Zapaljenom Čovjeku (U izvorniku: Zapaljeni Čovjek, najveće post-hippy okupljalište u SAD (prev.).). Prije godinu i pol. Zaboravio sam gdje se održavao... negdje gdje je hladno. Ja sam samo pratio prijatelje iz Choma kad su se tamo faksirali. Ceremonije Minulog Doba me nikad nisu puno zanimale, ali je bilo mnogo divnih mladih žena na tom okupljanju.”

“Ja sam bila tamo!”, povikala je Hannah dok su joj oči sjajile. “Oko deset tisuća ljudi je bilo došlo.”

Harman je izvukao često puta presavijan list papira iz džepa tunike i stao ga širiti na tapeciranom krevetu između ih. “Sjećaš li se koji je to bio čvor?”

Hannah je odmahnula glavom. “Bio je to jedan od poluzaboravljenih čvorova. Jedan od praznih. Organizatori su poslali šifru čvora uokolo dan ranije nego je ceremonija započela. Nitko tamo nije živio, mislim. Bila je to stjenovita dolina okružena snijegom. Sjećam se da je bilo svijetlo cijeloga dana, cijelu noć, za pet dana Zapaljenog Čovjeka. I hladno, Servitori su postavili Planckovo polje preko cijele doline i grijače tu i tamo u samoj dolini, tako da nije bilo neudobno, ali nikome nije bilo dopušteno ići izvan rubova doline.”

Harman je gledao na svoj izblijedjeli i presavijeni list mikroveluma. List je bio prekriven kvakama, točkama, runama, poput onih koje se mogu naći u knjizi. Zabio je prst dolje na točku pri dnu. “Ovdje. U onom što je nekad bio Antarktik. Čvor zvani 'Suha Dolina'.”

Daeman ga je blijedo gledao.

“Ovo je karta na kojoj sam radio pedeset godina”, reče Harman. “Dvodimenzioni prikaz Zemlje sa svim poznatim faks-čvorovima prikazanim na njemu, zajedno s njihovom kodovima. Antarktik je naziv iz Minulog Doba za jedan od sedam kontinenata. Imam sedam zabilježenih faks-čvorova na Antarktiku, ali samo jedan od njih - ta Suha dolina za koju sam čuo, ali je nikada nisam posjetio - je bez snijega i leda.”

Ovo očito nije učinilo ništa što bi prosvijetlilo Daemana. Čak su i Ada i Hannah izgledale zbunjeno.

“Nema veze”, reče Harman. “Ali ako je sunce sijalo cijeli dan i noć, ta Suha dolina je vjerojatni faks-čvor. Za vrijeme polarnih ljeta, ima dana kada tamo Sunce ne zalazi.”

“Sunce ne zalazi u lipnju u Chomu”, reče Daeman, očigledno se dosađujući. “Je li to blizu tvoje Suhe doline?”

“Ne.” Harman je pokazao na točku blizu vrha karte. Prilično sam siguran da je Chom na ovom velikom poluotoku ovdje gore, iznad arktičkog kruga. Blizu Sjevernog pola, a ne Južnog.”

“Sjevernog pola?” upitala je Ada.

Daeman je pogledao dvije žene. “A ja sam mislio da je vještica na Gorućem Čovjeku bila luda.”

“Sjećaš li se još bilo čega što je ta žena, ta vještica, rekla?” upita Harman, očigledno previše uzbuđen da bi bio uvrijeđen.

Daeman odmahne glavom. Izgledao je umorno. “Samo brbljanje. Puno smo pili. Bila je to noć paljenja, a mi smo bili budni danima i noćima na tom prokletom dnevnom svijetlu - grabeći nekoliko sati drijemeža u jednom od velikih narančastih šatora. Bilo je to zadnje noći, a tamo su obično orgije zadnje noći i ja sam mislio kako bi možda ona... ali bila je prestara za moj ukus.”

“Ali ona je govorila o svemirskom brodu, zar ne?” Harman se očigledno trudio biti strpljiv.

Daeman odmahne ponovo rukom. “Netko tamo... mladić, otprilike istih godina kao Hannah... je žalio zbog činjenice da nemamo sonija da bismo letjeti uokolo još od konačnog faksa, a ta... vještica... koja je bila vrlo tiha, ali koja je očito isto bila vrlo pijana... rekla je kako imamo, da ima jinkera i sonija ako znaš gdje ih trebaš tražiti. Rekla je da ih koristi cijelo vrijeme.”

“A svemirski brod?”, brzo uskoči Harman.

“Rekla je da je vidjela jednog, to je sve”, reče Daeman, trljajući sljepo-očice kao da ga bole. “Blizu muzeja. Pitao sam je što je to muzej, ali nije odgovorila.”

“Zašto si nazvao tu staru ženu vješticom?” upitala je Hannah.

“Nisam to ja započeo. Svatko ju je tako zvao.” Daeman je pomalo zvučao samoobrambeno. “Mislim kako je to bilo zato što je rekla da nije dofaksirala već došetala, kad je bilo očito kako nije mogla... nije bilo drugih čvorova ili konstrukcija oko doline, a Planckovo polje ju je zapečatilo.”

“To je istina” rekla je Hannah.”Taj zadnji Zapaljeni Čovjek mogao je biti na najzabitijem mjestu na koje sam se ikad faksirala. Žao mi je što nisam tamo srela tu ženu.”

“Sjećam je se samo s dvije noći”, reče Daeman.”Prve i zadnje. A držala se odvojeno, osim za tog jednog ludog susreta.”

“Kako znaš da je bila stara?” upitala ga je nježno Ada.

“Misliš, osim njenog očitog ludila?”

“Da.”

Daeman je uzdahnuo. “Ona je izgledala staro. Kao da je bila u firmariju previše puta...” Zastao je, a onda se namrštio, očito misleći na svoj zadnji posjet ondje. “Izgledala je starije nego itko koga sam ikad vidio. Mislim da je doista imala te brazde na svom licu.”

“Bore?”, rekla je Hannah glasom koji je zvučao kao da joj zavidi na tome.

“Ali ti se ne sjećaš njenog imena?” reče Harman.

Daeman je odmahnuo glavom. “Netko pokraj vatre ju je zvao imenom te noći, ali ne mogu se... i ja sam bio pio, znate, a ne spavao.”

Harman je pogledao Adu, udahnuo i upitao: “Je li to ime možda bilo Savi?”

Daemanova glava se brzo pridigne. “Da. Mislim da jest. Savi... da, to zvuči ispravno. Neobično.” Vidio je kako Harman i Ada ponovo izmjenjuju značajne poglede i upitao: “Zašto? Je li to od neke važnosti? Znate li je vas dvoje?”

“Lutajuća Židovka”, rekla je Ada. “Jesi li čuo tu legendu?”

Daeman se umorno nasmiješi. “O ženi koja je nekako propustila konačni faks prije četrnaest stotina godina i bila prokleta da luta po zemlji od onda? Naravno. Ali nisam znao da je žena u legendi imala ime.”

“Savi”, reče Harman. “Savi joj je ime.”

Marina je ušla s dva servitora koji su nosili vrčeve kuhanog vina i poslužavnike sa sirom i kruhom. Neugodna tišina bila je isprekidana nevažnim čavrljanjem dok su jeli i pijuckali.

“Tamo ćemo se odfaksirati noćas”, reče napokon Harman Hannah i Adi. “U Suhu dolinu. Možda je ostao kakav trag.”

Hannah je držala svoj vrč u rukama. “Ne vidim kako. Taj Zapaljeni Čovjek je bio, kao što je Daeman rekao, prije osamnaest mjeseci.”

“Kada je sljedeći?”, pitala je Ada. Nikada nije išla na takve ceremonije iz doba zaborava.

Odgovorio joj je Harman: “Nikad se ne zna. Tajno društvo Zapaljenog Čovjeka određuje vrijeme i javlja ljudima samo nekoliko dana prije događaja. Ponekad sa samo nekoliko mjeseci razmaka od prošlog. Ponekad i dvanaest godina. Onaj u Suhoj dolini je bio zadnji. Ako si bila na bilo kojem od prethodna tri, pozvana si. Propustio sam ga, jer sam šetao Mediteranskim bazenom.”

“Želim ići s vama da pronađemo tu ženu”, reče Daeman.

Ostali, uključujući i njegovu majku, iznenađeno su ga pogledali.”Osjećaš li se sposobnim za to?”, upitala ga je Ada.

Ignorirao je pitanje i rekao: “Trebat ćete me da biste identificirali tu. ženu ako je nađete. Tu... Savi.”

“U redu”, reče Harman. “Cijenimo tvoju pomoć.”

“Ali odfaksirat ćemo se u jutro”, reče Daeman. “Ne noćas. Umoran sam.”

“Naravno”, rekla je Ada. Pogledala je Hannah i Harmana. “Hoćemo li se faksirati natrag u Ardis?”

“Besmislica”, rekla je Marina. “Budite naši gosti večeras. Imamo udobne domije za goste na gornjoj razini.

“Ulovila je Adin nježan pogled u smjeru Daemana.”Moj sin je vrlo umoran još od... nesreće. Može spavati deset sati ili više. Ako ostanete kao naši gosti, bit ćete spremni otići skupa nakon što se probudi. Nakon doručka.”

“Naravno”, rekla je Ada ponovno. Bilo je sedam sati vremenske razlike između Kratera Paris i Ardisa - još nije bilo vrijeme ručka u Ardis Hallu - ali poput svih faks putnika, bili su se privikli prilagođavati mjesnom vremenu.

“Pokazat ćemo vam vaše sobe”, rekla je Marina, vodeći ih preko sobe, njeni servitori-blizanci lebdjeli su kraj nje.

“Sobe” su zapravo bili mali domiji, posebno uređeni apartmani sami za sebe, jedan red stuba iznad Marininih i Daemanovih prostorija i dostupni širokim spiralnim stubištem. Hannah je izrazila odobravanje svojim smještajem, a onda sama otišla istraživati Krater Paris. Harman je izrekao svoje laku noć i nestao u svoj domi. Ada je zaključala vrata iza sebe, istražila zanimljive goblene, uživala u pogledu na krater s balkona - kiša je prestala, a mjesec i prsteni su bili vidljivi između raštrkanih oblaka - a onda se vratila unutra i naručila od servitora lagani ručak. Kasnije se otišla okupati i uživala u obilju vruće, parfimirane vode više od pola sata, osjećajući kako bol od napetosti napušta njene mišiće.

Srela je Harmana samo dvanaest dana ranije, ali izgledalo joj je puno duže. Taj čovjek i njegovo zanimanje su je opčinjavali. Ada je bila otišla na proslavu ljetnog solsticija na imanje prijatelja pokraj ruševina Singapura, ne zato što je voljela proslave - trudila se izbjegavati i faksiranje i proslave kad god je mogla, putujući skoro isključivo do kuća starih prijatelja na malena okupljanja - već zato što će njena mlađa prijateljica Hannah biti tamo i nagovarala je da dođe. Proslava solsticija bila je dobra zabava na svoj način, a mnogi ljudi zanimljivi, njen tamošnji prijatelj je upravo proslavio svoju Četvrtu Dvadeseticu - Ada je uvijek uživala u društvu ljudi starijih od sebe - ali onda je srela Harmana, naletjela na njega dok je kopala po knjižnici na imanju. Bio je tih, nekomunikativan čovjek, ali Ada ga je navela da se otvori, koristeći neke od taktika koje su njeni mudriji prijatelji koristili na njoj da bi je učinili govorljivijom.

Ada nije znala što da misli o Harmanovoj vještini učenja čitanja bez funkcije - nije joj se ispovjedio o svojoj sposobnosti sve do drugog susreta u kući drugog prijatelja, samo šest dana prije okupljanja u Ardis Hallu - ali što je više Ada o tome mislila, bila je sve zapanjenija. Ada je uvijek smatrala samu sebe dobro obrazovanom - znala je sve uobičajene narodne pjesme i legende, zapamtila je Jedanaest Obitelji i sve njihove članove, znala je napamet mnogo faks-čvorova - ali Harmanov raspon znanja i znatiželje ostavio ju je bez daha.

Karta koju je položio ispred Daemana - koju je tako nedovoljno cijenila čak i znatiželjna, pustolovna Hannah - i dalje je začuđivala Adu. Nije nikada čak ni susrela ideju “karte” prije nego joj je Harman pokazao crteže prije manje od jednog tjedna. Harman je bio taj koji joj je objasnio da je svijet kugla. Koliko od Adinih prijatelja je to znalo? Koliko ih se uopće upitalo o obliku svijeta na kojem žive? Od kakve koristi je taj tajanstveni komadić znanja? “Svijet” je vlastita kuća, a mrežu faksa koristiš da bi vidio svoje prijatelje i njihove kuće. Tko je ikada mislio o obliku fizičke strukture koja leži ispod i iza te mreže faksova? I zašto bi?

Ada je znala još od prvog vikenda kraj Harmana kako je njegov interes za posthumance graničio s opsesijom. Ne, ispravila se Ada, ležeći u toploj vodi kade i mičući mjehuriće preko grudi do vrata svojim dugim, blijedim prstima, to jest Harmanova opsesija. On ne može prestati misliti o posthumancima - gdje su, zašto su otišli. S kojim ciljem?

Ada nije znala odgovor, dakako, ali je počela dijeliti Harmanovu strastvenu znatiželju, pristupajući joj kao igri, avanturi. A on je nastavljao postavljati pitanja koja bi bilo kojeg od ostalih Adinih prijatelja jednostavno nasmijala - Zašto ima samo milijun nas, ljudi? Zašto su posti - posthumanci - izabrali taj broj? Zašto nikad jedan više ili manje? I zašto je stotinu godina dodijeljeno svakome od nas? Zašto nas spašavaju čak i od naše vlastite gluposti samo zato da možemo proživjeti stotinu godina?

Pitanja su bila tako jednostavna i tako duboka da su izazivala sram - bilo je to kao kad biste čuli odraslu osobu kako pita zašto imamo pupak.

Ali Ada se pridružila potrazi - za letećim strojem, vjerojatno svemirskim brodom s kojim se može odletjeti do prstena i razgovarati osobno s posthumancima, sada za ovu legendu iz doba zadnjeg faksa, legendu o Lutajućoj Židovki - a svaki dan koji je prošao donosio bi još uzbuđenja.

Kao kad je Daemana pojeo alosaur.

Ada se zacrvenila, vidjela je kako njena blijeda koža crveni. To je bilo strašno neugodno. Nitko od drugih gostiju nije se mogao sjetiti da se ikada išta slično dogodilo. Zašto vojniksi nisu ponudili bolju zaštitu? Što su zapravo vojniksi? Harman ju je pitao prije dvanaest dana u kompleksu kuća na štabu blizu Singapura. Odakle su došli? Jesu li ih izgradili ljudi iz Minulog Doba? Jesu li proizvod rubikonske dementia? Jesu li ih posti napravili? Ili su strani ovome svijetu i vremenu, a ovdje su zbog vlastitih ciljeva?

Ada se sjećala svog nelagodnoga smijeha tog popodneva dok su sjedili na lozom obrasloj terasi, sa šampanjcem u ruci, kada joj je postavljao tako apsurdna pitanja tako ozbiljnim tonom. Ali onda na njih nije mogla odgovoriti - niti su njeni prijatelji, sljedećih dana, iako je njihov smijeh bio još nervozniji nego što je bio njen - i sada je Ada, nakon što je cijeli život gledala vojnikse svakodnevno, gledala na njih sa znatiželjom koja je graničila s uzbunom. I Hannah je stala reagirati na isti način.

Što ste vi? Čudila se upravo ove večeri dok su izlazili iz dvokolice u Krateru Paris i ostavili vojnikse da tamo stoje, na izgled bez očiju, njihovi oklopi boje rđe i kožne kapuljače mokre od kiše, njihova ubitačna sječiva uvučena, ali manipulatorski jastučići ispruženi i zavrnuti, još držeći užad njihove dvokolice. Ada je izašla iz vode, osušila se, skliznula u tanki ogrtač i rekla servitorima da je napuste. Izašli su kroz jednu od njihovih osmotskih zidnih membrana. Ada je izašla na balkon.

Harmanov balkon i soba bili su susjedno od njenih, s desne strane, ali privatnost svakog je osiguravao zastor guste rešetke bambusovog tkanja, koji se produžavao osamdesetak centimetara na van, izvan ograde. Ada je odšetala do pregrade, stajala na njenoj ogradi za čas - gledajući dolje u crvenooki krater ispod - podigla oči prema vedrom nebu sa zvijezdama i pokretnim prstenima, a onda je prebacila nogu preko ograde, osjećajući glatki vlažni bambus uz meso unutarnje strane njenih butina na čas prije nego je iskoračila van, bosonoga, napipavajući svoj put uz tanki rub pregrade.

Na sekundu je bila povezana sa zgradom samo pritiskom vrhova nožnih i ručnih prstiju, opipavajući naslijepo oko pregrade na drugu stranu kako bi pronašla odgovarajuću usku ogradu, osjećajući kako je gravitacija vuče u prazninu. Kako bi se to osjećalo, padati tako daleko prema gorućoj magmi, znati da ću biti mrtva nakon nekoliko užasnih i potpuno slobodnih minuta padanja? Znala je da nikada neće znati. Ako bi se sad pustila, ako bi njeni bosi nožni i ručni prsti skliznuli, nikada se ne bi sjetila sljedećih sekundi i minuta nakon što se probudi u bolničkim rezervoarima. Posthumanci nisu pružili ljudima sjećanje na vlastitu smrt.

Ada je pritisnula grudi uz rub pregrade, borila se da postigne ravnotežu i zabacila lijevu nogu, bosim stopalom nalazeći uski bambusni spoj koji je vodio u Harmanovo boravište. Nije se usudila pogledati je li Harman vani na balkonu, ili blizu staklenih vrata; sva njena pažnja bila je koncentrirana na to da joj ne skliznu nožni prsti, ni ručni s mokrog i glatkog bambusovog drveta.

Dosegla je susjedni balkon i nagazila na njegov rub, prianjajući uz ogradu tako čvrsto da su joj se tresle ruke. Osjetivši kako joj snaga opada u post-adrenalinskom naletu slabosti, brzo je prebacila lijevu nogu gore i prijeko, osjećajući kako joj se ogrtač rastvara, ogrebavši unutarnju stranu noge na spoj u ogradi.

Harman je sjedio prekriženih nogu u dugačkoj fotelji s bijelim jastucima, promatrajući je. Njegov balkon bio je osvijetljen jedinom svijećom u staklenom zaklonu.

“Mogao si pomoći”, šapnula je, ne znajući zašto je to rekla ili zašto šapce. Vidjela je kako Harman također ne nosi ništa osim tankog svilenog ogrtača za goste, samo labavo učvršćenog vrpcom.

Nasmijao se i odmahnuo glavom. “Dobro ti je išlo. Ali zašto nisi samo došla na vrata i pokucala?”

Ada je duboko udahnula, a kao odgovor, rastvorila pojas svog ogrtača i pustila da se otvori. Zrak koji se uzdizao iz kratera bio je hladan, ali sa strujama toplijeg zraka ugniježdenih u vjetrić dok je milovao niži dio njenog trbuha.

Harman je ustao, prišao joj, pogledao je u oči i zaklopio njen ogrtač, vežući ga bez pritiskanja prstiju uz nju.

“Počašćen sam”, reče, sada i on šapcuci. “Ali ne još, Ada, ne još.” Uzeo ju je za ruku i poveo do velike fotelje.

Kada su oboje ležali na njoj jedno uz drugo, Ada trepćući od iznenađenja i crveneći u nekoj vrsti poniženosti - zbog odbijanja ili vlastite drskosti, nije bila sigurna - Harman je posegnuo iza stolice i pružio joj dva torinska šala kremaste boje. Presavio je svaki tako da utkani mikrokrugovi budu ispravno smješteni. “Ja ne...”, počela je Ada.

“Znam. Ali samo jednom, sada. Mislim kako će se nešto važno uskoro dogoditi. Podijelimo ovo.”

Zavalila se na mekani jastučić i pustila Harmana da podesi torino preko njenih očiju. Osjetila je kako je legao pokraj nje, a njegova desna ruka bila labavo položena preko njene lijeve.

Prizori, zvuči i osjećaji su počeli teći.

11. Polja Ilija

Bogovi su sišli da se igraju. Točnije, sišli su da ubijaju.

Bitka je već bjesnila neko vrijeme, Apolon potiče Trojance, Atena podbada Argejce, a ostali bogovi izležavaju se u sjeni stabala na najbližem brežuljku, ponekad se smiju, dok im Irida i njihove druge sluge dolijevaju vino. Gledao sam kako trakijski zapovjednik Piroj, drski trojanski saveznik, ubija sivookog Dioreja kamenom. Diorej, dozapovjednik epejske skupine Grka, srušio se sa samo slomljenim gležnjem nakon što je bitkom zaluđeni Piroj bacio kamen, a većina Diorejovih drugova se povukla, Piroj si je prokrčio put kroz nekolicinu koja je ostala čuvati svog palog satnika, i - sada bespomoćan, njegov je gležanj smrskan - siroti Diorej je morao tamo ležati dok je Piroj uletio, pogodio Tračanina u trbuh svojim dugim kopljem za bacanje, i iščupao mu utrobu, zakačivši je na bodljikavi vrh koplja i frkao je sve više i više dok je Diorej vrištao.

Bio je to okus bitke zadnjih pola sata i bilo je olakšanje kada je Palas Atena podigla ruku, dobila kimanjem dopuštenje drugih nazočnih bogova te zaustavila vrijeme i kretanje.

Sada, svojim poboljšanim vidom - poboljšanim kontaktnim lećama dobivenim od bogova - mogu vidjeti Atenu kako, preko ničije zemlje kroz mnoštvo kopalja, pretvara Tidejova sina Diomeda u stroj za ubijanje. Mislim to gotovo doslovno. Poput samih bogova, a i poput mene, čovjek Diomed će sada postati dijelom stroj, njegove oči, koža i sama krv poboljšani su nanotehnologijom nekog budućeg doba daleko iza mog kratkog trajanja života. U zamrznutom vremenu, Atena stavlja u Ahejčeve oči kontaktne leće slične mojima, dopuštajući mu istovremeno i da vidi bogove, a i na neki način, malo uspori vrijeme kada se koncentrira u najžešćem djelovanju i tako - za nepoboljšani pogled promatrača - uvećavajući svoju brzinu reakcije trostruko. Homer je napisao kako mu Atena “zapali oganj na glavi i na ramenima”, a ja sada razumijem metaforu; koristeći nanotehnologiju ugrađenu u njen palac i nadlanicu, Atena je zaposlena pretvarajući zanemarivo, latentno elektromagnetsko polje oko tijela Diomeda u ozbiljno zaštitno polje. U infracrvenom, Diomedovo tijelo, oružje, štit i kaciga iznenada su postali “neumoran oganj sličan zvijezdi, što najvećim sjajem sjaji se, pošto u vodi oceanskoj okupa sebe”. Sada razumijem, promatrajući Diomeda kako žari kroz gusti jantar vremena kojeg su smrzli bogovi, kako je Homer sigurno mislio na Sirius, zvijezdu Velikog Psa, koji se uzdiže kao najsjajnija zvijezda na grčkom (i trojanskom) nebu u kasno ljeto. Sada je na istočnom djelu neba.

Dok promatram, ona također injekcijom ubacuje milijarde nanotehničkih molekularnih strojeva u Diomedovu butinu. Kao i uvijek kod takve nano-invazije, ljudsko tijelo se ponaša kao da ima infekciju i Diomedova temperatura porasta za najmanje jedan stupanj. Mogu promatrati invaziju vojske molekularnih strojeva kako se miču od butine do srca, od srca do pluća i ruku i ponovo nogu, vrućina čini da njegovo tijelo žari još sjajnije u mojem infracrvenom pogledu.

Svugdje oko mene, smrt na bojištu je privremeno odgođena ovih rastegnutih minuta. Deset metara lijevo od mene, vidim dvokolicu smrznutu sa zrncima prašine, ljudskog znoja i konjske sline. Trojanski vozač dvokolice - niski, dobroćudni čovjek zvan Fegej, sin trojanskog glavnog svećenika boga Hefesta i brat krupnog Ideja - s mojim preobraženim maskama, lomio sam kruh i pio vino s Idejom desetak puta u zadnjih nekoliko godina - je okamenjen u trenutku naginjanja preko prednje strane dvokolice, njegova lijeva ruka je na ogradi dvokolice, a dugačko koplje koje će baciti u desnoj. Idej stoji pokraj svoga brata, zamrznut dok šiba konje zaustavljene u pokretu, dok čvrsto drži ukočene uzde drugom rukom. Dvokolica je zaustavljena u naletu na Diomeda, svi ljudski igrači su nesvjesni da je božica Atena zaustavila sve da bi se igrala s lutkom, koristeći svog omiljenog šampiona, oblačeći Diomeda u zaštitna polja i više nego prozirne kontaktne leće i nanopojačivače kao neka djevojčica mlađa od deset godina koja se igra sa svojom barbi. (Sjećam se male djevojčice kako se igra s barbi lutkama, vjerojatno sestre iz moga vlastitog djetinjstva. Ne vjerujem da sam imao vlastitu kćer. Nisam siguran, naravno, jer su sjećanja koja se vraćaju kroz nekoliko zadnjih mjeseci poput krhotina stakla sa zamagljenim odrazima u njima.)

Dovoljno sam blizu dvokolice da vidim oduševljenje bitkom urezano u Fegejovo suncem opaljeno lice i strah smrznut u njegovim netrepćućim smeđim očima. Ako je Homer izvijestio točno o svemu ovome, Fegej će biti mrtav za manje od minute.

Vidim druge bogove kako su se sjatili na mjesto bitke kao lešinari oko klaonice. Tu je Ares, bog rata, koji se pojavio s moje strane borbenih linija, zakoraknuvši blizu, pokraj dvokolice smrznute u vremenu u kojoj je bio Idej i njegov na smrt osuđeni brat. Ares otvara svoj vlastiti štit od energetskog polja pokraj zamrznute dvokolice koja nosi dva brata u smrt.

Zašto Ares brine što će se dogoditi s tom dvojicom? Istina, Ares nije ljubitelj Grka - očigledno je naučio mrziti ih u ovom ratu i ubija ih svojim sredstvima ili samostalno kad god može - ali ova očigledna briga za Fegeja i njegovog brata Ideja? Da li se to samo suprotstavlja Ateninoj strategiji osposobljavanja Diomeda?

Ova partija šaha sa stvarnim ljudskim bićima, koja padaju, vrište i umiru postala mi je zastarjela i opscena. Ali strategija me još uvijek zanima.

Onda se sjetim kako je bog rata polubrat Hefesta, boga vatre, kojeg je također rodila Zeusova žena, Hera. Otac Fegeja i Ideja, Daret, obavljao je dugotrajnu i vjernu službu bogu vatre unutar zidova Troje.

Ovaj idiotski rat je još kompliciraniji i besmisleniji od Vijetnamskog rata kojeg se sjećam iz moje mladosti. Iznenada se, Afrodita, moj novi poslodavac i šef, teleportirala tridesetak metara meni s lijeva. Ona je također ovdje da pomogne Trojancima i da uživa u pokolju. Ali...

U zadnjim trenucima usporenosti, prije nego se stvarno vrijeme vrati, prisjetim se da, ako stvarna bitka ide na način starog epa, i samu će Afroditu raniti Diomed nakon jednog sata. Zašto bi ona uletjela u gužvu znajući kako će je smrtnik raniti?

Odgovor je isti onaj na kojeg sam tako nasilno podsjećan kroz prošlih devet godina, ali sada me snaga činjenice lupi bljeskom atomske eksplozije - Bogovi ne znaju što će se dogoditi! Nikome osim Zeusu, izgleda, nije dopušteno zaviriti unaprijed na popis Sudbine.

Svi mi skolici smo toga svjesni - nije nam dopušteno, Zeusovom zabranom, raspravljati o budućim događajima s bogovima, a njima je zabranjeno pitati nas o sljedećim pjevanjima Ilijade. Naša dužnost je samo naknadno potvrditi činjenicu da je Homerova Ilijada bila istinita prema činjenicama onoga dana kojega smo obavezni promatrati i zabilježiti. Mnogo smo puta Nightenhelser i ja, dok smo promatrali male zelene ljude kako vuku svoja kamena lica do obale, a sunce se spušta iza mora na zapadu, komentirali taj paradoks božanskog sljepila za nadolazeće događaje.

Ja znam da će danas Afrodita biti ranjena, ali božica sama to ne zna. Kako mogu upotrijebiti ovu informaciju? Ako bih rekao Afroditi, Zeus bi saznao - ne znam kako bi znao, ali znam da bi - i bio bih atomiziran, a Afrodita kažnjena na neki blaži način. Kako mogu upotrijebiti informaciju da će danas Afroditu, božicu koja mi je dala one uređaje za uhođenje, Diomed raniti - da je može raniti?

Nemam vremena naći odgovor na to pitanje. Atena završava svoje čačkanje po Diomedu i otpušta svoj stisak nad prostorom i vremenom.

Stvarno svjetlo, užasna buka i nasilno gibanje se nastavlja. Diomed kreće naprijed, njegovo tijelo, lice i štit se žare, svjetlom očigledno vidljivim čak i drugim smrtnicima, vidljivim njegovim prijateljima Ahejcima i suprotstavljenim Trojancima.

Idej dovršava pokret šibanja svojih konja. Dvokolica tutnji i klepeće prema trojanskim redovima, ravno na iznenađenoga Diomeda.

Fegej zavitlava svoje koplje na Diomeda. Koplje promašuje za nekoliko centimetara, vrh koplja prolazi iznad lijevog ramena Tidejeva sina.

Diomed, crvene kože, čela sjajnog od grozničavog znoja i vrućine bitke, baca svoje koplje. Ono leti precizno, pogađa Fegeja točno u vitalnu točku usred grudi - “med sise” mislim da je Homer pjevao na grčkom - i Fegej je zavitlan prema natrag, pada iz dvokolice, udara u tlo i prevrće se nekoliko puta, koplje se lomi i pretvara u krhotine dok se njegovo tijelo okreće i zaustavlja u prašini dvokolice na kojima se vozio pet sekundi ranije. Smrt, kada dolazi, dolazi brzo na poljima Ilija.

Idej skače s dvokolice, kotrlja se i bori da stane na noge, s mačem u ruci, spreman je braniti tijelo svoga brata.

Diomed grabi drugo koplje i juri opet naprijed, očito spreman probiti Ideja na isti način kako je upravo ubio brata ovog mladića. Trojanac se okreće i bježi - ostavljajući u svojoj panici tijelo svog brata iza sebe u prašini - Diomed baca snažno i točno, baca točno usred leđa čovjeka koji trči.

Ares, bog rata, polijeće naprijed - doslovno polijeće naprijed, koristeći istu vrstu levitacijske opreme kojim su me bogovi opremili - i zastaje ponovo, štiteci Ideja od koplja koje leti, sada smrznutog ni dva i pol metra od leđa čovjeka u trku. Onda Ares proširuje svoje energetsko polje oko Ideja, koje ostaje dovoljno dugo da skrene Diomedovo koplje. Ares teleportira užasnutog čovjeka s bojnog polja, šaljuci ga negdje na sigurno.

Šokiranim i uspaničenim Trojancima, to je kao da je treptaj crne noći zgrabio i odnio njihovog suborca. Dakle Aresov brat, Hefest, bog vatre, neće izgubiti oba svoja buduća svećenika, mislim, ali onda se šuljam natrag u sigurnost, dok se bitka nastavlja i dok više Grka prati Diomeda u brešu stvorenu Fegejovim ubojstvom. Prazna dvokolica odskakuje kamenitom ravnicom, a obradovani Ahejci je hvataju.

Ares se sada vratio, teleportirao se u polučvrsto stanje, visok božanski lik, koji pokušava skupiti Trojance, božanskim glasom vičući na njih da se pregrupiraju i odbiju Diomeda. Ali Trojanci su razdijeljeni - neki trče užasnuti pred Diomedom koji se približava, neki se poslušno okreću prema eksplozivnom glasu boga rata. Iznenada, Atena lebdi iznad glava Grka i Trojanaca, grabi Aresa za članak i užurbano šapce razbješnjelom bogu.

Njih dvoje se teleportiraju.

Pogledam ponovo na lijevo, a božica Afrodita - nevidljiva Grcima i Trojancima koji se bore, psuju i umiru oko nje - pokazuje mi rukom da ih pratim.

Navlačim Kacigu Smrti i postajem nevidljiv svim bogovima osim Afroditi. Onda potegnem medaljon oko vrata i teleportiram se za Atenom i Aresom, prateći ih u njihovom prolazu kroz prostorvrijeme tako lako kako bih pratio otiske stopa u mokrom pijesku. Lako je biti bog. Ako imaš pravu opremu.

Nisu se teleportirali daleko, samo oko petnaestak kilometara, u sjenovito mjesto kraj obala Skamandra, bogovi ga zovu Ksant - široka rijeka koja teče kroz polja Ilija. Kada sam se teleportirao u čvrsto stanje oko petnaest koraka od njih, Aresova glava se naglo okrene ravno prema meni. Odmah znam da je hadska kaciga zatajila, vide me, mrtav sam.

“Što je?”, pita Atena.

“Učinilo mi se da sam... osjetio nešto. Neko micanje. Pomak neke mase. Božica okreće svoje smeđe oči u mom smjeru. “Tu nema ničega. Mogu vidjeti u svim fazama spektra.”

“Mogu i ja”, odreže Ares i okrene pogled od mene. Uzdahnem onoliko tiho koliko mogu, hadska kaciga me još pokriva. Bog rata počinje hodati uz rub rijeke. “Zeus je svugdje ovih dana.”

Atena hoda kraj njega. “Da, otac je ljut na sve nas.”

“Onda zašto ga izazivaš?”

Božica zastaje. “Kako ga izazivam? Štiteci moje Ahejce od pokolja?”

“Pripremajući Diomeda da počini pokolj”, kaže Ares. Po prvi put primjećujem crvenkastu nijansu u kovrčavoj kosi visokog, savršeno mišićavog boga. “Ovo je opasno što radiš, Palado Ateno.”

Božica se nježno smije. “Mi se miješamo u ovu bitku već devet godina. To je Igra, za ime božje. To je ono što činimo. Znam kako planiraš intervenirati u korist tvog ljubljenog Ilija, još ovog dana, koljući moje Argejce kao ovce. Nije li to opasno - aktivno sudjelovanje boga rata?”

“Ne toliko opasno kao naoružavati jednu ili drugu stranu nanotehnologijom. Ne toliko opasno kao što je štititi ih energetskim poljima. Što si uopće mislila, Ateno? Pokušavaš pretvoriti ove smrtnike u nas - u bogove.”

Atena se ponovo nasmije, ali se uozbilji kada primijeti kako njen smijeh čini Aresa još bjesnijim. “Brate, moje poboljšanje Diomeda je kratkoga daha-,to znaš, samo da preživi ovaj susret. Afrodita, tvoja draga sestra, već je podbola trojanskog strijelca Pandara da rani jednog od meni najdražih - Menelaja - pa i sad, dok razgovaramo, ona mu šapuce u uši - Ubij Diomeda!'

Ares slegne ramenima. Znam da je Afrodita njegov saveznik i da ga ona potiče. Poput malog dječaka koji se duri - dva metra trideset i pet centimetara malog dječaka u pulsirajućem energetskom polju - on pronalazi glatki kamen i baca ga da odskakuje preko vode. “Kakve veze ima hoće li Diomed umrijeti danas ili dogodine? On je smrtnik. On će umrijeti.”

Sad se Atena smije bez neugode. “Naravno da će umrijeti, dragi moj brate. I naravno da život ili smrt nekog pojedinog smrtnika nema nekog posebnog značaja nama... meni. Ali mi moramo igrati Igru. Neću dopustiti toj kučki, kurvi Afroditi da mijenja volju Sudbine.”

“Tko među nama zna volju Sudbine?” odreže Ares, još uvijek se dureći, ruku prekriženih preko snažnih grudi.

“Otac zna.”

“Zeus kaže da zna”, govori bog rata s podsmjehom.

“Sumnjaš li u našeg vođu i gospodara?” Atenin ton je zamalo, ne sasvim, blag i podsmjehujući.

Ares se hitro ogleda, a za tren ja se bojim da sam se odao, praveći šum tu gdje stojim, na ravnoj gromadi, ustrašen da bih mogao ostavljati tragove stopala u pijesku. Ali pogled boga rata klizi dalje.

“Ne pokazujem nepoštovanje prema našem ocu” konačno kaže Ares, njegov glas podsjeća me na Richarda Nixona dok govori u skriveni mikrofon u Bijeloj kući, za kojeg je znao da je tamo. “Moja odanost, lojalnost i ljubav u potpunosti pripadaju Zeusu, Palado Ateno.”

“Što naš otac sigurno mora zapažati i uzvraćati”, odgovara Atena, više ne sakrivajući sarkazam u svom glasu.

Iznenada se Aresova glava trza na gore. “Bog te prokleo”, dere se. “Ti si me samo odvukla ovdje da bi me maknula s bojišta, dok tvoji prokleti Ahejci ubijaju još više mojih Trojanaca.”

“Naravno.” Atena izbacuje slogove kao izazov, i na čas mislim kako ću ugledati nešto što još nisam vidio u mojih devet godina ovdje - direktni sukob između dva boga.

Umjesto toga, Ares šutira pijesak u nestrpljenju i teleportira se. Atena se smije, klekne kraj rijeke Skamandar i prska hladnom vodom svoje lice.

“Budala”, šapce - sebi, pretpostavljam, ali primam to kao izjavu upućenu meni kojeg štiti samo distorzijsko polje hadske kacige; “Budala” mi izgleda kao precizna procjena moje vlastite gluposti.

Atena se teleportira natrag na bojište. Nakon minute posvećene drhtanju nad mojom vlastitom glupošću, mijenjam fazu i slijedim je.

Grci i Trojanci se još uvijek ubijaju. Kojih li novosti.

Tražim uokolo jedinog drugog skolika vidljivog na polju. Običnom oku, Nightenhelser je samo još jedan neuredni trojanski pješak, koji visi u pozadini najgorih sukoba, ali mogu vidjeti odajući zeleni sjaj kojim su nas skolike bogovi označili čak i kad smo promijenjenog lika. Skidam hadsku kacigu, uzimam lik Falka - Trojanca kojeg će, usput rečeno, ubiti Antiloh - i krenem kako bih se pridružio Nightenhelseru tamo gdje stoji na niskom brežuljku s pogledom na krvoproliće.

“Dobro jutro, skoliče Hockenberry”, kaže dok se približavam. Razgovaramo engleski. Niti jedan drugi Trojanac nije dovoljno blizu da bi nas čuo kroz sudar bronce i tutnjavu dvokolice, a i obje ove ušljive skupine su navikle na čudne plemenske jezike i dijalekte.

“Dobro jutro, skoliče Nightenhelseru.”

“Gdje si bio zadnjih pol sata, otprilike?”

“Uzimao predah”, kažem. Događa se. Ponekad je to krvoproliće previše čak i za nas skolike, pa sam se teleportirao do Troje na sat predaha otprilike - i na veliki vrč vina. “Jesam li puno propustio?”

Nightenhelser odmahuje glavom. “Diomed je došao napadajući prije oko dvadeset minuta i pogodila ga strijela. Upravo po redu vožnje.”

“Pandarova strijela”, kažem, kimajući. Pandar je isti trojanski strijelac koji je ranije ranio Menelaja.

“Vidio sam Afroditu kako podbada Pandara na akciju”,kaže Nightenhelser. Grmalj drži ruke u džepovima svog grubog prsluka. Trojanski prsluci, naravno, nemaju džepova, pa je Nightenhelser morao ove prišiti sam.

To su novosti. Homer nije pjevao kako Afrodita požuruje Pandara da pogodi Diomeda, samo kako je ranije Atena pripremala strijelca da rani Menelaja kako bi se rat nastavio. Siroti Pandar je doista budala bogova ovaj dan - njegov zadnji dan.

“Diomed je ranjen?” pitam.

“U rame. Stenel je bio tamo i izvukao strijelu. Očito nije bila otrovana. Atena se teleportirala u tu zbrku čas prije, odvukla svoju mazu Diomeda na stranu i 'brze mu noge dade i koljena i ruke ozgo!” Nightenhelser je citirao neki prijevod Homera koji mi nije poznat.

“Još nanotehnologije”, kažem. “Je li Diomed već pronašao strijelca i ubio ga?”

“Prije nekih pet minuta.”

“Je li Pandar održao taj beskonačni govor prije nego gaje Diomed ubio?” Pitam. U meni najdražem prijevodu, Pandar oplakuje svoju sudbinu punih četrdeset redova, ima dugački dijalog s trojanskim satnikom zvanim Eneja - da, onaj Eneja - i njih dva odu napasti Diomeda bojnim kolima, bacajući koplja na ranjenog Ahejca.

“Ne”, kaže Nightenhelser. Pandar je samo rekao 'prokletstvo' kada je strijela promašila cilj. Onda je uskočio u dvokolicu s Enejom, bacio koplje koje je prošlo ravno kroz Diomedov štit i ploču na grudima - ali ga nije ranilo - i rekao sranje, čas prije nego ga je Diomedovo koplje streslo ravno između očiju. Još jedan slučaj, pretpostavljam, Homerove pjesničke slobode.”

“A Eneja?” Taj susret je odlučan i za povijest kao i za Ilijadu. Ne mogu povjerovati da sam ga propustio.

“Afrodita ga je spasila upravo prije jedne minute”, potvrđuje Nightenhelser. Eneja je smrtni sin božice ljubavi i ona predano pazi na njega. “Diomed je kamenom smrskao Enejin kuk, upravo kao u epu, ali Afrodita je zaštitila svog ranjenog dečka poljem sila i sada ga odnosi s polja. To je zbilja raspizdilo Diomeda.”

Zaklanjam oči rukom. “Gdje je Diomed sada?” Ali vidim grčkog ratnika prije nego ga Nightenhelser može pokazati, oko sto metara dalje, u središtu gužve, daleko iza trojanskih redova. U zraku je izmaglica krvi oko blistavog Diomeda i hrpa leševa sa svake strane Ahejca koji siječe, reže, probija. Osnaženi Diomed izgleda kao da siječe svoj put kroz valove ljudskog mesa da bi dostigao Afroditu koja se sporo povlači. “Isuse”, polako kažem.

“Da”, kaže skolik.”U zadnjih nekoliko minuta ubio je Astinoja, Hipirona, Abasa, Polijida, Ksanta i Toona, Ehemona i Hromija... sve po dvojicu satnika.”

“Zašto po dvojicu?”, pitam, misleći glasno.

Nightenhelser me gleda kao da sam tupavi učenik u jednom od njegovih brucoških razreda. “Bili su u dvokolici, Hockenberry. Dva čovjeka su za dvokolicu. Diomed ih redom ubija kako koja dvokolica ide prema njemu.”

“Ah”, kažem, sada postiđen. Moja pažnja ne počiva na ubijenim trojanskim satnicima, već na Afroditi. Božica je upravo zastala u svom povlačenju iz trojanskih redova, još uvijek noseći ranjenog Eneju, a sada tetura naprijed natrag, jasno vidljiva bauljajućim i preplašenim Trojancima koji bježe od Diomedovog napada. Afrodita gura trojanske borce natrag prema metežu udarcima elektriciteta i treperavim energetskim poljem.

Diomed vidi božicu i pobjesni, sijekući svoj put kroz konačni zaštitni red Trojanaca da bi se suprotstavio samoj božici. On ne govori već pripravlja svoje dugo koplje. Afrodita podiže zaštitno polje gotovo slučajno, još noseći ranjenog Eneju, očigledno nezabrinuta zbog napada običnog smrtnika.

Zaboravila je na Atenine modifikacije Diomeda.

Diomed skače naprijed, božičino zaštitno polje pucketa i popušta, Ahejac naglo zabija svoje dugo koplje i vrh i drška razdiru, kroz Afroditino osobno zaštitno polje, svileni ogrtač i božansko meso. Vrh koplja, oštar poput žileta, reže kroz božicinu nadlakticu tako da se crveni mišići i bijela kost vide. Zlatni ihor - umjesto crvene krvi - prska po zraku.

Afrodita na trenutak bulji u ranu, a onda krikne - neljudski vrisak, prodoran i pojačan, ženska rika s niza pojačala na rock-koncertu u paklu. Pada nauznak, još kričeći i ispušta Eneju.

Radije nego da nastavi svoj uspješni napad na Afroditu, Diomed izvlači mač i sprema se odrezati glavu nesvjesnom Eneji.

Feb Apolon, gospodar srebrnog luka, teleportira se u čvrsto stanje između razbješnjelog Diomeda i palog Trojanca i drži Ahejca na udaljenosti pulsirajućom polukuglom plazmastog energetskog polja. Zaslijepljen krvožednošću, Diomed prodire u zaštitno polje, njegovo vlastito energetsko polje udara, crveno nasuprot Apolonovog žutog zaštitnog polja. Afrodita još uvijek bulji u svoje ranjeno rame i izgleda da bi se mogla onesvijestiti i ležati tamo bespomoćna ispred još uvijek bijesnog Diomeda. Božica izgleda nesposobna da se dovoljno koncentrira za teleportaciju dok je u takvoj boli.

Iznenada njen brat Ares stiže u blještavim letećim bojnim kolima, odbacujući na stranu i Trojance i Grke podjednako dok proširuje mlaz plazme ispod broda da bi se spustio kraj svoje sestre. Afrodita jeca i zapomaže od boli, pokušavajući objasniti Apolonu da je Diomed poludio. “On bi napao i oca Zeusa!”, vrišti božica, padajući u ruke boga rata.

“Možeš li ovim upravljati?”, pita je Ares.

“Ne!”, Afrodita se sada onesvještava. Pada u Aresove ruke, još uvijek držeći povrijeđenu lijevu ruku i rame u zakrvavljenoj - točnije rečeno zaihorskoj - desnoj. To je čudno uznemirujuće promatrati. Bogovi i božice ne krvare. Bar ne u mojih devet godina ovdje.

Božica Irida, Zeusova osobna glasnica, pojavi se na bojištu između dvokolice i Apolonovog energetskog polja, gdje bog još uvijek štiti palog Eneju. Trojanci su se sada povukli izbuljenih očiju, a Diomed je na udaljenosti dokle dopire energetsko polje. Ahejac zrači vrućinu i bijes infracrveno, izgledajući kao ratnik napravljen od pulsirajuće lave.

“Vodi je njenoj majci”, naređuje Ares, polažući nesvjesnu Afroditu na pod dvokolice. Irida podiže energetsko vozilo prema nebu i mijenja fazu izvan vidokruga.

“Zapanjujuće”, kaže Nightenhelser.

“Fan-jeb-tastično”, kažem. Ovo je prvi puta u mojih više od devet godina, kako sam ovdje, da sam vidio nekog Grka ili Trojanca kako uspješno napada boga. Okrećem se da vidim Nightenhelsera kako zuri u mene u šoku. Ponekad zaboravim kako je on iz prethodnog desetljeća. “I jest”, kažem.

Želim pratiti Afroditu na Olimp i vidjeti što se događa između nje i Zeusa. Homer je pisao o tome, naravno, ali već je bilo dovoljno nepodudarnosti između epa i stvarnih događaja, danas, da razdraži moj interes.

Počinjem se odvajati od Nightenhelsera - koji promatra događaje tako zaneseno da ne primjećuje moj odlazak - i pripremam se navući hadsku kacigu i okrenem kontrolne prekidače osobnog medaljona za teleportaciju. Ali nešto se događa na bojištu.

Diomed ispušta ratni poklič skoro tako glasan kao Afroditin još uvijek odjekujući krik bola i onda osnaženi Ahejac ponovno napada Eneju i Apolona. Ovoga puta, Diomedovo nanoosnaženo tijelo i fazno promijenjeni mač prodiru kroz vanjske slojeve Apolonovog energetskog štita.

Bog stoji nepomično dok Diomed siječe svoj put kroz trepćuće polje sile poput čovjeka koji raskrčuje nevidljivi snijeg.

Onda Apolonov glas odzvanja s pojačanjem koje se mora čuti i na udaljenosti od tri - četiri kilometra.

“Razmisli, Diomedu! Povuci se! Dovoljno je ove smrtničke ludosti - ratovanja s bogovima. Nismo istoga porijekla, čovječe. Nikad nismo bili. Nikad nećemo ni biti.” Apolon si povećava veličinu od svojih impozantnih dva metra i trideset i pet da bi postao div šest metara visok.

Diomed zaustavlja napad i povlači se, iako je nemoguće reći je li to od privremenog straha ili je u pitanju samo premorenost.

Apolon se saginje i zatamnjuje polje sila oko sebe i palog Eneje. Kada crna magla nestane, minutu kasnije, bog je nestao, ali Eneja još uvijek leži tamo. Ranjen, kuk mu je smrvljen, krvari. Trojanski borci se žure da naprave krug oko svog palog i napuštenog vođe prije nego što ga Diomed zakolje.

To nije Eneja. Znam da je Apolon ostavio hologram iza sebe i odnio stvarnog ranjenog princa u visine Pergama - ilijske citadele - gdje će božice Leto i Artemida, Aresova sestra, upotrijebivši svoju nanotehnološku božansku medicinu, spasiti Enejin život i pokrpati njegove rane za nekoliko minuta.

Kada sam bio spreman zbrisati na Olimp, iznenada se Apolon teleportira natrag na bojno polje, zaštićen od pogleda smrtnika. Ares, još uvijek okupljajući Trojance iza svog zaštitnog polja, pogleda gore kada drugi bog stiže.

“Aresu, uništavaču ljudi, osvajaču utvrda, zar ćeš dopustiti da te taj komad pasjeg dreka tako vrijeđa?” Nevidljiv Ahejcima, Apolon pokazuje na oporavljenog Diomeda koji je dahtao.

“Vrijeđa me? Kako me je uvrijedio?”

“Idiote!”, grmi Apolon na ultrazvučnim frekvencijama koje čuju jedino bogovi, skolici i psi u Troji, koji šalju zastrašujuće zavijanje kao odgovor. “Taj... taj smrtnik... je upravo napao božicu ljubavi, tvoju sestru, razrezao žile na njenoj besmrtnoj ruci. Diomed je čak napao i mene, jednog od najmoćnijih bogova. Atena ga je pretvorila u nešto nadljudsko, zato da bi pretvorila Aresa, boga rata, zadimljenog od krvi, u predmet ismijavanja!”

Aresova glava se vrti natrag do Diomeda koji dašće, koji ignorira boga od kad je njegov pokušaj rezanja kroz zaštitno polje propao.

“Ismijava mene!”, urla Ares povikom kojeg svatko odavde do Olimpa može čuti. Primijetio sam kroz godine da je Ares poprilično glup za boga. Dokazuje to i danas.”Usuđuje se zbijati šalu sa mnom!”

“Ubij ga!” viče Apolon, još uvijek govoreći ultrazvučno. “Izrezi mu srce i pojedi ga!” I bog srebrnoga luka se teleportirao odavde.

Ares je poludio. Odlučujem kako ne mogu još otići. Očajnički se želim teleportirati na Olimp i vidjeti koliko je ranjena Afrodita, ali ovo je previše zanimljivo da bi se propustilo.

Prvo, bog rata uzima lik trkača Akama, princa Trakije i trči tu i tamo, između uzgibanih Trojanaca, požurujući ih natrag u bitku da bi odbili Grke od procjepa kojeg su napravili prateći Diomeda u trojanske redove. Onda se Ares preobražava u Sarpedona i podbada Hektora - junak se povukao iz bitke, čudna uzdržanost. Posramljen onim što misli da su Sarpedonove optužbe, Hektor se pridružuje svojim ljudima.

Kada Ares vidi da Hektor okuplja glavninu trojanskih ratnika, bog postaje on sam i pridružuje se krugu ratnika koji drže Grke podalje od holograma nesvjesnog Eneje.

Priznajem kako nikada, u mojih devet godina ovdje, nisam vidio tako žestoku borbu. Ako nas je Homer naučio ičemu, to je kako je ljudsko biće lako lomljiva posuda, mesna bočica krvi i labavih crijeva koja samo čekaju da se prospu.

Prosipaju se sada.

Ahejci ne čekaju na Aresa da on dobije svoju drugu priliku, već jure bojnim kolima i s kopljima, iza vođa Diomeda i Odiseja. Konji vrište. Dvokolica se skrha i prevrne. Konjanici jašu svoje konje na zid od šiljaka koplja i blještavih štitova. Diomed krene ponovo na samo vodstvo, zazivajući svoje ljude naprijed, dok istovremeno ubija svakog Trojanca koji mu dođe nadohvat.

Apolon se teleportira natrag na bojište u vrtlogu grimizne izmaglice i spusti izliječenog Eneju - pravog Eneju - u tuču. Mladić je bio izliječen, pa i više od toga - juri okolo sa svjetlom poput onoga kakvo je imao izmijenjeni Diomed kada ga je Atena bila opremila. Trojanci, koji se već skupljaju iza Hektora, ispuštaju grupni urlik pri pogledu na njihovoga spašenoga princa i bacaju se u protunapad.

Sada su Eneja i Diomed oni koji vode bitku na suprotnim stranama fronte, ubijajući neprijateljske zapovjednike u gomilama, dok Apolon i Ares požuruju još Trojanaca u gužvu. Promatram kako Eneja ubija neoprezne ahejske blizance, Orsiloha i Kretona.

Sada oporavljeni Menelaj projuri pokraj Odiseja i požuri se prema Eneji. Čujem kako se Ares smije. Bogvrata bi volio kad bi Agamemnonov brat, pravi Helenin muž, čovjek koji je započeo ovaj rat zapostavivši svoju ženu, bio danas posječen. Eneja i Menelaj su stigli jedan drugome na dohvat ruke, ostali borci sevpovlače iz poštovanja prema aristeia, dva borca kopljima zamahuju i blokiraju, zamahuju i blokiraju.

Iznenada Nestorov brat, Antiloh, veliki prijatelj Ahileja na koga su svi zaboravili, skače naprijed da bi staovrame uz rame s Menelajom, očigledno uplašen da će grčki razlozi za rat umrijeti zajedno s ovimvzapovjednikom ako ne intervenira.

Suprotstavljen dvojici legendarnih ubojica, a ne samo jednom, Eneja se povlači.

Dvjestotinjak metara istočnije od ovog sukoba, Hektor se probio u ahejske redove takvom žestinom da sevčak i Diomed povlači sa svojim ljudima. Svojim pojačanim vidom, Diomed mora vidjeti Aresa - nevidljivogvdrugima - kako se bori pokraj Hektora.

Ja još uvijek želim otići, provjeriti kako je Afrodita, ali ne mogu to sada učiniti. Mogu vidjeti Nightenhelsera kako luđački bilježi što se događa. To me nasmijava, od tisuća plemenitih Trojanaca i Argejaca bore se ovdje svi su nepismeni kao dvogodišnjaci. Ako oni nađu Nightenhelserove pisanije, čak i na grčkom, to ne bi ništa značilo tim ljudima.

Svi su bogovi sada djelatni.

Hera i Atena se pojavljuju, Zeusova žena vidljivo požuruje Atenu u borbu. Atena se ne opire. Heba, božica mladosti i sluškinja starijih bogova, pojavi se u letećim bojnim kolima, Hera preuzme kontrolu, a Atena također skoči, skide svoj ogrtač i prikopča naprsnik. Atenina bojna oprema blista. Ona podiže blještavi energetski štit svijetle žute boje koji pulsira crveno, a njezin mač šalje svjetlosne munje prema Zemlji.

“Pogledaj!” Nightenhelser mi dovikuje nad bitkom. Prava munja dolazi sa sjevera, uzdignuta gomila tamnih stratokumulusa narasta do obima četrdeset tisuća stopa ili više na vrućem popodnevnom nebu. Oblak se odjednom oblikuje u lik i lice Zeusa.

“USKOČI, ŽENO I KĆERI”, viče grom iz oluje. “ATENO, VIDI MOŽEŠ LI SE SUPROTSTAVITI BOGU RATA. OBORI GA AKO MOŽEŠ!”

Crni oblaci lebde nisko iznad bojišta dok kiši i sijeva i nad Trojancima i Argejcima podjednako.

Hera vozi dvokolicu nisko iznad glava Grka, onda još niže, raspršuje Trojance kao pribadače od kože i bronce.

Atena uskoči u običnu dvokolicu do umornog, okrvavljenog Diomeda i njegovog vjernog vozača, Stenela.

“Jesi li iscrpljen danas, smrtnice?”, dovikne Diomedu. Zadnja riječ zvuči sarkastično. “Da li te tvoja očeva polovica priječi kada tvoji protivnici stanu nadirati?” Ona pokazuje prema Hektoru i Aresu koji odbijaju napad Grka.

“Božice”, Diomed teško diše, “besmrtni Ares štiti Hektora i...”

“ZAR JA NE ŠTITIM TEBE?” urliče Atena, pet metara visoka i koja i dalje raste, pojavivši se u daljini nad snuždenim Diomedom.

“Da, Božice, ali...”

“Diomedu, radosti moga srca, pokosi tog Trojanca i boga koji ga štiti!” Diomed izgleda uplašen, čak užasnut. “Mi, smrtnici ne možemo ubiti ni jednog boga...”

“Gdje je to zapisano?”, prasne Atena i nagne se nad Diomedom, potak-nuvši ga na nešto novo, lijevajući energiju iz njezinog osobnog božanstva prema njemu. Božica zgrabi nesretnog Stenela i baca ga deset metara od dvokolice. Atena uzme uzde Diomedove dvokolice i potjera konje ravno prema Hektoru i Aresu i cijeloj trojanskoj vojsci.

Diomed priprema svoje koplje kao da on sam planira ubiti boga - usmrtiti Aresa.

A Afrodita želi upotrijebiti mene da osobno ubijem Atenu, mislim, dok mi srce trenutačno zalupa od straha i uzbuđenja. Uskoro bi događaji mogli krenuti prilično drukčije nego što je Homer predviđao da će se dogoditi na poljima Troje.

12. Nad Pojasom asteroida

Brod je stao usporavati skoro odmah nakon što je ostavio magnetosferu Jupitera, tako da je njihov veliki balistički luk iznad ravnine ekliptike do Marsa na drugoj strani Sunca potrajao nekoliko standardnih dana umjesto nekoliko sati. To je bilo dobro za Mahnmuta i Orpha s Ia, jer su mogli mnogo raspravljati.

Nedugo nakon njihovog polaska, Ri Po i Korus III. su u prednjem kontrolnom modulu najavili da razvijaju borsko jedro. Mahnmut je gledao kroz brodske senzore kako okruglo jedro građeno od laganog elementa bora plovi sedam kilometara iza njih na osam bak-kablova, onda se razvija prema svom punom polumjeru od pet kilometara. Sličio je na crni odsječak kruga izvan zvjezdanog polja prema Mahnmutu dok je gledao krmu na ekranu.

Orphu s Ia je ostavio svoj trup oblika jaslica i dogmizao uz solenoidno ispupčenje do glavnog kabla, a onda pošao uz potporne kablove kao potkovičasto-račji Kvazimodo, ispitujući sve, vukući sve, jureći na mlazni pogon nad površinom broda da bi provjerio pukotine, spojio nešto ili popravio. Nije našao nikakav kvar i lako se vratio do broda zahvaljujući gotovo nultoj gravitaciji.

Koros III. je zapovjedio da se ispale modificirane Matloff/Fennellv magnetske sabirnice i Mahnmut je osjećao i zapazio da je brodska energija promijenjena dok je uređaj na pramcu njihovog broda stvarao polje polumjera 1400 kilometara za prikupljanje slobodnih iona, a pogotovo onih sunčevog vjetra.

Koliko dugo će nas ovo usporavati da se možemo zaustaviti na Marsu?, upita Mahnmut na zajedničkoj liniji, misleći da bi Orphu odgovorio.

No odgovorio je zapovjednik Koros III. Kako brzina broda opada, a učinkovito područje sabirnice raste, uvijek držeći temperaturu jedra da ne prekorači točku taljenja od dvije tisuće Kelvina, masa broda će biti jednaka 4x10 na šestu potenciju, i stoga će za usporavanje s naše trenutne brzine od 0,1992 c na 0,001 c - točka neelastičnog sraza - trebati 23,6 standardnih godina.

Dvadeset i tri zarez šest standardnih godina!, povikao je Mahnmut preko zajedničke linije. To je više vremena za rasprave nego što je bio predvidio.

To bi nas usporilo samo do još uvijek prilično velike brzine od 300 kilometara u sekundi, nastavi Koros III.

Tisućinka brzine svjetlosti nije za podcjenjivanje kad uđemo u unutarnji Sunčev sustav.

Čini se kao da će to biti tvrdo slijetanje na Mars, reče Mahnmut.

Od Orpha je zakrčalo, čujnost na liniji se smanjila.

Kalistanski navigator se ubacio na liniju. Nećemo ovisiti samo o usporavanja ionskim borskim jedrom, Mahnmute. Stvarni put će trajati nešto manje od jedanaest standardnih dana. I naša brzina pri ulasku u stazu Marsa bit će manja od šest kilometara u sekundi.

To je već bolje, reče Mahnmut. On je bio u kontrolnoj prostoriji Crne Dame i svi njegovi priručni senzori i kontrole su bili tamni. Bilo je čudno uzimati sve podatke, osim onih koji su služili za održavanje njegovog života, od većih brodskih senzora. U čemu je razlika?

Sunčev vjetar, reče Orphu iz jasličastog trupa. Prosječna mu je brzina ovdje 300 km/s, a gustoća iona 10 na šestu protona po metru kubnom. Krenuli smo s pola spremnika vodika s Jupitera i s četvrtinom spremnika deuterija, a prikupit ćemo još vodika i deuterija iz sunčevog vjetra s Matfoff/Fennelly sabirnicom i upaliti četiri fuzijska motora na pramcu odmah nakon prolaza kraj Sunca. Tek tada će započeti pravo usporavanje.

Ja ne mogu čekati, reče Mahnmut.

Ni ja, reče Orphu s Ia. Opet je zakrčalo, čujnost se smanjila. Mahnmut je pomislio da golemi moravek nema smisla za ironiju niti za malo zločestoće.

Mahnmut je čitao A la recherce du temps perdu - Proustovo U potrazi za izgubljenim vremenom - dok je brod prošao nekih 140.000.000 kilometara iznad pojasa asteroida.

Orphu je bio skinuo tečaj francuskog jezika zajedno s tim romanom i biografskim podacima o Proustu, ali Mahnmut je pročitao tu knjigu u pet engleskih prijevoda, jer je engleski bio minuli jezik na kojem je on bio koncentrirao svoja proučavanja tijekom prošlih zemaljskih stoljeće i pol i osjećao se ugodnije proučavajući književnost u njemu. Orphu se zadovoljno smijuckao na to i podsjetio manjeg moraveka da je uspoređivati Prousta s Mahnmutovim voljenim Shakespearom pogrešno, jer su toliko bitno različiti kao i stjenovit teraformirani svijet prema kojem sada putuju i njima poznati jupiterski mjeseci, no Mahnmut je ipak ponovo čitao tu knjigu na engleskom.

Kada je bio gotov - znajući da je to bilo letimično čitanje, ali je bio željan započeti dijalog - stupio je u vezu s Orphu preko uskog snopa, dok je Iov moravek opet provjeravao kablove borskog jedra, vezan ovog puta čvrsto za sigurnosnu užad zbog rastućeg usporavanja.

Ne znam, reče Mahnmut. Mene to baš ne privlači. Meni se sve to čini pretrpano razmišljanjima jednog estete.

Estete? Orphu je okrenuo jedan od svojih komunikacijskih stalaka da ih zaključa u kabini broda dok su njegovi manipulatori i pipci bili zaposleni zavarivanjem kablovskog konektora. Za Mahnmuta, gledajući na zadnjem ekranu, bijeli zavareni luk je sličio na zvijezdu naspram crnog broda iza sablasne mase Orpha.

Mahnmute, govoriš li o Proustu ili o njegovom pripovjedaču Marcelu?

Zar ima razlike? Čak i dok je postavio to sarkastično pitanje, Mahnmut je znao da je bio nekorektan. On je bio poslao Orphu stotine - možda tisuće - e-pisama u zadnjih desetak Z-godina, objašnjavajući razliku između pjesnika zvanog “Will” u sonetima i povijesnog umjetnika po imenu Shakespeare. On je smatrao da je Proust, ionako gust i neprohodan, samo kompleksniji kada se krene identificirati autora i njegove likove.

Orphu s Iaje ignorirao to pitanje i uzvratio - Priznaj da si volio Proustovu komičnu sliku svijeta. On je, iznad svega, komičan pisac.

Zar je on imao komičnu sliku svijeta? Ja sam našao malo komičnog u njegovom djelu. Mahnmut je bio ozbiljan u svezi toga. Ljudski smisao za humor nije bio stran Mahnmutu ni moravekima; čak su i najraniji modeli, samorazvojni, samo malo osjećajni roboti koje je stvorila i razaslala ljudska rasa prije rubikonske pandemije bili programirani da shvate humor. Komunikacija s ljudskim bićima - prava, dvosmjerna komunikacija - nije bila moguća bez humora. On je bio ljudski jednako kao što je ljutnja, logika, ljubomora ili ponos - svi elementi koje je Proust bio primijetio i zabilježio u svom beskonačnom romanu. Ali Proust kao komičan pisac i njegovi protagonisti kao komični likovi? Mahnmutu je to promaklo, i ako je Orphu bio u pravu, to je bilo velik propust. Mahnmut je bio onaj koji je proveo desetljeća na otkrivanju humorističnih i satiričnih igri riječi u Bardovim dramama. Mahnmut je bio onaj koji je otkrio i najmanje tragove ironije u Shakespearevim sonetima.

Slušaj, reče Orphu dok se vraćao uz jednu zategnutu bak-ugljikovu liniju prema brodu. Pročitaj opet ovaj dio iz “Jedne Swannove ljubavi”. To je tamo gdje je Swann, očaran nevjernom i prevrtljivom Odett, upotrebljava svu svoju vještinu kao osjećajan ucjenjivač da je zadrži da ne ode u kazalište bez njega. Uoči taj humor, prijatelju moj. On je preuzeo tekst.

- Kunem ti se - govorio joj je još nekoliko trenutaka prije nego što će ona krenuti u kazalište - kad te molim da ne ideš, da bih i te kako želio (kad bih bio sebičan) da me odbiješ, jer večeras moram još obaviti tisuću poslova, pa bih se i sam ulovio u stupicu i bilo bi mi krivo kad bi mi, protivno svim očekivanjima, rekla da ne ideš. Ali meni moji poslovi, moji užici nisu sve, moram i na tebe misliti. Možda će jednom doći dan kad ćeš, vidjevši me zauvijek odvojena od sebe, imati pravo prigovoriti mi da te nisam upozorio u presudnim trenucima, kad sam osjećao da ću donijeti o tebi jedan od onih strogih sudova kojima ni ljubav ne može dugo odolijevati. Evo vidiš, Nuitde Cleopatre (Jedna Kleopatrina noć, opera francuskog skladatelja Victora Massea (1822-1884)) (kakav naslov!) nije uopće važna u ovom slučaju. Ono što mene zanima, to je pitanje jesi li ti zaista ono stvorenje najnižeg ranga duha, pa i dražesti, ono prezira vrijedno stvorenje koje nije kadro odreći se nekog užitka. Jer, ako jesi, kako bi te čovjek uopće mogao voljeti kad nisi čak ni ona osoba, ono određeno, nesavršeno biće koje se bar može popraviti? Ti si bezoblična voda koja teče niz strminu, riba bez pamćenja i bez misli, koja će se, dok je god u akvariju, sto puta na dan udarati o staklo smatrajući ga vodom. Razumiješ li ti da će tvoj odgovor, ne kažem, naravno, da će imati za posljedicu da ću te odmah prestati voljeti, ali će svakako pridonijeti tome da nećeš biti toliko primamljiva u mojim očima kad shvatim da nisi nikakva ličnost, da si niže od svega na svijetu i da se ne znaš uzdići ni za milimetar? Očito je da bih ja više volio da od tebe zatražim kao nešto sasvim nevažno da se odrekneš Nuit de Cleopatre (kad me već tjeraš da uprljam usta tim groznim naslovom), nadajući se istodobno da ćeš ipak poći. Ali, kako sam odlučio voditi o tome računa, izvući neke zaključke iz tvog odgovora, mislio sam da će biti poštenije da te o tome unaprijed obavijestim.”

Odette je već neko vrijeme pokazivala znakove uzbuđenja i nesigurnosti. Ako i nije mogla dokučiti smisao njegovih riječi, shvaćala je da one spadaju u onu opću vrstu “govorancija”, prigovaranja i preklinjanja, o kojima je, na temelju svojih iskustava s muškarcima, mogla zaključiti da ih oni ne bi govorili da nisu zaljubljeni, da se ne treba obazirati na ih, jer će poslije biti još zaljubljeniji. Stoga bi slušala Swanna posve spokojno da nije primijetila da vrijeme prolazi i da će, ako on bude govorio još neko vrijeme, kao što mu je rekla, s nježnim, tvrdoglavim i zbunjenim smiješkom na usnama, “na kraju zakasniti na uvertiru!”

Mahnmut se smijao glasno u tijesnom prostoru hermetički zatvorene kontrolne sobe Crne Dame. On je to sada uvidio. Humor je bio briljantan. Kad je pročitao taj odlomak prvi put se usredotočio na ljudsku emociju ljubomoru i očit Swannov napor da manipulira ponašanjem žene po imenu Odette. Sada je to bilo... jasno.

Hvala, reče on Orphu dok se šestmetarski potkovičasto-rakovičasti moravek smještao u svoje ležište na oplati broda. Mislim da sam sada uočio taj humor. Cijenim to. Sve se razlikuje od Shakespeareovog tona, jezika i strukture, ali nešto je - isto.

Opsesija da se riješi zagonetka što to znači biti čovjekom, predložio je Orphu. Tvoj Shakespeare gleda sve te strane ljudskosti kroz reakciju na događaje, našavši dubinu kroz likove definirane kao djelovanja. Proustovi likovi prekopavaju duboko po sjećanju da bi vidjeli iste strane. Možda je tvoj Bard sličniji Korosu III., koji predvodi ovu ekspediciju. Moj slatki Proust je sličniji tebi, koji umotan u čahuru Crne Dame duboko zaranjaš, ispitujući morfologiju grebena, samo dno, druga živa bića i cijeli svijet pomoću eho-sondera.

Mahnmut je razmišljao o tome nekoliko bogatih nanosekundi. Ne vidim kako je tvoj Proust riješio tu zagonetku - ili bolje rečeno, kako je to pokušao riješiti osim kroz zadubljivanje u sjećanje.

Ne samo u sjećanje, Mahnmute, moj prijatelju, već i u vrijeme.

Desetke metara dalje, zaštićen skoro neuništivim, neprobojnim dvostrukim trupom svoje podmornice, Mahnmut je osjećao kao da mu se Ionac približava i dodiruje ga na neki osobni - duboki - način.

Vrijeme je odvojeno od sjećanja, promrmljao je Mahnmut na njihovoj privatnoj liniji, govoreći sada uglavnom sebi, no je li sjećanje ikada odvojeno od vremena?

Točno! povikao je Orphu. Točno. Proustovi protagonisti - prije svih “Ja” ili “Marcel”, pripovjedač, ali također naš jadni Swann - imaju tri izgleda da onjuše i riješe veliku zagonetku života. Njihova tri pristupa podbacuju, ali nekako priča po sebi uspije, unatoč svom pripovjedaču i čak autorovim promašajima!

Mahnmut je razmišljao o tome šuteci neko vrijeme. Prebacio je sliku s jedne vanjske kamere na drugu vanjsku kameru, mijenjajući pogled sa cijele složenosti broda i njegovo silno okruglo jedro na “dolje”, prema kamenju, prema Pojasu. Htio sliku do punog uvećanja i dobio ju je.

Usamljeni asteroid se valjao kroz tamu. Nije bilo nikakve opasnosti od sudara. Ne samo da je njihov brod sada 150.000.000 kilometara iznad ravnine ekliptike i prolazi Pojas zapanjujućom brzinom, već je taj asteroid - on je provjerio Ri Poovom astrogacijskoj bazi podataka i identificirao stijenu kao Gaspra - bauljao svemirom daleko od ih. Bio je to prilično velik minisvijet - podaci govore da su Gasprine dimenzije 20 x 16 x 11 kilometara, a povećanje - jednako prolasku na udaljenosti do oko 16.000 kilometara - je pokazalo neuobičajenu, krumpiru nalik, masu sa složenim rasporedom kratera. Zanimljiviji su bili očito umjetni elementi u slici - ravne linije izdubljene u stijeni, blistanje svjetla u tamnim kraterima, jasni uzorci izvora svjetla na asteroidovom “nosu”.

Asteroveki, reče Orphu tiho. On je očito promatrao isti prizor. Ima ih nekoliko milijuna razasutih u Pojasu.

Jesu li opasni kao što svi govore? Čim je postavio svoje pitanje, Mahnmut se pobojao da bi ga ono odalo kao

tjeskobnog.

Ne znam. Nagađam da jesu - oni su odabrali razvoj u više borbeniju kulturu nego onu što smo je mi stvorili. Riječ je o tome da se oni boje i ne vole posthumance, a nas, udaljene moraveke, jednostavno mrze. Koros III. bi mogao znati jesu li legende o njihovoj svireposti istinite.

Koros? Zašto bi on znao?

Malobrojni moraveki to znaju, ali on je predvodio ekspediciju prema Pojasu šezdesetak Z-godina prije za Asteague/Che i Konzorcij Pet Mjeseca. Devet moraveka je otišlo s njim. Samo tri su se vratila.

Mahnmut je razmišljao o tome trenutak. Želio je znati više o oružjima; ako su ih asteroveki željeli sada ubiti, imaju li energetsko oružje ili hiperkinetički projektil koji bi mogao uništiti ovaj brod? To se činilo malo vjerojatno - ne kod njihove trenutne brzine od više nego 0,193 brzine svjetlosti. Mahnmut to reče Orphu: Koja su tri načina Proustovih likova da pokušaju riješiti zagonetku života - i pogriješe?

U dubokom svemiru je moravek očistio svoje virtualno grlo. Kao prvo, oni su slijedili svoje nosove kako bi namirisali plemstvo, titule, pravo po rođenju i aristokraciju, reče Orphu. Marcel, pripovjedač, pokušava taj put na oko dvije tisuće stranica. Barem on vjeruje da u visokom plemstvu leži plemenitost karaktera. Ali sve to se pokaže ispraznim.

To je samo snobizam, reče Mahnmut.

Nikad nije samo snobizam, moj prijatelju, pošalje poruku Orphu, jačina njegov glasa se poveća preko njihove osobne linije. Proust je vidio snobizam kao ono što veže društvo - bilo koje društvo, u bilo kojoj dobi - da bude zajedno. Ono to poučava na svim razinama kroz tu knjigu. Nikad se ne umori od svojih iskaza.

Ja sam se umorio, Mahnmut reče tiho, s nadom da njegova iskrenost neće uvrijediti njegovog prijatelja.

Orphovo bučanje je podzvučno vibriralo čak na liniji, uvjeravajući Mahnmuta da on nije.

Kakav je bio drugi način na koji je on pokušao naći rješenje zagonetke života?, upita Mahnmut.

Ljubav, odgovori Orphu.

Ljubav?, ponovi Mahnmut. Tamo je bilo dosta toga u više nego 3000 stranica “U potrazi za izgubljenim vremenom”, ali sve to se bilo činilo tako beznadnim.

Ljubav, poviče Orphu. Osjećajna ljubav i fizička požuda.

Misliš osjećajna ljubav koju Marcel - i Swann, pretpostavljam - osjećaju za svoju obitelj, Marcelovu baku?

Ne, Mahnmute - osjećajna privlačnost prema bliskim stvarima, prema samom sjećanju, i prema ljudima koji spadaju u područje poznatih stvari.

Mahnmut je promatrao asteroid zvani Gaspra. Prema Ri Poovoj bazi podataka, Gaspri je potrebno sedam standardnih sati da se okrene potpuno oko svoje osi. Mahnmut se pitao bi li takvo mjesto ikada moglo biti blisko, osjećajno privlačno, njemu, bilo kojem osjećajnom biću. Pa, tamna mora Europe jesu.

Molim? Mahnmut je osjetio nemir u svojim organskim slojevima kada je shvatio da je govorio na glas na osobnoj liniji. Ništa. Zašto im ljubav nije dala odgovor na zagonetku života?

Zato što je Proust znao - i njegovi likovi to otkrivaju - da niti ljubav niti njegov plemeniti rođak, niti prijateljstvo, nikada ne preživi entropiju oštrice ljubomore, dosade, drskosti i egocentrizma, reče Orphu, i prvi put je na njihovoj direktnoj komunikaciji, Mahnmut zamislio da je čuo prizvuk tuge u glasu velikog moraveka.

Nikad?

Nikad, reče Orphu i ispusti dubok uzdah. Sjećaš se svršetka “Jedne Swannove ljubavi?” - “Kad samo pomislim da sam protratio godine i godine svoga života, da sam priželjkivao smrt, da sam doživio svoju najveću ljubav, a sve to zbog žene koja mi se nije sviđala, koja uopće nije bila moj tip!”

Uočio sam to, reče Mahnmut, ali nisam znao u to vrijeme je li on pretpostavljao da je bio užasno smiješan ili pun gorčine ili neizrecivo tužan. Kakav je bio?

Sve troje, moj prijatelju, reče Orphu s Ia. Sve troje.

Kakav je bio treći način Proustovih likova da riješe zagonetku života?, upita Mahnmut. Povisio je unos O2 u svojoj kabini da bi izbacio paučinaste vitice tuge koje su prijetile da se skupe u njegovom srcu.

Ostavimo to za drugo vrijeme, reče Orphu, možda osjećajući kakvo je raspoloženje njegovog subesjednika. Koros III. ide povećati polumjer sabirnice i moglo bi biti zabavno promatrati vatromet na rendgenskim spektrima.

Prošli su stazu Marsa, a tamo ništa nije bilo za vidjeti; Mars je, naravno, bio na suprotnoj strani Sunca. Prošli su stazu Zemlje dan kasnije i ništa nije bilo za vidjeti; Zemlja je bila daleko na svojoj stazi u ravnini ekliptike, daleko od njih. Merkur je bio jedini planet jasno vidljiv na monitorima koji su blještali iznad ih, no onda je urlik i bljesak Sunca ispunio sve njihove ekrane.

Dok su prolazili pokraj Sunca na samo 97.000,000 kilometara - vlakna radijatora su bila vrela - borsko jedro je kolapsirao, namotali su ga, i savili u kupolu na krmi. Orphu je pomagao daljinskim manipulatorima u poslu, a Mahnmut je gledao na brodskim ekranima kako njegov prijatelj leti amo-tamo, amo-tamo, njegove površinske linije i udubljenja prilično su bili vidljivi na blještavom svjetlu sada tako bliskog Sunca.

Dva sata prije no što su upalili fuzijske motore, Koros III. je iznenadio Mahnmuta kad ih je pozvao sve da se skupe u kontrolnoj sobi modula blizu šiljaka magnetske sabirnice.

Nije bilo nijednog unutarnjeg hodnika u brodu. Korosov plan je bio prijeći na Crnu Damu kablovima i ručkama jednom kad brod uspori u stazi oko Marsa. Mahnmut je dvojio o mogućnosti izleta preko trupa prema kontrolnoj sobi.

Zašto bismo se fizički trebali okupiti na razgovor?, pitao je on Orpha na njihovoj privatnoj liniji. Ti se ionako ne možeš pojaviti u kontrolnoj sobi modula.

Mogu lebdjeti vani, gledati vas sve kroz brodski prozor i uspostaviti vezu s kontrolnim modulom žičanu vezu za sigurnu komunikaciju.

Zašto je to bolje nego skupni razgovor preko linije?

Ne znam, reče Orphu, ali palimo motore za stotinu i četrnaest minuta, i zašto ne bih išao šatlom oko broda i odveo te gore?

To su i učinili. Mahnmut nije imao problema s vakuumom i jakom radijacijom, naravno, ali pomisao napuštanja broda ga je zbunila. Orphu ga je sreo u odjelu za teret i Mahnmut je ondje imao nezaboravan pogled na Crnu Damu, koju je Sunce sasvim osvijetlilo svojim zasljepljujućim zrakama, umetnutu u svemirski brod kao usoljeni morski pas u trbuhu krakena.

Orphu je upotrijebio svoje manipulatore da smjesti Mahnmuta u zaklonjenu nišu u Iončev leđni oklop te aktivirao mlaznice svojih motora za vrijeme puta oko tamnog trupa broda, iznad njegovih nosača i ispupčenih rebara i naprijed uz gornji trup. Mahnmut je pogledao okrugle fuzijske motore kao pramca te provjerio koliko je sati - jedan sat i četiri minute do paljenja.

Mahnmut je znao da je cijeli brod - osim fuzijskih motora, boronskog jedra i drugih produžetaka - optočen materijalom koji ga je teorijski učinio nevidljivim za radar, dubinski radar, gravitonski odraz, infracrvene, UV i neutrinske sonde. Ali kakve koristi od svega toga ako uđemo u sustav na četiri stupa fuzijskog plamena za dva dana?

Kontrolna soba je imala hermetičku sa zračnom ustavom. Mahnmut je pomagao Orphu spojiti svoju zaštićenu liniju, i onda je ušao u brod kroz ustavu i nastavio disati na staromodni način.

“Ovaj brod prenosi oružje”, reče Koros III. bez uvoda; izgovorio je te riječi kroz zrak. Njegove višestrane oči i crna humanoidna obloga reflektirale su crvena halogena svjetla.

Treći moravek u malenoj, tijesnoj kontrolnoj sobi - tanki Kalistanac, Ri Po - bio je treći moravek u triju.

Čuješ li ovo?, pitao je tiho Mahnmut na njegovoj osobnoj liniji Orphu. Golemi Ionac se nije vidio kroz prednje prozore. O,da.

“Zašto nam to sada kažeš?” upita Mahnmut Korosa III. “Mislio sam da ti i Ionac imate pravo to znati. Vaša je egzistencija ovdje na kocki.”

Mahnmut je pogledao navigatora. “Ti si znao za oružje?”

“Znao sam za oružje za obranu ugrađeno u brod”, odgovori Ri Po.”Nisam znao dosad da ima i oružja koje ćemo spustiti na površinu. Ali to je bila logična pretpostavka.”

“Na površinu”, ponovio je Mahnmut. “Oružje se nalazi i u Crnoj Dami” To doista nije bilo pitanje.

Koros III. je kimnuo na prastari ljudski znaku potvrde.

“Kakvo?” pitao je Mahnmut.

“Ne smijem to reći”, reče visoki Ganimedanac ukrućeno.

“Pa, možda ja nisam ovlašten imati oružje u svojoj podmornici”, dobaci Mahnmut.

“Nemaš izbora u ovom slučaju”, reče Koros III. Njegov glas je zvučao više tužno nego zapovjednički. U Mahnmutu je kuhalo.

U pravu je, reče Orphu i Mahnmut shvati da je Ionac govorio na zajedničkoj liniji. Nitko od nas nema izbora u tom pogledu. Moramo nastaviti. “Onda zašto nam sve ovo govoriti?”, pitao je Mahnmut opet.

Ri Po mu je odgovorio: “Promatramo Mars od kada smo prošli pokraj Sunca. S ove udaljenosti, naši instrumenti potvrđuju kvantnu aktivnost koja je otkrivena i iz jupiterskog prostora - ali intenzitet je nekoliko puta veći nego što smo procjenjivali. Ovaj svijet je prijetnja cjelokupnom Sunčevom sustavu.”

Kako to? upita Orphu. Posthumanci su stoljećima eksperimentirali s kvantnim pomacima u svojim orbitalnim gradovima oko Zemlje.

Koros III. je odmahnuo glavom na onaj staromodan ljudski način, iako “staromodan” nije bila riječ koja se Mahnmut dosjetio kada je zurio u visoki, sjajno-crni lik s njegovom svjetlucavim očima muhe. “Ništa toga opsega”, reče njihov vođa. “Iznos kvantnog pomaka faza koji se sada događa na Marsu zapravo znači jamu u tkanju prostorvremena. Nije stabilna. To nije razumno korištenje kvantne tehnologije.”

Ima li to neke veze s vojniksima? upita Orphu. Sve što su jupiterski moraveki znali o bajkovitim vojniksima je to da je planet Zemlja bila zračila ogromnu količinu kvantnog faznog pomaka kada su ti stvorovi prvi put bili spomenuti u praćenim neutrino komunikacijama posthumanaca prije više od dvije tisuća Z-godina.

Mi ne znamo jesu li vojniksi tu upleteni i, zapravo, ima li ih još na Zemlji, Koros je to izgovorio preko zajedničke linije. “Ponovit ću da sam osjećao etički imperativ da vas sve informiram o oružju u ovom brodu i na podmornici na kojoj će me Mahnmut prevesti. Upute za upotrebu tog oružja vam neću dati. Odgovornost leži samo na meni kada sam u ovom brodu, i na Ri Pou za brodsku obranu kada se Mahnmut i ja spustimo na površinu planeta. Odluka o upotrebi smrtonosne sile na Marsu će biti samo moja.”

“Brodska oružja onda nisu napadačka? Neće biti korištena za ciljeve na Marsu?”, upita Mahnmut.

“Ne”, odgovori Ri Po. “Brodska oružja su samo obrambena.”

Ali oružje na Crnoj Dami uključuje i oružja za masovno uništenje?, upita Orphu s Ia.

Koros III. je zastao, očito procijenivši da njegove zapovijedi posada ima pravo znati. Napokon, on reče: “Da.”

Mahnmut je pokušao odlučiti kakvo bi to oružje za masovno uništenje moglo biti. Fisijske bombe? Fuzijske? Neutrino emiteri? Plazma eksplozivi? Antimaterija? Crne jame za uništavanje cijelih planeta? Nije imao predodžbu o tome. U svom višestoljetnom životu nije imao iskustva s oružjem već samo s neubojitim mrežama, štapovima i galvanskim udarima koji su trebali odbiti krakena ili uhvatiti neku europsku morsku životinju.

“Koros”, upita tiho, “jesi li prenosio oružje pri tvom zadatku na asteroidima prije nekoliko desetljeća?”

“Ne”, odgovori Ganimedanac. “Nije bilo potrebno. Kako god se doimali ratnički i divljački, asteroidni moraveki su to postali u njihovoj nedavnoj evoluciji, oni nisu bili prijetnja niti jednom osjećajnom biću u Sunčevom sustavu.” Koros III. im je pokazao vrijeme; imali su četrdeset i jednu minutu dok se ne upale fuzijski motori. Ima li još pitanja?

Orphu je imao jedno. Zašto se naša zadaća drži u strogoj tajnosti ako se približavamo Marsu iza četiri fuzijska traga koja će nas osvijetliti kao supernova, vidljivi danju i noću za bilo što s očima na Marsovskoj površini? Čekajte... pokušavate dobiti odgovor. Pokušavate ih izazvati da nas napadnu.

“Da”, reče Koros. “To je najlakši način da se procijene njihove namjere. Fuzijski motori će prestati raditi kad budemo osamnaest milijun kilometara od Marsa. Ako nas oni ne pokušaju presresti, mi ćemo isključiti motore, solenoidne toruse, i sve druge vanjske uređaje, i ući stazu oko Marsa s pasivnim protumjerama skrivanja naše lokacije. Sada ne znamo jesu li posthumanci ili neki drugi entiteti teraformirali Mars i da li su sada tamo - imaju li tehnološku ili posttehnološku civilizaciju.”

Mahnmut je razmišljao o tome. Rekao bih daje veliki kvantni fazni pomak znak nečega prilično tehnološkog, reče Orphu.

“Možda”, reče Ri Po. “Ali postoje i fah-idioti u svemiru.”

S tom tajnovitom izjavom, sastanak je završio, atmosfera je otekla iz kontrolne sobe i Orphu je poveo Mahnmuta natrag do njegove podmornice u brodsko spremište.

Četiri fuzijska pogona su se upalila na znak za polazak. Sljedeća dva dana, Mahnmut se prilijepio za svoj visoki-g ležaj dok je brod usporavao na ravnini ekliptike prema Marsu s više od 400 g. Mjesto boravka Crne Dame bilo je opet ispunjeno visokim-g želeom, ali njegov zatvoreni životni prostor nije bio, i težina i manjak pokretljivosti sve više je umaralo Mahnmuta. Nije mogao zamisliti stresnog Orpha u njegovoj kolijevci na trupu. Mars i sve slike ispred njih su bile zamagljene sjajem četiriju fuzijska mlaza, no Mahnmut je provodio vrijeme provjeravajući na videu trupa zvijezde iza njih i čitajući ponovo dijelove R la recherce du tempsper-du te nalazeći sličnosti i različitosti s njegovim voljenim Shakespearovim sonetima.

Mahnmutova i Orphova ljubav za ljudske jezike i književnost Minulog doba uopće nije bila neuobičajena. Prije više od dvije tisuće Z-godina, prve moraveke koji su bili poslani u jupiterski svemir da bi istraživali njegove mjesece i kontaktirali s osjećajnim bićima otkrivenim u atmosferi Jupitera, programirali su prvi posthumaci s pažljivo ugrađenom memorijom o ljudskoj povijesti, ljudskoj kulturi, i ljudskoj umjetnosti. Rubikon se već bio dogodio, naravno, i prije tog Velikog Uzmaka, ali tada još je bilo nešto nade o spašavanju sjećanja i sveg zabilježenog o ljudskoj prošlosti, iako posljednjih 9114 drevnih ljudi na Zemlji nije moglo biti spašeno zadnjim faksiranjem. Stoljećima od tada nije bilo kontakta sa Zemljom, s ljudskom umjetnošću, ljudskom književnošću i ljudskom poviješću, koja je bila postala hobi tisuća hardveka i moraveka baziranih na Mjesecu. Mahnmutov bivši partner Urtzweil - koji je nastradao u strmom dijelu ledenjaka ispod europskog ledenog kratera Tyre Macula osamnaest J-godina ranije - bio je strastveno zaokupljen King Jamesovom Biblijom. Primjerak te Biblije još se nalazio u kabini ispod Mahnmutovog umetnutog radnog stola, tik iza gelom izolirane svjetiljke od lave koju je Urtzweil bio dao svome partneru na dar.

Gledajući kroz filter na svome video-monitoru oslabljeno blještavilo prednjeg fuzijskog pogona, Mahnmut je pokušao spojiti svoju sliku povijesnog Marcel Prousta - čovjeka koji je bio u svom krevetu zadnje tri godine svog života, u njegovoj slavnoj plutom podstavljenoj sobi, okružen špaltama koje stalno pristižu iz tiskare, starim rukopisima i bocama ovis-ničkih napitaka, koga je posjećivala samo povremena muška prostitutka i radnici koji su postavili jedan od prvih dostavnih telefona u Parizu - s Marcelom-pripovjedačem zamorne percepcije kakva je bila U potrazi za minulim vremenom. Mahnmutova sjećanja su bila čudesna - on se mogao prisjetiti karte Pariza iz 1921., mogao je pozvati u memoriju svaku fotografiju, crtež ili sliku koju je Proust ikada učinio, mogao je pogledati Vermeerovu sliku koja je prouzročila da se Proustov lik onesvijesti, mogao je usporediti svaki lik u knjigama sa svakim pravim ljudskim bićem kojeg je Proust bio znao - ali ništa od toga nije mnogo pomoglo Mahnmutu da shvati Proustovo djelo. Ljudska je umjetnost, Mahnmut je to znao, jednostavno nadmašila ljudska bića.

Orphu je govorio o četiri tajna puta prema istini zagonetke života. Prvi -opsjednutost Proustovih likova plemstvom, aristokracijom, gornjim slojem društva - je bilo očito slijepa ulica. Mahnmut nije morao pročitati 3000 stranica domjenaka na način Proustovih protagonista da bi to shvatio.

Drugo, predodžba o ljubavi kao ključu zagonetke života je fascinirala Mahnmuta. Svakako je Proust - slično Shakespeareu, ali na sasvim drugačiji način - bio pokušao istraživati sve vidove ljudske ljubavi - heteroseksualnu, homoseksualnu, biseksualnu, obiteljsku, kolegijalnu, međuljudsku - kao i ljubav za neko mjesto, stvari i sam život. I Mahnmut se morao složiti s Orphovom analizom da je Proust bio odbacio ljubav kao istiniti put prema dubljem shvaćanju.

Treći put za Marcela je bila umjetnost - umjetnost i glazba - ali dok je ona vodila Marcela prema ljepoti, nije ga dovela do istine.

Koji je četvrti put? Iako je bio pogrešan za Proustove junake, što je bio istiniti put ispod i iza stranica, nepoznanica za likove, no možda ju je zapazio sam Proust?

Sve što je Mahnmut morao otkriti je otvaranje linije prema Orphu. Utonuli svaki u vlastite misli, pretpostavke, dva prijatelja su komunicirala vrlo malo tijekom ovog zadnjeg dana usporavanja. On će mi kasnije reći, mislio je Mahnmut. I možda ću to onda sam uvidjeti... i vidjeti ako potražim Shakespeareove analize o tome što leži iza ljubavi. Svakako je Bard sasvim odbacio osjećajnu, romantičnu i fizičku ljubav u svojim zadnjim sonetima.

Fuzijski motori su prestali raditi. Prestanak visokog g, buke i vibracija uvijek je zbunjujući. Čim su kuglasti motori fuzijskog pogona otkvačeni, malene rakete su ih odnijele dalje od broda.

Otpuštanje jedra i solenoida, došao je Orphov glas na zajedničkoj liniji. Mahnmut je gledao na ekranu kako su ti dijelovi broda izbačeni u svemir.

Mahnmut se vratio do prednjeg ekrana. Mars je sada bio jasno vidljiv, samo osamnaest milijuna kilometara ispred njih. Ri Po se pobrinuo da se njihova putanja vidi na ekranu. Njihovo je približavanje izgledalo savršeno. Maleni unutarnji ionski potiskivači su nastavili usporavati brod i pripremati ga da se parkira u polarnu stazu.

Nema naznake radara ili drugog senzora tijekom našeg spuštanja, reče Koros III. Nijedan pokušaj presretanja.

Mahnmut je mislio da je Ganimedanac je bio vrlo dostojanstven, ali također naginjao davanju izjava.

Primamo podatke kroz naše pasivne senzore, reče Ri Po.

Mahnmut je provjerio očitavanja. Kad se približavate - recimo - Europi, zasloni će pokazati radio, gravitonske, mikrovalove i druge emisije nastale tehnologijom koje potječu od moravekima naseljenog mjeseca. Mars nije pokazivao ništa. Ali teraformirani svijet je bio zasigurno nastanjen. Već je na pramcu namješten teleskop mogao pokazati slike bijelih kuća na Mons Olympusu, ravne i krivudave linije cesta, kamene glave uz obalu Sjevernog Mora, i čak neke primjere individualnog kretanja i aktivnosti, ali niti jedan radio-stup, ni mikrovalne releje, ni najmanjeg elektromagnetskog znaka tehnološke civilizacije. Mahnmut se sjećao fraze koju je Ri Po koristio: fah-idioti?

Pripremite se za ulazak u Marsovu stazu za šesnaest sati, najavio je Koros. Promatrat ćemo sa staze sljedeća dvadeset i četiri sata. Mahnmute, pripremi svoju podmornicu za napuštanje broda za trideset sati od sada.

Da, reče Mahnmut preko zajedničke linije, gušeći u sebi poriv da doda “gospodine”.

Mars se činio dovoljno miran tijekom najvećeg dijela vremena koje su proveli na stazi oko njega. U krateru Sticknev na Fobosu su se nalazili ostaci tehnike - rudarski strojevi, ono što je preostalo od magnetskog akceleratora, razbijene kupole za boravak i roboti istraživači - ali sve je to bilo hladno, prašnjavo i napušteno već više od tri tisućljeća. Tko god da je teraformirao Mars u prošlom stoljeću ništa nije radio s tim prastarim artefaktima na unutarnjem mjesecu.

Mahnmut je bio vidio slike Marsa kada je to bio Crveni planet - iako je uvijek mislio da je on više narančast nego crven - ali on više nije bio crvenkasto-narančast. Prelazeći preko sjevernog pola, a teleskopski pogled je razlučivao do veličine jednog metra, vidio je samo ono što je preostalo od polarne ledene kape: ostatke leda, sav CO2 je odavna bio sublimirao pri teraformiranju, bijeli otok u plavom sjevernom moru. Spirale oblaka su se micale preko oceana koji je pokrio više od polovice sjeverne polutke. Viši predjeli su bili i dalje narančasti, a većina kopnene mase je bila smeđe boje, ali zapanjujuće zelenilo šuma i polja je bilo vidljivo i bez korištenja teleskopa.

Nitko i ništa nije izazivalo brod - nije bilo poziva ni potrage ni radarom ni uskim snopom ni laserom niti moduliranih neutrino poruka. Dok su se minute pretvarale u duge sate šutnje, četiri moraveka su gledala kroz prozor i pripremala se za spuštanje Crne Dame.

Na Marsu je očito bilo života - humanaca ili posthumanaca, čini se, uz barem jednu drugu vrstu: gurači kamenih glava, možda humanci, ali mali i zeleni na teleskopskim fotografijama. Brodovi s bijelim jedrima su se micali uz sjevernu obalu i po vodom ispunjenim kanjonima Valles Marineris, ali ne mnogo brodova.

Nekoliko jedara je bilo vidljivo na moru nastalom od kratera koje se nazivao Helada. Tamo su bili očiti znakovi naselja na Olympus Monsu - i barem jedno visokotehnološko pokretno stubište ili eskalator za ljude uz obronke tog vulkana - i fotografije nekoliko letjelica blizu vrha vulkana Olympus, i nekoliko letimičnih pogleda na nekoliko drugih bijelih kuća i niz vrtova na visokim nagibima Tharsis vulkana - Ascraesus Mons, Pavonis Mons i Arsia Mons - ali nije bilo znakova bilo kakve veće planetne civilizacije. Koros III. je obznanio preko zajedničke linije da je procijenio ne više od tri tisuće bića ljudskog izgleda i blijede kože koji su živjeli na četiri vulkana, s možda dvadeset tisuća zelenih radnika koncentriranih u šatorskim gradovima uz obale.

Veći dio Marsa je bio nenastanjen. Teraformiran, ali nenastanjen.

Teško da bi ovi predstavljali opasnost za sve osjećajne oblike života u Sunčevom sustavu, zar ne?, upita Orphu s Ia.

Ri Po je odgovorio: Pogledajte na planet kroz kvantno kartiranje.

“Bože moj!” poviče Mahnmut prema svom praznom jasličastorn okruženju. Mars je bio zasljepljujući od aktivnosti kvantnih pomaka, sa silnicama koje su se skupljale na glavnom vulkanu, Olympus Mons.

Bi li nekoliko letjelica moglo prouzročiti ovo kvantno pustošenje? Upita Orphu. Ne ostavljaju trag u elektromagnetskom spektru, a sigurno nisu na kemijski pogoni.

Ne, reče Koros III. Premda se nekoliko letjelica kreće prema i iz kvantnog toka, one ga sigurno ne proizvode. Ili barem nisu glavni izvor.

Mahnmut je gledao u čudnu kartu sljedeću minutu prije no što se usudio predložiti ono o čemu je danima razmišljao. Ima li ih smisla kontaktirati putem radija ili nekog drugog medija? Ili se samo otvoreno spustiti na Olympus Mons. Doći radije kao prijatelji nego kao uhode?

Razmotrili smo ovu inačicu djelovanja, reče Koros. Ali količina djelovanja je tako intenzivna da smatramo nužnim skupiti više informacija prije negoli se otkrijemo.

Prikupljanje informacija i donošenje oružja masovnog uništenja što je moguće bliže vulkanu, Mahnmut je razmišljao s gorčinom. Nikad nije želio biti vojnik. Moraveki nisu predviđeni za borbu i zamisao o ubijanju osjećajnih bića je u suprotnosti s programiranjem njegove vrste.

Ipak, Mahnmut je pripremao Crnu Damu za spuštanje. Preustrojio je svoju podmornicu na unutarnji pogon i odvojio sve dovode za održavanje života od broda, ostajući povezan samo komunikacijskim kablovima od kojih je bio odsječen kada bi se kretao izvan teretnog prostora broda. Podmornica je bila obložena materijalom za prikrivanje te opasana raketnim motorima oko pramca i oko krme, no tim pogonom će upravljati Koros III. tijekom ulazne faze, a zatim ga odbaciti. Zadnji dodatak je bio okrugli padobran s kojim se mogao usporiti njihov pad nakon ulaska u slojeve atmosfere. To je također bilo u zadaći Korosa III. koji je u pogodnom trenutku trebao odbaciti padobran. Tek nakon zaranjanja u ocean Marsa, Mahnmut bi sam vodio svoju podmornicu.

Pripremam se za silazak u podmornicu, nazvao je Koros III. s kontrolne palube.

Imaš dopuštenje za ukrcavanje, odgovorio je Mahnmut, iako njihov titularni zapovjednik nije bio ni tražio dopuštenje. On nije bio Europejac i nije znao protokole. Mahnmut je vidio upozorenje da su brodska vrata bila otvorena, opet izloživši Crnu Damu svemiru, tako da se Koros mogao prebaciti slijedeći kabel duž trupa broda.

Mahnmut je uključio video na trupu gdje se Orphu bio ugnijezdio, Ionac je primijetio taj znak pažnje.

Doviđenja za neko vrijeme, prijatelju moj, reče Orphu. Srest ćemo se opet.

Nadam se, reče Mahnmut. Otvorio je zračnu komoru svoje podmornice i pripremio se otpustiti posljednji komunikacijski kabel.

Čekaj, reče Ri Po. Nešto dolazi s ruba planeta.

Video u kontrolnoj sobi je pokazao Korosa III. kako je zatvorio hermetičku pregradu koju samo što je bio otvorio te se opet vratio instrumentima u kontrolnoj sobi. Mahnmut je maknuo svoj prst s gumba komunikacijske linije.

Nešto je pristizalo s ruba Marsa. Trenutno je to bio samo odraz na radaru. Usmjerio je prednji teleskop da ga uoči.

Mora daje lansirano s Olymposa kada nam nije bio u vidnom polju, reče Orphu.

Pozdravimo ga, reče Ri Po.

Mahnmut je nadzirao frekvencije dok je njihov brod stao nazivati. Nije bilo odgovora.

Vidite li ga?, upita Koros III.

Mahnmut ga je vidio. Objekt je bio manje od dva metra dug - otvorena kola bez konja - i okružen sjajnim polje sila. Bila su dva humanoida u otvorenom vozilu - muškarac i žena. Žena je, izgleda, upravljala vozilom, a viši muškarac je samo sjedio, gledajući ravno ispred kao da bi mogao vidjeti prikriveni brod nekih osam tisuća kilometara dalje. Žena je bila visoka, kraljevskog držanja i plavuša; muškarac je imao kratku sijedu kosu i bijelu bradu.

Orphov smijeh se zaorio na zajedničkoj liniji. Izgleda kao slika Boga, reče on. Ne znam tko mu je prijateljica.

Kao da je čuo to zapažanje, sjedobradi je muškarac podigao ruku.

Video je bljesnuo i ugasio se u istom trenutku u kojem je Mahnmut bio pritisnut visokim g u svoj ležaj. Osjetio je da se brod strahovito zatresao dva puta i onda stao divlje padati, centrifugalne sile su snažno bacile Mahnmuta na desnu stranu, onda gore, te ulijevo.

Jeste li svi u redu?, povikao je na opću liniju. Čujete li me?

Za nekoliko sekundi jedini odgovor je bila tišina i šum linije, onda Orphov smiren glas koji je dopirao sa smetnjama. Čujem te, prijatelju moj.

Jesi li u redu? fe li tvoj brod u redu? Jesmo li pucali po njima?

Oštećen sam i oslijepljen, reče Orphu kroz smetnje. Ali sam vidio što se dogodilo prije udara koji me je oslijepio. Nismo pucali po njima. Ali brod je napola uništen, Mahnmute.

Napola uništen? Mahnmut je ponovio glupo. Kako...

Nekakva vrsta energetskog koplja. Kontrolna soba - Koros i Ri Po - su gotovi. Isparili. Cijeli pramac je nestao. Gornji trup je smrvljen. Brod se prevrće dva puta u sekundi i počinje se raspadati. Moj leđni oklop je probijen. Sav moj mlazni pogon je uništen. Većina mojih manipulatora je uništena. Gubim snagu i oštećena mi je obloga. Bježi svojim podmornicom od broda - požuri se!

Ne znam kako!, pozvao je Mahnmut. Koros je trebao to obaviti. Ne znam kako...

Odjednom, brod se ponovo uzdrmao, a video i zajednička veza sasvim su se prekinule. Mahnmut je mogao čuti agresivno šištanje kroz trup i shvatio je da to brod kuha oko njega. Uključio je kamere svoje podmornice i vidio svugdje samo bljesak plazme.

Crna Dama se počela prevrtati i divlje vrtjeti, da li zajedno s uništenim brodom ili sama za sebe, Mahnmut nije znao. Aktivirao je više kamera, podvodne potisnike podmornice i sustav za dojavu oštećenja. Pola uređaja nije radilo ili je radilo usporeno.

Orphu? Nije odgovarao. Mahnmut je aktivirao višesmjerne masere, pokušao uspostaviti vezu putem uskog snopa. Orphu?

Nije odgovarao. Prevrtanje se nastavljalo. Teretni prostor podmornice, stavljen pod tlak zbog skorašnjeg dolaska Korosa, sada je naglo gubio svoj zrak, zbog čega se Crna Dama zavrtjela još više.

Dolazim po tebe, Orphu, zvao je Mahnmut. Otvorio je unutarnja vrata zračne komore i odvezao svoj sigurnosni pojas. Negdje iza njega, ili u oštećenom brodu koji se raspadao ili u samoj Crnoj Dami, nešto eksplodira i silovito baci Mahnmuta prema kontrolnom ploči i zatim u tamu.

13. Suha dolina

Ujutro, nakon dobrog doručka koji su pripravili servitori Daemanove majke u njezinim apartmanima u Krateru Pariz, Ada, Harman, Hannah i Daeman su se faksirali prema mjestu zadnjeg Zapaljenog Čovjeka. Faks-čvor je bio osvijetljen, naravno, ali izvan okruglog paviljona, bio je mrkli mrak i vjetar je glasno hučao čak kroz polupropusno energetsko polje. Harman se obratio Daemanu: “Ovo je bio kod koji sam imao - dva jedan osam šest - čini li ti se ispravnim?”

“Ovo je faks-čvor paviljon”, progunđao je mlađi. “Oni svi izgledaju jednako. Plus, mrak je vani. Sad je prazan. Kako ti mogu reći da je isto kao neko mjesto koje sam posjetio osamnaest mjeseci prije, po danu, s mnoštvom drugih ljudi?”

“Kod mi se čini ispravnim”, reče Hannah. “Ja sam slijedila druge ljude, ali se sjećam da je Zapaljeni Čovjek čvor je imao veliki broj, ni na jedan veći se nikada prije nisam faksirala.”

“Koliko si imala?”, podsmjehnuo se Daeman. “Sedamnaest u to vrijeme?”

“Malo starija”, reče Hannah. Njezin glas je bio hladan. Tamo gdje je Daeman bio uglavnom blijed i mlitav, Hannah je bila pocrnjela i mišićava.

Kao da je uočio tu suprotnost - iako Daeman nikad nije bio čuo da se dva ljudska bića fizički bore osim onih u torinskim dramama - zakoračio je korak natrag.

Ada je ignorirala taj peckavi razgovor i krenula prema rubu paviljona, gurnuvši svoje tanke prste u energetsko polje. Ono se namreškalo i savilo, ali se nije otvorilo za prolaz. “Ovo je kruto”, reče ona. “Ne možemo izaći.”

“Besmislica”, reče Harman. On je stao uz nju i njih dvoje je guralo, naslonivši se svom težinom na elastični, ali sasvim neprobojni energetski štit. Nije bilo ni djelomično propustljivo - barem ne za fizičke predmete kakva su ljudska bića.

“Nikad nisam čula za ovakvo nešto”, reče Hannah, pridruživši im se i stavivši svoje rame prema nevidljivom zidu. “Od čega je nastalo to energetsko polje u faks paviljonu?”

“U klopci smo!”, poviče Daeman, zakolutavši očima. “Kao štakori.”

“Idiote”, reče Hannah. Drugo dvoje nije izgledalo da se slažu s tim.”Možeš se uvijek faksirati van. Portali su točno iza tebe i još uvijek rade.”

Kao da će dokazati Hannahinu tvrdnju, dva okrugla servitora za opću namjenu su prošla kroz faks-portal i krenula prema ljudima.

“Ovo polje nas zadržava”, reče Ada servitorima.

“Da, Ada Uhr”, reče jedan od strojeva. “Žalimo što smo kasno došli da vam pomognemo. Ovaj faks-čvor se... rijetko koristi.”

“Pa što onda?”, rečen Harman, prekriživši ruke i namrgodivši se na glavnog servitora. Druga kugla je krenula prema jednom dostavnom odjeljku u bijelom stupu paviljona. “Otkad su faks-čvorovi blokirani?”, nastavi Harman.

“Ispričavam se opet, Harman Uhr”, reče servitor muškim glasom koji servitori općenito svugdje upotrebljavaju. “Klima je vani negostoljubiva do krajnosti u ovo doba godine. Kad biste izašli bez termokože, vaši izgledi za opstanak bi bili vrlo mali.”

Drugi servitor je izvadio četiri termokože iz odjela i došao do četvoro ljudi, nudeći redom tanju od papira molekularnu odjeću prilagodljivu za svaku osobu.

Daeman je držao odjeću u rukama i gledao zbunjeno. “Je li ova šala?”

“Ne”, reče Harman. “Ja sam nosio jednu takvu ranije.”

“I ja”, reče Hannah.

Daeman je raširio termokožu. Činilo mu se kao da drži dim. “Ovo neće ići preko moje odjeće.”

“Nije ni predviđeno da ide”, reče Harman. “Mora ići preko gole kože. Postoji i kukuljica na njoj također, ali ćete moći vidjeti i čuti kroz nju.”

“Možemo li nositi našu uobičajenu odjeću preko ove?” upita Ada. Bilo je zabrinutosti u njezinom glasu. Nakon njezinog beskorisnog ekshibicionizma prethodne noći, u njoj nije bilo pustolovnog duha. Barem ne kada se radilo o golotinji.

Prvi servitor je odgovorio: “Osim obuće, nije pogodno nositi još nešto drugo, Ada Uhr. Da bi termokoža bila učinkovita, mora biti potpuno osmotska. Druga odjeća smanjuje njezinu učinkovitost.”

“Bit će da se šali”, reče Daeman.

“Možemo se uvijek faksirati natrag kući i uzeti našu odjeću za najhladnije vrijeme”, reče Harman.”Iako nisam siguran da bi odgovarala ovdašnjim vanjskim uvjetima.” On je pogledao svjetlucanje zida od energetskog polja. Zavijajući vjetar je bio još prilično glasan i zastrašujući onkraj njega.

“Ne”, reče drugi servitor , “standardne jakne, kaputi i kape ne bi bili prikladni ovdje u Suhoj dolini. Možemo proizvesti najpogodnijom odjećom za ove vremenske uvjete i vratiti se s njom za trideset minuta ako vam je tako draže.”

“K vragu!”, poviče Ada. “Želim vidjeti što je tamo izvan.” Krenula je prema središtu paviljona, iza samog faks-portala i počela se svlačiti na očigled sviju. Hannah je napravila pet koraka i pridružila joj se, skidajući svoju tuniku i svilene balon hlače.

Daeman je buljio neko vrijeme. Harman je prišao mlađem muškarcu, dotaknuo mu ruku, i odveo ga prema drugoj strani kruga, gdje se on također počeo svlačiti. I kad je skinuo odijelo, Daeman je letimice pogledao preko svog ramena više puta prema ženama - Adina koža je raskošno svjetlila na svjetlu halogena iznad nje.

Hannah je bila mršava, snažna i smeđa. Osvrnula se dok je navlačila termokožu na svoje noge i smrknuto pogledala u Daemana. On je brzo skrenuo pogled.

Kada je četvorka opet stajala u središtu paviljona, noseći samo svoje cipele ili čizme preko termokože, Ada se nasmijala.”Ove stvari više otkrivaju nego kad smo goli”, reče ona.

Daeman je zastrugao nogama zbunjen istinitošću toga, ali Harman se nasmijao kroz masku. Termokoža je bila živopisnija nego obična odjeća.

“Zašto smo u različitim bojama?”, upita Daeman. Ada je bila sjajno žuta, Hannah narančasta, Harman sjajno modar, a Daeman zelen.

“Da se međusobno lako identificiramo”, odgovorio je servitor kao da je pitanje bilo upućeno njemu.

Ada se ponovo nasmijala - taj nesputani, lagani, nesebični smijeh učinio je da je muškarci pogledaju.

“Oprostite” reče ona. “To je samo da... prilično je očito, čak iz daljine, tko je tko.”

Harman je krenuo prema energetskom polju i spustio svoju plavu ruku na njega. “Možemo li sada proći?” upita servitore.

Strojevi nisu odgovorili, ali energetski štit se malo zalelujao, Harmanova ruka je prošla kroz njega, i onda se njegovom modrom tijelu učinilo da je prošlo kroz srebrni vodopad kad je stupio kroz njega.

Servitori su slijedili četvorku kroz vjetroviti mrak. “Ne trebamo vašu pratnju”, reče Harman strojevima.

Daeman je primijetio da se glas drugog muškarca izgubio u vjetru, ali ga je on mogao jasno čuti kroz oblogu termokože. Bila je tu neka vrsta transmisionog uređaja i slušalice u molekularnoj odjeći.

“Ispričavam se, Harman Uhr”, reče prvi servitor, “ali trebate. Zbog svjetla.” Oba servitora su osvjetljavala neravno tlo s više svjetala usmjerenih s njihovih oklopa.

Harman je odmahnuo glavom. “Upotrebljavao sam ove termokože ranije, u visokim planinama i na dalekom sjeveru. One imaju uređaje za pojačanje svjetla u kapuljačama.” Dotaknuo je svoju sljepoočicu, ispipavao na čas. “Tamo. Mogu sada vidjeti savršeno dobro. Zvijezde nam svijetle.”

“O, bože”, reče Ada nakon što je uključila svoj noćni vid. Bolje nego kružići svjetla koja su pružali servitori svojim snopovima, cjelokupna Suha Dolina je bila sada vidljiva, svaka stijena i gromada su blještali. Kada je Ada pogledala gore, blještave zvijezde su joj oduzele dah. Kada se okrenula, osvijetljeni faks-čvor paviljon je blještao, svjetlo je plamtjelo. Njihove termokože su se sjajile u raznim bojama.

“Ovo je tako... čudesno”, reče Hannah. Hodala je dvadeset koraka dalje od grupe, skočila sa stijene na stijenu. Bili su na kraju, široke, krševite doline, s pojedinim hridima na jednoj i na drugoj strani. Iznad njih, snježna polja su svjetlila plavo-bijelo pod zvijezdama, ali u samoj dolini nije bilo snijega. Oblaci su se kretali ispod zvijezda kao fosforescentne ovce. Vjetar je hučao oko njih.

“Hladno mi je”, reče Daeman. Debeli mladić se oslanjao sad na jednu sad na drugu nogu. Nosio je samo papuče.

“Možeš se vratiti u paviljon i napustiti nas”, reče Harman servitorima.

“Sa svim dužnim poštovanjem, Harman Uhr, ali mi smo programirani za zaštitu osoba i to nam ne dopušta da vas ovdje ostavimo same da se izložite riziku da se ne povrijedite ili izgubite u Suhoj Dolini”, reče jedan od servitora. “Ali mi ćemo se povući stotinu metara, ako tako želite.”

“Da, tako želimo”, reče Harman. “I isključite ta prokleta svjetla. Ona previše svijetle u našim pojačalima za noćni vid.”

Oba servitora su udovoljili tome zahtjevu i otišli prema faks-čvor paviljonu. Hannah je vodila svoje pratitelje Dolinom. Tu nije bilo drveća ni trave ni znaka bilo kakvog života, osim četvoro ljudskih bića koji su plamtjeli jarkim bojama.

“Što mi lovimo?”, upita Hannah, stupajući kroz ono što bi mogla biti mala ljetna oluja - ako je doista ljeto ikad došlo u ovo mjesto.

“Je li ovo mjesto Zapaljenog Čovjeka?”, upita Harman.

Daeman i Hannah razgledali su oko sebe. Napokon Daeman reče: “Moglo bi biti. Ali tamo su - vi znate - šatori, paviljoni, druge prostorije, svratišta, energetska polja preko doline, velike grijalice, Zapaljeni Čovjek, danje svjetlo i... tada je bilo drukčije. Nije bilo tako hladno” Hodao je oprezno korak po korak.

“Hannah?”, obrati joj se Daeman.

“Nisam sigurna. To mjesto je bilo također krševito i pusto, ali... Daeman je u pravu, ono je izgledalo drukčije s tisućama ljudi i po danu. Ne znam.”

Ada je preuzela vodstvo. “Raspršimo se i nađimo neke tragove koji bi potvrdili da je Zapaljeni Čovjek bio održan ovdje... logorske vatre, mogile od kamenja... ili drugo što. Iako ne mislim da ćemo večeras ovdje naći vašu Lutajuću Židovku, Harman.”

“Šššš”, reče Harman letimice pogledavši preko svog plavog ramena udaljene servitore, da bi shvatio kako su ipak primali njihov razgovor. “U redu”, reče s uzdahom, “razdvojimo se, recimo stotinjak metara između svakog, i potražimo...”

On je zastao kad se veliko i nejasno humanoidno obličje pojavilo iz smjera kanjona. Stvor je izabrao svoj put preko kamenja s uobičajenom nespretnošću glomaznog stvora. Kada je bio na desetak metara od njih, Harman reče: “Vrati se. Ne trebamo vojnikse ovdje.”

Jedan od servitora je reagirao na to, a njegov glas je dopro do njihovih ušiju iako je sama kugla bila daleko iza ih. “Moramo insistirati, moja gospodo i dame. Ovo je najudaljeniji i najneprijateljskiji od svih poznatih faks-čvorova. Ne možemo riskirati ni malene izglede da bi vam nešto ovdje moglo nauditi.”

“Ima li ovdje dinosaura?”, upita Daeman, oglasivši se sa strane.

Ada se opet nasmijala i raširila ruke i šake prema tami i zavijajućoj hladnoći. “Sumnjam u to, Daeman. Morali bi biti neka genetski modificirana zimska vrsta za koju nikad nisam čula.”

“Ništa nije nemoguće”, reče Hannah, pokazujući na veliku stijenu blizu ulaza u drugu stranu kanjona oko pedeset metara desno od ih. “Ono tamo mogao bi biti alosaur koji nas upravo očekuje.”

Daeman je načinio korak natrag i skoro se spotaknuo o stijenu.

“Nema nikakvih dinosaura ovdje”, reče Harman. “Mislim da ovdje nema ničeg živog. Previše je prokleto hladno. Ako mi ne vjerujete, podignite na tren vaše kukuljice.”

Učinili su to. Molekularne slušalice su zazvonile s njihovim uzvicima.

“Ostani otraga osim ako te ne pozovemo”, naredio je Harman vojniksu. Stvor se odmaknuo trideset koraka iza ih.

Hodali su dolinom - sjeverozapadno prema svojim detektorima. Zvijezde su treperile od siline vjetra i povremeno bi sve četvoro morali zastati iza neke velike stijene da bi se sklonili od udara vjetra. Kada je nepogoda smanjila svoj intenzitet, razdvojili su se opet.

“Ima nešto ovdje”, dopro je Adin glas do ostalih.

Ostali su se žurili doći do žutog oblika koji se nalazio tridesetak metara prema jugu. Ada je pogledala u ono što se isprva činilo da je samo još jedna stijena, ali kad se Daeman približio, vidio je dlake ili krzno, čudne peraje i crne rupe ili oči. Stvar je izgledala kao da je isklesana od osušenog drva.

“To je tuljan”, reče Harman.

“Što je to?”, upita Hannah, kleknuvši da dodirne nepomični lik. “Vodeni sisavac. Vidio sam ih u blizini obala... dalje od faks-čvorova.” I on je također kleknuo i dotaknuo les životinje.”Ovaj stvor se osušio... mumificiran je - to je prava riječ za to. Možda je ovdje već stoljećima. Možda tisućljeće.”

“Dakle, mi smo blizu obale”, reče Ada.

“Ne mora biti”, reče Harman, stojeći i gledajući okolo.

“Hej!”, poviče Daeman, “sjećam se one velike stijene. Šator s pivom je bio postavljen tik ispod nje.” Polako je prišao kamenom zidu i stao ispred njega.

“Jesi li siguran?” upita Ada kada su ga sustigli. Tamo je bila samo kamena ploča koja je stajala pod hladnim sjajnim zvijezdama i žurećim oblacima. Svi su gledali u tlo ne bi li vidjeli tragove šatora, logorske vatre ili kola, ali nije bilo ničega.

“Bilo je to prije godinu i pol”, reče Harman. “Servitori su to vjerojatno dobro poočistili i...”

“O, moj Bože!”, prekinula ga je Hannah.

Svi su se brzo okrenuli. Mlada žena odjevena u narančasto gledala je u nebo. I ostali su podigli svoje glave, uočivši svaki igru obojenog svjetla na stijenama oko ih.

Noćno nebo je bilo zastrto ljeskanjem, plesom svjetala u modroj, žutoj i crvenoj boji.

“Što je to?”, prošaptala je Ada.

“Ne znam”, odgovorio je Harman, također prošaptavši. Svjetla su nastavila treperiti preko onog dijela neba koje nije bilo oblačno. Harman je podigao svoju kukuljicu na termokoži. “Moj Bože, to je skoro svijetlo kao da nije noć. Mislim da sam jednom vidio nešto poput ovog prije jednog desetljeća kad sam bio...”

“Servitoru”, prekinuo gaje Daeman,”kakvo je ovo svjetlo?”

“Oblik atmosferske pojave koji nastaje kada nabijene čestice sa Sunca uđu u Zemljino elektromagnetsko polje”, dopro je glas s udaljenog stroja. “Više nemamo znanstveno objašnjenje za to, ali znamo razne nazive, uključujući...”

“U redu”, reče Harman. “To je dovoljno... hej!” On je opet navukao svoju kukuljicu i pogledao kamenu ploču ispred ih.

Na njoj su bili vrlo zamršeni urezi. Nisu izgledali kao da ih je načinio vjetar ili neki drugi prirodni uzroci.

“Što je to?” upita Ada. “To ne sliči na simbole iz knjiga.”

“Ne”, složio se Harman.

“Nešto od Zapaljenog Čovjeka?” reče Hannah.

“Ne sjećam se ogrebotina na stijeni blizu pivskog šatora”, reče Daeman. “Ali možda su ih servitori urezali na površini nakon slavlja.”

“Možda”, reče Harman.

“Hoćemo li i dalje istraživati okolo?”, upita Ada. “Pokušati naći neki znak da je ta žena koju tražimo bila ovdje? Ili bar da je Zapaljeni Čovjek bio ovdje? Možda je ostalo nešto pepela.”

“Na ovom vjetru?” nasmijao se Daeman. “Nakon godine i pol?”

“Jama”, reče Ada. “Logorska vatra. Mogli bismo...”

“Ne”, reče Harman. “Nećemo ništa ovdje naći. Faksirajmo se negdje da se ugrijemo i jedemo.”

Ada se okrenula svojom žutom glavom prema Harmanu, ne rekavši ništa.

Dva servitora su im se približila, a vojniks se pojavio iza ih.

“Idemo”, reče Harman bližem servitoru. “Možete upotrijebiti vaša svjetla da nam svijetlite na povratku do faks paviljona.”

Upravo je bilo prošlo podne u Ulanbatu i uobičajenih stotinjak gostiju se guralo na Tobijevom drugom Dvadeset-domjenku na sedamdeset devetom katu Rajskih Krugova. S visećih vrtova je zašumilo i zapuhao povjetarac iz crvene pustinje. Daemana su pozdravili domaćini, mladi muškarac i žena, koji nisu bili primijetili njegovo izbivanje u proteklih nekoliko dana, ali on je slijedio Harmana, Hannah i Adu dok su tražili toplu hranu koju bi mogli jesti prstima kod dugog stola i hladno vino koje je servitor bio natočio. Harman ih je vodio dalje od gomile prema kamenom stolu blizu niskog zida na rubu kruga. Tristo metara ispod, servitori i pratili vojniksi vodili su karavane deva po tvrdoj Gobi cesti.

“Što je bilo?” upita Ada kad su sjedili u vrtnom hladu i jeli. “Znam da se nešto dogodilo ondje.”

Harman je počeo govoriti, zastavši i čekajući da jedan od servitora prođe pokraj njih. “Jeste li se ikada upitali” obrati im se, “je li ovaj servitor isti kao neki kojeg ste vidjeli negdje drugdje? Svi oni izgledaju isto.”

“To je apsurdno”, reče Daeman. Između dva ugriza pilećeg batka, lizao je svoje prste i pijuckao rashlađeno vino.

“Možda”, reče Harman.

“Što si vidio tamo u mraku?” upita Hannah. “Mislim na one ureze na stijeni?”

“To su brojevi”, reče Harman.

Daeman se nasmijao. “Ne, to nisu bili brojevi. Ja znam brojeve. Mi svi znamo brojeve. To nisu bili brojevi.”

“Brojevi su bili ispisani riječima.”

“To nije sličilo na redove u knjigama”, reče Ada. “Na riječi.”

“Ne”, reče Harman. “Mislim da je to bilo ona vrsta pisanja od ljudi koji to čine ručno. Riječi su bile sve spetljane, spojene i ponešto obrisane od vjetra - sumnjam da su napisane na zadnjem Zapaljenom Čovjeku - ali mogao sam ih pročitati.”

“Riječi”, nasmijao se Daeman. “A minutu prije si govori da su to brojevi.”

“Što znače?”, upita Hannah.

Harman je pogledao uokolo. “Osam-osam-četiri-devet”, reče tiho.

Ada zatrese glavom. “To mi zvuči kao kod za faks-čvor, ali to je također način da se označi visina ili brzina. Nikad nisam čula šifru koja počinje s dvije osmice.”

“Takve nema”, reče Daeman.

Harman je slegnuo ramenima. “Možda. Ali dok smo ovdje, pokušat ću je isprobati u čvoru ovdje.”

Ada je gledala u udaljeni obzor. Prsteni su bili vidljivi iznad njih, dvije mliječne niske prelazile su na blijedom plavom nebu. “Jesi li zato sačuvao četiri termokože umjesto da ih staviš u deponijsku kantu kako su nam servitori rekli da učinimo?”

“Nisam znao da si to primijetila”, reče Harman. On se nasmiješio i otpio vina. “Pokušao sam to učiniti kradomice. Mislim da nisam baš dobar u skrivanju. Barem su se servitori već bili odfaksirali.”

Kao na znak, jedan servitor je došao obnoviti zalihe njihovih pića. Mali okrugli stroj je lebdio iznad zida - tristo metara nad crveno-žutom zemljom - dok su njegove osjetljive ruke u bijelim rukavicama natočile vino u njihove čaše.

Da Harman nije insistirao da odjenu termokože i nose ih ispod svoje odjeće prije faksiranja, mogli su poginuti.

“O Bože!” povikao je Daeman”, gdje smo? Što se događa?” Nije bilo nikakvog faks-čvor paviljona. Kod 8849 ih je doveo ravno u mrak i kaos. Vjetar je zavijao. Led im je bio pod nogama. Njih četvoro su se sudarali s oštrim stvarima svakim korakom koji su činili u užasnom mraku. Čak je faks-portal nestao iza ih.

“Ado!” pozvao ju je Harman. “Upali svjetlo!” Njihove kukuljice su omogućavale vid noću, ali nitko nije još imao kukuljice navučene na glavu, a činilo se da nije ni bilo okolnog svjetla da poveća vidljivost u ovoj apsolutnoj tami.

“Pokušavam... tamo!” Malena svjetiljka koju je bila posudila od Tobi prosula je tanku zraku u noć, osvijetlila otvorena vrata prekrivena injem, metar dugim ledenicama, smrznuti valovi leda pod nogama. Ada je njihala svjetlom i tri termokožna lica su zurila u nju, iznenađeni jasnom vidljivošću svakog lica.

“Nema paviljona”, reče Harman glasno.

“Svaki faks-čvor ima paviljon”, reče Daeman. “Ne može biti portala bez čvora paviljona. Je li tako?”

“Nije bilo nekada”, reče Harman. “Bilo je tisuće privatnih čvorova.”

“Što to on govori?”, povika Daeman. “Idemo odavde!” Ada je mahala svjetlom prema prostoru gdje su se bili faksirali. Tamo nije bilo portala. Bili su u sobi s policama, brojačima i zidovima, sve prekriveno ledom.

Za razliku od svih faks paviljona, ovdje nije bilo šifriranog faks-čvor postolja u središtu sobe. A to je značilo da se nije moglo otići, nije se moglo vratiti. Milijun pahuljica je plesalo na svjetlu. Iza zidova vjetar je zavijao.

“Daeman, ono što ste prije rekli čini se da se sada ostvarilo”, reče Harman.

“Što? Što sam to prije rekao?”

“Da smo u zamci. Uhvaćenu u zamku kao štakori.” Daeman je zatreptao i snop svjetla je prešao na zamrznutne zidove. Vjetar je još glasnije zavijao.

“Ovo zvuči kao vjetar u Suhoj Dolini”, reče Hannah. “Ali tamo nije bilo nijedne zgrade. Je li ih bilo?”

“Ne bih rekao”, reče Harman. “Ali mislim da smo još na Antarktiku.”

“Gdje?” upita Daeman, a zubi mu zacvokotaše. “Što je ant... antatik?”

“Hladno mjesto na kojem smo danas bili”, reče Ada. Ona je stupila kroz ulazna vrata, ostavivši druge u mraku na trenutak. Oni su se požurili sustići je i šcucuriti se iza nje kao guščići. “Ovdje je hodnik”, reče Ada. “Gledajte kako hodate. Pod je od leda i snijega.”

Smrznuti hodnik je vodio do smrznute kuhinje, iz smrznute kuhinje se išlo u smrznuti dnevni boravak s krevetima pod nanosom snijega. Ada je usmjerila svoju svjetiljku do prozora s trostrukim slojem leda.

“Mislim da znam gdje smo”, prošapta Harman.

“To nije važno”, reče Hannah. “Kako da odemo odavde?”

“Čekaj” reče Ada, spustivši snop svjetla prema ledenom podu tako da su svačija lica bila osvijetljena od odraza svjetla odozdo. “Želim znati gdje misliš da smo.”

“Po priči koju sam čuo, žena koju tražim - Lutajuća Židovka - imala je kuću, dom, na Mount Erberusu,

vulkanu na Antarktiku.”

“U Suhoj Dolini?”, upita Daeman. Mladić se okrenuo da bi gledao mrak iza ga. “Bože, smrzavam se!”

Hannah se pomaknula tako brzo preko leda prema Daemanu da se on zateturao natrag i skoro se poskliznuo.

“Budalo, moraš staviti na glavu kukuljicu svoje termokože”, rekla je. “Moramo svi to učiniti. Prehladit ćemo se ako to ne učinimo. Uz to, gubimo mnogo tjelesne topline kroz našu glavu.” Ona je izvukla zelenu kukuljicu od termokože ispod svoje košulje i navukla je preko glave.

Svi su se požurili učiniti isto.

“Tako je bolje”, reče Harman. “Mogu sada vidjeti. I čuti bolje - slušalice u odjeći umanjuju zvuk vjetra.”

“Rekao si malo prije da je ta žena imala boravište na vulkanu - kod Suhe Doline? Dovoljno blizu za nas da odemo do tamošnjeg faks paviljona?”

Harman je slegnuo ramenima. “Ne znam. Pitao sam se kako se pojavila na Zapaljenom Čovjeku - je li samo hodala do tamo - ali ne znam zemljopis. To bi moglo biti jednu milju ili tisuću milja odavde.”

Daeman je gledao u tamu, ledeni prozori gdje vjetar savija teško lomljiva stakla. “Ne idem odavde”, reče izričito. “Ni zbog kojeg razloga.”

“Barem jednom se slažem s Daemanom”, reče Hannah.

“Ne shvaćam ništa od toga”, reče Ada. “Rekao si da je ta žena živjela ovdje prije - prije životnog vijeka - stoljeća i stoljeća. Kako je mogla...”

“Ne znam”, reče Harman. Posudio svjetiljku od Ade i stao hodati kroz sljedeći hodnik. Zastao je vidjevši bijele rešetke. Dok su ostali gledali, on se vratio u dnevni boravak pod snijegom, podigao najteži komad namještaja da bi ga očistio od leda - težak stol, noge se otrgnuše dok ga je vukao - i hodao natrag da bi lomio za redom ledenice, praveći prolaz kroz snijegom ispunjeni hodnik.

“Kamo ideš?” upita Daeman. “Što vrijedi silaziti tamo. Nikoga nije bilo tamo milijunima godina. Mi ćemo se smrznuti kada...”

Harman je udario nogom da bi otvorio vrata na kraju hodnika. Svjetlo je doprlo iz nje. Također i toplina. Drugo troje su pojurili onako brzo kako se moglo preko opasne površine da bi mu prišli.

Ta soba je bila vrlo nalik sobi iz koje su dofaksirali, prostorija bez prozora i veličine četrdesetak četvornih metara. Ali za razliku od drugih soba, u ovoj je bilo toplo, bila je osvijetljena te bez snijega i leda. I za razliku od drugih soba, ova je bila skoro ispunjena ovalnim metalnim strojem pet metara dugim. Stvar je lebdjela tiho oko metar iznad betonskog poda, a energetsko polje je svjetlucalo kao stakleni baldahin iznad njega na stropu. Na stropu je bilo šest ispupčenja s podstavom od mekanog crnog materijala; svako ispupčenje je bilo dužine ljudskog tijela s dvije kratke ručke za upravljanje ondje gdje bi tre bale doći ruke.

“Ovo mi sliči na nekog tko očekuje nas i još dvoje”, prošaptala je Hannah.

“Što je to?”, reče Daeman.

“Mislim da je to soni... također to zovu AFV” reče Harman, snizivši glas.

“Što?” upita Daeman. “Što ta riječ znači?”

“Ne znam”, reče Harman. “Ali ljudi u Minulom Dobu su običavali letjeti uokolo u njima.” On je dotaknuo energetsko polje; ono se rastavilo slično živi ispod njegovih prstiju, teklo oko njegove ruke, progutalo njegovo zapešće.

“Pažljivo!”, poviče Ada, ali Harman se već bio spustio prvo na koljena i onda na svoj trbuh, onda legao i ušao u crni materijal. Njegova glava i leđa su se samo malo podigli nad savijenom gornjom površinom stroja.

“Fino je”, reče. “Ugodno. I toplo.”

To je ohrabrilo i ostale. Ada se prva uvukla u stroj, ispruživši se na trbuhu i hvatajući se za dva rukohvata. “Je li ovo neka vrsta upravljača?”

“Nemam pojma”, reče Harman dok su se Hannah i Daeman uspuzali na disk i smjestili u vanjska udubljenja, ostavivši dva središnja udubljenja otraga praznima.

“Znaš li kako leti ova stvar?”, upita Ada, malo povisivši glas ovaj put. “Iz knjiga? Iz čitanja?”

Harman je samo odmahnuo glavom.

“Onda što radimo na ovom?”, upita Ada.

“Eksperimentiramo.” Harman je okretao vrh svog desnog rukohvata. Tamo je bilo jedno crveno dugme. On ga je pritisnuo.

Zid ispred njih je nestao kao da je bio otpuhan u antarktičku noć. Hladan vjetar i leteći snijeg je meo oko njih u zasljepljujućoj imploziji, kao da je zrak u sobi bio isisan, a oluja se vratila natrag na svoje mjesto.

Harman je otvorio svoja usta da bi rekao “držite se”, ali prije no što je to mogao izgovoriti, soni je iskočio iz sobe nemogućom brzinom, pritiskujući dna njihovih čizmi uz metal i učinivši da svatko šcepa svoje rukohvate.

Balon od energetskog polja preko njihovih glava održao ih je u životu dok je soni, AFV, ta stvar, izletjela iz bijelog vulkana s njegovom ledenom korom i raspršenim zgradama uz njegovu padinu prema moru. Leće za noćni vid u kukuljicama termokoža su im pokazale crnogoričnu šumu uz obalu pretvorenu u led i smrt, odbačenu i staru nagomilanu robotsku opremu uz liniju zaljeva, i onda bijelo more - smrznuto more.

Soni ih je podigao na oko tristo metara iznad smrznutog mora i jurio je sve dalje od kopna prema smrznutom moru.

Harman je oslobodio jedan rukohvat dovoljno dugo da aktivira smjerokaz na svome dlanu. “Sjeveroistok”, reče ostalima preko komunikatora u odjeći.

Nitko nije odgovorio. Svi su bili prilijepljeni u ležaje i tresli se prejako da bi mogli davati svoje komentare o smjeru kojim ih je stroj nosio u smrt.

Ono što Harman nije rekao na glas je bilo da ako su stare karte koje je bio proučavao bile točne, nije bilo ničeg u tom smjeru tisućama kilometara. Ničeg.

Nakon desetak minuta leta soni je počeo gubiti visinu. Prošli su iznad leda i sada su nadlijetali crnu vodu posutu ledenim bregovima.

“Što se događa?”, upita Ada. Ona je mrzila podrhtavanje svog glasa. “Je li to zbog energije... goriva... što god se već koristi?”

“Ne znam”, reče Harman.

Soni se spustio na samo tridesetak metara iznad vode. “Pogledajte”, viknula je Hannah. Podigla je ruku sa svog rukohvata prema točki ispred njih.

Odjednom su leđa nečeg golemog, živog, od starosti naboranog čvrstog tijela, razbila hladno more, njegova toplina sisavca je isijavala radijaciju sličnu arterijskoj krvi u njihovom noćnom pojačalu vida. Voda je šiknula visoko prema njima i Harman je namirisao ribu na svježem zraku koliko je to energetsko polje dopuštalo. “Što...”, reče Daeman.

“Mislim da se to zove... kit, mislim da se tako izgovara... ali sam mislio je izumro prije jednog tisućljeća”, reče Harman.

“Možda su ga posthumanci doveli natrag”, reče Ada preko njihove interne veze u odjeći.

“Možda.”

Odletjeli su dalje prema moru, uvijek smjer istok-sjeveroistok, i nakon nekolikih minuta, budući da je soni održavao visinu, četvoro putnika se počeše malo opuštati, prilagođujući se, kao ljudi koji su to činili od pamtivijeka u čudnoj novoj situaciji. Harman se okretao na svojoj strani i pogledao gore u sjajne zvijezde koje su se pomolile između razbacanih oblaka kada ga je Ada trgnula uzviknuvši: “Pogledajte! Ispred!”

Velik ledeni brijeg pojavio se na tamnom obzora i soni je letio ravno prema njemu. Stroj je nadlijetao i druge ledene bregove u moru, ali ne te veličine - ovaj se protezao kilometrima na obje strane kao svjetlucav plavo-bijeli zid u njihovom noćnom pojačalu vida - i ne tako visok - bilo je očito da je vrh te monstruozne stvari bio viši nego njihova sadašnja visina leta.

“Što da radimo?”, upita Ada.

Harman je odmahnuo glavom. Nije znao kojom brzinom leti soni - nitko od njih nikada nije putovao brže nego što mogu ići vojniksom koji vuče kolica - ali je ta brzina bila dovoljna, znao je, da će pri sudaru poginuti.

“Imate li drugih kontrola na rukohvatu?”, upita Hannah. Njezin glas je bio čudno miran.

“Ne”, reče Harman.

“Mogli bismo iskočiti”, reče Daeman iza i lijevo od Harmana. Soni se nagnuo malo dok je Daeman ispružio koljena i lakte, samo je njegova glava bila unutar balona energetskog polja.

“Ne”, reče Harman, izgovorivši slog vrijedan štovanja. “Ne biste živjeli više od trideset sekundi u tom moru, čak i ako biste preživjeli pad.... ako ne vjerujete, pokušajte.”

Daeman se opet sagnuo prema svom trbuhu.

Soni nije usporio niti promijenio pravac. Gromada ledenog brijega - Harman je pretpostavljao da je bio barem tri kilometra širok - bila im je bliža i sve veća. Harman je procijenio da se uzdiže najmanje stotinu metara nad morem. Udarit će u njegovu hladnu površinu hladnu površinu na trećini visine.

“Zar se ništa ne može učiniti?”, reče Ada, što se činilo više kao izjava nego kao pitanje.

Harman je svukao svoju kukuljicu i pogledao u Adu. Hladan zrak se nije činio tako lošim unutar njihovog energetskog polja. “Mislim da ne možemo”, reče. “Žao mi je.” Ispružio je svoju desnu ruku da bi dohvatio njezinu lijevu. Ona je svukla svoju kukuljicu na termokoži otkrivši svoje oči. Ada i Harman su isprepleli svoje prste nekoliko sekundi.

Nekoliko stotina metara prije sudara, soni je usporio i povećao visinu. Preletio je iznad gornjeg ruba ledenog brijega na visini od samo tri metra, zakrenuo nadesno i oni poletješe u smjeru juga iznad ledene površine.

Nakon kratkog vremena, soni je usporio, lebdjeli su na mjestu i sletjeli na površinu ledenog brijega, uz snježno šištanje ispod njegovog zagrijanog dna.

Harman i ostali su ležali tamo gdje su bili neko vrijeme u tišini, držeći se za rukohvate i ne iznoseći ono o čemu su mislili.

Balon energetskog polja je nestao i odjednom su strašna hladnoća i vjetar udarili u Harmanovo lice. On je žurno navukao svoju kukuljicu, pogledavši Adu koja je učinila isto.

“Trebali bismo napustiti ovu stvar prije nego nas odluči odvesti negdje drugdje”, reče Hannah tiho na komunikator.

Uspravili su se. Vjetar ih je gurao da su gubili ravnotežu, popuštao, gurao ih opet. Vodena prašina na moru nošena vjetrom šibala je njihovu vanjsku odjeću i kape.

“Što sada?” prošaptala je Ada.

Kao odgovor, dvored crvenih infracrvenih farova je žmirkao, označivši tri metra širok i stotinjak metara dug put od soni prema... ničemu.

Hodali su zajedno, držeći se međusobno da ostanu uspravno na vjetru. Da nije svjetlilo tako sjajno u njihovoj noćnoj vizuri, oni bi okrenuli leđa prema vjetru i bili izgubljeni u nekoliko sekundi - izgubljeni dok su kročili uz rub ledenog brijega nekamo udesno.

Put je završavao u jednoj rupi u ledenom brijegu. Stube bijahu usječene u ledu i gubile se prema drugom crvenom svjetlu daleko ispod.

“Hoćemo li?”, reče Hannah.

“Imamo li drugog izbora?” upita Daeman.

Stube su bile skliske ispod njihovih običnih čizma, ali nekakvo uže bilo je pričvršćeno na desni zid metalnim klinovima i omčama, i četvorka se pridržavala uz njega dok se spuštala. Harman je izbrojio četrdeset stuba do završetka stubišta u zidu leda. Ne, stube su se nastavljale desno prema dolje - pedeset stuba ovaj put - onda lijevo dolje opet za pedeset više, za cijelog spuštanja svijetlile su svjetiljke u razmaku infracrvenim hladnim sjajem u ledu.

Na dnu stubišta, hodnik je vodio duboko u ledeni brijeg, put je sada bio osvijetljen zelenim i plavim hladnim svjetlom kao i crvenim. Kad bi došli do raskrižja, jedan pravac bi bio uvijek taman, a drugi osvijetljen. Jednom su se verali polako uzlaznim hodnikom; drugi put su silazili tridesetak metara ili više. Zavoji, križanja i pravci su postali kao u labirintu i stvarali su zbrku.

“Netko nas očekuje”, prošaptala je Hannah.

“Računala sam na to”, reče Ada.

Ušli su u širok hodnik, možda trideset metara širine, ledeni strop je bio oko deset metara visok, različiti ulazi nalazili su se u zidovima iza kojih su se nalazila ledena stubišta, pod je bio na raznim razinama. Grijači na postoljima su sjajili narančasto i bili su tamo raznovrsni izvori svjetla, zabodeni u zidove, pod i strop. Na jednoj od niskih platformi ležalo je ono što je izgledalo da je presvučeno životinjskim krznom, jastuci i stolić sa zdjelama u kojima je bila hrana, te vrčevi i pehari s pićem. Četvorka se okupila oko stola, ali je gledala dvojbeno u njegov sadržaj.

“U redu je”, reče ženski glas iza njih. “Nije otrovano.”

Žena je ušla kroz visoka ledena vrata blizu platforme i sišla meandrom stuba prema njima. Harman je imao vremena zapaziti ženinu kosu - sivo-bijelu, skoro nepoznat izbor osim kod nekoliko nastranih ljudi - i njezino lice: izbrazdano borama kako je to i Daeman bio govorio. Ovako staru ženu nitko od njih - osim Daemana na zadnjem Zapaljenom Čovjeku - nikada nije vidio, i ostavila je dojam čak i na Harmana s njegovih devedeset i devet godina.

Osim očito visoke dobi, žena je bila dovoljno privlačna. Koračala je snažno i nosila uobičajenu plavu tuniku, hlače od rebraste tkanine i čvrste čizme, samo je malo ekscentrično izgledao njen crveni vuneni ogrtač preko ramena. Izrez na ogrtaču je bio zamršen, nije bio jednostavno preklopljen. Kad je stupila na platformu nekoliko metara od njih, Harman je primijetio tamni metalni predmet u njezinoj desnoj ruci.

Kao da je primijetila da uređaj prvi put vide, ona ga je podigla prema njima. “Zna li netko što je ovo?”

“Ne”, rekoše Daeman, Ada i Hannah u tihom zboru.

“Da”, reče Harman. “To je nekakvo oružje iz Minulog Doba.” Ostalo troje ga je pogledalo. Oni su vidjeli oružja u torinskim predstavama- mačeve, koplja, štitove, lukove i strijele - ali ništa tako strojno složeno kao ta tupa crna stvar.

“Točno”, reče žena. “Ovo se zove pištolj i može samo jedno - ubiti.” Daeman je zakoračio prema starici.

“Hoćete li nas ubiti? Jeste li nas sve doveli ovamo zato da nas ubijete?”

Starica se nasmijala i stavila oružje na stol, tik iza zdjele naranči.”Zdravo, Daeman”, reče. “Lijepo je vidjeti te opet, iako nisam sigurna da bi me se sjetio od našeg zadnjeg sastanka. Bio si prilično prednjačio u napijanju.”

“Ja se tebe sjećam, Savi”, reče Daeman hladno.

“Svi vi”, nastavi starica,”Hannah, Ada, Harman... dobro ste došli. Ti si bio vrlo uporan u traganju, Harman.”

Ona je sjela na krzna, dala znak i, redom, četvorka je sjela oko niskog stolića s njom. Savi je uzela jednu naranču, ponudila je, i stala je ljuštiti oštrim noktom, ali su ostali odbili.

“Mi se nismo sreli”, reče Harman. “Kako znaš moje ime... naša imena?”

“Ostavio si priličan trag za sobom - čime ćeš počastiti ljude ovih dana, Harman Uhr?”

“Trag?”

“Otišao si daleko od faks-čvora tako da su te vojniksi morali slijediti. Naučio si čitati. Pretraživao u nekoliko preostalih knjižnica u svijetu... uključujući Adinu.” Ona je kimnula u smjeru Ade, a mlada žena je kimnula zauzvrat.

“Kako znate da su me vojniksi svuda slijedili?”, upita Harman.

“Vojniksi nadziru svakog neobičnog”, reče Savi. Ona je razdvojila naranču u kriške, stavila ih na četiri lanene salvete i ponudila ih. Sve četvoro je uzelo ovaj put. “Ja nadzirem tebe”, dopunila je promatrajući Harmana.

“Zašto?” Harman je pogledao kriške i set salveta na stolu. “Zašto me uhodite? I kako?”

“Dva različita pitanja, moj mladi prijatelju.”

Harman se morao nasmiješiti na to. Nitko tko ga je poznavao nije ga nazvao mladim već dugo vremena.

“Onda odgovorite na prvo”, reče. “Zašto ste me uhodili?”

Savi je pojela drugu krišku naranče i polizala svoje prste. Harman je primijetio da Ada fascinirano promatra staricu, gledajući njezine izborane prste i stare, mrljama išarane ruke. Ako je Savi i primijetila da je ona pažljivo promatra, ignorirala je to. “Harmane... mogu li ispustiti ono Uhr?” Nije čekala na odgovor, već je nastavila: “Harmane, ovog trenutka ti si jedino ljudsko biće na Zemlji, u populaciji od više nego tristo tisuća duša... jedino ljudsko biće osim mene... koje zna čitati pisani jezik. I koje to želi.”

“Ali...”, započe Harman.

“Tristo tisuća ljudi?” prekide ga Hannah. “Ima nas milijun. Uvijek nas je bio milijun.”

Savi se nasmijala i odmahnula glavom. “Draga moja, tko ti reče da sada milijun ljudskih bića živi na Zemlji?”

“Pa... svi... Mislim, svi to znaju...”

“Točno”, reče Savi. “Svi znaju. Ali nema mehanizma koji prebrojava populaciju.”

“Ali kad se netko uznese do prstena...”, nastavi Hannah, pokazavši svoju zbunjenost.

“Drugo dijete smije biti rođeno”, dodala je Savi. “Da. To sam zapazila da je bilo tijekom zadnjeg tisućljeća otprilike. Ali nema vas milijun u populaciji. Mnogo vas je manje.”

“Zašto bi nas posthumanci lagali?”, upita Daeman.

Savi je podigla jednu obrvu. “Posthumanci?. Ah, da... posti. Jesi li nedavno razgovarao s nekim postom, Daeman Uhr?

Daeman mora da je smatrao to pitanje retoričkim; nije odgovorio.

“Ja sam razgovarala s posthumancima”, Savi reče tiho.

Ovo je natjeralo ostale da ušute. Iščekivali su u tišini. Takav su ostavljali dojam - barem Harman i Ada - doslovno su bili bez daha. “Ali to je bilo davno”, reče starica, govorila je tako tiho da su se drugi primakli bliže da bi je čuli.” Vrlo davno. Prije konačnog faksiranja.” Njezine oči, zapanjujuće sivo-plave boje samo trenutak prije, sada su izgledale mračne, rastresene.

Harman je odmahnuo glavom. “Ja sam bio onaj koji je čuo priču oko tebi - o Lutajućoj Židovki, posljednjoj iz vaše Minule Dobi - ali ne razumijem. Kako možeš živjeti nakon tvoje Pete Dvadesetice?”

Ada je trepnula očima zbog Harmanove sirovosti, ali Savi, činilo se, nije na to obratila pažnju. “Prije svega, taj stogodišnji životni vijek se relativno nedavno pojavio u čovječanstvu, dragi moji. To je nešto što su posti smislili tek nakon konačnog faksiranja. Tek nakon što su sve pokvarili - našu budućnost, budućnost Zemlje - u tom katastrofalnom konačnom faksiranju. Tek nekoliko stoljeća kasnije, devet tisuća jedna stotina i trinaest mojih postrubikonskih ljudi su bili faksirani u neutrinsku struju - da se nikad ne vrate, iako su im posti obećali da će se vratiti - tek nakon tog... genocida... su ti vaši dragi posthumanci obnovili jezgru populacije vaših predaka i došli na zamisao o stotinu godina i na teoretsku populaciju od milijun ljudi...”

Savi je zastala i udahnula. Bila je očito uzbuđena. Udahnula je i dala znak prema vrčevima za piće na stolu.

“Ja pijem ovdje čaj, ako ste zainteresirani. Ili vrlo jako vino. Uzet ću nešto vina.” Tako je i učinila, ulila malo vina drhtavim rukama. Pokazala im je na njihove pehare. Daeman je odmahnuo glavom. Hannah i Ada su uzeli čaj. Harman je prihvatio pehar crnog vina.

“Harmane”, progovorila je Savi, sada mirnije, “postavio si mi dva pitanja prije no što sam skrenula s teme. Prvo, zašto sam te nadzirala. Drugo, kako sam opstala tako dugo vremena. Odgovor na tvoje prvo pitanje je da sam zainteresirana za ono što vojnikse interesira i što ih alarmira, a oni su zainteresirano alarmirani tvojim ponašanje tijekom prošlih desetljeća...”

“Ali zašto bi me vojniksi primjećivali i brinuli o meni...?”, započe Harman.

Savi je digla jedan prst. “Na tvoje drugo pitanje, mogu odgovoriti da sam opstala tijekom tih prošlih stoljeća prespavavši mnogo vremena i skrivajući se kad se probudim. Kada se krećem, to je ili sonijem - vi ste uživali na njemu danas - ili tako što hodam, planinarim između faks-čvor paviljona.”

“Ne shvaćam”, reče Ada. “Kako možeš planinariti između faks-čvorova?”

Savi je ustala. Ostali ustadoše s njom. “Znam da je ovo bio naporan dan za vas, mladi moji prijatelji, ali mnogo toga je ispred vas ako odlučite slijediti me. Ako ne želite, soni će vas vratiti do najbližeg faks-čvor paviljona... u ono što je bilo Afrika, mislim. Izbor je vaš.” Ona pogleda u Daemana. “Svatko ponaosob mora izabrati.”

Hannah je popila svoj čaj do kraja i spustila svoj pehar. “A što ćeš nam pokazati ako bismo te slijedili, Savi Uhr?”

“Mnogo toga, dijete moje. Ali prije svega, pokazat ću vam kako ćete letjeti i posjetiti mjesta za koja nikad niste čuli... mjesta o kojima nikad niste sanjali.”

Četvoro se pogledalo međusobno. Harman i Ada su kimnuli jedno drugom, pristajući da će slijediti tu ženu. Hannah reče: “Da, računajte i na mene.”

Daeman se na trenutak činio da je utonuo u misli o izboru. Onda reče: “Ići ću. Ali prije toga, želio bih nešto od tog jakog vina nakon svega.” Savi mu je napunila pehar.

14. U niskoj stazi oko Marsa

Mahnmut je resetirao svoj sustave i obavio brzu procjenu šteta. Nisu bile onesposobljene ni njegove organske ni njegovi kibernetske komponente. Eksplozija je prouzročila nagli gubitak tlaka u tri prednja balastna tanka, ali dvanaest ih je ostalo čitavih. Provjerio je unutarnje satove; bio je bez svijesti manje od trideset sekundi prije resetiranja i bio je još uvijek spojen virtualno sa svojom podmornicom preko uobičajenih frekvencija. Crna Dama je izvijestila o divljem prevrtanju, o nekim manjim oštećenjima trupa, o preopterećenju sustav za nadzor, o temperaturi trupa iznad točke vrelišta, a imala je i niz drugih pritužbi, ali nije bilo ničeg što je zahtijevalo Mahnmutovu trenutnu pažnju. On je ponovno uključio video, ali sve što je mogao vidjeti bio je do crvenila užareni teretni prostor svemirskog broda, otvorena vrata, i - kroz ta vrata - padajuće zvijezde.

Orphu?

Nije bilo nikakvog odgovora na zajedničkoj liniji niti na bilo kojoj usko-snopoj vezi niti na maserskom kanalu. Čak ni smetnji nije bilo.

Hermetička vrata su bila i dalje otvorena. Mahnmut je zgrabio osobni mlazni komplet i namotaj neraskidivog užeta od mikrovlakna te izašao kroz hermetička vrata, boreći se s vektorskim silama prevrtanja, grabeći rukohvate, zahvaljujući svom desetljetnom radnom iskustvu u dubokim morima. U trupu svoje podmornice je provjerio jesu li vrata teretnog odjeljka potpuno otvorena, procijenio koliko prostora mu treba, i onda zgrabio neke od Korosovih brižljivo sklopljenih strojeva nasumce i izbacio ih iz podmornice, iz raspadnutog svemirskog broda, kotrljajući ih dalje kroz grude rastaljenog brodskog metala i sjajnu plazme. Mahnmut nije znao je li izbacio i oružje masovnog uništenja koje je Koros bio planirao prenijeti na površinu - na mojem brodu! mislio je Mahnmut s istom uvrijeđenošću koju je bio osjećao ranije - ni je li izbacio opremu koja bi mu trebala da opstane ako ikada stigne na Mars. U tom trenutku nije se brinuo. Trebalo mu je prostora.

Privezavši uže za alke na trupu Crne Dame Mahnmut je izašao u svemir, pazeći da se ne sudari s vratima razbijenog broda. Vani, i na sigurnih stotinjak metara od broda koji se i dalje prevrtao, on se okrenuo da bacio prvi pogled na oštećenja.

Bilo je gore nego što je bio mislio. Kako je Orphu bio opisao, cijeli pramac svemirskog broda je bio uništen - kontrolna soba i desetak metara u smjeru krme. Uništen kao da ga nikad nije ni bilo. Samo plamteći i rašireni oblak plazme oko pramca pokazivao je gdje su Koros III. i Ri Po bili. Ostatak brodskog trupa se razbio i sad je bio u dijelovima. Mahnmut bi mogao samo nagađati kakve bi bile katastrofalne posljedice da fuzijski motori, tankovi s vodikom, Matloff/Fennellv sabirnica i druga pogonska sredstva nisu bili odbačeni mnogo prije ovog napada. Druga eksplozija zasigurno bi pretvorila u plin Orpha i njega.

Orphu?. Mahnmut je sada upotrijebio radio i uskopojasnu vezu, ali reflektorska antena je bila oštećena i veza se nije mogla uspostaviti.

Pokušavajući izbjeći šrapnele, komadiće sjajnog metala, i, najgore od svega, oblak širece plazme, dok se držao labavo za konop tako da ga ne zavitla prevrtanje broda, Mahnmut je upotrijebio svoje potisnike da dopre do trupa broda. Prevrtanje je bilo sada žestoko - zvijezde, Mars, zvijezde, Mars - tako da je Mahnmut morao zatvoriti oči i upotrijebiti radar u svojoj opremi da nađe put oko trupa.

Orphu je bio još uvijek u svojoj kolijevci. Na trenutak Mahnmut je bio radostan - radar je pokazao da je njegov prijatelj netaknut i čitav - ali onda je pokrenuo oči i vidio pokolj.

Eksplozija koja je bila uništila pramac također je potpuno spalila i slomila gornji trup broda sve do mjesta gdje se Orphu nalazio, a - dok je Ionac izvještavao - njegov teški leđni oklop napukao je i pocrnio za trećinu njegove dužine. Orphovi prednji manipulatori su uništeni. Njegova prednja antena za zajedničku liniju je nedostajala. Njegove oči su stradale. Pukotine su se završavale tri metra od Orphovog gornjeg oklopa.

“Orphu!” pozvao je Mahnmut preko uskog snopa.

Ništa.

Koristeći svaki megabajt svojih računalnih mogućnosti, Mahnmut je izmjerio uključene vektore te uz pomoć mlaznica odletio do gornje oplate. Svih deset mlaznica palilo su u mikrotrenucima kako bi prilagodile njegovu opasnu putanju dok se nije našao na metar od oplate broda. Izvukao je k-alat iz pojasa i ispucao harpun u trup, a onda omotao svoje uže oko njega osiguravši se da se neće zaplesti. Morat će se osloboditi za minutu.

Čvrsto povukavši uže, njišući se poput klatna, Mahnmut se u luku baci prema stražnjem dijelu Orphove kolijevke - iako bi izraz sprženi krater sada bolje opisivao nazupčenje na oplati.

Viseći na Orphovom oklopu dok su se njegove kratke noge divlje njihale, Mahnmut pljesne svojega prijatelja odmah iza mjesta gdje su mu se nalazile oči.”Orphu?”

“Manhmute?” Orphov glas bio je napuknut, ali snažan. Ponajviše je bio iznenađen. “Gdje si? Kako me primaš? Moja zajednička veza ne radi.”

Mahnmut osjeti onu vrstu radosti koju su samo rijetki Shakespeareovi likovi ikad postigli. “U dodiru sam s tobom. Čvrstom vezom. Izvući ću te odavde.”

“To je idiotski!”, zahučao je Iončev glas. “Ja sam beskoristan. Ja ne...”

“Šuti” objasnio je Mahnmut. “Imam uže. Moram te vezati. Gdje...”

“Zubac u obliku petlje je oko dva metra od mojeg paketa sa senzorima”, reče Orphu.

“Ne, nema ga.” Mahnmutu je bila mrska zamisao o ispucavanju harpuna u Orphovo tijelo, no on bi to učinio ako bi morao.

“Dobro ...” počeo je Orphu i zastao na nekoliko užasnih sekundi tišine očigledno upijajući razmjere vlastitih ozljeda. “Onda iza. Najdalje od mjesta udara. Odmah iznad vijenca potisnika.”

Mahnmut nije svojem prijatelju rekao da niti vanjskih potisnika nije bilo. Odgurnuo se unatrag, pronašao alku i svezao uže od mikrovlakana u neraskidivi čvor. Ako je bila i jedna stvar koju je moravek Mahnmut imao zajedničku s ljudskim mornarima koji su mu tisućljećima prethodili na morima Zemlje, bilo je to znanje kako svezati dobar čvor.

“Drži se”, reče Mahnmut preko čvrste veze. “Povući ću te. Ne brini se ako izgubimo vezu. Sada djeluje dosta vektora sila.”

“To je ludo!”, vrisnuo je Orphu čiji je glas preko čvrste veze bio još uvijek škripav. “U Crnoj dami nema mjesta, a ja ti ne mogu biti od pomoći ako me i dovedeš tamo. Nemam više ništa čime bih se držao.”

“Tišina”, reče Mahnmut. Glas mu je bio miran. Dodao je: “Prijatelju moj.”

Mahnmut je pokrenuo sve svoje mlaznice, otpuštajući za to vrijeme uže harpuna. Mlaznice su podigle Orpha i izvukle ga iz njegove kolijevke na oplati. Prevrtanje broda učinilo je ostalo, zanjihavši oba moraveka sto metara van i dalje od broda.

Dok su mu delta-v izračuni zamagljivali vidno polje, a Mars i zvijezde još uvijek svake dvije sekunde izmjenjivali mjesta, Mahnmut je dopustio da se uže olabavi, a onda je - koristeći energiju nerazumnom brzinom - palio potisnike tako da je parirao prevrtanje broda i povlačio se uzduž dugog užeta do Crne dame.

Orphova masa bila je znatna, a njezinu vuču pogoršavalo je prevrtanje, no uže je bilo neraskidivo, a u tom trenutku bila je to i Mahnmutova volja. Povlačio ih je vitlom sve bliže otvorenom okviru podmornice koja ih je čekala.

Svemirska letjelica počela se raspadati od naprezanja. Dijelovi krme pucali su i letjeli prema Mahnmutu koji je visio s Orphove obloge. Dvije tone metala promašile su glavu malog moraveka za manje od pet metara. Mahnmut ih uvuče unutra.

Nije bilo koristi. Brod se raspadao oko Crne dame, a eksplozije su nastavile cijepati brodsku oplatu dok su reakcijski plinovi i unutrašnje komore pod tlakom popuštale. Mahnmut neće uspjeti doći do podmornice prije negoli i ona bude rastrgana.

“U redu”, mrmljao je Mahnmut. “Brijeg mora doći Muhamedu.”

“Što?”, vikao je Orphu koji je po prvi put zvučao uzbuđeno.

Mahnmut je bio zaboravio da je čvrsta veza i dalje bila funkcionalna. “Ništa. Drži se.”

“Kako da se držim prijatelju moj? Svi moji manipulatori i ruke su otišli. Ti se držiš za mene'.'

“Upravo tako”, reče Mahnmut i ispali sve potisnike koje je imao, trošeći energetske zalihe brzo tako da je morao posegnuti i za rezervom u slučaju nužde.

Radilo je. Crna dama pojavila se iz okvira mračnog broda samo nekoliko sekundi prije no što se utroba svemirske letjelice počela raspadati.

Mahnmut se otisnuo dalje gledajući kako grude otopljenog metala pršte po Orphovoj teško iskrzanoj oblozi.

“Žao mi je”, prošaptao je Mahnmut dok je koristio svoje posljednje gorivo da odvuče podmornicu koja se prevrtala dalje od raspadajućeg svemirskog broda.

“Zbog čega ti je žao?”, upita Orphu.

“Nema veze”, dahtao je Mahnmut. “Reći ću ti kasnije.”

Cimao je, gurao, stiskao i zapravo moravečki teglio krupnog lonca u gotovo praznu poluotvorenu komoru za koristan teret. Bilo je bolje u tami komore - Mahnmut više nije imao vrtoglavicu od zvijezda/planeta/zvijezda/planeta koji su se divljački okretali. Ugurao je svojega prijatelja u glavnu nišu za korisni teret i aktivirao prilagodljive spone.

Orphu je sada bio na sigurnom. Bilo je vjerojatno da su sve troje - Crna dama i dva moraveka - bili osuđeni na propast, no ipak će sa svojim postojanjem zajedno završiti. Mahnmut je spojio komunikacijske priključke podmornice s čvrstom vezom.

“Za sada si siguran”, prodahtao je Mahnmut osjećajući da se organski dijelovi njegova tijela približavaju preopterećenju. “Sada ću presjeći svoju čvrstu vezu.”

“Što...” počeo je Orphu no Mahnmut je morao presjeći prijenosnu liniju i povući se rukama do zračne ustave komore za koristan teret. Još je uvijek kružila.

Posljednjom snagom uvukao su uz vakuumom ispunjeni unutrašnji hodnik do zračne komore i zatvorio poklopac, no nije stavio komoru pod tlak nego se spojio na priključak za životnu podršku. O2 je potekao. U zajedničkoj liniji se čulo šištanje statike. Brodski su sustavi prijavljivali štetu koja je bila u tijeku, no koja se mogla preživjeti.

“Još si tamo?”, pitao je Mahnmut.

“Gdje si ti?”

“U svojoj upravljačkoj prostoriji.”

“Kakvo je stanje, Mahnmute?”

“Brod se praktički raspao na komade. Podmornica je manje-više netaknuta, uključujući omotač i potisnike na pramcu i na krmi, no ja nemam pojma kako se njima upravlja.”

“Kako se upravlja?” Tada je Orphu očito svanulo. “Svejedno ćeš pokušati ući u Marsovu atmosferu?”

“Kakvog izbora imamo?”

Protekla je cijela sekunda ili dvije u tišini dok je Orphu razmišljao o tome. Napokon reče: “Slažem se. Misliš li da možeš uletjeti s ovom stvari u atmosferu?”

“Izgledi su nula nula”, reče Mahnmut zvučeći skoro razdragano. “Prebacit ću ti onaj upravljački softver što ga je Koros stavio i prepustit ću tebi da nas odvezeš.”

Preko čvrste veze začula se ona buka nalik na kihanje, iako je Mahnmutu bilo teško povjerovati da se njegov prijatelj smijao baš u tome trenutku.

“Ti se dakako šališ. Ja sam slijep - ne samo da mi nedostaju oči i kamera nego mi je spaljena cijela optička mreža. Sav sam u neredu. Zapravo, ja sam komad mozga u rastrganoj košari. Reci mi da se šališ.”

Mahnmut je preuzeo programe koje su podmoričine baze podataka imale o vanjskim dodatnim potisnicima, padobranima - cijeli kriptički krš. Aktivirao je sve kamere na podmorničinoj oplati, no morao je pogledati u stranu. Prevrtanje je bilo jednako strašno kao i prije, izazivajući jednaku vrtoglavicu. Mars je ispunjavao vidno polje. Sada - polarna kapa, plavo more, polarna kapa, plavo more, malo crnog svemira, polarna kapa - od samog promatranja Mahnmutu se smučilo. “Evo”, reče kad je preuzimanje završilo. “Ja ću biti tvoje oči. Dat ću ti sve navigacijske podatke koje podmornica može izvući iz potisnikovih softvera. Ti nas stabiliziraj i odvezi dolje.”

Ovaj puta nije bilo zabune u pogledu grmljavinskog smijeha. “Naravno, zašto da ne”, reče Orphu. “Do vraga, sam pad će nas ubiti.”

Na Orphovu komandu, prsteni potisnika na Crnoj kraljici počeli su izbacivati mlazove.

15. Polja Ilija

Diomeda je doslovno unijela u bitku Atena, u ratnoj opremi, s ogrtačem, na konju, dojurivši da napadne Aresa.

Nikad nisam vidio nešto takvo. Prvo, Afroditu je ranio ojačani Argejac, Tidejev sin, a sada je sam bog rata bio pozvan na dvoboj s Diomedom. Aristeia s bogom. Nevjerojatno.

Ares je, po svom običaju, obećao Zeusu i Ateni danas da će pomagati Grke, a sada, je potaknut podsmijehom Apolona i vlastitom izdajničkom prirodom, stao je napadati Argejce bez milosti. Upravo je bio ubio Perifa - Ohesijeva sina, najboljeg borca medu Grcima iz Etolije - i dok je skidao njegovu odoru pogledao je gore i vidio dvokolicu koju vozi Atena prema njemu. Božica je sakrivena pod plaštem mraka.

Ares mora znati da neki bog ili božica vozi dvokolicu, ali on ne pokušava vidjeti kroz maskirni oblak; on je silno željan ubiti Diomeda.

Bog udari prvi, baca svoje koplje s točnošću kakvu samo bog može postići. Koplje poleti uvis i preko ograde dvokolice, hita ravno u Diomedovo srce, ali Atena se pomoli iz svog oblaka mraka i gurne ga u stranu. Na čas, sve što Ares može učiniti je zuriti u nevjerici u svoje koplje koje su bogovi izradili, a koje leti uzalud, da bi se njegov vrh od volframa zabio u stjenovito tlo.

Sada, dok dvokolica klopoće, na Diomedu je red; on se nagne i izbaci svojom pojačanom energijom brončano koplje. Pod utjecajem skrivenog Planckovog polja Palade Atene, ljudsko oružje je prvo probilo energetsko polje boga rata, onda njegov ukrašeni remen te njegovu božansku utrobu.

Ares vrisne od bola, tako da se Afroditin raniji jauk od koga je svijet zadrhtao činio kao šapat. Sjećam se da je Homer opisao taj jauk kao (“Jaukne, kao što devet il' deset tisuća ljudi jeknut u ratu zna zamećuć svađu i borbu.”) Ovaj put to ne treba mijenjati. Drugi puta ovog krvavog dana, obje vojske su zastale u svom mračnom poslu ubijanja, od smrtnog straha zbog tog božanskog krika. Čak je i plemeniti Hektor, u nakani ništa više plemenitoj nego probiti se kroz argejsko meso da bi ubio Odiseja koji je uzmicao, zaustavio svoj napad i okrenuo glavu prema onom dijelu krvave zemlje gdje je Ares bio ranjen.

Diomed iskoči iz dvokolice koju je Atena vozila da završi svoj posao s Aresom, ali bog rata, još savijajući se u božanskom bolu, se promijeni, počne rasti, izgubivši ljudsko obličje. Zrak oko Diomeda i ostalih zbijenih Grka i Trojanaca koji su se borili preko Perifovog, sada zaboravljenog lesa, odjednom se ispuni prljavštinom, ostacima, djelićima tkanine i kože, dok je Ares odbacivao svoje ljudsko obličje i postajao... nešto drugo. Tamo gdje je visoki bog Ares stajao malo prije, sada se digao vrtlog, ciklon crne plazmaenergije, njegov statički elektricitet ispustio se u nasumičnim munjama koje pogađahu i Argejce i Trojance podjednako.

Diomed zastavi svoj napad i ustukne, njegova krvožednost smjesta utihne od bijesa ciklon.

Onda je Ares nestao, teleportirao se sa svojom utrobom koju je držao u svojim rukama umrljanim ihorom, a ratnici se ukočiše skoro kao da su zamrznuti, kao da su bogovi opet zaustavili vrijeme. Ali nisu - ptice su i dalje letjele, prašina se i dalje slijegala, zrak je i dalje strujao. Ova je nepokretnost sada ulijevala strah; ništa više, ništa manje.

“Jeste li ikada vidjeli nešto tako, Hockenberry?” Nightehelserov glas me uplašio. Bio sam zaboravio da je on ovdje.

“Ne”, kažem. Stojimo bez riječi u času kada borba smrtnika kreće iznova, dok Atenino zaogrnuto obličje nestaje iz Diomedove teške dvokolice, i onda napuštam druge skolike. “Idem se preobraziti i vidjeti kako na ovo reagira kraljevska obitelj na zidinama Ilija”, kažem Nightenhelseru prije no što se izgubim iz njegovog vida.

Preobražavanje je bilo u redu, ali to je samo varka da prikrijem svoj pravi nestanak. Skriven prašinom i zbrkom u trojanskim redovima, stavljam kacigu smrti preko glave i aktiviram medaljon te se teleportiram putem ranjenog Aresa, slijedim njegov kvantni trag kroz iskrivljeni svemir prema Olimpu.

Pojavljujem se ne na tratinama Olimpa niti u Dvorani Bogova već u nekom ogromnom prostoru koji više sliči kontrolnoj sobi medicinske klinike krajem dvadesetog stoljeća nego bilo kojem zdanju ili unutrašnjem prostoru koji sam vidio na Olimpu. Tu su skupine bogova i drugi stvorovi vidljivi u sterilnom prostoru, i za pola minute nakon promjene faze zadržao sam dah - još jednom - srce mi lupa dok čekam da vidim da li ovi bogovi i njihovi miljenici mogu otkriti moju nazočnost.

Očito ne mogu.

Ares je na nekakvoj vrsti stola za liječnički pregled s tri humanoidna, ali s ne sasvim ljudska entitetima i sa strojevima koji lebde oko njega i obavljaju medicinske zahvate. Stvorovi bi mogli biti roboti - iako su uglađeniji i više izgledaju organski i strano nego bilo koji roboti koje smo imali u moje vrijeme - i vidim da je jedan započeo intravenoznu infuziju dok drugi prolazi sjajnom ultraljubičastom zrakom preko Aresovog razderanog trbuha.

Bog rata i dalje drži svoja crijeva u umrljanim rukama. Aresov izraz lica pun je bola, straha i ljutnje. On izgleda, drugim riječima, ljudski.

Uz dugi bijeli zid, divovski prozirni valjci se dižu sedam metara ili više i puni su pjenušave ljubičaste tekućine, razne pupkovine, vlakna i... bogova: visoki, tamnoputi, savršenih ljudskih oblika u različitim fazama onoga što bi moglo biti ili rekonstrukcija ili raspad. Vidim izvađene organe, bijele kosti, izbrazdano crveno meso, gnusan bljesak gole lubanje. Ne prepoznajem druge božanske oblike, ali u sljedećem od najbližeg spremnika je Afrodita, gola, očiju zatvorenih, raširene kose, savršenog tijela osim njezinog savršenog zapešća i šake skoro odsječene od njezine savršene ruke. Skupina zelenih crva se kreće u spirali oko ligamenata, tetive i kostiju, ili proždiru ili spajaju šavom ili i jedno i drugo. Pogledam dalje.

Zeus uđe u dugu sobu i kroči prostorom između medicinskih monitora bez brojčanika, pokraj robota umotanih u ono što izgleda da je sintetičko meso, između bogova koji saginju glave i uzmiču u znak štovanja. Za čas, velike božje glave okreću se k meni, sjajne oči ispod sivih obrva gledaju izravno u mene, i znam da sam otkriven.

Čekam da Zeus zagrmi i prospe munje. Ništa. Zeus se okrene - smije li se? - i stane ispred Aresa, koji još sjedi pogrbljeno na medicinskom stolu između lebdećih strojeva i mesom prekrivenih robota.

Zeus stoji pred ranjenim bogom prekriženih ruku, ogrnut togom, spuštene glave, podrezane sijede brade i nepodrezanih sijedih obrva, njegova gola prsa isijavaju brončano svjetlo i snagu, njegovu izražajnu žestinu - više izgleda kao ozlovoljeni školski ravnatelj nego kao zabrinuti otac, rekao bih.

Ares govori prvi. “Oče Zeuse, zar se ne ljutite kad vidite takvo ljudsko nasilje, takav krvavi posao? Mi smo vječni, besmrtni bogovi, ali prokletstvo, mi trpimo ozljede i uvrede - zahvaljujući našim božanskim argumentima i konfliktnoj volji - svaki put kad pokažemo tim smrdljivim smrtnicima malo dobrote. I već je dovoljno loše da se moramo boriti s tim nano-ludim smrtnim kujinim sinovima, gospodaru Zeuse, ali se također moramo boriti s vama”

Ares udahne, krevelji se bolno, i čeka. Zeus ne govori, ali nastavi namršteno gledati kao da je utonuo u misli na riječi boga rata.

“A Atena”, teško je disao ozlijeđeni bog. “Vi ste pustili da ta djevojka ode predaleko, o sine Kronosov. Otkada ste je rodili iz vlastite glave - to dijete kaosa i uništenja - uvijek ste joj puštali na volju, nikad niste priječili njezinu lakomislenost. I sada je ona uzela smrtnika Diomeda kao jednog od njezinih oružja, podbola ga da uništava nas bogove.”

Ares je sada uzbuđen i bijesan. Ispljuvak leti. Mogu još vidjeti plavo-sive navoje njegove utrobe u onom što se čini da je zlatna krv.

“Kao prvo, potaknula je tog... smrtnika da zada udarac Afroditi, probode njezino zapešće, prolije njezinu božansku krv. Pomoćnici iscjelitelja kažu mi da će morati biti u valjku puni dan da se oporavi. Onda je Atena podbola Diomeda da napadne mene - mene, Boga Rata - i njegovo nano-povećano tijelo je bilo dovoljno brzo da me smjesti u spremnik danima ili tjednima, možda bi čak bilo potrebno uskrsnuće, da nisam bio brži. Da je bio uzeo moje srce na vršku svoga koplja, još bih se savijao između ljudskih leševa tamo dolje, oćutio više bola nego što sad ćutim. Pokušavao sam ratovati, ali sam svladan od smrtnikove bronce, slab kao neki duh iz dana naše stare Zemlje i...”

“DOSTA!!!” zaurla Zeus ne samo da zaustavi Aresovu oštru žalopojku, već da ohladi svakog boga i robota u toj prostoriji. “Ne želim više slušati tvoje cviljenje, Arese, ti lažove, dvoličnjače, izdajnički prdežu, bjedniji od svakog čovjeka, a kamoli boga.”

Ares trepne na to, otvori usta, ali - mudro, mislim - nije odlučio prekidati Zeusa.

“Ti cviliš i preseravaš se ovdje zbog te male posjekotine”, podsmjehne se Zeus, raširi svoje moćne ruke, držeći jednu divovsku ruku kao da se priprema ubiti boga rata. “Ti - mrzim te najviše od svih crva izabranih da postanu bogovi kada je došlo vrijeme za našu Promjenu, ti bijedni licemjeru. Ti, kukavice jedna, zaljubljen u smrt i okrutne bitke i krvavi ratni mlin. Nosiš u sebi majčino zlo Aresu, i njezin bijes - priznajem da mogu jedva nadzirati Heru, posebice kada se odluči za neki mali omiljeni projekt koji joj priraste za srce, kao na primjer za koljače Ahejce.”

Aresa kao da Zeusove riječi dvostruko povrijediše, ali mislim da je uzrok bola uistinu lebdeća okrugla robotska stvar koja zašiva njegov trbuh i doima se kao neki industrijski prenosivi šivaci stroj.

Zeus ignorira ministriranje bolničara i krene, dođe na dva metra od mene i okrene se te stane ispred pogrbljenog i iskreveljenog Aresa.

“Nadam se da su majčina podbadanja, Herina brzopletost razlogom da trpiš ovako, o Bože Rata..” Mogu čuti božji sarkazam u Zeusovom glasu. “Najradije bih pustio da što prije umreš...”

Ares je sada izgledao doista šokiran i užasnut.

Zeus se nasmija na reakciju boga rata. “Nisi znao da možemo umrijeti? Umrijeti unatoč rekonstrukciji u valjku i uskrsnuću rekombinacijom gena? Možemo, sine moj, možemo.”

Ares izgleda zbunjen. Stroj je skoro gotov sa šivanjem božanske utrobe i krpanjem mišića i mesa.

“Iscjelitelju!”, poviče Zeus, a nešto visoko i vrlo neljudsko se pojavi iza pjenušave bačve. Stvor je više nalik stonogi nego stroju, s višestrukim udovima, svaki s višestrukim spojevima i crvenim očima kao u muhe, pet metara visokog segmentiranog tijela. Remeni, uređaji i čudni organski djelići vise nanizani oko Iscjeliteljevog divovskog kukcolikog tijela.

“Ti si još moj sin”, govori Zeus kreveljećem bogu rata. Gospodar gromovitog glasa je sada mekši. “Ti si moj sin kao što sam ja sin Kronosa. Ali tvoja majka te gnjavi.”

Ares digne svoju beskrvnu ruku kao da će stisnuti Zeusovu podlakticu, ali stariji bog je ignorirao tu gestu.

“Ali vjeruj mi, Arese. Da si potekao od sjemena nekog drugog boga i postao takvo govnojeduće razočarenje za mene, vjeruj mi kad ti kažem da bih te odavna bacio u onu duboku, tamnu jamu ispod nas gdje se Titani savijaju i dandanas.”

Zeus mahne Iscjelitelju ispred njega i onda se okrene i izađe iz dvorane. Koraknuo sam natrag - a to učiniše i drugi bogovi - dok divovski Iscjelitelj podiže Aresa s pet svojih udova, nosi ga prema praznom spremniku, s raznim vlaknima, pipcima i pupkovinama, i ispusti ga u pjenušavu ljubičastu tekućinu. Čim njegovo lice nestane ispod površine, Ares zatvori oči i zeleni crvi se sjate iz otvora u staklu te stadoše raditi na ozlijeđenim crijevima boga rata.

Odlučim da je vrijeme napustiti ovu prostoriju.

Učim ritam kvantne teleportacije s ovim medaljonom. Prizovi u sjećanje sliku mjesta kamo želiš ići, i s ovim uređajem si tamo. Podešavam sliku mog koledža u Indiani krajem dvadesetog stoljeća. Uređaj ne reagira.

Uzdahnem, podesim skolički studentski dom u bazi na Olimpu.

Skala na medaljonu se mijenja i odmah sam tamo. Pojavljujem se - mada nisam vidljiv zbog hadske kacige - upravo pred vanjskim crvenim-stubama ispred zelenih vrata zdanja od crvenog kamena.

Ovo je bilo prokleto dug dan i sve što želim učiniti je naći svoj ležaj sa svom opremom i odrijemati. Neka Nightenhelser izvijesti Muzu.

Čim sam se nje sjetio, vidim Muzu kako se pojavljuje samo dva metra od mene, kod vrata. Zapanjen sam. Muza nikad nije došla ovamo ranije; mi se uvijek vozimo kristalnim liftom do nje. Siguran da me hadska tehnologija krije, slijedim je u zajedničku sobu.

“Hockenberry!”, ona viče svojim moćnim božanskim glasom.

Mlađi skolik po imenu Blbc, proučavatelj Homera iz dvadeset drugog stoljeća, koji je bilježio noćne promjene u Iliju došao je iz svoje prizemne sobe, širom je otvorio oči i gledao zapanjeno.

“Gdje je Hockenberry?”, pitala je moja Muza.

Blix zatrese glavom, njegova usta ostadoše otvorena. Bio je spavao u boksericama i zaprljanoj potkošulji.

“Hockenberry!”, dozivala je nestrpljiva Muza. “Nightenhelser kaže da je otišao u Ilij, ali on nije tamo. Nije mi podnio izvještaj. Jesi li vidio bilo kojeg skolika koji bilježi dnevne promjene da je došao ovamo?”

“Ne, Božice”, reče jadni Blix, klanjajući se s nekakvom vrstom pokornosti.

“Vrati se u krevet”, reče Muza zlovoljno. Izašla je, izgleda da se spustila prema obali gdje su zeleni ljudi vukli gromade kamenja iz kamenoloma, i onda se teleportirala nekamo praćena tihim naletom zraka.

Mogao bih slijediti njezin trag kroz fazno pomaknut prostor, ali... zašto? Ona očito želi kacigu i medaljon natrag. S Afroditom u bačvi, nestalo je moga poštovanja prema njoj - kladim se da osim Afrodite, samo Muza zna da sam bio opremljen kao uhoda s ovim spravama. A možda čak ni Muza ne zna kako Afrodita planira upotrijebiti me... Uhoditi Atenu i onda je ubiti.

Zašto? Čak i ako su Zeusove teške riječi upućene njegovom sinu Aresu istinite - da bogovi mogu umrijeti istinskom smrću - je li moguće za običnog smrtnika da to može učiniti? Diomed je danas učinio ono što je najbolje mogao da ubije dva boga.

A uspio je samo izbaciti dva boga iz akcije za neko vrijeme, da plutaju u valjcima sa zelenim crvima koji rade na njima.

Odmahujem glavom. Odjednom sam vrlo umoran i vrlo zbunjen. Moj napor da prkosim bogovima samo dvadeset četiri sata je završen. Afrodita će me uništiti, ali sutra.

Kamo ići?

Ne mogu se dugo kriti od bogova, iako je postalo očito da pokušavam. Afrodita će imati moja crijeva za podvezice mnogo ranije. Čim se božica ljubavi vrati sutra u akciju, ona će me vidjeti - naći me. Mogu se teleportirati natrag na bojište ispod Ilija i dopustiti da me Muza nađe. To bi mogla biti moja najbolja odluka. Čak i ako i prisvoji moju opremu, vjerojatno će mi poštedjeti život dok je Afrodita u valjku.

Što mogu izgubiti?

Jedan dan. Afrodita će biti u valjku jedan dan, i nitko od drugih bogova ne može me vidjeti niti naći dok se ona ne vrati. Jedan dan.

U stvari, ostao mi je jedan dan života.

Razmišljajući o tome, napokon sam odlučio kamo ići.

16. Južno polarno more

Četvero putnika je ipak odlučilo objedovati.

Savi je nestala u jednom od svojih osvijetljenih hodnika na nekoliko minuta i vratila se s toplim jelima - piletinom, ugrijanom rižom, paprikama začinjenim karijem i komadima janjetine sa žara. Četvorka je ponešto prezalogajila u Ulanbatu nekoliko sati ranije, i sad su jeli s oduševljenjem.

“Ako ste umorni”, reče Savi, “večeras možete spavati ovdje prije negoli krenemo. U nekima od obližnjih soba ima udobnih mjesta za spavanje.”

Svi su rekli da nisu umorni - prema vremenu Kratera Pariz bilo je tek kasno poslijepodne. Daeman je pogledao oko sebe, progutao komad janjetine sa žara kojeg je dugo žvakao te upita: “Zašto živiš u...?”

Okrenuo se Harmanu: “Kako si to nazvala?”

“Ledeni brijeg”, reče Harman.

Daeman je kimnuo i, žvačući, se okrenuo natrag Savi: “Zašto živiš u ledenom brijegu?”

Žena se nasmijala. “Moglo bi se reći da je ovaj moj dom plod... recimo... nostalgije jedne starice.” Vidjevši da je Harman napeto promatra, dodala je: “Bila sam na svojevrsnom plaćenom dopustu u brijegu poput ovog kad se konačni faks obavio bez mene prije četrnaest životnih razdoblja vama dodijeljenih.”

“Mislila sam da su svi bili pohranjeni tijekom konačnog faksa”, reče Ada. Obrisala je ruke o prekrasnu žućkastosmeđu platnenu salvetu. “Svi milijuni staromodnih ljudi.”

Savi je odmahnula glavom. “Nije riječ o milijunima, draga moja. Bilo nas je tek nešto više od devet tisuća kad su posti izveli svoj konačni faks.

Koliko ja znam, nitko od tih ljudi - od kojih su mnogi bili moji prijatelji - nije bio rekonstruiran nakon Hiatusa. Svi koji smo preživjeli pandemiju bili smo Židovi, znate, zato što smo otporni na rubikonski virus.”

“Što su to Židovi?”, upita Hannah. “Ili što su bili Židovi?”

“Većim dijelom teoretska rasna tvorevina”, reče Savi. “Poluzasebna genetska grupa stvorena kulturalnom i religijskom izolacijom tijekom više tisuća godina.” Zastala je i pogledala četvero svojih gostiju. Jedino je Harman izrazom svog lica ostavljao dojam da zna o čemu ona govori.

“U biti nije važno”, reče Savi tiho. “Ali upravo zbog toga si čuo da se o meni govori kao o 'Lutajućoj Židovki', Harman. Postala sam mit. Legenda. Izraz 'Lutajući Židov'je preživio nakon što se značenje izgubilo.” Ponovno se nasmijala, no vidjelo se da se ne šali.

“Kako to da si propustila konačni faks?”, upita Harman. “Zašto su te posthumanci ostavili po strani?”

“Ne znam. To pitanje sam sama sebi postavljala stoljećima. Možda kako bih poslužila kao... svjedok.”

“Svjedok?”, upita Ada. “Čega?”

“Mnoge čudne promjene su se dogodile na nebu i na Zemlji stoljećima prije i poslije konačnog faksa, draga moja. Možda su posti mislili da bi netko - pa bilo to i samo jedno staromodno ljudsko biće - trebao biti svjedokom svih tih promjena.”

“Mnoge promjene?”, upita Ada. “Ne razumijem.”

“Ne, draga moja, ti to ne možeš razumjeti, zar ne? Ti i tvoji roditelji i roditelji roditelja tvojih roditelja ste poznavali svijet u kojem se naizgled nisu događale nikakve promjene, osim u životima pojedinaca - a i tamo tek stalnim tempom unutar stoljeća koje je svatko imao na raspolaganju. Ne, promjene o kojima govorim se nisu sve događale naočigled sviju, to je sigurno. No Zemlja u ovom trenutku nije Zemlja na kojoj su živjeli izvorni staromodni ljudi i rani posti.”

“Koja je razlika?”, upita Daeman, tonom koji je odavao da ga odgovor zapravo i ne zanima previše. Savi je usmjerila svoje bistre sivo-plave oči prema njemu. “Između ostalog, radi se o tome - što u biti i nije tako značajna stvar, barem kad se usporedi s drugima, no meni je ipak važna - da osim mene nema drugih Židova.”

Pokazala im je kako da dođu do privatnih prostora za obavljanje nužde i savjetovala da ne nose svoje termokože na put.

“Neće li nam biti potrebne?”, upita Daeman.

“Na nekim mjestima će biti hladno”, reče Savi. “No snaći ćemo se. A nakon toga ih više nećete trebati.”

Ada je svukla svoju termokožu i ponovno se smjestila na ležaj u glavnoj sobi, razgledavajući ledene zidove i razmišljajući o svemu ovome, kad se Savi pojavila izašavši iz druge pokrajnje sobe. Starica je nosila deblje hlače, čvršće i više čizme, obrubljenu pelerinu i nisko spuštenu kapu, te je kosu svezala u konjski rep sive boje. Nosila je izblijedjeli ruksak kaki boje koji se doimao teškim. Ada nikad nije vidjela tako odjevenu ženu i bila je opčinjena njenim stilom. Primijetila je da je i inače općenito Savi oduševljava.

Harman je, činilo se, također bio opčinjen, no nečim drugim - oružjem koje je još uvijek izvirivalo iz Savinog remena. “Još uvijek ti je na umu da upucaš nekog od nas?”, upita je.

“Ne”, reče Savi.”Barem ne zasad. No postoji nešto drugo na što će možda trebati zapucati s vremena na vrijeme.”

Bilo je zbilja hladno kad su se uspinjali i izašli iz unutrašnjih prostorija te napredovali prema soniju - vjetar je još uvijek zavijao, a snijeg obilno padao - no stroj je bio topao ispod svog energetskog polja u obliku balona. Savi je zauzela prednje mjesto na kojem je sjedio Harman tijekom prijašnjeg leta, a Ada se smjestila, zavezavši se, desno od nje gdje je i prije bila, te primijetila da se pojavila holografska kontrolna ploča nakon što je Savi rukom prešla preko crnog pokrova koji se nalazio ispod upravljačke ručice.

“Odakle se to stvorilo?”, upita Harman sa svog mjesta lijevo od stare žene. Jedno sjedalo između Daemana i Hannah je još uvijek bilo prazno.

“Ne bi bilo pametno da ste pokušali upravljati sonijem kad ste letjeli ovamo”, reče Savi. Provjerila je jesu li se svi sigurno smjestili u svojim položajima nagnutim prema naprijed; tada je povukla upravljačku ručicu, stroj je zabrujao dubokim tonom, i uzdigli su se oko dvjesto metara vertikalno iznad leda, izveli luping - energetsko polje ih je držalo na mjestu, ali su osjećali kao da je samo zrak stajao između njih i strašne smrti koja bi ih snašla kad bi počeli padati prema plavom ledu i crnom moru daleko ispod njih - i tada se stroj ispravio, nagnuo ulijevo, i strmovito se počeo penjati prema zvijezdama.

Kad je stroj počeo letjeti prema sjeverozapadu velikom brzinom i na velikoj visini, Harman upita: “Može li nas ovo odvesti onamo?” Pokazivao je lijevom rukom, prstima pritisnutim uz elastično energetsko polje iznad sebe.

“Kamo?” uputa Savi, još uvijek koncentrirajući se na holografski ekran ispred sebe. Pogledala je prema gore.

“P-prsten?”

Harman je gotovo ležao, buljeći u polarni prsten koji se iznad njih pomicao od sjevera prema jugu - deseci tisuća pojedinačnih dijelova koji su izgarali u zapanjujućem sjaju u bistrom, rijetkom zraku na ovoj visini.

“Da”, reče.

Savi je odmahnula glavom. “Ovo je soni, ne svemirski brod. P-prsten je visoko. Zašto biste željeli ići tamo?”

Harman je ignorirao pitanje. “Znaš li gdje bismo mogli naći svemirski brod?”

Starica se opet nasmiješila. Promatrajući Savi pažljivo, Ada je primijetila njene različite izraze lica - srdačne osmijehe, one koji to nisu i osmijehe poput ovog, koji u sebi nose određenu dozu hladnoće ili ironije.

“Možda”, reče tonom koji je obeshrabrio ispitivača od daljnjeg ispitivanja. Hannah upita: “Jesi li zbilja srela posthumance?”

“Da”, reče Savi, govoreći nešto glasnije kako bi nadglasala buku koju je soni proizvodio jureći na sjever. “Zaista sam neke od njih srela.”

“Kakvi su bili?” Hannah je progovorila čeznutljivim glasom.

“Kao prvo, sve su bile žene”, reče Savi.

Harman je trepnuo. “Stvarno?”

“Da. Mnogi od nas su mislili da je tek mali broj posta dolazio na Zemlju, no da su poprimali različite oblike. Sve ženske. Možda nije bilo muških posthumanaca. Možda je nestalo razlike među spolovima tijekom upravljanja vlastitom evolucijom. Tko zna?”

“Jesu li imali imena?” upita Daeman.

Savi je kimnula glavom. “Ona koju sam najbolje poznavala... to jest, ona koju sam najčešće viđala ... zvala se Moira.”

“Koja su bila njihova obilježja?”, Hannah upita ponovno. “Osobnost? Izgled?”

“Radije su lebdjeli nego hodali”, reče Savi tajanstveno. “Voljeli su priređivati zabave za nas staromodne ljude. Pretežno su govorili u zagonetkama.”

Putnici su utihnuli na minutu i čuo se jedino vjetar u naletima na polikarbonski trup broda i na energetsko polje. Ada je konačno progovorila: “Jesu li često silazili sa svojih prstena?”

Savi je opet odmahnula glavom. “Ne često. U stvari, vrlo rijetko pred kraj, zadnjih godina prije konačnog faksa. No kružile su glasine da su imali uporišta u Mediteranskom Bazenu.”

“Mediteranskom Bazenu?”, upita Harman.

Savi se nasmijala jednim od svojih osmijeha koje je Ada smatrala zabavnim.

“Tisuću godina prije konačnog faksa, posti su isušili poveće more na jugu Europe - podigli brane između stijene Gibraltar i vrha Sjeverne Afrike - i učinili to područje nedostupnim za drevne ljude. Velik dio je pretvoren u obradivu zemlju - tako su nam posti rekli - no ja sam se neovlašteno kretala tim posjedom prije nego što su me otkrili i izbacili i otkrila da se tamo nalazi... pa, nešto što bi se moglo nazvati gradovima, ako se nešto krutog stanja može nazvati gradom.”

“Krutog stanja?” upita Hannah.

“Nije važno, dijete.”

Harman se opet nagnuo prema naprijed, oslanjajući se na laktove. Odmahnuo je glavom. “Nikad nisam čuo za taj Mediteranski Bazen. Ili Gibraltar. Ili... što ono? Sjevernu Afriku.”

“Znam da si otkrio nekoliko zemljopisnih karata, Harmane, i naučio čitati ih... donekle”, reče Savi. “Ali to su bile nepouzdane karte. I stare. Onih nekoliko knjiga koje su posthumanci odlučili sačuvati i u ovom razdoblju nakon pismenosti su neodređene... bezazlene knjige.”

Harman je ponovno naborao čelo. U tišini su letjeli prema sjeveru.

* * *

Soni je napuštao polarnu noć i uranjao u podnevnu svjetlost. Letjeli su preko tamnog oceana i zemlje na visini o kojoj su mogli samo nagađati i brzinom o kojoj su mogli samo sanjati. P-prsten je iščezavao kako je nebo postajalo sve plavlje, a e-prsten se počeo nazirati na sjeveru.

Prošli su kopno zastrto velikim bijelim oblacima, zatim vidjeli visoke, snijegom pokrivene vrhove i ledene doline duboko ispod. Savi je iznenada usmjerila soni naniže, istočno od vrhova, sad su letjeli oko tisuću metara iznad prašuma i zelenih savana, još uvijek tolikom brzinom da su se vrhovi koji su izgledali poput točkica nanizanih iznad horizonta za nekoliko minuta pretvorili u planine.

“Je li ovo Južna Amerika?”, upita Harman.

“Bila nekad”, odgovori Savi.

“Što to znači?”

“To znači da su se kontinenti dosta promijenili od vremena kad su nastale karte koje ste vi vidjeli”, reče starica. “Osim toga, nosili su dosta različitih imena. Prema vašim kartama, spaja li se ovaj dio kopna s onim nazvanim Sjeverna Amerika?”

“Da.”

“Više ne.” Dotaknula je holografske simbole, okrenula upravljačku ručicu i soni je letio na manjoj visini. Ada se oslonila o svoje laktove, kosom dodirujući balon energetskog polja i pogledala uokolo. Bez zvuka, osim onog koji su stvarali naleti vjetra na zaštitno polje, soni je letio tik iznad vrhova drveća - cikade, divovske paprati, prastaro drveće bez lišća je brzo promicalo. Na zapadu su se uzdizali obronci planina duž linije visokih vrhova. Dalje na istoku, vijugajući travnjaci su na mnogim mjestima bili posuti tim pradavnim drvećem. Velike životinje su koračale nezgrapno poput pokretnih stijena pokraj rijeka i jezera. Biljojedi neobičnih njuški su bili išarani bijelom, smeđom, žućkastom, crvenom bojom. Ada nije prepoznala nijednog od njih.

Iznenada se krdo tih biljojeda dalo u stampedo tridesetak metara ispod sonija, u panici, bježeći kako bi spasili živote. Iza njih je grabilo nekoliko stvorova nalik pticama - masivnih, prema Adinoj procjeni tri metra visokih, s hrpom perja koje je vijorilo unatrag, stršeći s najvećih kljunova i najružnijih gubica što ih je Ada u svom životu vidjela. Biljojedi su trčali brzo - pedeset, možda šezdeset kilometara na sat'prema Adinoj procjeni, sekundu prije nego ih je soni udaljio od prizora - ali ptice su se kretale brže, možda i devedeset na sat, četiri puta brže od bilo koje kariole ili kolica u kojima su se Ada ili ostalo troje ikad vozili.

“Što...”, zausti Hannah.

“Strahoptice”, reče Savi. “Phorushacos. Nakon Rubikona, ARNisti su proveli nekoliko ludih stoljeća u takvoj igri. To je neka vrsta pokušaja uređenja okoliša, budući da su se prave strahoptice u ovim brdima i nizinama kretale prije otprilike dva milijuna godina, no ovakvo rekombinirano smeće - poput vaših dinosaura na sjeveru - samo pustoši okoliš. Posti su obećali sve počistiti tijekom Hiatusa konačnog, no to ipak nisu učinili.

“Što je to ARNist?”, upita Ada. Crvenokljune strahoptice su zajedno sa svojim plijenom nestale iz njihovog vidokruga. Na zapadu su se nazirala veća krda većih životinja i tigrolike zvijeri koje su im se prikradale.

Soni se usmjerio naviše i krenuo prema obroncima planina.

Savi je uzdahnula kao od iscrpljenosti. “RNA umjetnici. Slobodnjaci koji se bave rekombiniranjem. Pobunjenici u društvu skloni zbijanju šala s...?

Pogledala je Adu, zatim Harmana, po Daemana i Hannah. “Pustite to, djeco”, reče.

Sljedećih petnaest minuta su letjeli iznad isparavajućih šuma i tad skrenuli na zapad prema lancu planina. Oblaci su se pomicali oko i između vrhova planina ispod njih, a snijeg se vijao oko sonija, no energetsko polje je ipak uspijevalo zadržati prirodne sile na razmaku.

Savi je dotaknula blješteći znak, soni je usporio, napravio krug i krenuo na zapad prema kasno poslijepodnevnom suncu. Nalazili su se vrlo visoko. “Ajme”, reče Harman.

Pred njima, dvije oštre uzvisine su stršile sa svake strane uskog travnatog udubljenja u tlu gdje su se nalazile uistinu drevne ruševine, kameni zidovi bez krovova. Most - također iz Minulog Doba no očito ne tako star kao kameni ostaci - protezao se od jedne nazubljene uzvisine do druge iznad ruševine. Ceste ispod visećeg mosta nije bilo - put je završavao u stijenama s obje strane - a temelji su potonuli u kamenit prostor između ruševina.

Soni je kružio. “Viseći most”, prošapta Harman. “Čitao sam o njima.”

Ada je dobro znala procijeniti koliko je nešto veliko i pretpostavila da je raspon mosta iznosio više od jednog kilometra, iako se dno mosta raspalo na mnogo mjesta, pokazujući zahrđale šipke i prazan zrak. Nagađala je da su dva tornja - od kojih se na svakom mogla vidjeti prastara narančasta boja, no uglavnom tek rđa - bila visoka više od 250 metara, a vrh svakog je nadvisivao planine s obje strane. Oba tornja su se zelenila i iz daljine je izgledalo kao da su prekriveni bršljanom, no kad je soni prišao bliže, Ada je vidjela da su “raslinje” ustvari umjetni zeleni mjehurići i zavojite niti i kapljice fleksibilnog materijala nalik staklu koji se omatao oko tornjeva, prevlačio preko teške viseće čelične užadi, čak i gmizao niz pomoćnu užad i visio slobodno iznad uništene ceste. Oblaci su se spustili s visokih vrhova i miješali s maglom koja se uzdizala iz dubokih kanjona ispod ruševina na vrhu brda, te se savijala i grčila oko južnog tornja te tamo zastirala cestu i viseće kablove.

“Ima li ovo mjesto ime?”, upita Ada.

“Zlatna Vrata kod Machu Picchu” reče Savi dodirujući kontrolnu ploču kako bi ih dovela bliže.

“Što to znači?”, upita Daeman.

“Nemam pojma”, reče Savi.

Soni je kružio oko sjevernog tornja - dosadno narančastog i hrđavo-cr-venog na jakom sunčevom svjetlu iza oblaka - i dolebdio sporo oprezno, do vrha tornja, spustivši se bez zvuka.

Zaštitno polje je nestalo. Savi je kimnula i svi su ispuzali van i protegnu-li se, gledajući uokolo. Zrak je bio hladan i vrlo rijedak.

Daeman je prišao zahrđalom rubu vrha tornja, nagnuvši se da pogleda preko. Odrastajući u Krater Parizu, nije se bojao visine.

“Na vašem mjestu bih pazila da ne padnem”, reče Savi. “Ovdje nema firmarija spasilačkih službi. Ako umrete izvan faks-čvorova, ostajete mrtvi.”

Daeman se zanjihao unatrag te gotovo pao, u žurbi da se odmakne od ruba. “Što to govorite?”

'Upravo ono što sam rekla”, reče Savi, podižući svoj zavežljaj na desno rame. “Ovdje nema faksova koji bi vas faksirali u firmarij. Pokušajte ostati živi dok se ne vratite.”

Ada je digla pogled prema nebu gdje su se oba prstena vidjela kroz visok, rijetki zrak. “Mislila sam da nas posthumanci mogu faksirati s bilo kojeg mjesta na kojem... upadnemo u nevolju.”

“Do prstenova” reče Savi bezizražajnim glasom. “Gdje vas firmarij izliječi. Kamo odlazite nakon svoje Pete Dvadesetice kako biste se pridružili posthumancima.”

“Da”, prozbori Ada.

Savi odmahne glavom. “Nisu posti ti koji vas faksiraju kad se dogodi nešto loše, i koji vas obnove. To je sve mit. Ili, rečeno na manje pristojan način - sranje.”

Harman je zaustio no Daeman je progovorio prvi: “Ja sam bio tamo nedavno”, reče s ljutnjom u glasu. “U firmariju. U prstenima.”

“U firmariju, da”, reče Savi. “Ali vas nisu izliječili posthumanci. Ako oni i jesu tamo gore, nimalo ih nije briga za vas. A ja mislim da ih tamo više ni nema.”

Njih četvero je stajalo na vrhu tornja pokrivenog hrđom, gotovo dvjesto metara iznad uništene ceste, a tristo iznad travnatog udubljenja i kamenih ruševina. Vjetar s vrhova više njih obrušavao se na njih i mrsio im kosu.

“Nakon konačne Dvadesetice, mi se gore pridružujemo postima...” izgovori Hannah slabašnim glasom. Savi se nasmijala i odvela ih do nepravilne staklene zelene kugle koja se uzdizala nad zapadnim rubom vrha prastarog tornja.

Tamo su bile sobe, predsoblja i stubišta koja su se spuštala, i zaustavljene pokretne stube i manje sobe sa strane glavnih prostorija. Ada se čudila tome što se nebo, narančasti tornjevi, viseća čelična užad i dijelovi prašume i ceste ispod ne čine zelenima kroz materijal, kao niti sunčeve zrake koje su prodirale unutra - zeleno staklo je na neki način vjerodostojno prenosilo boje.

Savi ih je vodila prema dolje i zaokrenula od jednog zelenog modula prema drugom, od jedne strane račvastog tornja do drugog kroz uske pro-laze-cijevi za koje se činilo da bi se trebale njihati na jakom vjetru, no koji su mirovali. Neke od prostorija su stršile deset i više metara izvan tornja i Ada nije mogla shvatiti kako je zelena kugla bila pričvršćena za beton i čelik.

Neke sobe su bile prazne. U nekima su se nalazili - različiti predmeti. U jednoj sobi se red životinjskih kostura ocrtavao uz liniju planina. U drugoj, nešto što je izgledalo poput replika strojeva bilo je poredano i bilo obješeno na žice. U idućoj su se nalazile kocke od pleksiglasa u kojima su bili fetusi tisuća životinja, od kojih nijedno nije bilo ljudsko biće, no bilo je i nekih čija je sličnost s ljudima djelovala uznemirujuće. U sljedećoj sobi, izblijedjeli hologrami zvjezdanih i polja i prstena su se pomicali iznad promatrača i kroz njih.

“Kakvo je ovo mjesto?”, upita Harman.

“Neka vrsta muzeja”, reče Savi. “Mislim da veći broj najznačajnijih izložaka nedostaje.”

“Tko ih je postavio?”, upita Hannah.

Savi slegne ramenima. “Mislim da nisu posti. Ne znam. Ali sam uvjerena da je ovaj most ili njegov original - ovo bi mogla biti replika - nekad stajao nad vodom blizu jednog grada iz Minulog Doba na nekadašnjoj zapadnoj obali kontinenta sjeverno odavde. Jesi li čuo za nešto takvo, Harmane?”

“Ne.”

“Možda sam to sanjala”, reče Savi nasmijavši se žalobno. “Sjećanje me zna iznevjeriti nakon svih ovih stoljeća provedenih u snu.”

“Već si jednom prije spomenula višestoljetno spavanje”, Daeman reče, tonom koji se Adi činio osornim. “Što to znači?”

Savi ih je povela niz dugo spiralno stubište u stakleno-zelenoj cijevi koja je prolazila između viseće čelične užadi, pokazujući na red nečeg što je sličilo na staklene ljesove.'To je oblik krio-sna”, reče,”ali ne hladan - što je čudno, jer upravo to je bilo prvotno značenje pojma 'krio'. Neke od ovih čahura još uvijek rade, još uvijek smrzavaju molekule, no ne pomoću hladnoće, već pomoću mikrotehnologije koja uzima energiju preko mosta.”

“Preko mosta?” upita Ada.

“Cijeli most prima sunčevu energiju”, reče Savi. “Ili barem njegovi zeleni dijelovi.”

Ada je pogledala prašnjave kristalne ljesove i pokušala zamisliti kako bi bilo zaspati u jednom i čekati... što? Da prođu godine prije buđenja? Desetljeća? Stoljeća? Zadrhtala je.

Savi ju je promatrala i Ada se zacrvenjela. No Savi se nasmijala. Jedan od istinski srdačnih osmijeha, pomisli Ada.

Uspeli su se do dugačkog zelenog staklenog valjka koji je visio s istrošenog i zahrđalog pomoćnog užeta, debljeg nego što je Harman bio visok. Ada se zatekla kako pokušava koračati lagano odižući težinu samom svojom voljom, jer se bojala da će, ako stane svom težinom, srušiti valjak, užad, cijeli most. Opet je uhvatila Savin pogled. Ovog puta se nije zacrvenjela već namrgodila, dajući do znanja da joj smeta Savino pažljivo ispitivanje.

Četvorka se zaustavila isti čas, uznemireni. Činilo se da su ušetali u prostoriju punu ljudi - ljudi su stajali u kutovima sobe, nosili neobičnu odjeću, sjedili za stolovima, stajali ispred kontrolnih ploča, no nisu se ni pomaknuli ili pogledali u smjeru pridošlica.

“Nisu stvarni”, reče Daeman, približivši se najbližem muškarcu u prašnjavom plavom odijelu koji je imao neku tkaninu na vratu - i dotaknuvši mu lice.

Njih petero su išli od figure do figure, zureći u muškarce i žene u neobičnoj odjeći, ljude s čudnim uzorcima na kosi i neobičnim osobnim ukrasima - tetovažama, čudnim nakitom, obojenom kosom i kožom.

“Pročitao sam da su jednom servitori došli u obliku ljudskih bića...”, započne Harman.

“Ne”, reče Savi. “Ovo nisu roboti. To su samo lutke.”

“Što?”, reče Daeman.

Savi je objasnila što ta riječ znači.

“Znaš li tko bi oni trebali biti?” upita Hannah. “Ili zašto su ovdje?”

“Ne”, odgovori Savi. Stajala je postrani dok su ostali istraživali.

Uz kraj prostorije, u staklenom proširenju, kao da se želi naglasiti njena važnost, u stolici od drveta presvučenoj kožom bila je smještena figura muškarca. Čak i promatrajući je postavljenu u sjedećem položaju, bilo je očito da je figura bila niža od većine muških lutaka u prostoriji i da je obučena u žutosmeđu tuniku neke vrste koja je izgledala kao kratka opasana haljina izrađena od krutog pamuka ili vune. Na stopalima je imala sandale. Nizak čovjek se mogao smatrati smiješnim, no njegova obilježja - kratka, kovrčava sijeda kosa, orlovski nos i plamene sive oči, koje su hrabro gledale pod teškim obrvama - bila su tako snažna da je Ada lutki prilazila oprezno. Njegove podlaktice su bile mišićave i pune ožiljaka, zdepasti prsti su se lagano, a opet snažno savili oko drvenih rukohvata sklopive stolice - sve na ovoj isklesanoj figuri je odavalo dojam nepobitne snage - snage volje kao i tijela - tako da se Ada zaustavila dva metra od njega.

Čovjek je bio vidljivo stariji od one dobi koju su ljudi ovog vremena odabrali za sebe - negdje između Harmanove Pete Dvadesetice i Savine stare dobi. Muškarčeva tunika je završavala dovoljno nisko tako da je Ada mogla vidjeti sijede dlake na njegovim širokim, preplanulim prsima.

Daeman je požurio prema naprijed. “Poznajem ovog čovjeka”, reče, upirući prstom. “Vidio sam ga već prije.”

“U torino drami”, reče Hannah.

“Da, da”, reče Daeman, pucnuvši prstima pokušavajući se sjetiti. “Zove se...

“Odisej”, reče čovjek u stolici. Ustao je i zakoračio prema iznenađenom Daemanu. “Odisej, Laertov sin.”

17. Mars

“Stabilizira se”, reče Mahnmut Orphu preko čvrste veze. “Brzina vrtnje sad je otprilike jedan okret svakih šest sekundi. Kutovi nagiba i skretanja od osi približavaju se nuli.”

“Pokušat ću izravnati vrtnju”, reče Orphu. “Reci mi kad budeš imao polarnu kapu na mrežnici.”

“U redu, ne - miče se. K vragu. Kakav nered.” Mahnmut je pokušavao poravnati kosinu na video prijenosu s bijelom maglicom marsovske polarne kape kroz mećavu krša koji se prevrtao i plazme koja se još uvijek žarila.

“Da”, reče Orphu. “Ja sam nered.”

“Nisam govorio o tebi.”

“Znam. No ipak sam u neredu. Dao bih pola svoje Proustove biblioteke samo da mi se vrati jedno od mojih šest očiju.”

“Spojit ćemo te na neki video prijenos”, reče Mahnmut. “Do vraga. Ponovno se prevrćemo.”

“Neka se prevrće sve dok ne uđemo u atmosferu”, reče Orphu. “Čuvaj nam gorivo za potisnike i energiju. I ne, nećemo uspjeti popraviti ovu stvar s vidom. Provjerio sam štetu kad si me uključio ovdje, Ne nedostaju samo oči i kamere. Gledao sam prema pramcu kad je brod pretvoren u drozgu. Bljesak je spalio svaki kanal do organske razine. Moji unutrašnji optički živci su pepeo.”

“Žao mi je” reče Mahnmut. Bilo mu je muka, i to ne samo od prevrtanja. Nakon jedne minute reče.'To nestaje nam praktički svakog potrošnog materijala - vode, zraka, goriva za potisnike. Jesi li siguran da želiš ostati unutar ovog polja krhotina?”

“To nam je najbolja šansa”, reče Orphu. “Na radaru, mi smo samo jedan komad uništenog svemirskog broda.”

“Radar?”, upita Mahnmut. “Jesi li vidio što nas je napalo? Vražja dvokolica. Misliš li da ima radar?”

Orphu zahuča u smijeh. “A misliš li ti da ta dvokolica može lansirati energetsko koplje poput onog koje je pola broda, uključujući Korosa i Ri Poa, pretvorilo u paru? Da, Mahnmute, ja sam vidio kola - bila su zadnja stvar koju ću ikad vidjeti. No ne vjerujem da je to zapravo bila dvokolica s prevelikim muškarcem i ženom u otvorenom vakuumu. Uh-uh. Super... i previše super.”

Mahnmut nije imao ništa na to reći. Volio bi da je Orphu oslabio svu vrtnju - podmornica se također ponovno prevrtala - no sve ostalo u polju krhotina se vrtjelo, pa je imalo smisla da i oni to čine.

“Želiš li razgovarati o Shakespearovim sonetima?” upita Orphu s Ia.

“Sereš?” Moraveki su voljeli drevne ljudske žargonske fraze, a što više imale veze s izlučevinama, to bolje.

“Da”, reče Orphu. “Definitivno serem, prijatelju moj.”

“Čekaj malo, čekaj malo”, reče Mahnmut. “Krhotine se počinju žariti. I mi isto. Dobivamo ionizaciju.” Bilo mu je drago da mu je glas ostao miran. Ispred njih, veći komadi uništene svemirske letjelice žarili su se mutno crveno. Pramac Crne dame također se počeo žariti. Izvanjski senzori Crne dame počeli su izvješćivati da se temperatura oplate povećava. Ulazili su u Marsovu atmosferu.

“Vrijeme je da nas izravnam”, reče Orphu prenoseći podatke u oplatu koja je uranjala, čineći sve što je mogao s preuzetim kontrolama Korosa III. dok je palio povezane potisnike podmornice i poravnavao njezine žiroskope. “Vrtnja prestala?”

“Nije sasvim.”

“Ne možemo čekati. Okrenut ću ovu hrpu starog željeza prije nego izgorimo.”

“Ova 'hrpa starog željeza se zove Crna dama i ona bi mogla spasiti naše živote”, reče Mahnmut hladno.

“Da, da”, reče Orphu. “Reci mi kada oznaka na krmenom video monitoru bude centrirana na vanjski rub Marsa iznad pola. Tada ću početi izravnavati prevrtanje. Bože, što bih dao da imam jedno od mojih očiju. Oprosti, rekao sam to zadnji put.”

Mahnmut je promatrao monitor. Zbog sve šireg oblaka krhotina, jedine pouzdane fiksne točke koje je mogao razaznati tijekom prošlih otprilike trideset minuta dolazile su sa samog Marsa. Čak su i dva mala mjeseca bila nevidljiva. Sada su potisnici šuplje odzvanjali, a oštećena podmornica polako se okretala. Kamera na pramcu gubila je pogled na Mars i pokazivala jarku plazmu, bijelo usijani otopljeni metal i milijun sjajnih gelera koji su nekoć bili njihova letjelica i putni kolege.

Narančasto-crveno-smeđe-zelen luk Marsa ispunio je vidik kamere na krmi i oznaka koju je Mahnmut na Orphove upute nacrtao na monitoru penjala se gore, gore, prelazeći oblacima prošaranu obalu, pokazujući plavo more, a onda bijelo ...

“Polarna kapa”, izvijestio je Mahnmut. “Eno gornjeg ruba.”

“U redu”, reče Orphu. Svi potisnici zagrmješe. “Vidiš li sada pol na krmenoj kameri?”

“Ne.”

“Bilo kakve prepoznatljive zvijezde?”

“Ne. Samo ionizacija oplate.”

“Dovoljno blizu da obavimo taj posao”, reče Ionac. “Sada ću upotrijebiti prsten potisnika na krmi kao kočne rakete.”

“Koros III. kanio je koristiti veliki reakcijski paket na krmi da nas uspori za ponovni ulazak, a onda ga odbaciti prije nego uđemo u atmosferu” reče Mahnmut. Krma se sada jače žarila.

“Držim ove teže potisnike upaljenima dok ulazimo u atmosferu”, reče Orphu.

“Zašto?”

“Vidjet ćeš.”

“Zar nije moguće da će, ako budemo te potisnike držali prikačenima, oni eksplodirati kad se zagriju tijekom ponovnog ulaska?”

“Moguće je”, progunđao je Ionac.

“Prilično smo natučeni” reče Mahnmut. “Ima li izgleda da ćemo se raspasti kad stvari otpadnu od oplate?”

“Naravno da ima izgleda”, reče Orphu. Upalio je teške ionske potisnike.

Mahnmut je bio pritisnut u svoj akceleracijski ležaj trideset sekundi, a onda bio otpušten kako su buka i vibracija prestajale. Čuo je teški udarac kad je prsten za kontrolu visine bio izbačen u svemir. Vatrena lopta kvrcnula je mimo pramčane kamere, iako pramčana kamera nije pokazivala pogled iza njih, jer su ulazili u atmosferu s krmom naprijed.

“Definitivno udaramo u atmosferu”, reče Mahnmut primijetivši da mu glas nije onako miran kao prije. Nikada prije nije bio u pravoj planetnoj atmosferi i zamisao o svim tim gusto nabijenim molekulama dodala je gađenje na mučninu. “Paket potisnika upravo je postao bijel od usijanja i zapalio se. Mogu vidjeti da se krma počinje žariti. Isto je i s glavnim reakcijskim paketom na pramcu, no nije toliko strašno. Većina vreline i udarnog vala čini se da je oko krme. Auuu - padamo za nekim poljem krhotina, no sve pred nama gori. Kao da smo u usred goleme meteorske oluje.”

“Dobro”, reče Orphu. “Drži se.”

Ono što je bilo svemirski brod moraveka udarilo je u gustu marsovsku atmosferu vrlo nalik onome što je Mahnmut opisao Orphu kao meteorsku oluju s krupnijim komadima koji su težili nekoliko mnogo tona i prostirali se desetak metara u širinu. Stotine vatrenih kugli letjele su u luku preko blijedoplavog marsovskog neba, a zveket dubokih zvučnih eksplozija razbijao je tišinu sjeverne hemisfere. Vatrene lopte prelazile su sjevernu polarnu kapu poput jata plamenih ptica nastavljajući na jug preko mora Tethys, ostavljajući za sobom duge magličaste plazme. Izgledalo je sablasno. Kao da su dijelovi letjeli, a ne padali.

Stotinama milijuna godina Mars se dičio zanemarivom atmosferom od nekih 8 milibara, koja se većinom sastojala od ugljičnog dioksida, za razliku od zemaljske koja je bila tlaka 1014 milibara na razini mora. U manje od jednog stoljeća, procesom koji niti jedan od moraveka nije razumio, ovaj svijet je bio teraformiran do 840 milibara koji su bili sasvim pogodni za disanje.

Vatrene kugle parale su duž sjevernog kilometra u gruboj formaciji, ostavljajući za sobom tragove probijanja zvučnog zida. Neki od manjih komada, dovoljno krupnih da prežive plameni ulazak u atmosferu, ali opet dovoljno malih da ih gusti zrak skrene - počeli su pljuštati nekih osam stotina kilometra južno od pola. Da je netko gledao iz svemira to bi izgledalo kao da neko božanstvo ispaljuje rafal pregolemih metaka iz strojnice - svjetlećih metaka - u marsovski Sjeverni ocean.

Crna dama bila je jedna od tih svjetlećih metaka. Njen zaštitni sloj oko krme i dvije trećine oplate izgorio je i pridružio se tragu plazme koji se vio iza jureće podmornice. Vanjske antene i senzori bili su izgorjeli. Tada se oplata počela karbonizirati, kalati i ljuštiti.

“Ah...”, reče Mahnmut iz svog akceleracijskog ležaja, “nismo li se trebali sjetiti otvaranja padobrana?”

Poznavao je dovoljno Korosov plan slijetanja da zna da se padobrani od bak-ugljičnih vlakana otvaraju na oko 15.000 metara i nježno ih spuste na oceansku površinu. Mahnmutov posljednji pogled na ocean, prije nego je optika na krmi izgorjela, uvjerio ga je da su oni ispod 15.000 metara i da se spuštaju vrlo brzo.

“Ne još”, progunđao je Orphu. Ionac nije imao na raspolaganju akceleracijski ležaj i činilo se kao da trpi zbog naglog usporavanja. “Upotrijebi svoj radar da dobiješ našu nadmorsku visinu.”

“Radar je uništen”, reče Mahnmut.

“Hoće li tvoj sonar raditi?”

“Pokušat ću.” Iznenađujuće, sonar je radio pokazujući da prema njima dolazi čvrsta - no dobro, tekuća - vodena površina udaljena 8200 metara - 8000 metara - 7800 metara. Mahnmut je prenio tu informaciju Orphu i dodao: “Hoćemo li sada otvoriti padobrane?”

“Ostatak krša nije razvio padobrane.”

“Pa?”

“Pa, zar zaista želiš da potoneš pod strehom koja bi se vidjela na svim njihovim senzorima?”

“Čijim senzorima?” prasnuo je Mahnmut, no razumio je što je Orphu htio reći. Ipak ..”Pet tisuća metara”, reče.”Brzina tri tisuće i dvjesto kilometara na sat. Želimo li zaista udariti u vodu ovom brzinom?”

“Ne baš”, reče Orphu. “Čak i da preživimo udar, bili bismo zakopani pod stotinama metara gliba. Nisi li rekao da je Sjeverni ocean samo nekoliko stotina metara dubok?”

“Da.”

“Sada ću zarotirati tvoj brod”, reče Orphu.

“Što!” No tada je Mahnmut čuo kako se pali teški paket potisnika - samo neke od njegovih mlaznica - a žiroskopi zazujaše, iako je zvuk bio prije mljevenje nego zujanje.

Crna dama počela se bolno prevrtati okrećući pramac sa stražnje strane prema naprijed. Vjetar i trenje razdirali su oplatu trgajući posljednje od senzora na sredini broda i lomeći desetak odjeljaka. Mahnmut je isključio alarme koji su vrištali.

Sada, kad su bili pramcem naprijed, jedan od posljednjih video ekrana koji su radili pokazivao je pljuskove u ocean - ako se perjanice od udara plazme visoke 2000 metara mogu nazvati “pljuskovima” - a Mahnmut je pretpostavljao da će na njih red doći za nekoliko sekundi. Opisao je Orphu udare i rekao, “Padobrani? Molim te?”

“Ne”, reče Orphu i upali glavne potisnike koji su trebali biti već odbačeni u atmosferi. Deceleracijske sile odbacile su Mahnmuta naprijed u njegovim povezima, na što je ovaj poželio akceleracijski gel koji su koristili u manevru love cijevi toka. Još stupova pare podiže se oko zahuktale podmornice poput korintskih stupova, a ocean ispuni ekran. Potisnici su grmjeli i vrtjeli se smanjujući njihovu brzinu. Mahnmut je vidio kako se prsten potisnika odvaja i prelijeće iza njih čim je gorenje prestalo. Nalazili su se samo tisuću metara iznad oceana i površina je Mahnmutovom oku izgledala čvrstom poput površine Europe.

“Pado ...” počeo je Mahnmut molećivo no bez osjećaja stida.

Dva golema padobrana se razviše. Mahnmutovo vidno polje posta crveno, a onda crno.

Udarili su u more Tethys.

“Orphu? Orphu?” Mahnmut je bio u tami i tišini i pokušavao vratiti prikaz svojih podataka. Njegova okolišniša bila je netaknuta. O2 je još uvijek tekao. To je bilo nevjerojatno. Njegovi unutarnji satovi govorili su da je od udara prošlo tri minute. Njihova brzina je bila nula. “Orphu?”

“Arghhh”, začuo se šum preko čvrste veze. “Svaki put kad zaspim, ti me probudiš.”

“Kako si?”

“Bolje pitanje bi moglo biti gdje sam”, hučao je Orphu. “Istrgnut sam se iz niše spremišta. Nisam čak siguran ni da sam još uvijek na Crnoj Dami. Ako jesam, oplata je ovdje probijena - ja sam u vodi. Slanoj vodi. Čekaj, možda sam se samo popišao.”

“Još si spojen na čvrstu vezu”, reče Mahnmut ignorirajući Iončev posljednji komentar. “Vjerojatno si još na mjestu. Primam neke podatke sa sonara. Nalazimo se u mulju na dnu, no samo pod nekoliko metara toga, oko osamdeset metara pod površinom.”

“Pitam se u koliko sam dijelova”, zamišljeno reče Orphu.

“Ostani tamo”, reče Mahnmut. “Odvojit ću se od čvrste veze i doći ispod po tebe. Ne miči se.”

Orphu odhuči svoj smijeh. “Kako bih se micao, stari prijatelju? Svi moji manipulatori i flagele otišli su onom velikom raju moraveka na nebu. Ja sam rak bez kliješta. A nisam baš siguran ni kakva mi je obloga. Mahnmute... čekaj!”

“Što je?” Mahnmut se razvezao i skidao pupčane vrpce i kablove virtualne-kontrole.

“Ako bi... nekako... ti i mogao doći do mene, uz pretpostavku da unutarnji hodnik nije urušen, a vrata na oplati se nisu potpuno zaglavila ili zavarila od vreline... što ćeš učiniti sa mnom?”

“Vidjet ću jesi li dobro”, reče Mahnmut iskapčajući optičke priključke. Na monitorima je ionako bio samo mrak.

“Razmisli, stari prijatelju”, reče Orphu. “Izvučeš me odavde i - ako se ne raspadnem u tvojim rukama - što onda? Ja neću stati u tvoje unutarnje pristupne hodnike. Čak i ako me otegliš oko podmornice, ja neću stati u tvoju okoliš-nišu, a vraški je sigurno da se ne mogu držati priljubljen uz oplatu. Hoćeš li hodati preko oceanskog dna tisuću kilometara ili više noseći me putem?” Mahnmut je oklijevao.

“Još uvijek funkcioniram”, nastavio je Orphu. “Ili barem još uvijek komuniciram. Čak mi i O2 teče kroz pupkovinu, a i nešto električne energije ulazi. Moram biti na mjestu pa makar bilo i poplavljeno. Zašto ne bi popravio Crnu Damu i odvezao nas negdje gdje je komotnije prije no što se pokušamo ponovno susresti?”

Mahnmut je prešao na vanjski zrak i udahnuo nekoliko dubokih udaha. “U pravu si”, reče napokon. “Da vidimo što je što.”

Crna Dama je umirala.

Mahnmut je radio na toj podmornici, tijekom njezinih različitih preinaka i evolucija, više od zemaljskog stoljeća i znao je da je čvrsta. Ako je pravilno pripremljena, mogla bi podnijeti mnoge tone pritiska po kvadratnom centimetru, a bez problema i 3000 g ubrzanja, no čvrsta mala podmornica bila je jaka samo koliko njezin najslabiji dio, a naprezanje pri napadu u Marsovoj stazi prešlo je toleranciju tog najslabijeg dijela.

Njezina oplata zadobila je pukotine i nepopravljiva oštećenja. U ovom trenutku, bili su zakopani pramcem nadolje, a veći dio podmornice bio je u više od tri metra mulja i tvrđeg morskog tla, sa samo nekoliko metara krme izvan gliba. Oplata i konstrukcija bili su iskrivljeni, vrata spremišne niše bila su zaglavljena i nedohvatljiva, a deset od osamnaest balastnih tankova bilo je probijeno. Unutrašnji prolaz između Mahnmutove kontrolne sobe i spremišta bio je preplavljen i djelomično urušen. Vani, dvije trećine zaštitnog sloja bilo je spaljeno, uključivši i sve vanjske senzore. Tri od četiri sonarna niza bili su izvan pogona, a četvrti nije mogao odašiljati signale prema naprijed. Samo jedna od četiri glavne pogonske mlaznice bila je operativna, a manevarske mlaznice bile su u kaotičnom stanju.

Mahnmuta je još više brinula šteta na brodskim energetskim sustavima: primarni reaktor je tijekom napada oštetio energetski val pa je radio s osam posto snage. Spremišne ćelije bile su na rezervi. To je bilo dovoljno da se održi minimum životnih uvjeta, no prerađivač hranjivih tvari bio je definitivno neupotrebljiv i imali su samo nekoliko dana zaliha svježe vode.

Naposljetku, pretvarač O2 bio je izvan pogona. Gorive ćelije nisu proizvodile zrak. Puno prije nego im ponestane vode ili hrane, Mahnmutu i Orphu nestat će zraka. Mahnmut je imao interno sve zalihe, ali bilo je dovoljno za samo jedan ili dva Z-dana bez obnavljanja. Mogao se samo nadati da Orphu, budući da je već mjesecima radio u svemiru, sitnica poput nedostatka kisika neće štetiti. Odlučio je da će lonca o tome pitati kasnije.

Još prijavaka o šteti stizalo je iz preživjelih UI sustava podmornice. Da ima Z-mjesec ili više na raspolaganju u Conamara Chaos ledenom doku s dvadesetak servisnih moraveka koji rade na njoj, Crna Dama bi mogla biti spašena. Inače njezini dani, pa bili oni mjereni u marsovskim solima, zemaljskim danima ili europskim tjednima, bili su odbrojani.

Održavajući kontakt s uglavnom šutljivim Orphuom preko čvrste veze - uplašen da bi njegov prijatelj mogao prestati postojati bez upozorenja - Mahnmut je dao najpozitivniji izvještaj koje je mogao i lansirao periskopsku bovu. Bova je bila izbačena iz odjeljka krme koji je još uvijek bio iznad linije gliba i još uvijek je radila. Sama bova bila je manja od Mahnmutove šake, no sadržavala je široki spektar senzora za podatke i sliku. Podaci su stali teći.

“Dobre vijesti”, reče Mahnmut.

“Konzorcij Pet Mjeseca poslao je spasilačku ekipu”, zahučao je Orphu.

“Nisu baš toliko dobre.” Radije nego da preuzme nevizualne podatke, Mahnmut ih je sažeo da prijatelj ostane uposlen slušanjem i pričanjem. “Bova radi. I, još bolje, komunikacije i pozicioniranje koje su Koros III. i Ri Po postavili na stazu još su tamo. Pitam se zašto ih... osobe koje su nas napale... nisu sredile iz svemira.”

“Napao nas je starozavjetni Bog i njegova djevojka”, reče Orphu. “Možda se nisu udostojali prepoznati komunikacijske satelite.”

“Mislim da su izgledali više grčki nego starozavjetno”, reče Mahnmut. “Želiš li čuti podatke koje primam?”

“Naravno.”

“MPS nas postavlja u južne predjele Chryse Planitia područja Sjevernog oceana, samo oko tristo i četrdeset kilometara od obale Xanthe Terra. Imali smo sreće. Ovaj dio Acidalia i Chryse mora je poput golemog zaljeva. Da je naša putanja bila nekoliko stotina kilometara na zapad, udarili bismo u brda Tempe Terra. Na istoj udaljenosti na istoku je Arabia Terra. Nekoliko sekundi leta prema jugu preko visočja Xanthe Terra ...”

“I bili bismo čestice gornje atmosfere”, reče Orphu.

“Tako je”, reče Mahnmut. “No, ako odlijepimo Crnu damu od dna, možemo s njom otploviti ravno u deltu Valles Marineris ako budemo morali.”

“Ti i Koros ste trebali sletjeti na drugu hemisferu”, reče Orphu. “Sjeverno od Olympus Monsa. Vaša je zadaća bila da izvidite i dostavite ovaj uređaj na mjesto koje je u području Olympusa. Nemoj mi reći da je podmornica u dovoljno dobrom stanju da nas provede do i oko poluotoka Tempe Terra...”

“Nije” priznao je Mahnmut. Zapravo, bila bi to nevjerojatna sreća ako bi se Crna Dama održala na okupu i nastavila funkcionirati dovoljno dugo da ih preveze do najbližeg kopna, no on to nije kanio reći loncu.

“Ima li još dobrih vijesti?” upita Orphu.

“Pa, lijep je dan na površini. Svugdje tekuća voda gdje god bova može vidjeti. Umjereni valovi manji od metra. Plavo more. Temperatura visoko iznad dvadeset...”

“Traže li nas?”

“Molim?”, upita Mahnmut.

“Traže li nas... ljudi... koji su nas pretvorili u staro željezo.”

“Da”, reče Mahnmut. “Pasivni radar pokazuje nekoliko onih letećih strojeva...”

“Dvokolica.”

“... nekoliko tih letećih strojeva ide u cik-cak iznad mora iznad nekoliko tisuća kvadratnih kilometara na koje su pale krhotine.”

“Traže nas”, reče Orphu.

“Nema traga radaru ili neutrinskoj potrazi”, reče Mahnmut. “Uopće nema spektra energetske potrage...”

“Mogu li nas naći, Mahnmute?” Orphov glas bio je jednoličan.

Mahnmut je oklijevao. Nije želio lagati svojemu prijatelju. “Vjerojatno”, reče. “Skoro sigurno ako bi koristili moravečku tehnologiju, no čini se da je ne koriste. Oni samo... gledaju. Možda samo očima i magnetometrima.”

“Prilično lako su nas pronašli na stazi. Pogodili su nas.”

“Da.” Nije uopće bilo u pitanju da su putnici u dvokolici imali neku vrstu ciljničkog uređaja koji je dobro radio i na velikoj udaljenosti.

“Jesi li uvukao bovu?”

“Da”, reče Mahnmut. Proteklo je nekoliko sekundi tišine osim što se čulo škripanje oštećene oplate, šištanje ventilacije i tutnjanje i šum različitih crpki koje su uzaludno radile da očiste preplavljene odjeljke. “Imamo nekoliko stvari koje nam se događaju”, napokon reče Mahnmut. “Prvo, tu su tone i tone metalnog krša iz svemirskog broda u ovome području, a područje je dugo. Prvi udari nisu bili tako daleko na jugu od polarne kape. Drugo, pramac nam je prvi i jedini dio koji viri iznad linije mulja. Krma ima još poneki komad zaštitnog plašta na sebi. Treće, ostali smo bez energije toliko da skoro nemamo ni za najnužnije potrebe. Četvrto ...”

“Da?”, reče Orphu.

Mahnmut je razmišljao o umirućem izvoru energije, o smanjivanju rezervi zraka i vode i o sumnjivom pogonskom sustavu. “Četvrto”, reče, “oni još uvijek ne znaju zašto smo ovdje.”

Orphu tiho zahuči. “Mislim da ne znamo ni mi, stari prijatelju.” Nakon jedne minute bez komunikacije, Orphu reče: “Pa, u pravu si. Ako nas ne pronađu u sljedećih nekoliko sati, možda imamo izgleda. Ili ima još koja loša vijest?”

Mahnmut je oklijevao. “Imamo lagani problem s dovodom zraka”, reče napokon.

“Koliko je to ozbiljan problem?”

“Ne proizvodimo zrak.”

“Pa, to jest problem”, reče Ionac. “Koliko ga je u pričuvi?”

“Oko osamdeset sati. Za nas dvojicu. Sigurno dva puta toliko, vjerojatno više, da je samo za mene.”

Orphu lagano zahuči preko zajedničke veze. “Samo za tebe? Zar planiraš stati na moje zračno crijevo, stari prijatelju? Moji organski dijelovi također trebaju zrak, znaš.”

Na trenutak Mahnmut nije mogao govoriti. “Mislio sam... ti si hardvarovski moravek... mislim...”

“Mislio si da sam proveo duge mjesece u svemiru bez da sam sisao iz Ionskog staklenika”, uzdahnuo je Orphu. “Ja proizvodim vlastiti kisik iz unutarnjih gorivih članaka koristeći fotonaponske ćelije na mojoj oblozi da ih pogone.”

Mahnmut osjeti kako mu se bilo usporava. Njihovi izgledi da prežive upravo su porasli ako Orphu ne treba brodski zrak.

“Ali fotonaponske ćelije na mojoj oblozi su raznesene do vraga”, reče blago Orphu,”a gorivi članci ne proizvode O2 od trenutka napada. Ja živim na brodskim zalihama. Žao mi je Mahnmute.”

“Gledaj”, reče Mahnmut brzo i glasno. “Ionako sam mislio zadržati zrak da nam teče obojici. Nema problema. Računao sam - imamo oko osamdeset sati pri sadašnjoj razini potrošnje. Nakon osamdeset sati ćemo izaći po zrak. Njihova bi potraga do tada trebala završiti.”

“Jesi li siguran da možeš izvući Crnu damu iz blata?”, upita Orphu.

“Apsolutno jesam”, lagao je Mahnmut snažnim glasom.

“Ja sam za to da budemo ukopani u morskom dnu na... recimo... tri sola, tri marsovska dana, sedamdeset i tri sata ili tako nekako, da vidimo je li njihova potraga zaista prestala. Ili dvanaest sati nakon našeg zadnjeg radarskog kontakta s njima. Što već dođe prije. Hoće li nam to dati dovoljno vremena da se izvučemo iz blata i dođemo do površine, te da nam ostane nešto pričuvnog zraka i energije?” Mahnmut je pogledao svoj virtualni zid crvenih alarmnih i nefunkcionalnih svjetala. “Sedamdeset i tri sata trebalo bi biti dosta dodatnog vremena”, reče. “No ako odu ranije, trebali bismo otići na površinu i otploviti prema obali. Dama može ići otprilike dvadeset čvorova na površini s reaktorom na ovoj snazi, tako da će nam ionako trebati više od dana i pol da stignemo do kopna, osobito ako budemo izbirljivi gdje da pristanemo.”

“Jednostavno ćemo izbjegavati izbirljivost”, reče Orphu. “U redu, čini se da je to dosad jedina stvar o kojoj moramo brinuti sljedećih par dana. Hoćemo li igrati poker? Jesi li ponio virtualne karte?”

“Jesam”, reče Mahnmut vedrije.

“Ne bi opelješio jednog slijepog moraveka, zar ne?”, reče Orphu.

Mahnmut je prekinuo proces učitavanja zelenog kartaškog stola od čoje.

“Isuse, šalim se”, reče Orphu. “Moji su vizualni čvorovi otišli, no još uvijek imam memoriju i dijelove mozga. Igrajmo šah.”

Tri sola bila su 73,8 sati, a Mahnmut nije želio ostati na morskom dnu toliko dugo. Reaktor je gubio snagu brže nego je procijenio - pumpe su crpile više energije nego što je planirao - a cjelokupni sustav za održavanje života je očijukao s neuspjehom.

Tijekom njihovog prvog spavanja, Mahnmut je prešao na unutarnje napajanje, uzeo polugu i opremu za rezanje i spustio se u uske prolaze i hodnike prema spremištu. Unutrašnji prostori bili su poplavljeni, a unutrašnji prolazi bez struje i mračni kao u rogu. Mahnmut je aktivirao svoje ramene svjetiljke i zaplivao niže. Voda je ovdje bila mnogo toplija nego more Europe. Grede i nosači su se bili zgnječili zapriječivši posljednjih deset metara pristupa. Mahnmut ih je razrezao plamenikom. Morao je provjeriti Orphovo stanje.

Dva metra od zračne ustave prema spremištu, Mahnmut je stao, sledivši se na mjestu. Udar je zaglavio stražnju pregradu pritišćući je skoro ravno uz prednju. Već uski hodnici bili su zgnječeni u prostor manji od deset centimetara u promjeru. Mahnmut je mogao vidjeti okno prema spremištu - zatvoreno, zaglavljeno i izvijeno, no nije ga mogao doseći. Morat će prosjeci put kroz jednu ili obje debele tlačne pregrade, a onda vjerojatno i kroz samo okno. To bi bio posao od šest ili sedam sati, a tu je bio i temeljni problem - plamenik radi na kisik, kao i on i Orphu. Sve što je davao plameniku išlo je iz njihovih zaliha zraka.

Nekoliko minuta Mahnmut je plutao glavom dolje u tami. Mulj je plutao ispred njegovih leća na tankim zrakama iz njegovih ramenih svjetiljki. Morao je sada odlučiti. Kad se Orphu probudi i shvati što Mahnmut radi, pokušat će ga odgovoriti od toga. A i logika je nalagala da ga se od toga odgovori. Čak i ako prođe kroz pregrade za šest ili sedam sati, Orphu je bio u pravu - Mahnmut ne bi bio u stanju pomaknuti golemog moraveka dok su još ugniježđeni u morskome dnu. Čak bi i prva pomoć bila ograničena na opremu i sustavne ulaze koje je Mahnmut držao na podmornici za sebe - možda čak ne bi ni radili s velikim hardverskim moravekom. Ako Mahnmut zaista uspije osloboditi Crnu damu iz gliba i odvesti je na površinu, to će biti najbolje vrijeme da dođe do Orpha - pa morao prosjeći vrata niše na oplati ili samu vanjsku oplatu.

Tada će O2 biti u izobilju. A on će moći pomaknuti Orpha ako bude morao, pronaći načina da ga natjera do gornje oplate na sunce i zrak.

Mahnmut se progurao i zaplivao uz nakošeni i razbijeni hodnik prošavši kroz zračnu ustavu ponovno do svog osobnog prostora. Pospremio je opremu za rezanje. Kasnije.

Nije se stigao smjestiti na svoj akceleracijski kauč kad se Orphov glas začuo preko koma. “Jesi li budan Mahnmute?”

“Jesam.”

“Gdje si?”

“Kod kontrola. Gdje bih inače bio?”

“Da”, reče Orphu. Njegov duboki glas preko čvrste veze zvučao je umorno i staro. “Ali, sanjao sam. Učinilo mi se da sam osjetio vibraciju. Mislio sam da si možda... Ne znam.”

“Spavaj”, reče Mahnmut. Moraveki spavaju, makar to bilo samo da sanjaju. “Probudit ću te kod provjere bovom za dva sata.”

Mahnmut bi razvio periskopsku bovu na nekoliko sekundi svakih dvanaest sati, hitro skenirao nebo i mirnu pučinu i namotao je natrag. Leteći strojevi još su uvijek danonoćno nadlijetali nebom. Tako i na kraju prvih četrdeset i devet sati, ali dalje na sjever, bliže polu.

Mahnmutu je bilo prilično komotno. Njegova kontrolna soba i pripadajuća okoliš-niša bili su neoštećeni, topli i samo malo nagnuti prema pramcu. Ako je želio, mogao se kretati okolo. Nekoliko drugih komora pogodnih za obitavanje bilo je poplavljeno, uključujući znanstveni labos i Urtzweilovu bivšu sobicu. No, iako su crpke uskoro očistile te prostore, Mahnmut se nije gnjavio ispuniti ih zrakom. Zapravo, prva stvar koju je učinio nakon njihovog prvotnog razgovora bilo je spajanje na njegovu pupčanu vrpcu s O2 i isušivanje okoliš-niše i kontrolne sobe. Reče sebi da je to zbog čuvanja kisika, no znao je da je dio razloga bio u osjećaju krivnje što je njemu tako udobno, dok je Orphu bolno - barem egzistencijalno bolno - i lebdi u poplavljenoj tami spremišta. Mahnmut još uvijek nije mogao učiniti ništa s tim u svezi - ne s tri četvrtine oštećenom podmornicom zabijenom u oceansko dno - no otišao je u vakuumom ispunjen znanstveni labos i pospajao komunikacijske jedinice i druge stvari koje će im trebati ako uspije osloboditi lonca.

I da oslobodim sebe, mislio je Mahnmut iako njemu odvajanje od Crne Dame nije sličilo na slobodu. Svi krioboti s Europe su u sebi nosili jezgru agorafobije - pravi strah od otvorenog prostora - a njihovi razvijeniji moravečki potomci su je naslijedili. Drugoga dana, nakon osmosatne igre šaha, Orphu reče: “Crna Dama ima nekakav uređaj za bijeg s nje, zar ne?”

Mahnmut se nadao da to Orphu neće saznati tu činjenicu. “Da”, reče napokon.

“Kakav je?”

“Mali životni mjehur”, reče Mahnmut zlovoljan što mora govoriti o tome. “Nije mnogo veći od mene. Većinom je namijenjen preživljavanju na visokom tlaku i da me dovede na površinu.”

“Ima li reflektor, svoj vlastiti sustav za održavanje života, neku vrstu pogonskog i navigacijskog sustava? Ima li vode i hrane?”

“Da”, reče Mahnut,”i što s tim?” Ti ne bi stao unutra, a ja te ne mogu tegliti za sobom.

“Ništa”, reče Orphu.

“Mrska mi je pomisao napuštanja Crne dame”, reče Mahnmut iskreno. “A sad o tome ne moram misliti. Ne još danima i danima.”

“U redu”, reče Orphu.

“Ozbiljan sam.”

“U redu Mahnmute. Samo sam bio znatiželjan.”

Da je u tome trenutku Orphu promrmljao neku šalu na njegov račun, Mahnmut je lako mogao upuzati u mjehur za preživljavanje i otići. Bio je bijesan na lonca što je spomenuo tu temu. “Hoćeš li da odigramo još jednu partiju šaha?”, upita Mahnmut.

“Ne u ovome životu”, reče Orphu.

U šezdeset i drugom satu nakon pada u more, niti jedna dvokolica nije bila vidljiva na radaru, no kružile su samo osam kilometara iznad njih i deset na sjever. Mahnmut je uvukao periskopsku bovu čim je brže mogao.

Sjeo je i slušao glazbu preko interkoma - Brahmsa - a, dolje u svojemu poplavljenom spremištu, Orphu je vjerojatno činio isto.

Iznenada Ionac upita: “Jesi li se ikada upitao zašto smo obojica humanisti, Mahnmute?”

“Kako to misliš?”

“Znaš, humanisti. Svi moraveki evoluirali su ili u humaniste s našim čudnovatim interesima za staru ljudsku rasu ili su prerasli u više interaktivne tipove poput Korosa III. To su oni koji su osnovali moravečka društva, Pet Mjesečevih Konzorcija, političke stranke... ili što već jesu.”

“Nisam nikad primijetio”, reče Mahnmut.

“Zezaš me.”

Mahnmut je ostao miran. Počeo je shvaćati da je nakon skoro jedno i pol stoljeće postojanja ne zna ništa što je važno. Sve što je poznavao bila su hladna mora Europe - koja više nikada neće vidjeti - i ova podmornica, koja će za nekoliko sati ili dana prestati postojati kao funkcionalni entitet. To, i Shakespeareove sonete i drame.

Mahnmut se jedva odupro glasnom smijehu preko čvrste veze. Što bi moglo biti beskorisnije?

Kao da mu opet čita misli, Orphu reče: “Što bi Bard rekao o ovom škripcu u kojem smo se našli?”

Mahnmut je skenirao energijske podatke i trenutna izviješća. Nisu mogli čekati svih sedamdeset i tri sata. Morat će se pokušati osloboditi u sljedećih šest sati. A čak i onda, ako se ne uspiju odmah izvući, reaktor bi mogao potpunosti prestati funkcionirati, preopteretiti se i...

“Mahnmute?”

“Oprosti. Drijemam. Što je s Bardom?”

“Mora da je nešto rekao u vezi brodoloma”, reče Orphu. “Čini mi se da se sjećam dosta brodoloma kod Shakespearea.”

“O, da”, reče Mahnmut. “Dosta ih ima. Na Tri kralja, Oluja, popis je dugačak. No, dvojim da je u dramama nešto što će nam pomoći u ovoj situaciji.”

“Ispričaj mi o nekim brodolomima.”

Mahnmut zatrese glavom u vakuumu. Znao je da mu Orphu samo želi odvojiti misli od trenutnih zbivanja.

“Pričaj mi o svome ljubljenom Proustu”, reče. “Kaže li narator Marcel ikada išta o tome kako je to biti zaglavljen na Marsu?”

“Zapravo kaže”, reče Orphu s laganim natruhom grmljavine.

“Šališ se.”

“Ja se nikad ne šalim sRla recherche du tempsperdu”, reče Orphu tonom koji je skoro, ali ne sasvim, uvjerio Mahnmuta da je Ionac ozbiljan.

“U redu, što Proust kaže o preživljavanju na Marsu?”, upita Mahnmut. Za pet minuta ponovno će pustiti periskopsku bovu i izvesti ih gore, pa makar dvokolica letjela na deset metara visine.

“U trećem svesku francuskoga izdanja, petom svesku engleskog prijevoda koji sam ti presnimio, Marcel kaže da ako se iznenada nađemo na Marsu i naraste nam par krila i novi dišni sustav, to nas neće odvojiti od nas samih” reče Orphu. “Ne dok moramo koristiti ista osjetila. Ne dok smo zarobljeni u našoj istoj svjesnosti.”

“Šališ se”, reče Mahnmut.

“Ja se nikad ne šalim glede percepcija lika Marcela iz R la recerche du temps perdu”, ponovno reče Orphu tonom koji je Mahnmutu govorio da se ipak šali, ali ne u vezi te konkretne reference na Mars. “Zar nisi pročitao izdanja koja sam ti poslao na početku putovanja unutarnjim sustavom?”

“Jesam”, reče Mahnmut. “Stvarno jesam. No, nekako sam preskočio posljednjih nekoliko tisuća stranica.”

“Pa, to nije neobično”, reče Orphu. “Slušaj, ovo je dio koji dolazi nakon izrastanja krila i novih pluća na Marsu.

“Jedino pravo putovanje, jedina Fontana Mladosti”, recitirao je Orphu, “ne može se naći putovanjem u strane zemlje već tako da se imaju različite oči, da se vidi svemir očima druge osobe, stotina drugih osoba i da se vide stotine svemira koje svaki od njih vidi, koji jest svaki od njih”

Mahnmut je zapravo zaboravio na tren na njihovo predstojeće gušenje čim je pomislio na ovo. “To je Marcelov četvrti i posljednji odgovor na zagonetku života, zar ne Orphu?” Ionac je šutio.

“Mislim”, nastavio je Mahnmut, “rekao si da prva tri Marcelu nisu uspjela. Pokušao je vjerovati u snobizam. Pokušao je vjerovati u prijateljstvo i ljubav. Pokušao je vjerovati u umjetnost. Ništa od toga nije djelovalo kao transcendentna tema. Tako da je ovo četvrto. Ovaj...” Nije mogao pronaći pravu riječ ili frazu.

“Svijest bježi izvan granica svijesti”, reče tiho Orphu. “Mašta nadmašuje granice mašte.”

“Da”, reče Mahnmut. “Vidim.”

“I trebaš vidjeti”, reče Orphu. “Ti si sada moje oči. Ja moram vidjeti svemir tvojim očima.”

Mahnmut je na trenutak sjedio u tišini šištanja O2 kroz pupčanu vrpcu. Onda reče,”Hajde da pokušamo izvesti Crnu Damu”

“Periskopska bova?”

“Neka idu do vraga, ako i čekaju gore. Radije ću umrijeti boreći se nego se ugušiti ovdje dolje u mulju.”

“U redu”, reče Orphu. “Rekao si da ćeš 'pokušati' izvesti Damu. Ima li neke sumnje u to da nas možeš izvući iz gliba?”

“Nemam prokletog pojma možemo li se izvući iz ove stvari”, reče Mahnmut kuckajući po virtualnim prekidačima svojim umom, dodajući snagu reaktoru sve do crvenog, i stavljajući potisnike u pripravnost.

“No, idemo pokušati još i to za... osamnaest sekundi. Drži se, prijatelju moj.”

“Budući da su moje hvataljke, manipulatori i flagele otišli”, reče Mahnmut, “pretpostavljam da si mislio retorički.”

“Drži se zubima”, reče Mahnmut. “Šest sekundi.”

“Ja sam moravek”, reče Orphu zvučeći lagano ozlojeđeno. “Nemam nikakve zube. Što si...”

Iznenada je zajednička veza bila zaglušena zvucima paljenja svih potisnika, tutnjavom greda koje su škripale i popuštale i golemim zvukom stenjanja dok se Crna Dama borila da se oslobodi iz mulja Marsovog oceana.

18. Ilij

Ovaj grad - Ilij, Troja, Prijamov Grad, Pergam - najljepši je noću.

Zidovi su, svaki tridesetak metara visine, s bakljama, osvijetljeni ognjištima na bedemima i stotinama vatri trojanskog vojnog logora na polju ispod grada. Troja je grad visokih tornjeva, i većina njih je osvijetljena kasno u noć, kroz prozore izbija svjetlo, dvorišta se sjaje, terase i balkoni su osvijetljeni svijećama, vatrama i s više baklji. Ulice Ilija su široke i brižljivo popločane - jednom sam pokušao umetnuti oštricu noža između kamenja i nisam mogao - najviše ih je osvijetljeno od otvorenih ulaznih vrata, baklja po zidinama, a tu su i ognjišta tisuća i tisuća savezničkih netrojanskih vojnika i njihovih obitelji koji žive sada ovdje, udruženi s cijelim Ilijem.

Čak su i sjene u Iliju žive. Mladi muškarci i žene nižih klasa vode ljubav u mračnim uličicama i na sjenovitim terasama. Uhranjeni psi i vječno pametne mačke klize od sjene do sjene, kroz uske uličice i dvorišta, trčeći dugim koracima uz rubove širokih ulica gdje je voće i povrće, riba i meso ispalo iz kola koja voze do svakodnevne tržnice, a njihovo je da jedu i onda se odšuljaju kroz uske uličice u polumrak ispod vijadukata.

Stanovnici Ilija nemaju straha ni od gladi ni od žeđi. Na prvi znak uzbune, približavanje Ahejaca - mnogo tjedana prije no što su crni brodovi stigli prije više od devet godina - stada od stotina goveda i tisuća ovaca su dovedena u grad, ispražnjena su gospodarstva oko grada. Još više stoke se dovodi redovito do grada, unatoč naporima Grka da to spriječe. Povrće i voće lako dolazi u Ilij, a dostavljaju ga isti lukavi poljodjelci i trgovci koji prodaju hranu i Ahejcima.

Troja je bila sagrađena mnogo stoljeća ranije, na tlu bogatom podzemnim vodama - grad ima četiri jaka izvora koji su uvijek izdašni i svježi i - no da bi bio posve siguran, Prijam je davno naredio da se pritoke rijeke Simoisa na sjeveru Ilija skrenu u zaštićene kanale i podzemni vodovod u grad. Grci imaju više problema da dođu do svježe vode nego stanovnici Ilija, grada pod opsadom.

Populacija Ilija - koji je bio najveći grad na Zemlji u to vrijeme - je više nego udvostručena od početka rata. Kao prvo, u grad su radi zaštite stigli poljodjelci, kozari, ribari, nomadi i drugi stanovnici polja oko Ilija. Nakon njih su došle vojske saveznika Troje - ne samo borci, već često i njihove žene, djeca, starci, psi i stoka.

Ti saveznici su uključeni u razne grupe: “Trojanci” ne iz same Troje - Dardanci i ostali iz manjih gradova i vanjskih područja daleko iza Ilija, uključujući Trojancima odane borce odozdo s planine Ide te iz dalekog sjevera kao što je Likija. Također su tu sada i Adrestejci i drugi borci iz krajeva mnogih saveznika istočno od Troje, kao što su i Pelagijci iz Larise na jugu.

Iz Europe su došli Tračani, Panonci i Kikonci. S južnih obala Crnog Mora su došli Halizonci - oni koji stanuju blizu rijeke Halis i vezani za čalibske metalce iz prastare legende. Mogu se čuti uz logorsku vatru pjesme i kletve iz Paflagoa i Enetoa, ljudi s daljeg sjevera uz Crno More koji su možda bili pra-pra-praoci budućih Venecijanaca. Od sjeverno-središnje Male Azije su došli čupavi Misijci - Enom i Nast su dva Misijca s kojima sam se družio i koje će, prema Homeru, posjeći Ahilej u riječnoj bici koja će nastupiti - u klaonici tako strašnoj da će samo rijeka Skamandar teći crvena mjesecima i biti pregrađena branom od leševa svih ljudi koje će Ahilej masakrirati, uključujući nepronađena tijela Nasta i Enoma.

Također ovdje, prepoznatljivi po njihovoj raščupanoj kosi, po svojim čudno oblikovanoj brončanoj opremi i po njihovom mirisu su Frigijci, Majonci, Karijci i Likijci.

Ovaj grad je pun, stalno čudesno živ i bučan, osim dva do tri od dvadeset i četiri sata svaki dan. Ovo je najsjajniji, najveličanstveniji i najljepši grad na svijetu - u ovoj eri, u mojoj eri ili u bilo kojoj eri u povijesti cijelog čovječanstva.

Mislim na ovo dok ležim gol tik uz Helenu Trojansku u njezinom krevetu, dok platna mirišu na seks i nas, a lahor osvježava kroz zastore. Negdje grmi kao da se oluja približava. Helena se meškolji i šapuce moje ime - “Hock-en-bear-eeee...”

Ušao sam u grad u kasno poslijepodne nakon kvantne teleportacije od bolnice bogova na Olimpu, znajući da me Muza traži da me ubije, i ako me nije našla danas, Afrodita će me naći kada bude izišla iz svog ljekovitog spremnika.

Mislio sam se pomiješati s vojnicima dok gledaju svršetak ovog dugog dana bitke - negdje vani u kasno popodnevno sunce i prašini, Diomed je i dalje klao Trojance - ali kada sam vidio Hektora kako ide natrag prema gradu sa samo nekoliko njegovih uobičajenih pratitelja, preobrazio sam se u jednog znanca - Dolona, kopljanika i pouzdanog izviđača, kojeg će uskoro ubiti Odisej i Diomed - i slijedio Hektora. Plemeniti ratnik je ušao kroz Skejska vrata - glavna vrata Ilija, napravljena od jakih hrastovih stabala visoka kao deset ljudi Ajaxove visine - i odmah su ga opsjedale supruge i kćeri Troje raspitujući za svoje muževe, sinove, braću i druge voljene.

Gledao sam Hektorovu visoku crvenu trojansku perjanicu kako se kreće kroz mnoštvo žena, njegova glava i ramena su plivali nad morem molećivih lica, i vidio sam ga kada je napokon stao da se obrati rastućem mnoštvu. “Molite se bogovima, vi žene Troje!”, bilo je sve što reče prije no što se okrenuo i krenuo prema Prijamovoj palači. Neki od njegovih vojnika je prišlo s visokim kopljima i pokrilo njegov uzmak, zadržavši prilaz masi trojanskih žena koje su kukale. Ja sam ostao sa zadnjom četvoricom iz njegove straže i tiho pratio Hektora do Prijamove veličanstvene, široke palače, koja, kako Homer reče, blista s trjemovima i kolonadama od poliranog mramora.

Odstupili smo natrag do zida - večernje sjene već su gmizale u dvorišta i spavaće sobe - i ostali stražariti dok se Hektor na kratko susreo sa svojom majkom.

“Ne želim vina, majko”, reče on, odbacujući pehar koji je ona naredila slugi da donese. “Ne sada. Tako sam umoran. Vino bi mi iscrpio ono malo snage i živaca što mi je ostalo od ubijanja večeras. Uz to sam prekriven krvlju i prljavštinom i svom nečisti bitke - stidio bih se podići pehar za Zeusa takvim prljavim rukama.”

“Sine moj”, reče Hektorova majka, žena kakvu nisam godinama bio vidio s tako toplim i mekim srcem, “zašto si se prekinuo boriti ako ne da se pomoliš bogovima?”

“Ti si ona koja se moraš moliti”, reče Hektor, dok je njegova kaciga bila iza njega na ležaju. Ratnik je bio doista prljav - lice umrljano slojevima prljavštine, krvi, promijenjeno i od crvenkastih mrlja od njegovog znoja - i on je sjedio kako samo netko vrlo umoran može sjediti, s laktovima na koljenima, glave sagnute, tupog glasa. “Idi do Ateninog svetišta, skupi najplemenitije od najplemenitijih žena Ilija, i uzmi najveći, najljepši ogrtač koji možete naći u palači Prijamovoj. Raširi ga preko koljena Ateninog zlatnog kipa i obećaj žrtvovati dvanaest godinu dana starih junica u njezinom hramu da bi ožalila Troju. Moli tmurnu božicu da sačuva naš grad, naše trojanske žene i bespomoćnu djecu od terora Diomedovog.”

“Zar je do toga došlo?”, prošaptala je Hektorova majka, priđe mu bliže i uze sinovu krvavu ruku u svoju.

“Zar je napokon do toga došlo?”

“Da”, reče Hektor i s mukom ustane, podigne svoju kacigu i napusti dvoranu.

S trima drugim kopljanicima, ja sam slijedio oslabljenog junaka dok je hodao kroz šest četvrti grada prema rezidenciji Parisa i Helene, velikom zdanju s više terasa, tornjeva i dvorišta.

Hektor se nije obazirao na stražare i sluge pokraj kojih je prošao, popeo se uz stube i otvorio vrata Parisovih i Heleninih privatnih odaja. Očekivao sam da ću vidjeti Parisa u krevetu s njegovom ukradenom družicom - Homer je pjevao da je uspaljeni par bio išao ravno u krevet nekoliko sati prije nego je Paris poražen u dvoboju s Menelajom - ali umjesto toga, Paris je potražio od svoje drage oklop i bojnu opremu dok je Helena sjedila blizu, nadzirući sluškinje dok su vezle.

“Što, do vraga, radiš?!”, Hektor je stao ispred nižeg muškarca. “Sjediš ovdje kao žena, kao cendravo malo dijete, igrajući se s oklopom dok pravi muškarci Ilija umiru na stotine, dok neprijatelji kruže oko tvrđave i pune naše uši svojim bojnim kricima? Ustani, ti od bogova prokleti dezerteru. Ustani prije no što se Troja ne pretvori u pepeo oko tvoje kukavičje stražnjice!”

Umjesto da ustane u ogorčenju, princ Paris se samo nasmijao. “Ah, Hektore, zaslužio sam tvoje kletve. Ništa što govoriš nije pretjerano.”

“Onda makni guzicom i navuci taj oklop”, reče Hektor naglo, ali bijes u njegovom glasu odjednom je zamro, ili zbog umora ili zbog Parisovog hladnog odbijanja da se brani.

“Hoću”, reče Paris, “ali prvo me poslušaj. Moram ti nešto reći.”

Hektor je šutio, malo se zanjihao na svojim nogama sa sandalama. Nosio je svoju kacigu ispod ljevice i imao vrlo dugo koplje, koje je posudio od predvodnika naše malene straže, držeći ga u svojoj desnoj ruci. Sada je Hektor upotrijebio to koplje kao oslonac.

“Nisam u svojim odajama tako dugo iz ljutnje ili iz bijesa”, reče Paris, krećući se ispred Helene i njezinih slugu kao da su bili dio namještaja. “Već iz žalosti.”

“Žalosti?”, ponovi Hektor. To je zvučalo prezirno.

“Žalosti”, reče Paris opet. “Žalosti zbog mog današnjeg kukavičluka, iako su me bogovi odnijeli iz borbe s Menelajem, nisam otišao svojom voljom - i žalosti zbog nesreće našeg grada.”

“Ta nesreća nije upisana u kamenu”, prasne Hektor. “Mi možemo zaustaviti Diomeda i njegove ratoborne sljedbenike. Navuci svoj oklop. Vrati se u borbu sa mnom. Još traje dan. Možemo ubiti mnoge Grke na prokletom svjetlu zalazećeg sunca i još više u sumrak.”

Paris se na to nasmiješio i ustao. “U pravu si. Ipak ću i ja ući u bitku - najveći svjetski ljubavnik, ne najveći ratnik - na svoj najbolji način. Nesreća i pobjeda te mijenjaju, ti to znaš, Hektore - ovako ili onako - poput skupine neoklopljenih ratnika pod naletom neprijateljskih strijela.”

Hektor je navukao svoju kacigu i čekao, tiho, očito ne vjerujući Parisovom obećanju da će se priključiti borbi.

“Nastavi” reče Paris. “Moram navući svu ovu ratnu opremu. Nastavi, a ja ću te slušati.”

Hektor je na to ušutio, nije htio izaći bez Parisa, ali lijepa Helena - a ona jest bila lijepa - ustane sa stolice te zakorači po mramornom podu da bi dodirnula Hektorovu okrvavljenu ruku. Njezine sandale su meko zvučale na hladnom mramoru.

“Dragi moj prijatelju”, reče, a njezin glas je osjećajno titrao, “dragi moj brate, meni tako drag - kuja kakva jesam, opaka, spletkarica kakva jesam, ženski užas koji ledi krvi - o, kako želim da me je majka utopila u crnom Jonskom moru na dan mog rođenja, nego da sam prouzročila sve ovo.” Zastala je, sklonila ruku s Hektora, i zaplakala.

Plemeniti Hektor je trepnuo očima na ovo, podigao svoju slobodnu ruku da bi dotaknuo njezinu kosu, brzo je vratio i nakašljao se postiđeno. Kao mnogi junaci, veliki Hektor je bio nespretan sa ženama osim sa svojom ženom. Prije no što je mogao nešto reći, Helena je otišla - i dalje plačući, štucajuci između jecaja.

“O, plemeniti Hektore, ako su bogovi zaista dosudili sve ove užasne godine krvoprolića zbog mene, željela bih da sam žena boljeg muškarca - radije ratnika nego ljubavnika, muškarca koji će učiniti više za svoj grad nego odvesti svoju ženu u krevet u dugo poslijepodne propasti njegovog grada.”

Paris je iskoračio prema Heleni, kao da će je pljusnuti, ali, zato što je bila u blizini visokog Hektora, uzmaknuo je. Mi pješaci blizu zida zurili smo na drugu stranu i pretvarali se da nemamo uši.

Helena je pogledala Parisa. Njezine oči su bile crvene i plačne. Ona je i dalje razgovarala s Hektorom kao da Paris - njezin otimatelj i navodni drugi muž - nije bio u sobi. “Ovaj... je zaradio da ga pravi muškarci preziru. On nema ustrajnosti ni hrabrosti. Ni sada ni... ikada.”

Paris je zatreptao očima, a crvenilo mu je oblilo obraze kao da ga je netko pljusnuo.

“Ali on će ispaštati zbog svog kukavičluka, Hektore”, nastavila je Helena, doslovno je pljuvala riječima, njezina slina je padala na mramorni pod. “Kunem ti se da će ispaštati zbog svoje slabosti. Bogova mi, kunem se.”

Paris se iskrao iz sobe.

Helena se obratila umrljanom ratniku koji je stajao. “Lezi na krevet i odmori se uz mene, dragi brate. Ti si najviše na sebi osjetio ovu borbu - i sve to Hektore zbog mene, kurve.” Sjedila je na krevetu obloženom jastucima pravila mjesto uz njezino. “Nas dvoje je vezano zajedno u ovoj nesreći, Hektore. Zeus je posadio sjeme milijuna smrti u našu sudbinu, u svakog od nas. Dragi moj Hektore, mi smo smrtnici. Oboje ćemo umrijeti. Ali ti i ja ćemo živjeti za tisuće generacija u pjesmi...”

Pošto je nije htio više slušati, Hektor se okrenuo i napustio sobu, stavivši na sebe svoju kacigu tako da je bljesnula pod ukošenim zrakama poslijepodnevnog sunca.

Gledajući u zadnje vrijeme u Helenu dok je sjedila, glave nagnute, na ležaju, uočivši njezine savršene bjelopute ruke i mekoću njezinih grudiju vidljivih u njezinoj tankoj haljini, podigao sam svoje koplje - koplje izviđača Dolona - i slijedio Hektora i njegova druga tri odana kopljanika.

* * *

Ovo je važno da ispričam kako je bilo. Helena se vrpolji, šapce moje ime, ali nastavlja spavati. Moje ime. Ona šapce: “Hock-en-bear-eeee”, i osjećam se kao da mi se koplje zabilo u srce.

A sada, ležeći uz najljepšu ženu antike, možda najljepšu ženu u povijesti - ili barem onu ženu koja je prouzročila da najveći broj muškaraca umre zbog nje - prisjećam se svog života. Svog bivšeg života. Svog pravog života.

Bio sam oženjen. Ime moje žene je bilo Susan. Upoznali smo se dok sam studirao na bostonskom sveučilištu, vjenčali smo se nedugo nakon mog diplomiranja. Susan je bila srednjoškolska savjetnica, ali rijetko je radila nakon što smo se preselili u Indianu gdje sam počeo predavati na Sveučilištu u Indijani 1972. godine. Nismo imali djecu, ali ne da nismo željeli. Susan je bila puna života kada sam ja obolio od raka jetre i otišao u bolnicu.

Zašto se, zaboga, sada prisjećam toga? Nakon devet godina gotovo bez osobnog sjećanja, zašto se sada sjećam Susan? Zašto me sada pogađaju i bole oštre krhotine mog bivšeg života?

Ne vjerujem u Boga s velikim slovom B, a unatoč njihovom očitom postojanju ne vjerujem ni u bogove s njihovim malim slovom b. Ne kao u realne sile u svemiru. Ali vjerujem u kučku-božicu Ironiju. Ona postoji u svim vremenima. Ona vlada ljudima, bogovima i Bogom podjednako.

A Ona ima opaki smisao za humor.

Kao Romeo koji leži uz Juliju, ja čujem grmljavinu s jugozapada, zvuk odjekivanja u dvorištu, vjetar koji miče zastore na terasama na obje strane velike spavaće sobe. Helena se vrpolji, ali se ne budi. Ne još.

Zažmirio sam i pretvaram se da spavam još nekoliko minuta. Osjećam se kao da imam pijesak ispod kapaka. Prestar sam da budem budan tako dugo, posebice nakon što sam vodio ljubav tri puta s najljepšom i najsenzualnijom ženom na svijetu.

Nakon što smo napustili Helenu i Parisa, slijedili smo Hektora prema njegovom domu. Taj junak, koji skoro nikad nije bježao iz borbe u svom životu, sad je pobjegao pred Heleninom kušnjom - pobjegao kući svojoj ženi Andromahi i njihovom jednogodišnjem sinu.

U svih mojih devet godina opažanja i lutanja po Iliju nikad nisam razgovarao s Hektorovom ženom, ali sam znao njezinu priču. Svatko u Iliju je znao njezinu priču. Andromaha je bila lijepa na svoj način - ne lijepa u usporedbi s Helenom ili s božicama, doista, ali lijepa više na svoj ljudski način - i ona je bila kraljevske krvi također. Potjecala je iz trojanskog kraja znanog kao Kilikija u Tebama, a njezin otac je bio tamošnji kralj, Eetion, kojem su se mnogi divili, a koga su svi poštovali. Njihova malena palača se nalazila u podnožju gore Plakom uz šumu poznatu po njenom građevnom drvu; velika Skejska vrata Ilija su izgrađena od kilikijskih stabala, kao i opsadni tornjevi na kotačima iza grčkih linija manje od dvije milje dalje.

Ahilej je ubio njezinog oca, posjekao Eetiona u bitci kada je brzonogi ljudomor Ahejac predvodio svoje ljude protiv drugih trojanskih gradova uskoro nakon što su Grci bili pristali na trojansku obalu. Andromaha je imala sedmoro braće - nitko od njih nije bio ratnik, svi su bili ovčari i govedari - a Ahilej ih je ubio u isti dan, našavši ih na poljima i lovio ih je dok ih nije ubio u krševitim brežuljcima ispod šume. Ahilejev plan je očito bio ne ostaviti nijednog muškarca iz kilikijske kraljevske obitelji živog. Te noći, Ahilej je naredio svojim ljudima da odjenu tijelo Eetionovo u ratni brončani oklop i spalio leš s poštovanjem, sipajući njegov pepeo nad pepelom starih kraljeva. Ali tijela Andromahine braće ostala su u poljima i šumama kao hrana za vukove.

Bogat s plijenom iz desetak gradova, Ahilej je još zahtijevao doslovno kraljevski otkup za kraljicu Eetionovu - Andromahinu majku - i dobio ga je. Uij je bio onda još uvijek bogat i slobodan da pregovara s njegovim napadačima.

Andromahina majka se bila vratila kući u dvorane njihove prazne palače u Kilikiji i tamo - po Andromahinoj čestoj pripovijedanoj tužnoj priči - “kišom strijela ubije je Artemida.”

Da, na neki način.

Artemida, kći Zeusa i Lete i sestra Apolonova, je božica lova - vidio sam je na Olimpu još jučer - ali ona je također božica koja upravlja porođajem. Na jednom mjestu u Ilijadi, bijesni Apolon se izderao na svoju sestru, pred njihovim ocem Zeusom - “Dopustio ti je da ubijaš majke u njihovom trudu” - što znači da je Artemida odgovorna za udjeljivanje smrti pri rođenju, jer je božanska primalja smrtnim ženama.

Andromahina majka je umrla devet mjeseci nakon što ju je odveo kao taokinju Ahilej na dan kad je Eetion, otac Andromahin, bio ubijen. Majka Andromahina je umrla na porođaju, pokušavši donijeti dijete ubojice njezinog muža na svijet.

Zar kučka-božica Ironija ne vlada svijetom?

Andromaha i njihovo jednogodišnje dijete nisu bili kod kuće. Hektor se žurio iz sobe u sobu u kući, nas četvorica kopljanika smo ga pratili, gledajući ulaz, ali ga nismo ometali. Junak je bio očito zabrinut i pokazao više tjeskobe nego što sam je ikada bio vidio da je pokazuje na bojištu. Vrativši se do ulaznih vrata, on zaustavi dvije sluškinje koje su ulazile.

“Gdje je Andromaha? Je li otišla u Atenin hram s drugim plemkinjama? Do moje sestre? Posjetiti moje braće žene?”

“Naša gospodarica je otišla do bedema, gospodaru”, reče najstarija sluškinja. “Sve trojanske žene su čule za dan strašne borbe, Diomedov gnjev i za nesreću sinova Ilija. Tvoja žena je otišla do goleme kule ponad vrata Troje da vidi što može vidjeti, uvjeriti se je li njezin gospodar i suprug još uvijek živ. Ona je trčala kao luđakinja, gospodaru, s dojkinjom koja je išla iza nje, noseći vaše dijete.”

Teško bismo mogli pratiti Hektora dok je trčao do Skejskih vrata i oćutjeh strah od bedema da ne bih trebao ostati s njim. Taj događaj - susret Hektora i Andromahe na bedemu - bio je vrlo važan. Mnogo bogova će ga promatrati. Muza bi mogla također biti tamo, uloviti me.

Nekoliko stotina metara od Vrata udaljio sam se od kopljanika i upao u gomilu na ulici. Sjene su bile sada duge, zrak hladan, ali tornjevi Ilija bez kruništa su bili i dalje osvijetljeni od crvenog sunca koje se nalazilo na zapadu.

Izabrao sam jedan od tih tornjeva i popeo se na njega spiralnim unutrašnjim stubama, još uvijek preobražen u kopljanika Dolona.

Toranj je bio izgrađen poput minareta - iako će se islam tek pojaviti nakon više tisućljeća u budućnosti - i bio sam na uskom, okruglom balkonu kada sam se popeo na vrh. Sunce mi je sijalo u oči, no zahvaljujući polarizaciji mojih vizualnih filtra i teleskopskoj snazi mojih božanskih kontaktnih leća, imao sam jasan pogled na okupljene na bedemu.

Andromaha se požurila na bedemu baciti u zagrljaj svome mužu, noge su je nosile kao da leti. Hektorova sjajna kaciga je hvatala bogato podnevno svjetlo. Drugi vojnici i zabrinute žene na bedemu su se izmakli, dajući njihovom vođi i njegovoj supruzi nešto privatnosti. Samo će Andromahina dojkinja držeći jednogodišnjeg dječaka ostati blizu njih dvoje.

Mogao sam prisluškivati njihov razgovor s mojim puška-mikrofon štapom, ali sam odlučio da ih samo promatram, vidjevši kako im se usne miču, proučavajući njihove crte lica. Nakon njezine navale olakšanja zato što vidi svog ratnika-muža živog i zdravog, Andromaha se namrštila i stala govoriti brzo, žurno. Sjećam se iz Homerove priče u grubo onoga što je ona govorila - pričala je o svojoj nesreći, svojoj usamljenosti nakon što je Ahilej ubio njezinog oca i braću. Mogao bih doista čitati s njezinih usana neke od riječi koje je izgovorila: “Tako si, Hektore, ti mi i otac i gospođa majka. Ti si mi brat i moj ljubljeni. I ti si također moj suprug, mlad, topao, snažan i živ! Sažali se na mene, mužu moj! Ne napuštaj me. Ne vraćaj se na polja Ilija da bi umro tamo i da se tvoje tijelo vuče iza neke ahejske dvokolice sve dok se tvoje meso ne odere s tvojih kostiju. Ostani ovdje! Bori se ovdje. Štiti naš grad boreći se na bedemima, ovdje”

“Ne mogu”, reče Hektor, njegova kaciga je sjajila dok je polako odmahivao glavom.

“Možeš”, vidio sam kako Andromaha govori, na njezinom licu se vidjela ljubav i strah. “Moraš. Povuci svoju vojsku bliže tamo gdje stablo smokve stoji... vidiš li ga? Tamo gdje je naš voljeni Ilij najotvoreniji za njihov napad. Tri puta su Argejci pokušali napasti na tom mjestu, u nadi da će osvojiti naš grad, tri puta su njihovi najbolji borci išli prvi - oba Ajaxa, Veliki i Mali, i Idomenej, i strašni Diomed. Možda im je neki prorok ukazao na to mjesto kao na našu slabost. Bori se ovdje, mužu moj! Zaštiti nas ovdjel”

“Ne mogu.”

“Možeš”, plakala je Andromaha, izmaknuvši se iz njegovog zagrljaja. “Ali ti nećeš!”

“Da”, gledao sam Hektora kako kaže: “Neću.”

“Znate li što će se dogoditi sa mnom, plemeniti Hektore, kada ti umreš svojom plemenitom smrću i postaneš hrana za ahejske pse?”

Vidio sam Hektora kako se trgnuo, ali ništa ne reče.

“Bit ću odvedena da budem kurva nekog smrdljivog grčkog zapovjednika!”, povikala je Andromaha tako glasno da sam je čuo ga i na ovoj daljini. “Odvedena u Argos kao plijen, kao neka robinja za Velikog Ajaxa ili za Malog Ajaxa ili strašnog Diomeda ili za nekog nižeg zapovjednika da me jebe kad mu se prohtije!”

“Da”, reče Hektor, pogledom punim bola, ali mirno. “Ali ja ću biti mrtav, pod zemljom koja će zaglušiti tvoj plač.”

“Da, oh, da”, plakala je Andromaha, plačući i smijući se sada u isto vrijeme. “Plemeniti Hektor će biti mrtav.

A njegov sin, koga svi građani Ilija zovu Astijanaks - 'Gospodar Grada - će robovati ahejskim svinjama, otrgnut od njegove robinje - kurve majke. To će biti tvoja plemenita ostavština, o plemeniti Hektore!”

I Andromaha pozove dojkinju bliže i zgrabivši dijete, podigne ga kao štit između sebe i Hektora.

Sada sam vidio bol na Hektorovom licu, ali on je posegnuo za malenim dječakom, raširivši ruke. “Dođi ovamo, Skamandre”, reče Hektor, pozvavši njihovog sina imenom radije nego nadimkom kojeg su mu dali stanovnici grada.

Dječak je ustuknuo i stao plakati. Mogao sam čuti njegov plač s mog tornja.

To je bila kaciga. Hektorova kaciga. Glatka, sjajna bronca, umrljana od krvi i prljavštine, reflektirajući sunčano svjetlo i razbijen prsobran i samog dječaka. Kaciga s njegovom crvenom perjanicom od konjskog repa i s njenim čudovišnim sjajnim metalnim štitnicima savijenim oko Hektorovih očiju i koji pokrivaju njegov nos.

Dječak je vrisnuo i zgurio se na prsima majke, uplašivši se svog oca.

U takvoj situaciji očekivalo bi se da Hektor bude utučen - neće ga na kraju zagrliti njegov sin? - ali ratnik se nasmijao, zabacio glavu nasmijao se opet, srdačno i dugo. Ubrzo se i Andromaha nasmijala.

Hektor je skinuo bojnu kacigu s glave i stavio je na vrh bedema gdje se sjajila na svjetlu zalazećeg sunca. Onda je Hektor uzeo svog sina, zagrlio ga te bacao ga i hvatao sve dok dječak nije vrisnuo u stravi, ali veseo. Držeći svog sina u snažnoj desnoj ruci, Hektor je prigrlio Andromahu lijevom rukom.

Podigao je i dalje svoje prljavo lice prema nebu. “Zeuse, čuj me! Svi vi, besmrtnici, čujte me!”

Svi stražari i žene na bedemu su zašutjeli. Ulice su utonule u sablasnu tišinu. Mogao sam čuti Hektorov snažni glas s ove daljine.

“Dopustite da ovaj dječak, moj sin, na kojeg sam ponosan, bude poput mene - prvi u slavi među Trojancima i muškarcima! Jak i hrabar kao Hektor, njegov otac! I dopustite, o bogovi, da Skamandar, Hektorov sin, vlada cijelim Ilijem u moći i slavi jednog dana i da svi kažu: 'On je bolji nego njegov otac!' Ovo je moja molitva, o, bogovi, i ne tražim druge blagodati od vas.”

I nakon toga, Hektor je dijete vratio Andromahi, oboje ih poljubio, i napustio bedem da bi otišao na bojište. Priznajem da sam satima bio utučen nakon što se Hektor pozdravljao sa svojom ženom. Loše je utjecalo na moje raspoloženje to što sam znao da će Andromaha, doista, biti odvezena iz zapaljenog grada u zemlju gdje će biti skupa robinja drugim muškarcima. Također i znam da će Ahejac koji će je prigrabiti - Piros, predodređen da bude predak kraljevima eperiotskom plemenu Mološanima i kojem će biti dan grob junaka u Delfima - otrgnuti Hektorovo dijete, Skamandra (Astijanaksa, koga su stanovnici Ilija zvali “Gospodar Grada”) s grudi njegove dojilje i ubiti dijete bacivši ga s visokih zidina. Isti Piros će ubiti Hektorovog i Parisovog oca, kralja Prijama, kod Zeusovog oltara u njegovoj vlastitoj palači. Prijamova kuća će izumrijeti u jednoj noći.

Ovo me razmišljanje dovelo u depresiju. Ovo nije obrana od onog što sam zatim učinio već nudim samo djelomično objašnjenje.

Lutao sam ulicama Ilija do sumraka i nakon toga, ćuteći se usamljenijim i neraspoloženijim nego u bilo kojem trenutku u mojim devet godina kao skolik. Ne više preobražen kao Dolon, no još odjeven kao trojanski kopljanik - s hadskom kacigom spreman podesiti medaljon za kvantno teleportiranje, spreman na trenutačni bijeg - ustanovih da se nalazim u blizini Heleninih dvora. Priznajem da sam godinama često ovdje dolazio, kradući vrijeme između mojih skoličkih opažanja, dolazio tajno u grad na ovo mjesto samo da bih imao priliku nju vidjeti... vidjeti Helenu, najljepšu i najzavodljiviju ženu na svijetu. Koliko puta sam stajao preko puta ovog višekatnog zdanja, buljeći gore kao zaluđeni dječak i čekao dok se svjetla ne upale u gornjim odajama i terasama, s nadom da ću samo ugledati tu ženu?

Odjednom je moje mjesečarsko sanjarenje prekinulo nešto od čega sam zadrhtao - leteća dvokolica, koja je polako kružila nad ulicama i krovovima, nevidljiva očima nekog smrtnika, ali prilično vidljiva mojem pojačanom vidu. Bila je to moja Muza koja je, nagnuta preko ograde, pretraživala ulice. Nikad prije nisam vidio Muzu da leti tako nisko nad gradom ili nad poljima Ilija. Znao sam da traži mene.

Stavio sam hadsku kacigu odmah, sakrivši se - nadam se - od bogova i ljudi. Ta tehnologija mora djelovati. Muzina dvokolica je letjela manje od trideset metara iznad mene i nije usporila.

Kada je dvokolica prošla, okrećući se preko središnje tržnice istočno, aktivirao sam gumbe na mom levitacijskom pojasu. Svi skolici su opremljeni tim pojasevima, ali upotrebljavamo ih samo rijetko. Često, sam navečer nakon zbunjujuce borbe na bojnom polju, upotrebljavao levitaciju da se dignem iznad bojišta, da bih dobio bolju sliku taktičke situacije, i onda bih letio u Ilij - ovdje do Helenine kuće, da budem iskren - na nekoliko minuta optimističnog buljenja prije no što bih se kvantno teleportirao natrag u Olimp i u moje barake.

Ne sada. Podigao sam se nad ulicom, nevidljiv, dok sam letio nad čuvarima kopljanicima kod glavnog ulaza u Parisove i Helenine dvore, prešavši visok zid, i sletio na jedan od balkona unutarnjeg dvorišta izvan privatnih odaja para. Srce mi je zalupalo kad sam ušao kroz otvorena ulazna vrata, kroz zavjese u koje je puhao vjetar. Moje sandale su bile skoro nečujne na kamenom podu. Psi iz zgrade su me otkrili - hadska kaciga nije poništavala miris - ali psi su bili svi u prizemlju i u vanjskom dvorištu, ne gore gdje je kraljevski par živio.

Helena je bila u svojoj kupaonici. Tri sluškinje su bile s njom, njihove gole noge ostavljale su vlažne tragove dok su nosile toplu vodu gore-dolje mramornim stubama do kupaonice. Vrlo tanki zastori su okruživali samu kadu, a mjedeni tronošci i viseće svjetiljke su bile u kupaonici, zastor od tankog platna nije pružao zapreku da se vidi ono iza njih. I dalje nevidljiv, stajao sam izvan zastora i zurio u Helenu u njezinoj kadi.

Zato su one budale porinule tisuću brodova, mislio sam i smjesta prokleo sebe jer sam takav klipan.

Hoću li vam je opisati? Hoću li objasniti zašto vrelina njezine ljepote, njezine gole ljepote, može privući muškarce preko tri tisuće godina i više ravnodušnog vremena?

Mislim da neću - ne iz diskrecije niti iz pristojnosti. Helenina ljepota je iznad moje jadne moći opisivanja. Za one koji su vidjeli tako mnogo ženskih grudi, ima li bilo što jedinstveno u Heleninim mekim, a jedrim grudima? Ili nešto savršenije u trokutu tamnih dlačica između njezinih bedara? Ili uzbudljivije u njezinim bijelim, mišićavim bedrima? Ili čudesnije u njezinim mliječno-bijelim guzovima, jakim leđima i malenim ramenima.

Naravno da ima. Ali ja nisam muškarac koji će vam opisati razliku. Ja sam bio minorni učenjak i - u mojim maštanjima u mom minulom životu - možda romanopisac. Za ovo bi trebao biti pjesnik veći od Homera, Dantea, čak veći od Shakespearea da bi bio pravičan prema Heleninoj ljepoti.

Izašao sam iz kupaonice, na hladnoću prazne terase iza njezine spavaće sobe, i dotaknuo tanku narukvicu koja će mi dopustiti da se preoblikujem u nekog drugog. Kontrolna ploča narukvice samo se zasjajila kada sam je aktivirao, a komunicirala je s mojim palcem simbolima i slikama. Na njoj su bili sačuvani podaci o prebrazbama za sve ljude koje sam bio zabilježio u proteklih devet godina. Teoretski, mogao bih se preobraziti u ženu, ali nikad nisam bio našao razlog da to učinim, a svakako ne bih ove noći.

Morate shvatiti nešto o preobražavanju; to nije preoblikovanje molekula, mesa i kostiju u drugi oblik. Nemam pojma kako preobražavanje radi, iako mi je skolik iz dvadeset i prvog stoljeća po imenu Hayakawa, koji je kratko živio, pokušao objasniti svoju teoriju prije pet ili šest godina. Hayakawa mi je naglašavao nešto o očuvanju materije i energije - što god da to bilo - ali ja sam malo obratio pažnju na taj dio njegovog objašnjenja.

Očito, preobražavanje počiva na kvantnoj razini stvari. Što se događa s bogovima? Hayakawa mi je rekao da zamislim sva ljudska bića, uključujući njega i mene, kao stojne valove vjerojatnosti. Na kvantnoj razini, kaže on, ljudska bića - i sve drugo u fizičkom svemiru - postoje od trenutka do trenutka kao neka vrsta kolapsirajuće valne fronte - molekule, sjećanja, stari ožiljci, emocije, brkovi, dah od piva, svega. Ove narukvice, koje su nam bogovi dali, bilježile su valove vjerojatnosti i dopuštale nam da prekidamo i spremamo originale - i, na neko vrijeme, da stopimo vlastite valove vjerojatnosti s onima pohranjenima, da prenesemo vlastitu memoriju i vlastitu volju u novo tijelo kada se preoblikujemo. Zašto ovo nije narušavalo Hayakawinu voljeno očuvanje mase i energije, ne znam... ali on je bio uporan u tvrdnji da neće.

Ovo prisvajanje oblika i akcije druge osobe je zašto se mi skolici gotovo uvijek preoblikujemo u manje važne osobe u bitki za Troju; u nekog kopljonošu poput onog neimenovanog tjelohranitelja čiji oblik sam bio uzeo nakon Dolonovog. Ako bih postao Odisej, recimo, Hektor, Ahilej ili Agamemnon, mi bismo preuzeli tu ulogu, ali ponašanje bi ostalo naše - daleko inferiornije od junačkog karaktera stvarne osobe - i svakog časa dok smo nastanjeni u njegovom obliku, mi bismo se ponašali sve dalje i dalje od događanja koja se podudaraju s Ilijadom.

Nemam pojma gdje realna osoba ode kada se preobrazim u nju. Možda val vjerojatnosti te osobe jednostavno lebdi uokolo na kvantnoj razini, ne kolabira u ono što mi nazivamo stvarnost dok ne završimo boravak u njegovom obliku. Možda je taj val vjerojatnosti bio spremljen u narukvici koju smo nosili ili u nekom stroju ili u božjem mikročipu na planini Olimp. Ne znam i nije me baš ni briga. Jednom sam pitao Hayakawu, nedugo prije no što je ozlovoljio Muzu i nestao zauvijek, bismo li mogli upotrijebiti narukvicu za preobražavanje u jednog od bogova. Hayakawa se nasmijao i rekao: “Bogovi štite svoje valove vjerojatnosti, Hockenberry. Ne bih pokušao miješati se s njima.”

Pokrenuo sam narukvicu i brzo prešao stotine ljudi koje sam bio zabilježio dok nisam našao onog kojeg sam tražio. Paris. Možda bi Muza dokrajčila moje postojanje da je samo bila znala da sam zabilježio Parisa za svoje buduće preobrazbe. Skolici nikad ne interferiraju s važnim ličnostima.

Gdje je sada Paris? Aktivirao sam ikonu, pokušao se prisjetiti. Događaji ovog poslijepodneva i večeri - sukob između Hektora, Parisa i Helene, susret Hektora, njegove žene i sina na bedemima - sve se dogodilo potkraj Šestog pjevanja Ilijade, zar ne?

Ne mogu razmišljati. Moja srce je bolno od usamljenosti. Mamurluk je u mojoj glavi, kao da sam pio cijelo poslijepodne.

Da, kraj Šestog pjevanja. Hektor je napustio Andromahu, a Paris želi naći Hektora prije nego što izađe iz grada - ili upravo kad Hektor izađe iz grada. Što kaže moj omiljeni prijevod? “Nije ostao dugo u dvorima visokim Paris”. Helenin novi suprug je prikopčao svoj oklopu, kako je obećao, i požurio se pridružiti Hektoru i obojica su koračali kroz Skejska Vrata zajedno, u novu bitku. Sjećam se ispisanog papira za znanstvenu konvenciju u kojoj sam bio analizirao Homerovu metaforu o Parisu kako trči nalik pastuhu koji se oslobodio iz svoje staje, kosa mu vijori kao griva preko njegovih ramena, željan je bitke, bla, bla, bla.

Gdje je sada Paris? Nakon sumraka? Što sam propustio dok sam skitao ulicama i zurio u Helenina svjetla i u Helenine sise?

To je bilo u Sedmom pjevanju, a uvijek sam bio mislio da je Sedmo pjevanje Ilijade zbunjujuća, sklepana zbrka. Ona završava onog dugog dana koji je počeo u Drugom pjevanju kad Paris ubija Ahejca po imenu Menestije, a Hektor presijeca Eunejevo grlo. Previše za supružničke i očinske zagrljaje. Onda je bilo više borbi i Hektor je bio prihvatio jednu s Velikim Ajaxom u direktnoj borbi i...

Što? Ništa naročito. Ajax je pobijedio - bio je bolji ratnik - no onda su se bogovi stali opet svađati o rezultatu, tamo je bio mnogo razgovora između Grka i Trojanaca, mnogo glasnog hvalisanja tamo i ovamo, i primirje, a Hektor i Ajax su razmijenili oklope i postupili kao stari prijatelji, a onda su svi oni pristali na primirje dok su skupljali umrle da bi leševe zapalili, i...

Gdje je do vraga Paris ove noći? Je li ostao s Hektorom, a vojska nadzirala primirje, razgovarala pri pogrebnim ritualima? Ili je postupio više u skladu sa svojim karakterom i došao Heleni u krevet?

“'Ko ga jebe”, rekoh na glas i pritisnuh ikonu na narukvici i preobrazih se u obličje Parisa. Bio sam još nevidljiv, pod hadskom kacigom, s levitacijskim pojasom, sa svim.

Skinuo sam kacigu i sve drugo osim narukvice za preobražavanje, a maleni medaljon za kvantno teleportiranje stavio sam oko vrata, skrivajući opremu iza tronošca u kutu balkona. Sad sam bio samo Paris u njegovoj ratnoj spremi. Skinuo sam oklop i ostavio ga također na balkonu, pojavivši se sada samo kao Paris u njegovoj mekanoj tunici. Ako bi se Muza sada obrušila na mene, ne bih se mogao obraniti osim da se teleportiram dalje.

Ušao sam kroz balkonske zastore u kupaonicu. Helena me je začuđeno pogledala kad sam razdvojio zastore.

“Gospodaru moj?”, reče ona, a ja sam vidio prvo neposluh u njezinim očima, a onda kako spušta pogled, što je mogla biti isprika i podčinjenost zbog njezinih ranijih grubih riječi. “Ostavite nas!” povikala je slugama i ženama koje su bile ostale mokrih nogu.

Helena Trojanska je došla polako uz stube iz kupaonicu prema meni, njezina kosa se osušila, osim vlažnih krajeva preko njezinih ramena i grudi, njezina glava je i dalje bila pognuta, ali njezine oči su me sada promatrale kroz trepavice. “Što želiš od mene, mužu moj?”

Morao sam pokušati dva puta prije no što je moj glas mogao ispravno djelovati. Napokon sam, Parisovim glasom, rekao: “Dođi u krevet.”

19. Zlatna vrata kod Machu Picchu

Hodali su Zlatnim Vratima od jedne zelene kugle do druge, silazeći sada nepokretnim pokretnim stubama i krećući se, zelenim staklom zatvorenim stazama koje su povezivale ogromnu čeličnu užad koja je opet pridržavala cestu daleko ispod. Odisej je koračao s njima.

“Jeste li vi zbilja Odisej iz torinske drame?” upita Hannah.

“Nikad nisam vidio torinsku dramu”, reče čovjek.

Ada je primijetila da ovaj čovjek koji se nazivao Odisejom nije u stvari ništa potvrdio niti zanijekao, samo je izbjegavao odgovarati na pitanja.

“Kako si dospio ovamo?”, upita Harman. “I odakle si došao?”

“Odgovoriti na ta pitanja nije lako”, reče Odisej. “Već dulje vrijeme putujem, pokušavajući naći put kući. Ovo je samo usputna postaja, mjesto za odmor, i odlazim za nekoliko tjedana. Radije bih vam dio priče ispričao kasnije, ako nemate ništa protiv. Po mogućnosti večeras kad budemo objedovali. Savi Uhr bi mi mogla pomoći da smisleno ispričam svoju priču.”

Ada pomisli kako je čudno čuti nekog da govori općeprihvaćenim engleskim kao da mu nije materinji jezik; nikad prije nije nikog čula da govori s tim naglaskom. U Adinom faks-svijetu nije bilo dijalekata; tamo su svi živjeli svugdje - i nigdje.

Njih šestero su izašli na vrh tornja gdje je Savi ranije spustila soni. Izašli su u trenutku kad je sunce dodirivalo vrh najsjevernijeg od dva oštra vrha koji su povezivali most s tlom. Vjetar sa zapada je bio snažan i hladan. Prišli su ogradi na rubu platforme i pogledali dolje prema strmom, travnatom udubljenju s pravilno poredanim ruševinama koje su se nalazile oko tristo metara ispod njih.

“Posljednji put kad sam bila kod Zlatnih Vrata, prije tri tjedna”, reče Savi, “Odisej je bio u jednom o kriosarkofaga gdje obično ja spavam. Njegov dolazak - i značenje toga - je razlog zašto sam konačno stupila u kontakt s vama, zašto sam ostavila one smjernice na stijeni u Suhoj Dolini.”

Ada, Harman, Hannah i Daeman su zurili u staru ženu, očito ne razumjevši njenu izjavu u potpunosti. Savi se nije trudila pojasnila. Čekali su da Odisej kaže nešto što bi im otvorilo oči.

“Što ima za večeru?” upita Odisej.

“Ono od prije, samo u većim količinama”, reče Savi.

Bradati muškarac je odmahnuo glavom. “Ne.” Uperio je širokim, tupim prstom u Harmana, potom u Daemana. “Vas dvojica. Sumrak traje još sat vremena. To je dobro doba dana za lov. Želite li poći sa mnom?”

“Ne!”, reče Daeman.

“Da”, reče Harman.

“Ja želim poći”, reče Ada, iznenađena nestrpljivošću u svom glasu.”Molim te.”

Odisej je neko vrijeme zurio u nju. “U redu”, napokon reče.

“Trebala bih vam se pridružiti”, reče Savi. Zvučala je neodlučno.

“Znam upravljati tvojom napravom”, reče Odisej, pokazujući prema soniju.

“Znam, ali...” Savi je dotaknula crni komad oružja u svom pojasu.

“Nema potrebe za tim”, reče Odisej.”Ja tražim samo hranu, ne rat. Tamo nema vojniksa.”

Savi je još uvijek oklijevala.

Odisej je pogledao Adu i Harmana. “Pričekajte ovdje. Vraćam se čim uzmem svoje koplje i štit.”

Harman se nasmijao prije nego što je shvatio da se čovjek snažnog grudnog koša u svijetloj tunici nije šalio. Odisej je uistinu znao upravljati sonijem. Uzdigli su se s vrha tornja, napravili krug nad udubljenjem u kojem su ruševine bacale složene sjene pod svjetlom sunca koje se spustilo nisko, naglo se spustili i velikom brzinom preletjeli dolinu.

“Mislio sam da namjeravaš loviti ispod mosta” reče Harman nadglasavajući zviždanje vjetra.

Odisej je odmahnuo glavom. Ada je primijetila da mu srebrna kosa pada niz vrat poput kovrčave grive.

“Tamo nema ničeg osim jaguara, vjeverica i duhova”, reče Odisej. “Moramo doći do ravnica kako bismo pronašli divljač. A na umu imam jednu posebnu vrstu plijena.”

Izašli su iz doline kroz otvor kanjona i udaljili se od planina velikom brzinom i nadlijetali visoke travnjake na kojima su rasli ogromne cikade i drveće s papratima na vrhu. Sunce je bilo na zalazu no ipak je mirovalo nad planinama i sve na ravnici je bacalo dugačke sjene. Ispod njih se pojavilo krdo - veliki biljojedi koji su Adi bili nepoznati, smeđe kože s bijelim kljovama. Te životinje, kojih je bilo na stotine, sličile su na antilope, no svaka je od njih bila trostruko veća, s dugim, čudno spojenim nogama, dugim pokretnim vratovima i visećim surlama koje su izgledale poput ružičastih cijevi. Soni je nečujno letio iznad njih i nijedan biljojed nije niti podigao glavu.

“Kakve su to životinje?” upita Harman.

“Jestive”, reče Odisej. Napravio je krug naniže i spustio soni iza visokih grmova paprati nekih tridesetak metara niz vjetar od krda koje je paslo. Sunce je zalazilo.

Osim dva smiješno duga koplja - svako je bilo dugačko gotovo kao i soni i njihovi prošireni dijelovi i dršci su dobrano izvirivali izvan zaštitne kupole i stražnjeg dijela letećeg stroja - Odisej je ponio i okrugao štit od umjetnički obrađene bronce i slojeva od volujske neštavljene kože, kao i kratki mač u koricama i nož zataknut za remen tunike. Ada - koja se nalazila pod torinskim platnom češće nego što je priznala Harmanu - je zbog ovog pojavljivanja muškarca iz fantastične torinske drame o Troji uz bok njenom svijetu, ili ovom divljem obliku njenog svijeta osjećala laganu vrtoglavicu. Ustala je i krenula za Odisejom i Harmanom od ateriranog sonija.

“Ne”, ispali Odisej. “Ti ostani kod vozila.”

“Hoću vraga”, reče Ada.

Odisej je uzdahnuo i progovorio im šapatom. “Oboje stanite ovdje, iza ovog grma. Ne mičite se. Ako vam se nešto približi, uđite u soni i aktivirajte zaštitno polje.”

“Ne znam kako se to radi”, šapne Harman.

“Ostavio sam AI aktiviran” reče Odisej. “Samo legnite i recite 'zaštitno polje.”'

Noseći oba koplja, Odisej je stupio na travnatu ravnicu i polako i tiho se primicao biljojedima koji su pasli. Ada je čula kako životinje mekanog nosa rokću i glasno žvaču, čula je kako trgaju travu svojim zubima i osjećala njihov snažan miris. Životinje nisu prestrašeno otrčale kad im je muškarac pristupio, a kad su one s ruba krda konačno podigle pogled, Odisej je bio petnaestak metara nadomak njih. Stao je, položio na zemlju jedno koplje i štit i podigao drugo dugo koplje.

Biljojedi su prestali žvakati i počeli su pažljivo promatrati čudnovatog dvonošca, no nisu se doimali uznemirenima.

Odisejevo snažno tijelo se zgrčilo, savilo i opustilo. Koplje je letjelo glatko i pravocrtno, pogodilo najbližu životinju iznad prsa i skoro probilo njen dugačak, tanki vrat. Životinja se počela okretati, ispustila zvuk zadavljenog stvorenja i stropoštala se.

Ostale životinje na paši su zabrektale, zablejale i dale se u nagli bijeg - trčeći amo-tamo na način Adi nepoznat, njihove neobično spojene noge omogućavale su im da promijene smjer gotovo u trenutku - dok cijelo krdo nije protutnjalo izvan obzora prema sjeveru.

Odisej se spustio na koljeno kraj mrtve životinje i izvukao kratak, zavi-nuti nož iz svog pojasa. S nekoliko brzih pokreta otvorio je trbušnu šupljinu, izvadio organe i crijeva - bacajući na travu sve osim nečeg što je sličilo na jetra, koja je stavio na mali plastični podložak smješten uz sebe - i tad odvojio kožu s jednog stegna, odrezavši debeli komad crvenog mesa koji je također stavio na podložak. Tad je prerezao vrat mrtve životinje zbog čega je još više krvi istjecalo na travu i izvukao svoj nož, vodeći računa o tome da ga ne slomi. Pažljivo je obrisao držak i brončanu oštricu o travu.

Još uvijek stojeći kod grma, Ada je osjetila kako joj se približava val vrtoglavice te odlučila radije sjesti na travu nego onesvijestiti se. Nikad nije vidjela životinju koju je ubilo ljudsko biće, još manje tako stručno izmasakriralo i djelomično joj ogulilo kožu. Bilo je to tako... učinkovito. Posramljena svojom reakcijom, no ne želeći pasti u nesvijest, približila je glavu svojim koljenima dok joj se crne točke koje su plesale nisu maknule iz vidokruga.

Harman je zabrinuo dotaknuo njena leđa, no kad je odmahnula rukom pokazujući mu da ga ne treba, krenuo je prema truplu.

“Ostani ondje” viknu Odisej.

Harman je zastao, zbunjen. “Otišli su. Trebate li pomoć pri nošenju...?”

Odisej je podigao ruku pokazujući Harmanu neka ostane gdje jest. “Ovo nije pravi plijen. Ovo je... Ne milite se.”

Harman i Ada su pogledali prema zapadu. Dva bijelo-crno-crvena dvonožna stvorenja su se približavala vrlo velikom brzinom, čak brže od biljojeda u bijegu. Ada je osjetila kako joj dah staje u grlu i vidjela kako se Harman okamenio. Stvorenja su trčala brzinom većom od sto kilometara na sat prema krvavoj lešini biljojeda i Odiseju koji je klečao, i tad se klizeći zaustavili u malom oblaku prašine. Ada je vidjela da su to ptice koje su vidjeli iz sonija - strahoptice, kako ih je Savi zvala - no prizor koji je na neki neobičan način bio zabavan iz zraka, stvorenja slična nojevima koja se šepire poput čudnih pilića - zapravo je bio zastrašujući.

Dvije strahoptice su se zaustavile pet koraka od lešine, pogleda prikovanog uz Odiseja. Obje ptice su bile više od tri metra, mišićava tijela su im bila pokrivena kratkim bijelim perjem, zakržljala krila crnim perjem, a noge su im bile debele poput Adinog torza. Kljunovi su im bili dugački dobar metar, zloslutno uvijeni i crveni oko usnog otvora - kao da su uronjeni u krv - a pomicali su ih moćni čeljusni mišići izbočeni ispod nekoliko dugih crvenih pera koja su stršila sa stražnje strane lubanje ptica. Njihove strašne, pakosne oči su bile žute, omeđene plavim krugovima i smještene ispod dinosaurskih obrva. Osim predatorskog kljuna stvorenog za kidanje mesa, ptice su imale i snažne pandže na nogama - svaka je bila dugačka poput Adine podlaktice - i pandže na krajevima svakog zakržljalog krila koje su izgledale još strasnije.

Ada je u trenutku shvatila da ovo čudovište nije tek strvinar, već strahoviti predator.

Odisej je ustao, s jednim od dugih koplja u lijevoj ruci i s onim još krvavim kopljem u desnoj. Glave strahoptica su se usklađeno trgnule unatrag, žute oči su pogledale žute oči i lovački par se razdvojio poput dobro uvježbanih plesača, pripremajući se za napad na Odiseja sa svake strane. Ada je osjećala smrad strvine na čudovištima. Nije sumnjala u sposobnost tih jakih, golih nogu da izbace svaku od strahoptica sedam ili više metara u smjeru plijena - Odiseja - u jednom skoku, ispruženih pandža spremnih nekog razderati u trenutku kad stvorenja od jedne tone opet dotaknu zemlju. Bilo je očito da je par savršeno funkcionirao kao odred za ubijanje.

Odisej nije čekao da se smjeste u položaj za napad. Smrtonosnom gracioznošću bacio je prvo koplje - ravno, precizno i snažno - u mišićave grudi strahoptice sa svoje lijeve strane, pa se okrenuo i suočio s drugom pticom. Prva ptica je ispustila jezivi vrisak koji je sledio Adu, no sekundu kasnije tome se pridružio i Odisej urlikom i poklikom u trenutku kad je preskočio lešinu biljojeda, prebacio drugo ubojito koplje iz lijeve u desnu ruku i zamahnuo brončanim vrhom prema desnom oku druge strahoptice.

Prva ptica je zateturala unatrag, zgrabivši koplje koje je virilo iz njenih prsiju i otkinula debeli hrastov držak. Druga ptica se izmakla pred Odisejevim zamahom mičući glavu unatrag poput kobre. Očito iznenađena napadom ovog malog dvonošca bez perja, ptica je odskočila dvaput - što ju je odmaklo tri metra - i zamasima pandže parirala koplje.

Odisej je brzo morao povlačiti glomazno koplje natrag nakon svakog zamaha ptičje pandže kako mu se ne bi istrglo iz ruku. Još uvijek vičući, muškarac je zakoračio natrag i, kako se činilo, spotaknuo se o krvavu lešinu biljojeda otkotrljavši se na stranu.

Strahoptica koja nije bila ranjena vidjela je svoju priliku i odlučila je iskoristiti, skočivši dva metra u zrak i oborivši se na Odiseja ubojitima, ispruženim pandžama.

Još uvijek kotrljajući se, Odisej se jednim lakim pokretom dočekao na koljeno i zabio deblji kraj koplja u zemlju trenutak prije nego je strahoptica na njega nalegla punom težinom svog tijela prigrlivši brončanu oštricu svojim mišićavim prsima, a konačno i svojim strašnim srcem. Odisej se morao ponovno zakotrljati kako bi se maknuo s puta ogromnom čudovištu koje se beživotno srušilo na mjesto na kojem je on malo prije klečao.

“Pazi!”, poviče Harman i počne trčati prema poprištu borbe.

Prva strahoptica - iz čije se rane od koplja i slomljenog drška, koji je još uvijek bio usađen u prsima, izlijevala krv - hitala je Odiseju s leđa. Glava ptice se trzala unaprijed na dva metra dugačkom zmijolikom vratu posutom perjem, a ogromni kljun se obrušio na mjesto gdje bi bila Odisejeva glava da se pomaknuo unatrag. No borac se bacio unaprijed umjesto unatrag, opet se kotrljajući, ovog puta praznih ruku kad je strahoptica projurila kraj njega i tad zaokrenula, mičući se brzo poput nemoguće brzih biljojeda čudno spojenih nogu. “Hej!” vikne Harman i baci kamen na divovsku pticu.

Glava strahoptice se trzala u visinama, žute oči su nestrpljivo žmirnule i ogromni predator je požurio prema Harmanu koji se okliznuo u blatu, viknuo “sranje!” uzbuđenim glasom i probijao se putem kojim je došao. Iznenada je Harman shvatio da neće uspjeti pobjeći čudovištu pa se okrenuo, razdvojenih nogu, podignutih pesnica, spreman da na napad strahoptice odgovori golim rukama.

Ada je pogledala oko sebe tražeći kamen, štap, oružje bilo koje vrste. Ništa joj nije bilo nadohvat ruke. Skočila je na noge.

Odisej je brzo podigao svoj oklop i - koristeći lešinu biljojeda kao odskočnu dasku - skočio za vrat strahoptice, vadeći istovremeno svoj kratki mač iz korica. Ptica je nastavila juriti prema Harmanu i Adi, no sada je zaokrenula vrat, trzala glavom, udarala ogromnim crvenim kljunom po Odisejevom okruglom štitu. Svaki put kad bi se masivne čeljusti sklopile, Odisej je bio odbačen unatrag, no nogama se čvrsto držao za tijelo ptice dva metra iznad zemlje pa nije pao, iako se jako naginjao, poput jahača iz torinske drame. Tada je strahoptica okrenula glavu i pogledala Harmana svojim žutim očima, a Odisej se nagnuo prema naprijed i povukao mačem preko vrata ogromne ptice prekrivenog bijelim perjem, prerezavši joj vratnu žilu kucavicu.

Skočio je s nje, dočekao se na noge i pojurio k Harmanu u trenutku kad se strahoptica srušila na zemlju i ostala mirno ležati niti tri metra ispred njih. Krv je liptala metar i pol uvis, a tek onda je crveni vodoskok prestao teći i nestao nakon što je ogromno srce prestalo kucati.

Teško dišući, prekriven zgrušanom krvlju biljojeda i svježom krvlju strahoptice, kao i travom i muljem, držeći još uvijek krvav mač i oklop uspravno, Odisej se nasmijao kroz bradu i rekao: “Htio sam samo jednu za večeru, no razrezat ćemo i drugu i spremiti je za kasnije.”

Ada je prišla Harmanu i dotaknula mu ruku. On se nije ni osvrnuo. Oči su mu bile širom otvorene. Odisej je prišao najbližoj ptici, odrezao njenu ogromnu glavu i prešao nožem za guljenje kože niz njena prsa, guleći meso, kožu i perje lakoćom kojom bi netko skinuo kaput s nečijih leđa. “Trebat će mi još plastičnih vrećica”, reče Harmanu i Adi. “Ima nekoliko komada u spremniku u stražnjem dijelu sonija. Samo reci 'otvori spremnik' i on će se otvoriti. Ali požuri.”

Harman je već krenuo prema soniju, no sad se zaustavio. “Da požurim? Zašto?” Odisej je nadlanicom obrisao krv s brade i nasmijao im se znalački: “Ove ptice mogu nanjušiti krv na udaljenosti od deset liga... a u sumrak na ravnicama ima na stotine lovačkih parova strahoptica.”

Harman se okrenuo i otrčao prema soniju po vrećice.

Ada je primijetila da su i Savi i Daeman bili pripiti prije nego što je večera počela.

Obrok je bio serviran u staklenoj sobi pričvršćenoj uz viši potporanj južnog tornja. Savi je podgrijavala gotove obroke u uobičajenoj mikrovalnoj kapsuli, no Ada je bila zadivljena - nikad prije nije vidjela da obrok priprema samo ljudsko biće. Odsutnost servitora u boravišnim prostorima Zlatnih Vrata je bila još očitija tijekom obroka.

Odisej je sišao sa širokog potpornja mosta i podigao nezgrapnu ka-meno-metalnu strukturu na kojoj je palio drva donesena s polja. Počelo je kišiti i Odisej je vatru morao održavati visokom kako se ne bi ugasila. \ Plamenovi su osvjetljavali hrđu i izblijedjelu narančastu boju s jedne strane tornja.

Gledajući kroz proziran zeleni zid i pijući džin iz svoje čaše, Harman upita: “Je li to neka vrsta oltara njegovim poganskom bogovima?”

“Ne baš”, reče Savi. “On na taj način pripravlja hranu.” Nosila je zdjele i tanjure na okrugli stol gdje su ostali čekali. “Pozovi ga unutra, molim te”, reče Harmanu. “Hrana nam se hladi dok on kremira svoju, a i oluja se približava s planina. Nije pametno biti na povišenim dijelovima mosta kad vani bjesni oluja.”

Kad su konačno sjeli, a Odisej smjestio drvene tanjure s toplim komadima mesa na obližnji stol kako nitko ne bi morao gledati zagorenu tvar, Savi je proslijedila vrč vina. Sebi je natočila na kraju i Ada je čula kako starica šapce, “Baruch atah adonai, eloheno melech ha olam, borni ori hagafen.”

“Što je to?” Ada upita tiho. Svi drugi su se smijali nečemu što je Daeman rekao i čini se da nisu primjećivali Savino mrmljanje. Ada je neki drugi jezik čula jedino u torinskoj drami; tamo su ratnici nerazgovijetno mrmljali, no torino je na neki način prevodio svaku riječ tako da su svi pod platnom razumjeli sve i da nisu slušali u pravom smislu riječi.

Savi je odmahnula glavom, a Ada nije znala znači li to da ni ona sama ne razumije čudne riječi ili da ne smije otkriti njihovo značenje.

“Istraživala sam sve razine mosta i okrugle prostorije oko njega”, Hannah je govorila uzbuđeno. “Metal od kojeg je izrađen sam most je star i hrđav, ali i... zapanjujuć. A u nekim sobama ispod nalaze se čudnovati oblici od metala koji stoje slobodno i nisu dio nikakve strukture. Neki od njih su u obliku muškaraca i žena.”

Savi je prasnula u smijeh. Svoju čašu je iznova napunila vinom. Ovog puta nisu se čule nikakve čudne riječi.

“To su kipovi”, reče Odisej. “Skulpture. Zar nikad niste vidjeli tako nešto?”

Hannah je polako odmahnula glavom. Iako je djevojka godinama učila kako zagrijati i lijevati metal, Ada je znala da ju je sama ideja o izradi stvari u obliku ljudskih ili drugih živih bića šokirala. Ada ju je također smatrala neobičnom.

“Oni ne poznaju umjetnost”, Savi reče Odiseju s osornošću u glasu. “Nemaju kipova, slika, nakita, fotografije, holografije, čak niti genetskog inženjeringa. Nemaju glazbe, plesa, baleta, sporta niti plesa. Nemaju kazališta, arhitekture, kabukija, nemaju antidramu, nemaju ničeg. Kreativni su poput... ptica koje su se tek izlegle. Ne, povlačim to... čak i ptice znaju pjevati i graditi gnijezda. U posljednje vrijeme, eloi su poput nijemih ptica kukavica, koje naseljavaju gnijezda drugih ptica, a da se ni pjevom ne oduže.” Savi je počela nejasno izgovarati riječi.

Odisej je pogledao Hannah, Adu, Daemana i Harmana, a izraz lica mu je bio neodređen. U međuvremenu su gosti zurili u Savi, pitajući se čemu toliko ljutnje u njenom glasu.

“Također”, nastavi Savi, gledajući jedino Odiseja u oči, “nemaju ni književnosti. Baš kao ni ti.”

Odisej se nasmijao gledajući ženu. Ada je primijetila da se muškarac smijao na isti način kao kad je rezao meso sa slabine biljojeda. Odisej se prije večere okupao, čak je i sijedu kovrčavu kosu oprao šamponom, no Ada je još uvijek vidjela njegove ruke i dlanove i bradu kao prije - poprskane krvlju i prekrivene krvavom korom. Nije je se ticalo, no mislila je da nije mudro što ga Savi toliko podbada.

“Biće koje dolaziš iz doba prije pismenosti, upoznaj bića iz doba nakon pismenosti”, nastavi Savi, raširivši ruke kao da upoznaje Odiseja s ostalih četvero. Tada je podigla prst. “Oh, zaboravila sam našeg prijatelja Harmana. On je Balzac i Shakespeare trenutnih ostataka drevnog humanizma. Čita poput šestogodišnjeg djeteta Minulog Doba, zar ne, Harman Uhr? Usne se miču kad izgovaraš riječi, ha?”

“Da”, reče Harman uz slabašni smiješak. “Usne mi se uistinu miču kad čitam. Nisam znao da postoji neki drugi način. Prošlo je više od Četiri Dvadesetice dok nisam dosegao taj stupanj.” Adi se činilo da je devedeset-devetogodišnjak znao da ga je Savi vrijeđala, no on se na to nije obazirao već je sa znatiželjom čekao što će Savi nakon toga reći.

Ada je pročistila grlo. “Koju životinju si... danas... ubio?”, upita Odiseja jasno i odrješito. “Ne mislim na strahoptice nego na onu drugu životinju.”

“Ja razmišljam o njima samo kao o biljojedima mekanog nosa”, reče Odisej. “Želiš kušati?”, posegnuo je prema obližnjem stolu i uzeo pladanj s mesom pocrnjelim od vatre, držeći ga pred Adom.

Želeći biti pristojna, Ada je uzela najmanji komad s pladnja oprezno ga primajući jedaćim priborom.

“Ja ću također”, reče Harman. Pladanj je kružio. Hannah i Daeman su se namrštili, omirisali i pristojno se nasmijali ne uzevši nijedan komad. Kad je pladanj stigao u Savine ruke, ona ga je dodala Odiseju bez riječi. Ada je zagrizla najmanji komad koji je mogla odrezati. Bio je izvrstan - poput odreska, no jačeg i punijeg okusa. Dim zapaljenih drva dao mu je okus drugačiji od bilo kojeg jela obrađenog mikrovalovima koje je ikad kušala. Odrezala je veći komad.

Odisej je jeo koristeći samo kratak, oštri nož kojeg je nosio sa sobom, režući uske komade i uzimajući ih ustima s vrha noža. Ada je pokušala izbjeći dijeljenje hrane s njim.

“Macrauchenia”, reče Savi vilicom naizmjenično grabeći salatu i rižu obrađenu mikrovalovima. Ada je podigla pogled, pitajući se je li ovo nastavak ženinog neobičnog jezičnog rituala.

“Molim?”, reče Daeman.

“Macrauchenia. Tako se zove životinja koju je ubio naš grčki prijatelj, a koju drugo dvoje naših prijatelja jedu kao da nema drugog jela. Te životinje su živjele na ravnicama Južne Amerike pred nekoliko milijuna godina no izumrle prije no što su se tamo pojavili ljudi. Natrag su ih vratili ARNisti za vrijeme burnih godina nakon Rubikona, prije nego što su posthumanci na brzinu zaustavili oživljavanje izumrlih vrsta. No kad su vratili Macraucheniu, neki ARNisti su mislili da bi bili pametno vratiti i Phorusrhakos.”

“Što?” upita Daeman.

“Phorusrhacos. Strahoptice. Pametni ARNisti su zaboravili da su te ptice bili predator broj jedan u Južnoj Americi milijunima godina. Barem dok se iz Sjeverne Amerike nisu spustili smilodonti nakon što je pala razina vode i izronio dio zemlje koji je spajao kontinente. Jeste li znali da je panamska prevlaka ponovno pod vodom? Da se kontinenti ponovno razdvajaju?” Pogledala je oko sebe, vidljivo ponesena osjećajima, borbeno nastrojena i sigurna da zna nešto o čemu nitko od njih nije imao pojma.

Harman je pijuckao svoje vino. “Želimo li znati što su to smilodonti?” Savi slegne ramenima. “Jedna obična jebena mačketina s velikim prokletim sabljastim zubima. Te mačke su jele strahoptice za ručak i čačkale svoje zube-sablje pandžama koje bi od njih ostale. Idioti ARNisti su uistinu vratili sabljozube, no ne ovdje. U Indiju. Svatko od nas zna gdje je to... bilo? Trebalo biti? Posthumanci su odcijepili Indiju od Azije i rascjepkali je u prokleti arhipelag.” Njih petero su je pogledali.

“Hvala što si me podsjetila”, reče Odisej svojim ukočenom naglaskom te ustane i priđe obližnjem stolu. “Iduće jelo, strahoptica.” Donio je veliki pladanj natrag na stol. “Već sam neko vrijeme htio kušati ovu poslasticu, no do danas nisam imao vremena uhvatiti koju. Tko će mi se pridružiti?” Svi osim Daemana i Savi su odlučili kušati. Svi su sebi natočili još malo vina. Oluja je stigla osvetoljubivo i svjetlost munja se razlijevala oko mosta osvjetljavajući udubljenje i ruševine duboko dolje kao i oblake i nazubljene vrhove sa svake strane.

Ada, Harman i Hannah su kušali komad svijetlog mesa i nakon tog popili mnogo vode i vina. Odisej je ustima skidao komad po komad s vrha svog noža.

“Podsjeća me na... piletinu”, Ada reče i naruši tišinu.

“Da”, reče Hannah, “definitivno piletinu.”

“Piletinu čudnog, jakog, gorkog okusa”, reče Harman.

“Lešinar” reče Odisej. “Podsjeća me na lešinara.” Prožvakao je još jedan komad, progutao ga i široko se nasmijao,

“Ako budem opet jeo strahopticu, uzet ću mnogo umaka.”

Njih petero su u tišini jeli rižu obrađenu mikrovalovima, a Odisej je uživao u zalogajima strahoptice i Macmuchenie, zalijevajući ih ogromnim gutljajima vina. Tišina u razgovoru bi uzrokovala neugodu da nije bilo oluje. Vjetar je bjesnio, munje su sijevale gotovo neprestano - bacajući u naletima bijelo svjetlo na slabo osvijetljenu kupolu za objedovanje - a oluja bi svejedno ugušila veći dio razgovora. Zelena kupola za objedovanje se pomicala sa svakom zapuhom vjetra i četvero gostiju su izmjenjivali poglede iz kojih je izvirivala neprikrivena tjeskoba.

“Sve je u redu”, reče Savi, ovaj put bez ljutnje ili jakih osjećaja, kao da je ranijim grubim riječima dala oduška svojoj gorčini. Parastaklo ne provodi struju, a mi smo čvrsto spojeni s mostom - dokle god on čvrsto stoji, nećemo pasti.” Savi je pijuckala ostatak svog vina i nasmijala se neveselo. “Naravno, most je stariji od Božjih zubi, tako da vam ne mogu jamčiti da će izdržati.”

Kad je oluja počela jenjavati, a Savi ponudila kavu i čaj u neobičnim staklenim čašama, Hannah reče,

“Obećao si da ćeš nam ispričati kako si stigao ovamo, Odisej Uhr”

“Želite da vam opjevam sve svoje dogodovštine, da vam opjevam kako sam više puta skrenuo s pravog puta onih dana kad smo moji prijatelji i ja pljačkali posvećene visoravni Pergama?” odgovori tihim glasom.

“Da”, reče Hannah.

“Hoću”, reče Odisej. “Ali prije toga, mislim da Savi Uhr o nečemu mora razgovarati sa svima vama.”

Pogledali su staru ženu i čekali.

“Trebam vašu pomoć”, reče Savi. “Stoljećima sam izbjegavala vaš svijet - vojnikse i ostale promatrače koji mi žele zlo - no Odisej je ovdje s razlogom i njegovi ciljevi su slični mojima. Zanima me biste li ga htjeli povesti sa sobom - u jedan od vaših domova gdje bi ga ostali mogli posjećivati - i omogućiti mu da se sastaje i razgovara s vašim prijateljima.”

Ada, Harman, Daeman i Hannah su izmijenili poglede. “Zašto se jednostavno ne faksira kamo želi?”, upita Daeman.

Savi odmahnu glavom. “Odisej se više ne može faksirati, baš kao ni ja.”

“To je glupost”, reče Daeman. “Svi se mogu faksirati.”

Savi je uzdahnula i natočila preostalo vino u čašu. “Dečko”, reče, “znaš li ti što faksiranje zapravo jesti”

Daeman se nasmijao. “Naravno. To je putovanje s mjesta na kojem jesi na mjesto na kojem želiš biti.”

“Ali na koji način radi?”, upita Savi.

Daeman je odmahnuo glavom na ženino glupavo pitanje. “Kako to misliš 'na koji način radi?' Jednostavno radi. Poput servitora ili tekuće vode. Upotrebljava se faks-portal kako bi se išlo s jednog mjesta na drugo, od jednog faks-čvora do drugog.”

Harman je podigao ruku. “Mislim da Savi Uhr misli na to kako radi mehanizam koji nam omogućava da se faksiramo, Daeman Uhr.

“I sama sam se to pitala s vremena na vrijeme”, reče Hannah. “Znam kako izgraditi peć u kojoj se može taliti metal. No kako izgraditi faks-portal koji nas šalje na različite strane, a da ne... idemo između?”

Savi se nasmijala. “Nije to baš tako, nježna djeco. Vaši faks-portali vas nikamo ne šalju. Oni vas unište. Rastave vas na atome. Zatim čak nikamo niti ne šalju atome, samo ih pohrane kako bi ih mogla upotrijebiti iduća osoba koja se faksira. Vi ne odlazite nikamo kad vas se faksira. Vi umrete i dopuštate da se vaše drugo 'ja' izgradi negdje drugdje.”

Odisej je pio vino i promatrao oluju koja je jenjavala, ne pokazujući interes za objašnjenja koja je davala Savi. Ostalih četvero su zurili u nju. “Pa”, reče Ada, “to je... to je...”

“Suludo”, reče Daeman.

Savi se nasmijala. “Da.”

Harman je pročistio grlo i odložio šalicu kave. “Ako smo uništeni svaki put kad se faksiramo, Savi Uhr, kako to da se sjećamo svega kad... stignemo... na neko drugo mjesto?” Podigao je svoju desnu ruku. “Ovaj mali ožiljak. Zadobio sam ga prije sedam godina, kad su mi bile devedeset-dvije godine. Obično ovakve stvari nestanu kad svake Dvadesetice odemo u firmarij, ali...” Zastao je kao da je sam vidio odgovor.

“Da”, reče Savi. “Strojevi-umovi koje stoje iza faks-portala pamte vaše male nesavršenosti, jednako kao i vaša sjećanja i individualnu strukturu stanica, šaljuci informacije - ne vas, već informacije - od jednog faksčvora do drugog, modernizirajući vas i obnavljajući vaše ostarjele stanice svakih dvadeset godina - za vrijeme onog što vi zovete odlascima u firmarij - no što mislite, zašto nestanete na svoj stoti rođendan, Harman Uhr? Zašto vas prestanu obnavljati kad navršite sto godina? I kamo ćete otići na vaš idući rođendan?”

Harman ne reče ništa, umjesto njega odgovori Daeman: “Na prstene, luda ženo. Kad navršimo Petu Dvadeseticu, uzlazimo na prstene.”

“Kako biste postali posthumanci”, reče Savi, jedva se suzdržavši da se ne nasmije prezirno. “Kako biste došli u raj i sjedili s desne... nekome.”

“Da”, reče Hannah, no izgovorivši to poput pitanja.

“Ne”, reče Savi. “Ne znam što se događa s uzorcima sjećanja koji se nalaze u logosferi prije nego što navršite sto godina, no znam da se podaci ne šalju na prstene. Mogli bi biti pohranjeni, no pretpostavljam da ih se uništava. Rasprši.”

Po drugi puta ovog dugog dana, Ada je osjetila da bi mogla pasti u nesvijest. Pa ipak, prva je uspjela progovoriti. “Zašto ti i Odisej Uhr ne možete koristiti faks-čvorove, Savi Uhr? Ili ste jednostavno odlučili ne koristiti ih?” Odlučili ne biti uništeni, odlučili da vam ne rastave tijelo na atome poput tijela biljojeda i strahoptice koje smo danas jeli. Ada je umočila prste u čašu vode i prinijela ih obrazima.

“Odisej se ne može faksirati, jer logosfera o njemu nema podataka”, Savi reče nježno. “Njegov bi mu prvi pokušaj ujedno bio i posljednji.”

“Logosfera?”, ponovi Harman.

Savi je ponovno odmahnula glavom. “To je zamršena tema. Previše zamršena za ženu koja je danas previše popila.”

“No uskoro ćeš nam objasniti?”, ustraje Harman.

“Sutra ću vam je pokazati”, reče Savi. “Prije nego što opet krenemo različitim putovima.”

Ada je uhvatila Harmanov pogled. Jedva je prikrivao svoje uzbuđenje.

“Ali ta logosfera... štogod ona bila”, reče Hannah, ima podatke o tebi? Za faks-čvorove? Tako da bi se mogla faksirati?”

Savi se neveselo nasmije. “O da. Sjeća me se od pred tisuću i četiristo godina kad sam se i ja faksirala svakog dana u svom životu. Logosfera me čeka poput neke nevidljive strahoptice... prepoznala bi me onog trenutka kad bih stupila u neki od vaših uobičajenih faks-portala. To bi ujedno bio i moj posljednji pokušaj.”

“Ne razumijem”, reče Hannah.

“Ostavimo ovaj stručni razgovor postrani na neko vrijeme”, reče Savi. “Prihvatite činjenicu da niti Odisej niti ja ne možemo koristiti vaše dragocjene faks-portale. A kad bih ja leteći sonijem posjetila vaš prekrasni svijet, to bi me stajalo života.”

“Zašto?” upita Harman. “U našem svijetu nema nasilja. Osim u torinskoj drami. A nitko od nas ne vjeruje da je ona istinita.” Pogledom je presjekao Odiseja, no sijedi čovjek nije uzvratio na bilo kakav način.

Savi je pijuckala svoje vino. “Vjerujte mi kad kažem da bi za mene bila smrt kad bih se pokazala u javnosti. Isto tako mi vjerujte da je od presudne važnosti da se Odisej susreće s ljudima, da razgovara s njima, da ga se čuje. Ako vas odbacim natrag, bi li ga netko od vas mogao ugostiti u svom domu na nekoliko tjedana? Mjesec dana?”

“Tri tjedna”, upadne Odisej grubo, kao da ga je nerviralo to što se o njemu govori kao da nije ondje. “Ne više.”

“U redu”, reče Savi. “Tri tjedna. Hoće li itko od vas na tri tjedna ugostiti ovog stranca u tuđoj zemlji?”

“Neće li Odisej Uhr biti u opasnosti kao i ti?” upita Daeman.

“Odisej Uhr se zna brinuti za sebe”, reče Savi.

Njih četvero su šutjeli neko vrijeme, pokušavajući razumjeti zamolbu i posljedice koje ona sa sobom nosi. Naposljetku Harman reče: “Ja bih primio Odiseja, no isto tako bih želio otići do mjesta gdje ste rekli da ima svemirskih brodova, Savi Uhr. Moj cilj je stići do prstena. Kao što ste rekli, približavam se svojoj konačnoj Dvadesetici - nemam vremena na bacanje. Radije bih proveo vrijeme pokušavajući pronaći to isušeno more gdje si rekla da posthumanci čuvaju nešto što može letjeti prema e-prstenima i p-prstenima. Ako bi mi mogla pokazati kako se upravlja vašim sonijem...”

Savi je trljala obrvu kao da je boli glava. “Mediteranski Bazen? Tamo ne možeš odletjeti, Harman Uhr”

“Misliš, to je zabranjeno?”

“Ne”, reče Savi. “To znači da tamo ne možeš odletjeti. Soniji i ostali leteći strojevi ne funkcioniraju iznad Bazena.” Zastala je i pogledom zaokružila stolom. “No do bazena se možete odvesti ili stići pješice. Sama sam stoljećima bezuspješno pokušavala, no mogu te tamo odvesti. Ako netko od tvojih prijatelja primi Odiseja na tri tjedna.”

“Ja želim poći s vama i Harmanom”, reče Ada.

“I ja također”, reče Daeman. Želim vidjeti taj kako-se-već-zove Bazen.” Harman je iznenađeno pogledao mlađeg čovjeka.

“K vragu s tim”, reče Daeman. “Ja nisam kukavica. Kladim se da sam jedini ovdje kojeg je pojeo alosaur”.

“Nazdravit ću tome”, reče Odisej i iskapi svoje vino. Savi je pogledala Hannah. “Znati ostaješ ti, draga moja.”

“Rado bih primila Odiseja”, reče mlada žena. “No ja se ne faksiram tako često niti idem na zabave. Živim s majkom koja također ne ugošćuje često skupine ljudi.”

“Bojim se da to ne odgovara” reče Savi. “Odisej na raspolaganju ima samo tri tjedna pa moramo početi s mjestom koje je dobro poznato i gdje mnogi ljudi mogu ostati tjednima. Zapravo, Ardis Hall bi bio izvrsno rješenje.” Pogledala je Adu.

“Kako znaš za Ardis Hall, Savi Uhr?” upita Ada. “Isto tako, kako što znaš za Harmanovu sposobnost čitanja ili išta o svijetu, iako se ne možeš kretati među nama niti koristiti faks-čvorove?”

“Ja promatram”, reče starica. “Promatram, čekam i ponekad odletim na mjesta gdje se mogu družiti s vama.”

“Zapaljeni Čovjek”, reče Hannah.

“Da, između ostalih mjesta”, reče Savi. Zaokružila je pogledom i rekla: “Svi izgledate iscrpljeno. Kako bi bilo da vas odvedem do vaših soba da se dobro naspavate? Razgovor ćemo nastaviti ujutro. Samo ostavite posuđe, ja ću ga raspremiti i kasnije oprati.”

Gostima uopće nije palo na pamet da raspreme ili operu suđe. Ada se ponovno ogledala oko sebe i osjetila nenazočnost servitora i vojniksa.

Ada se željela pobuniti protiv ovog prisilnog slanja u krevet - još nisu poslušali Odisejevu priču - nopogledala je svoje prijatelje - Hannah je bila očiju upalih od umora, Daeman pijan i jedva u stanju uspravno držati glavu, Harman na čijem licu su se ocrtavale godine - i sama se osjetila iscrpljenom. Proveli su vraški naporan dan. Bilo je vrijeme za spavanje.

Odisej je ostao sjediti za stolom, a Savi je vodila ostalih četvero iz sobe za objedovanje niz hodnike osvijetljene samo prigušenim svjetlom, uz pokretne stube od stakla koje su kružile oko tornja Zlatnih Vrata i duž dugog hodnika do niza soba-kugli pri vrhu sjevernog tornja. Ove spavaće sobe se nisu spajale s vrhom tornja, već samo sa staklenom hodnikom čiji južni zid je činio čelični dio mosta, pa su spavaće komorice nesigurno štrcale u prostoru, poput grozdova zelenog grožđa.

Savi im je ponudila odvojene spavaće kugle i usmjerila Hannah prema prvoj sobi u hodniku. Mlada žena je oklijevala na ulazu u mali prostor. Unutar spavaće komorice je čak i pod bio proziran tako da je Hannah zakoračila prema naprijed i odmah potom brzo skočila unatrag vrativši se u kakvu-takvu sigurnost koju je nudio prilaz pokriven tepihom. “Nema opasnosti”, reče Savi.

“U redu”, reče Hannah i pokuša ponovno. Krevet je bio smješten uz udaljeniji zid, a kod zida koji se spajao s hodnikom nalazili su se ograđeni toaletni prostor i umivaonik koje se nije moglo vidjeti iz drugih spavaćih kugli, no ostali kupolasti dijelovi zida i pod su bili toliko prozirni da se kroz njih moglo vidjeti munjama osvijetljeno kamenje i obronci brda tristo metara ispod.

Hannah je oklijevajući prelazila preko prozirnog poda i zahvalno se smjestila na čvrstom krevetu. Ostalo troje su se nasmijali i zapljeskali. “Ako noću budem trebala na zahod, možda se neću usuditi opet hodati po tom podu”, reče Hannah.

“Naviknut ćeš se, Hannah Uhr”, reče Savi.

“Vrata možeš zatvoriti i otvoriti izgovaranjem naredbe koja djeluje samo ako je ti izgovoriš.” “Zatvori vrata”, reče Hannah.

Vrata, koja su se prelijevala u duginim bojama, zatvoriše se. Savi je svakog odvela do njegove komorice - prvo Daemana, koji je zateturao do kreveta ne pokazujući strah od praznog prostora pod nogama, zatim Harmana, koji je njima dvoma zaželio laku noć prije nego što je zatvorio vrata, te naposljetku Adu.

“Ugodan san, draga moja”, reče Savi. “Izlasci sunca su ovdje prekrasni i nadam se da ćeš uživati u pogledu. Vidimo se za doručkom.”

Na krevetu je bila čista svilena posteljina. Ada je otišla u toaletni prostor, na brzinu se istuširala, osušila kosu, ostavila odjeću na stoliću kraj umivaonika, obukla svilenu spavaćicu i vratila se u krevet. Smjestivši se pod pokrivačima, okrenula se prema zidu i pogledala vrhove planina i oblake. Oluja je krenula prema istoku, munje su iz daljine osvjetljavale odlazeće oblake te je obližnje vrhove i travnatu udubinu sada osvjetljavala mjesečina. Ada je pogledala dolje prema cesti i kamenim ostacima duboko dolje. Što je ono Odisej rekao o ovom mjestu? Da ga naseljavaju jedino jaguari, vjeverice i duhovi? Gledajući drevno blijedo-sivo kamenje pod mjesečinom, Ada gotovo da je počela vjerovati u duhove.

Netko je lagano zakucao na njena vrata.

Ada je skliznula s kreveta i odšuljala se preko hladnog poda, stavljajući vrhove prstiju na vrata. “Tko je?”

“Harman.”

Adino srce je poskočilo u grudima. Nadala se, potajno željela da joj se Harman pridruži ove noći.”Otvori vrata”, prošapta, zakoraknuvši unatrag i vidjevši svoj odraz u zidu primijeti da su joj ruke i lagana haljina mliječno-bijele boje pod mjesečinom.

Harman je zakoračio unutra i pričekao dok Ada nije prošaptala i zatvorila vrata. Harman je nosio jedino plavu svilenu odjeću za spavanje. Ona je čekala da je zagrli, podigne svojim rukama i odnese do mekanog kreveta koji se naslanjao na prozirni, zakrivljeni zid. Kako bi to bilo, pitala se, voditi ljubav, a u isto vrijeme imati osjećaj kao da lebdiš iznad ovih oblaka, ovih planina?

“Želio sam razgovarati s tobom”, Harman reče tiho.

Ada kimne glavom.

“Mislim da je vrlo važno da Odisej bude smješten na pravom mjestu idućih nekoliko tjedana”, reče. “A komorice Hannahine majke ne smatram pravim mjestom.”

Osjećajući se glupo, Ada je prekrižila ruke na grudima. Zamišljala je da osjeća hladni noćni zrak s visokih planina kroz staklo na nogama. “Ti ni ne znaš što Odisej želi učiniti, a ni iz kojeg razloga”, prošapta.

“Ne, ali ako je on zbilja Odisej, bit će da je vrlo važno. A Savi je u pravu... Ardis Hall je pravo mjesto da se upoznaju novi ljudi.”

Ada osjeti kako se ljutnja gomila u njoj. Zašto bi joj ovaj čovjek govorio što da radi? “Ako misliš da je toliko važno da ga se negdje ugosti”, reče, “zašto ga ne pozoveš u svoj dom kao svojega gosta?”

“Ja nemam dom”, reče Harman.

Ada je žmirnula, pokušavajući razumjeti. Nije mogla. Svatko ima dom.

“Putovao sam dugi niz godina”, reče Harman. “Posjedujem samo ono što nosim sa sobom, osim knjiga koje sam sakupio i koje čuvam u jednoj praznoj komorici u Krateru Pariz.”

Ada je zaustila, no nije znala što da kaže. Harman joj je prišao korak bliže, tako blizu da je Ada osjetila njegov muževni miris kao i miris sapuna. On se također istuširao prije nego što je došao u njenu sobu. Hoćemo li voditi ljubav nakon ovog razgovora? pomisli Ada, osjećajući kako ljutnja popušta istom brzinom kojom je i došla.

“Moram ići do Mediteranskog Bazena sa Savi”, reče Harman. “Mukotrpno sam više od šezdeset godina tražio način da dođem do e-prstena i p-prste-na, Ada. Biti tako blizu... sve u svemu, moram ići.”

Ada je opet osjetila plamsaj ljutnje. “Ali ja želim poći s tobom. Želim vidjeti taj Bazen... naći svemirski brod, ići k prstenima. Zbog toga sam ti i pomagala zadnjih nekoliko tjedana.”

“Znam”, prošapta Harman. Dodirnuo joj je ruku. “I ja želim da pođeš sa mnom. No ovo s Odisejom je važno.”

“Znam, ali...”

“A Hannah jednostavno ne pozna toliko ljudi niti ima dovoljno prostora za posjetitelje.”

“Znam, ali...”

“A Ardis Hall bi bio savršen” prošapta Harman. Popustio je nježni stisak na Adinoj ruci, no još uvijek ju je držao prikovanu pogledom. Ada je osjećala zvijezde iznad prozirnog, zakrivljenog stropa.

“Znam da bi Ardis Hall bio savršen” reče Ada. Bila je žalosna i osjećala se rastrganom između imperativa i ljudi. “Ali mi ne znamo niti što taj Odisej želi... niti tko on u stvari jest.”

“To je istina”, prošapta Harman. “No najbolji način da to saznamo bi bio kad bi ga ti ugostila dok ja budem u potrazi za svemirskim brodom u Mediteranskom Bazenu. Obećavam da ću se vratiti po tebe prije nego što krenem ako pronađem jednog koji bi nas mogao odvesti do prstena.”

Ada je oklijevala prije nego što je opet progovorila. Lagano je podigla lice prema Harmanovom i imala osjećaj da bije on poljubio, samo da nisu govorili.

Iznenada je sijevnula munja i grom iz oluje koja se povlačila je potresao građevinu od zelenog stakla.

“Ugostit ću Odiseja i uzeti Hannah kao pomoć u Ardis Hallu na tri tjedna. Ali jedino ako obećaš da ćeš me odvesti do prstena, ako pronađeš način za to.”

“Obećavam”, reče Harman. Tada ju je zbilja poljubio, no samo u obraz, na način na koji bi to učinio njen otac da ga je poznavala, pomisli Ada.

Harman se okrenuo kao da namjerava otići, no prije nego je Ada uspjela zapovjediti vratima da se otvore, okrenuo se opet k njoj. “Što misliš o Odiseju?” upita.

“Kako to misliš? Mislim li je li to zbilja Odisej?” Adu je pitanje zbunilo.

“Ne. Zanima me što misliš o njemu? Je li te zainteresirao?”

“Misliš njegove priče?” upita Ada. “Zanimljiv je. No morat ću čuti što ima za reći prije nego što shvatim govori li istinu ili ne.”

“Ne...” Harman je zastao i protrljao bradu. Činilo se da mu je neugodno. “Mislim, smatraš li ga zanimljivim? Privlači li te?”

Ada se morala nasmijati. Negdje s istoka, zvuk se javio jekom iz oluje koja se povlačila. “Idiote jedan”, napokon reče te je, više ne čekajući, prišla Harmanu, zagrlila ga i poljubila u usta.

Harman je nekoliko sekundi bio nepomičan, no tad ju je zagrlio i uzvratio poljubac. Preko tanke svile koja ih je razdvajala, Ada je osjetila kako mu uzbuđenje raste. Mjesečina im je prelazila licem i rukama poput prolivenog, bijelog mlijeka. Iznenada je most zahvatio snažan nalet vjetra pa su se kugla i komorica za spavanje zaljuljali pod nogama. Harman je podigao Adu i odnio je u krevet.

20. Tethys more na Marsu

“Mislim da je Falstaff taj zbog kojeg sam se odljubio od Barda.”

“Tko je to?”, upita Mahnmut preko čvrste veze. Bio je prezauzet vožnjom podmornice slabašnom brzinom od osam čvorova prema obali, koja još uvijek nije bila vidljiva, pokušavanjem da održi brodske funkcije u pogonu, promatranjem neba kroz periskopsku bovu u potrazi za neprijateljskim dvokolicama i uglavnom staranjem nad neizvjesnošću njihova daljnjeg preživljavanja. Orphu je bio tih dolje u spremištu Crne Dame više od dva sata. A sada ovo. “Što je bilo s Falstaffom?”, upita Mahnmut.

“Baš sam rekao da me Falstaff odvukao od Shakespearea prema Proustu” reče Orphu.

“Rekao bih da ti voliš Falstaffa” reče Mahnmut. “On je tako smiješan.”

“I jesam volio Falstaffa”, reče Orphu. “Do vraga, identificirao sam se s Falstaffom. Želio sam biti Falstaff. Neko vrijeme sam mislio da izgledam kao Falstaff.”

Mahnmut je to pokušao zamisliti. Nije mogao. Vratio je pažnju na brodske funkcije i proučavanje periskopa. “Što te natjeralo da se predomisliš?”, upita.

“Sjećaš li se prizora u Henriku IV., Prvi dio, gdje Falstaff nalazi tijelo Henryja Percyja - Hotspura - na bojnom polju?”

“Da”, reče Mahnmut. Periskop i radar pokazivali su da na nebu nema dvokolica. Bio je prisiljen ugasiti reaktor koji je otkazivao tijekom noći pa su rezerve akumulatora bile na četiri posto, što im je sada davalo samo šest čvorova, a snaga je stalno padala. Mahnmut je znao da će uskoro morati ponovno izvesti Crnu Damu na površinu. Svaki put kad bi izašli na površinu, udahnuo bi marsovski zrak radi vlastitog preživljavanja, pohranjujući ga u svoj okoliš-kolijevku i udišući ga dok nije postao ustajao, a sav zrak koji je brod proizvodio preusmjeravao je dolje do Orpha. Nije bilo predviđeno da se podmornica otvori “atmosferi” Europe, tako da je morao premostiti desetak sigurnosnih protokola da upusti unutra marsovski zrak.

“Falstaff je ubo Hotspurovo truplo u bedro samo da se uvjeri da je mrtav” reče Orphu.”Onda je odnio Hotspurovo tijelo na leđima, pokušavajući preuzeti zasluge zato što ga je ubio.”

“Tako je”, reče Mahnmut. SSS je govorio da se nalaze na trideset kilometara od obale, no nije bilo ni traga od obale na periskopu, a on nije želio usmjeriti radar prema kopnu. Pripremio se upuhati balastne tankove i ponovno izaći na površinu, no imao je spremne planove za uranjanje ako se išta pokaže na radaru. “Bolja polovica hrabrosti je povučenost i zbog te bolje polovice ja sam ostao živ”, citirao je. “Svi Shakespeareovi komentari, a čitao sam Blooma, Goddarda, Bradlevja, Morganna, Hazlitta pa čak i Emersona - kažu da je Falstaff možda jedan od najvećih likova koje je Shakespeare stvorio.”

“Da”, reče Orphu i šutio minutu dok se podmornica njihala i bučala dok su se balastni tankovi praznili. Kada je na brod ponovno bilo tiho, osim oceana koji je navaljivao preko oplate, reče: “No, meni je Falstaff vrijedan prezira.”

“Prezira?”, podmornica je stigla na površinu. Bilo je netom poslije zore i Sunce - koje je bilo mnogo veće nego točkasta zvijezda s kojom je Mahnmut odrastao na Europi - upravo je probijalo iza horizonta. Otvorio je ventile i udahnuo svježi slani zrak.

“U čemu je znanje ako nije u umijeću? U čemu umijeće ako nije u zloći? U čemu je zloća ako nije u svemu?”, reče Orphu.

“Ali princ Hal se šalio kada je to rekao”, Mahnmut je odlučio ići po površini. To je bilo daleko opasnije - radar je hvatao leteću dvokolicu svakih sat ili dva dok su bili zaronjeni - no na površini su mogli ići osam čvorova i razvući njihove rezerve energije koje su nestajale.

“Je li?”, upita Orphu. “On odbija starog razmetljivca u Henriku IV, Drugi dio”

“I Falstaff umire od toga”, reče Mahnmut udišući čisti zrak i razmišljajući o Orphu dolje u mračnom i preplavljenom spremištu, priključenom na život samo O2 linijom i zajedničkom kom-linijom. Prvi put kada su došli na površinu, Mahnmut je shvatio da će biti nemoguće izvući velikog lonca iz spremišta sve dok ne dođu na kopno. “Kralj je ubio svoje srce,” reče citirajući domaćicu Quickly. (Junakinja Shakespeareove drame Henrik V., žena Pistolova, domaćica u gostionici Boar's head u Eastcheapu gdje princ Henrik pije sa svojim kompanjonima, (prev.))

“Ja sam zaključio da je on zaslužio da bude odbačen”, reče Orphu. “Kad mu je naređeno da unovači vojnike za rat s Percyjem, Falstaff je primao mito da odbije dobre, a unovači samo ništarije. Ljude koje je zvao 'hrana za topove'“.

Osjećajući da Crna dama brže klizi kroz niske valove, Mahnmut je nastavio motriti sonar, radar i periskop. “Svi kažu da je Falstaff mnogo zanimljiviji lik od Hala”, reče. “Zabavan, realističan, antimilitaristički, dosjetljiv - Hazzlit je napisao da je 'blagoslov slobode dobiven humorom bit Falstaffa”'

“Da” reče Orphu. “No kakva je to sloboda? Sloboda da se ruga svemu? Sloboda da se bude lopov i kukavica?”

“Sir John je bio vitez”, reče Mahnmut. Iznenada se njegova pažnja usredotoči na ono što je Orphu govorio - Orphu, cinični i duhoviti komentator besmislenosti moravečke egzistencije.”Ti zvučiš više kao Koros III”, reče.

Ovo je natjeralo Orpha da zahuči.”Ja nikad neću biti ratnik.”

“Je li Koros bio ratnik? Zar misliš da je ubijao moraveke tijekom svoje misije na Pojasu?” Mahnmut je bio znatiželjan.

“Nikad nećemo saznati što se dogodilo na Pojasu”, reče Orphu,”a ja sumnjam da je Koros imao išta više želje da se bori od nas ostalih miroljubivih moraveka. No on je bio obučen na vodstvo i dužnost - stvari kojima se Falstaff rugao čak i kod svojega voljenog princa Hala.”

“A ti misliš da smo mi ovdje pozvani na dužnost”, reče Mahnmut. Na istoku se pojavila izmaglica.

“Tako nešto.”

“I misliš da bi možda trebao biti više Hotspur nego Falstaff.?”

Orphu s Ia ponovno zahuči. “Možda je prekasno za to. Potrošio sam vrijeme, a sad vrijeme troši mene.”

“To nije Falstaff.”

“Richard Drugi”, oglasi se glas iz spremišta.

“Misliš li da si prestar za ono što je pred nama?” upita Mahnmut pitajući se i sam što bi moglo biti pred njima.

“Pa, osjećam se malo star, bez nogu, bez ruku, bez zuba i bez školjke” reče Ionac.

“Nikad nisi imao zube”, reče Mahnmut. Korosova misija bila je da dovede izvidnicu pokraj velikog vulkana Olympus i da dostavi Uređaj iz spremišta što je moguće bliže vrhu Olympusa. No Crna Dama je bila blizu smrti, a i Orphu je možda umirao. Čak i ako Orphu preživi, neće biti kadar vidjeti, niti će se moći micati, niti se brinuti za sebe ako se uspiju domoći kopna. Kako bi Mahnmut mogao dostaviti Uređaj preko više od tri tisuće kilometara kopna, istovremeno čuvajući sebe i svojega prijatelja da ih ne otkriju i unište ljudi iz dvokolica?

Brini se o tome kada dovedeš Damu na kopno, a Orpha izvadiš iz spremišta, mislio je. jedno po jedno. Na plavome nebu nije bilo opasnosti, no on se osjećao užasno izloženim dok se podmornica nastavljala valjati prema jugu kroz valove. Mahnmut upita Orpha: “Ima li tvoj prijatelj Proust kakav savjet?”

Orphu je pročistio grlo hučanjem:

Staro doba imaše svoju čast i mar

Smrt okonča sve: al nešto bješe prije kraja

Nešto plemenito još se moglo učiniti

Nije kasno tražiti noviji svijet...

Iako mnogo se zbilo, mnogo trajalo

Mi nismo tako jaki ko oni u staro doba

Pomjeramo zemlju i nebo; takvi smo mi;

Ista umjerenost junačkih srca,

Tiho kucaju u vremenu i sudbi, al glasno u želji

Da traju, da traže a ne da daju.

“Ne možeš me uvjeriti da je to Proust”, reče Mahnmut. Maglica na jugu se dizala.

“Ne”, reče Orphu. “To je Tennysonov Uliks'.'

“Tko je Uliks?”

“Odisej.”

“Tko je Odisej?”

Uslijedila je tišina nevjerice. Napokon, Orphu reče, “Ah, prijatelju moj, ta rupa u tvome, inače izvrsnom obrazovanju traži da se popuni. Mi bismo možda dobro trebali znati koliko god možemo o...”

“Čekaj”, reče Mahnmut. Onda minutu kasnije: “Čekaj!”

“Što je?”

“Kopno”, reče Mahnmut. “Vidim kopno.”

“I što još? Neki detalji?”

“Mijenjam povećanje”, reče Mahnmut.

Orphu je čekao, no napokon reče: “I?”

“Ramena lica”, reče Mahnmut. “Vidim kamena lica - većinom na vrhu litice - protežu se na istok koliko god mi pogled dopire.”

“Samo na istok? Nijedno na zapad?”

“Ne. Linija lica završava gotovo na mjestu gdje ćemo pristati uz kopno. Vidim tamo kretanje. Stotine ljudi - ili stvari - se kreće duž litica i obale.”

“Bolje da zaronimo”, reče Orphu. “Pričekajmo mrak prije nego pristanemo. Pronađimo podmorsku spilju ili nešto gdje možeš sakriti Crnu damu, gdje...”

“Prekasno”, reče Mahmut. “Podmornica može pružiti još četrdeset minuta podrške za život i energije. Osim toga, ti oblici - ti ljudi - su prestali s pomicanjem kamenih lica na zapad. Stotine ih silazi na obalu. Vidjeli su nas. “

21. Ilij

Mogao bih vam pričati kako je to voditi ljubav s Helenom Trojanskom. Ali neću. I ne samo zato što bi to bilo sasvim nepristojno. Takvi detalji nisu dio ove moje priče. Ali mogu iskreno reći, da me je osvetoljubiva Muza ili razbješnjela Afrodita bila našla trenutak nakon što smo Helena i ja završili naše prvo vođenje ljubavi, recimo, samo trenutak nakon što smo se kotrljali razdvojeni na znojnim vlažnim plahtama da predahnemo i osjetimo hladan lahor kako ulazi ispred oluje, i da me je Muza ili božica bila ubila onda - mogu vam reći bez straha od proturječja da je kratki drugi život Thomasa Hockenberryja bio sretan. I barem se završio u velikom stilu.

Samo minutu nakon toga savršenstva, žena je držala bodež na mom trbuhu.

“Tko si ti?”, pitala je Helena.

“Ja sam tvoj...” Počeo sam i stao. Nešto u očima Heleninim je učinilo da prekinem svoju laž da sam Paris prije no što sam to mogao izustiti.

“Ako kažeš da si moj novi suprug, morat ću zabiti ovu oštrica u tvoju utrobu” reče mirno. “Ako si bog, onda nije važno. No, ako nisi...”

“Nisam”, rekoh. Vrh noža je bio dovoljno blizu da pusti krv iz kože na mom trbuhu. Odakle ovaj nož? Je li bio pod jastučićima dok smo vodili ljubav?

“Ako nisi bog, kako si preuzeo oblik Parisa?”

Shvatio sam da je ovo Helena Trojanska - smrtna kćer Zeusova - žena koja je živjela tamo gdje su bogovi i božice stalno vodili ljubav sa smrtnicima; u svijetu gdje su preobraženici, božanski i ostali, hodali među samim ljudima; u svijetu gdje je pojam uzroka i posljedica imao sasvim drukčija značenja. Rekoh: “Bogovi su mi dali sposobnost da... promijenim izgled.”

“Tko si ti?” ona je pitala. “Što si ti?” Nije izgledala ljuta niti čak osobito šokirana. Njezin glas je bio miran, njezine lijepe crte neiskrivljene od straha ili bijesa. Ali oštrica je bila i dalje na mom trbuhu. Žena je željela odgovor.

“Moje ime je Thomas Hockenberry”, rekoh. “Ja sam skolik.” Znao sam da ništa od ovog nema smisla. Moje ime je zvučalo čudno čak i meni, tvrdo u mekanim tonovima njihovog prastarog jezika.

“Tho-mas Hock-en-bear-reeee”, izustila je. “To zvuči perzijski.”

“Ne”, rekoh. “Nizozemski, njemački i irski, zapravo.”

Vidio sam Helenu kako se mršti i znao sam da ne samo da te riječi nisu imale smisla za nju već su zvučale sasvim poremećeno.

“Uzmi ogrtač”, reče ona. “Razgovarat ćemo na terasi.”

Helenina velika spavaća soba je imala terase s obje strane, jedna je gledala u dvorište, a druga na jug i istok preko grada. Moj levitacijski oklop i druga oprema - osim medaljona za teleportiranje i narukvice za preobražavanje koju sam bio nosio i u krevetu - su bili sakriveni iza zastora na dvorišnoj terasi. Helena me je odvela prema vanjskoj terasi. Nosili smo tanke ogrtače. Helena je držala svoj kratki, oštar nož u ruci dok smo stajali na svjetlu koje je dopiralo od grada i od povremenih munja.

“Jesi li bog?”, pitala je.

Skoro sam odgovorio “da” - to bi bio najlaganiji način reći joj da stavi oštricu na moj trbuh - ali imao sam iznenadan, neshvatljiv, sveobuhvatan poriv reći istinu za promjenu. “Ne”, rekoh. “Nisam bog.”

Ona je kimnula. “Znala sam da nisi bog. Izvadila bih ti utrobu kao ribi da si mi lagao.” Nasmijala se mrko. “Ne vodiš ljubav kao bog.”

Dobro, mislio sam, na to se nije imalo što reći. “Kako to” pitala je, “da možeš uzeti Parisovo obličje?”

“Bogovi su mi dali sposobnost da to učinim”, rekoh.

“Zašto?” Vrh bodeža oštrice je bio samo nekoliko centimetara od moje gole kože kroz ogrtač.

Slegnuo sam ramenima, ali pošto slijeganje ramenima nije bilo korišteno kod drevnih ljudi, rekao sam: “Oni su mi posudili tu sposobnost za vlastite svrhe. Ja ih služim. Gledam bitku i izvještavam ih. Tu mi pomaže što mogu uzeti oblik... drugih ljudi.”

Helena se nije činila iznenađena time. “Gdje je moj trojanski ljubavnik? Što si učinio s pravim Parisom?”

“On je dobro”, rekoh. “Kada napustim ovaj lik, on će se vratiti u ono što je radio kada sam se ja preobrazio... kada sam uzeo njegovo obličje.”

“Gdje će biti?”, upita Helena.

Mislio sam da će ovo biti malo čudno pitanje. “Tamo gdje bi bio da nisam posudio njegov oblik”, rekoh konačno. “Mislim da upravo napušta grad da bi se pridružio Hektoru za sutrašnju borbu.”

Zapravo, kada ja izađem iz Parisovog oblika, Paris će biti točno gdje je bio da se produžio tijek vremena kada sam imao njegov identitet - spava u šatoru, možda, ili je usred bitke ili povaljuje jednu od robinja u Hektorovom ratnom logoru. Ali ovo bi bilo preteško objasniti Heleni. Nisam mislio da ona bi prihvatila diskurs o valnim funkcijama vjerojatnosti i kvantno-temporalnom simultanitetu. Ne bih mogao objasniti zašto je bilo tako da niti Paris niti oni oko njega nisu primijetili njegovo izbivanje, ili kako je to bilo da se ti događaji mogu povezati ponovo prema Ilijadi kao da nisam prekinuo mogući rušeći val te temporalne linije. Kvantni kontinuitet moći će biti zakrpan čim ja otkažem preobražajnu funkciju.

Sranje, ni ja nisam shvaćao ništa od toga.

“Napusti njegov lik”, zapovjedila mi je Helena. “Pokaži mi svoj pravi oblik.”

“Moja gospođo, ako ja...” Stao sam prosvjedovati, ali njezina ruka se pokrenula brzo, oštrica je zarežala svilu i kožu, i osjetio sam trag krv na mom abdomenu.

Pokazavši joj da će se moja desna ruka kretati vrlo, vrlo polako, aktivirao sam blistave funkcije i dotaknuo ikonu na narukvici za preobražavanje.

Bio sam Thomas Hockenberry opet - niži, mršaviji, nezgrapniji, s mojim malo kratkovidnim pogledom i tankom kosom.

Helena je žmirnula jednom i povukla bodež gore brzo - brže nego sam mislio da bi ga bilo tko mogao povući. Čuo sam paranje i komadanje. Ali to nisu bili moji trbušni mišići koje je ona zarežala, samo vezivo ogrtača i sam svileni materijal.

“Ne miči se”, prošaptala je. Helena Trojanska je bacila moj ogrtač, upotrijebivši slobodnu ruku da ga skine s mojih ramena.

Stajao sam gol i blijed ispred ove strašne žene. Ako je nekom rječniku potrebna savršena definicija riječi “patetičan”, predodžba tog časa bi bila dovoljna.

“Možeš staviti ogrtač na sebe”, reče nakon jedne minute. Navukao sam ga. Pojas je bio potrgan, te sam pridržavao ogrtač rukom. Činilo se kao da razmišlja. Nekoliko minuta smo stajali tamo na terasi u šutnji.

Iako je bilo kasno, tornjevi Ilija su se sjajili od baklji. Svjetla su treptala uz bedeme na udaljenim zidovima. Podalje na jugu, iza Skejskih Vrata, gorjele su lomače s mrtvim tijelima. Na jugozapadu, munja je bljesnula u uzdignutim olujnim oblacima. Nijedna zvijezda nije bila vidljiva i zrak je mirisao na kišu koja je dolazila iz smjera planine Ide.

“Kako si znala da nisam bio Paris?” upitao sam konačno. Helena se prenula iz svog sanjarenja i podarila mi maleni osmijeh. “Žena može zaboraviti boju očiju svog ljubavnika, ton njegovog glasa, čak detalje njegovog osmijeha ili oblik, ali ne može zaboraviti kako njezin suprug jebe.”

Sad je došao red na mene da trepnem začuđeno i ne samo zbog Heleninog vulgarnog govora. Homer je doslovno bio opjevao Parisovu pojavu ovako: “Kao što postalac konj nazobav se uz jasle ječma”, kada je opisao Parisovu žurbu da se priključi Hektoru izvan grada ove same noći, topoćuć poljem odletjet... Glavu visoko drži, i njemu na obje strane griva niz grebene pada; ljepote i ponosa pun je. Paris je bio, po tinejdžerskom načinu govora iz mog prošlog života, komad. I dok sam ja bio u Heleninom krevetu, vijorila mi je Parisova kosa, imao sam njegovo preplanulo brončano tijelo, njegov trbuh kao prakljača, njegove uljem namazane mišiće, njegov...

“Tvoj penis je veći”, reče Helena.

Trepnuo sam opet. Dva puta ovaj put. Ona nije upotrijebila riječ “penis”, naravno - latinski nije još postojao - a grčka riječ koju je bila izabrala je bila sleng, bliže riječi “kurac.” Ali to nije imalo smisla. Kad smo vodili ljubav, ja sam imao Parisovu kitu...

“Ne, nisam po tome uvidjela da ti nisi moj ljubavnik”, reče Helena. Činilo se kao da je čitala moje misli. “To je samo bilo moje naknadno opažanje.”

“Onda kako...”

“Da”, reče Helena. “Bilo je to kako si me povalio, Hock-en-bear-eeee.”

Nisam imao ništa reći na ovo, i ne bih mogao govoriti jasno da sam bilo što rekao.

Helena se nasmiješila opet. “Paris me nije prvo imao u Sparti, gdje me je osvojio, niti u Iliju, kamo me je doveo, već na otočiću Kranu na putu do ovamo.”

Nije mi bio poznat otok čiji je naziv bio Krane, i ta riječ je samo značila “krševit” u starogrčkom, tako da sam shvatio da je Paris bio prekinuo njihovo putovanje na nekom malenom, krševitom, neimenovanom otoku da bi bio s Helenom bez nazočnosti brodske posade. Što bi značilo da je Paris bio... nestrpljiv. A takav si bio i ti, Hockenberry, dopro je glas od nečega ne sasvim različitog od moje savjesti. Prekasno za savjest.

“On me je imao - i ja sam imala njega - stotine puta od tada” Helena reče tiho, “ali nikad kao večeras. Nikad kao večeras.”

Bio sam i zbunjen i ponosan. Je li to bilo dobro? Je li to bio kompliment? Ne, čekaj... to je apsurdno. Homer pjeva o Parisu koji je skoro poput boga u njegovoj fizičkoj ljepoti i čari, veliki ljubavnik, neodoljiv ženama i božicama podjednako, što mora značiti da Helena samo misli...

“Ti”, reče ona, prekidajući moje zbunjene misli,”ti si bio... iskren”

Iskren. Držao sam ogrtač čvršće i pogledao kroz prozor prema nastupajućoj oluji, krijući svoju neugodu. Iskren.

“Čestit”, reče ona. “Vrlo čestit.”

Ako ona uskoro ne ušuti i ne prekine tražiti sinonime za “patetičan”, mislim da bih mogao oteti joj bodež i prerezati vlastito grlo njime.

“Jesu li te bogovi meni poslali?” pitala me je.

Opet sam htio slagati. Svakako da čak niti ova vrlo odlučna žena ne bi izvadila utrobu nekome koga su bogovi poslali. No opet nisam htio lagati.

Helena Trojanska izgleda da me je skoro telepatski otkrivala. I govoriti istinu činilo je da se osjećam dobro.

“Ne”, rekao sam. “Nitko me nije poslao.”

“Došao si ovdje samo zato što si želio ići u krevet sa mnom?”

Dobro, ali barem nije upotrijebila opet onu nepristojnu riječ. “Da”, rekoh. “Mislim, ne.'

Ona me je pogledala. Negdje u gradu, neki muškarac se glasno smijao, onda i neka žena. Ilij nikad nije spavao.

“Mislim - bio sam usamljen”, rekoh. “Bio sam ovdje cijelog rata sam, ni s kim nisam razgovarao, nikoga nisam dodirivao...”

“Mene si dovoljno dodirivao”, reče Helena.

Ne bih mogao zaključiti iz njezinog tona je li to bio sarkazam ili optužba. “Da”, rekoh.

“Jesi li oženjen, Hock-en-bear-eeee?”

“Da. Ne.” Odmahnuo sam glavom opet. Moram da je to Heleni zvučalo potpuno idiotski. “Vjerujem da sam

bio oženjen”, rekoh, “no ako sam i bio, moja žena je mrtva.”

“Vjeruješ da si bio oženjen?”

“Bogovi su me doveli na planinu Olimp preko vremena i prostora”, rekoh, znajući da to ona ne bi razumjela, ali to me nije brinulo. “Vjerujem da sam bio u svom drugom životu, a oni su me nekako oživjeli. Ali nisu mi vratili sve moje sjećanje. Slike mi dolaze iz mog pravog života, iz mog bivšeg života... kao snovi.”

“Shvaćam”, reče Helena. Bilo mi je jasno iz njezinog tona da je ponešto, začuđujuće, shvatila. “Služiš li nekom određenom bogu ili božici, Hock-en-bear-eee?”

“Izvještavam jednoj muzi”, rekoh, “Ali sam jučer saznao da Afrodita nadzire moju sudbinu.”

Helena me je pogledala začuđeno. “Također je i moju nadzirala”, rekla je tiho. “Baš jučer, kada je božica spasila Parisa od Menelajevog bijesa i donijela ga natrag u naš krevet, Afrodita mi je naredila da idem k njemu. Kada sam prosvjedovala, ona je planula i zaprijetila mi da će od mene načiniti objekt mržnje, mržnje zbog propasti - to su bile njezine riječi - i Trojanaca i Ahejaca.”

“Božica ljubavi”, rekoh tiho.

“Božica požude”, reče Helena. “A ja znam mnogo o požudi, Hock-en--bear-eeee.”

Opet nisam znao što bih rekao.

“Moju majku Ledu su nazvali Kći Noći”, reče u konverzacijskim tonovima, “jer joj je Zeus došao i jebao je dok je bio u obliku labuda - golemi, uspaljeni labud. Bila je slika na zidu u mom domu koja je prikazivala moja dva starija brata i oltar sa Zeusom i sa mnom kao jajem, u očekivanju da ga prokljuvim.”

Nisam se mogao suzdržati - prasnuo sam u smijeh. Onda su se moji trbušni mišići stisnuli čekajući da ih oštrica bodeža raspori.

Umjesto toga, Helena se otvoreno nasmijala. “Da”, reče. “Ja se razumijem u otmice i bila sam zalog bogova, Hock-en-bear-eeee.”

“Da”, rekoh. “Kada je Paris došao u Spartu...”

“Ne”, prekinula me Helena. “Kada mi je bilo jedanaest godina, Hock-en-bear-eeee, odveo me - oteo me iz Artemidinog hrama - Tezej, ujedinitelj atičkih zajednica u grad Atenu. S Tezejom sam zatrudnjela - zanijela dijete, Ifigeniju, koju ne bih mogla odgojiti s ljubavlju i predala sam je Klitemnestri da je podigne s njezinim suprugom, Agamemnonom, kao njeno vlastito dijete. Moja braća su me izbavili iz tog braka i vratili u Spartu. Tezej je onda otišao s Heraklom u rat protiv Amazonki, sišao u pakao, oženio se jednom Amazonkom ratnicom, istražio Labirint Minotaura na Kreti.”

U glavi mi se vrtjelo. Svaki od ovih Grka, Trojanaca i bogova su imali svoju priču i morali je odmah ispričati. Ali što me se to ticalo...

“Znam što je žudnja, Hock-en-bear-eeee”, reče Helena. “Veliki kralj Menelaj uzeo me za ženu iako takvi ljudi vole djevice, vole njihovo krvno podrijetlo više nego život, iako sam bila uprljana roba u muškom svijetu koji tako voli svoje djevice. I onda Paris - potaknut od Afrodite - došao je da me otme, da me odvede u Troju da budem njegova... nagrada.”

Helena je prestala recitirati i činilo se da me proučava. Nisam znao što bih rekao. Bezdana dubina ogorčenja ležala je ispod njezinih hladnokrvnih, ironičnih riječi. Ne, ne ogorčenja, shvatio sam, zagledavši se u njezine oči - tuge. Užasna, umorna tuga.

“Hock-en-bear-eeee”, nastavila je Helena. “Misliš li da sam najljepša žena na svijetu? Jesi li došao ovamo da me otmeš?”

“Ne, nisam došao ovamo da te otmem. Nemam te kamo odvesti. Moji dani su odbrojani gnjevom bogova - izdao sam svoju Muzu i njezinu šeficu, Afroditu, i kada Afrodita izliječi ranu koju joj je Diomed nanio jučer, ona će me sigurno zbrisati s lica zemlje kao što je sigurno da mi stojimo ovdje.”

“Da?” upita Helena.

“Da.”

“Idemo u krevet... Hock-en-bear-eeee.”

Probudio sam se u mraku, sat prije zore, spavajući samo nekoliko sati nakon što smo drugi put vodili ljubav, ali osjećao sam se savršeno odmorno. Moja leđa su okrenuta Heleni, ali nekako znam da ona također leži budna na ovom velikom krevetu s njegovim pomno isklesanim postoljem.

“Hock-en-bear-eeee?”

“Da?”

“Kako služiš Afroditu i druge bogove?” Razmišljam o tome oko jednu minutu i onda se okrenem prema njoj. Najljepša žena na svijetu leži tamo u polumraku, poduprta na jednom laktu, njezina duga, crna kosa, raskuštrana je od našeg vođenja ljubavi, pada na njezino golo rame i ruku, očiju čije su zjenice otvorene i crne, čeka da joj odgovorim.

“Kako to misliš?”, pitam, iako znam.

“Zašto su te bogovi doveli preko vremena i prostora, kako kažeš, da ih služiš? Što ti znaš što njima treba?”

Žmirnuo sam na trenutak. Kako joj to mogu objasniti? Bila bi ludost iskreno joj odgovoriti. Ali - kako sam priznao prethodno - bio sam užasno umoran od laganja. “Znam nešto o ratu koji traje”, kažem, “znam nešto o događajima koji će se dogoditi... koji bi se mogli dogoditi.” “Služiš nekom proroku?”

Ne.”

“Ti si prorok, onda? Svećenik koga je jedan od bogova obdario takvom vizijom?”

“Ne.”

“Onda ne shvaćam”, reče Helena.

Okrenuo sam se i ustao, namještajući jastuke da bude udobnije. Bilo je još mračno, ali neka ptica je zapjevala u dvorištu. “U mjestu iz kojeg ja potječem”, šapcem, “postoji pjesma, poema, o ovom ratu. Zove se Ilijada. Dosad, događaji iz stvarnog rata nalikuju onima koji su opjevani u toj pjesmi.”

“Govoriš kao da je ova opsada i ovaj rat bio već stara priča u zemlji odakle potječeš”, reče Helena. “Kao da se sve ovo već dogodilo.”

Ne potvrđuj joj. To bi bilo ludost. “Da”, kažem. “To je istina.”

“Ti si jedan od Sudbe”, reče.

“Ne. Samo sam čovjek.”

Helena se vragoljasto nasmiješi. Ona dotakne klanac između svojih dojki gdje sam svršio samo nekoliko sati prije. “Znam to, Hock-en-bear-eeee.”

Ja se zacrvenim, protrljam svoje obraze, osjetivši tamo čekinje. Nisam se jutros brijao u skoličkim barakama. Zašto se time opterećuješ? Imaš samo nekoliko sati života.

“Hoćeš li odgovoriti na moja pitanja o budućnosti?” upita ona, a njezin glas je strahovito tih.

Bila bi ludost to učiniti. “Doista, ja ne znam tvoju budućnost”, kažem neiskreno. “Samo detalje te pjesme, a tamo su mnogi neskladi između njih i stvarnih događaja...”

“Hoćeš li odgovoriti na moja pitanja o budućnosti?” Ona stavi svoju ruku na moja prsa.

“Da”, kažem.

“Je li Iliju suđeno da propadne?” Glas Helenin je čvrst, smiren, tih.

“Da.”

“Hoće li se to dogoditi zbog odnosa snaga ili zbog lukavosti?”

Zaboga, ti joj to ne možeš reći, mislim. “Zbog lukavosti”, kažem.

Helena se zapravo nasmije. “Odisej”, promrmlja.

Ne kažem ništa na to. Kažem sebi da možda ako joj ne iznesem detalje, onda to neće utjecati na buduće događaje.

“Paris će poginuti prije nego što Troja padne?” upita ona.

“Da.”

“Od Ahilejave ruke?”

Ne detalje, protuslovila je moja savjest. “Ne”, kažem. Jebi ga.

“A plemeniti Hektor?”

“Umrijet će”, kažem, osjećajući se kao neki opaki sudac.

“Od Ahilejeve ruke?”

“Da.”

“I Ahilej? Hoće li se vratiti kući živ iz ovog rata?”

“Ne.” Njegova sudbina je zapečaćena čim ubije Hektora, a on je to znao sve vrijeme... znao je to iz proročanstva koje je godinama nosio u sebi kao rak. Dug život ili slava? Homer reče da je to bila... jest... da će biti, odluka koju on mora donijeti. Ali, proročanstvo kaže, ako on izabere dug život, on će biti znan samo kao čovjek, ne kao polubog, što će postati ako ubije Hektora u dvoboju. Ali on ima izbor. Budućnost nije zapečaćena!

“A kralj Prijam?”

“Umrijet će”, kažem, moj šapat zvuči surovo. Zaklan u vlastitoj palači, u njegovom privatnom hramu Zeusu. Izrezan u krvave komade kao junac koji je bio žrtvovan bogovima.

“A Hektorov dječačić, Skamandar, koga ljudi zovu Astijanaksom?”

“Umrijet će”, kažem. Zažmirio sam na sliku kako Pir baca sa zida malo dijete koje vrišti.

“I Andromaha”, Helena šapce. “Žena Hektorova?”

“Robinja”, kažem. Ako Helena nastavi tu litaniju pitanja, prilično sam siguran da ću poludjeti. Sve je to dopiralo iz daljine - od skolika kao nezainteresiranog promatrača. Ali sada govorim o ljudima koje znam i koje srećem i... s kojima sam spavao. Samo da me Helena ne pita o svojoj sudbini. Možda neće.

“A hoću li ja umrijeti s Ilijem?”, ona pita, a njezin glas je i dalje smiren.

Udahnem. “Ne.”

“Ali Menelaj će me naći?”

“Da.” Osjećam se kao jedna od onih crnih Ludi-kaže-vam-vašu-sudbinu igrački koje su bile popularne kada sam bio dijete. Zašto joj nisam odgovorio kao što bi ta crna lopta? To bi bilo sličnije Proročištu u Delfima, Budućnost je nejasna. Ili Pitaj opet. Zar se razmećem pred ovom ženom?

Prekasno je sada.

“Menelaj me nalazi, ali me ne ubija? Ja ću preživjeti njegovu ljutnju?”

“Da.” Sjećam se Odisejevog pričanja o tome u Odiseji - Menelaj nalazi Helenu skrivenu u Difobovim odajama u velikoj kraljevskoj palači, blizu svetišta Palade Atene, a rogonja suprug će se baciti na nju, mač će izvući s namjerom da ubije ovu lijepu ženu. Helena će razotkriti grudi svom suprugu, kao da očekuje udarac, kao da to želi - i tada Menelaj spušta svoj mač i ljubi je. Nije jasno je li Difoba, jednog od sinova Prijamovih, Menelaj ubio prije ili nakon što je...

“Ali on me vraća u Spartu?”, šapce Helena. “Paris umire, Hektor umire, svi veliki ratnici Ilija mrtvi su ili odlažu mač, sve krasne žene Troje su mrtve ili odvedene kao robinje, sam grad je izgorio, njegove zidine su srušene, njegovi tornjevi su srušeni, zemlja je zgažena tako da ništa nikada neće opet rasti... ali ja sam živa i vraćam se u Spartu s Menelajem?”

“Tako nekako”, kažem i čujem kako to jadno zvuči.

Helena se okrene u krevetu, ustane, i hoda gola prema dvorišnoj terasi. Načas zaboravim svoju ulogu Kasandre i samo je pogledam osjetivši nešto slično strahopoštovanju prema njezinoj tamnoj kosi koja pada na njezina leđa, prema njezinim savršenim guzovima i prema njezinim jakim nogama. Ona stoji gola kod ograde, ne okreće se prema meni dok govori: “A što je s tobom, Hock-en-bear-eeee? Jesu li ti Sudbine rekle kakva ti je sudbina prema toj pjesmi?”

“Ne” priznajem. “Nisam važan dovoljno da bih bio uključen u tu pjesmu. Ali sam prilično siguran da ću danas umrijeti.”

Ona se okrene. Očekujem da će Helena zaplakati nakon svega što sam joj rekao - ako mi vjeruje, ali ona se nasmiješi: Samo 'prilično siguran'?”

“Da.”

“Ti ćeš umrijeti zbog Afroditinog gnjeva?”

“Da.”

“Ja sam osjetila taj gnjev, Hock-en-bear-eeee. Ako joj dođe da ubija, ona će ubiti.”

Pa, to je ohrabrenje. Ne kažem ništa neko vrijeme. Začuo se monoton govor s otvorene terase kod ulaznih vrata na gradskoj strani. “Što je to?” pitam.

“Trojanske žene se još mole Ateni za milosrđe i božansku zaštitu, pjevajući i prinoseći žrtve u njezinom hramu, kako je Hektor naredio”, kaže Helena. Ona se opet okrene od mene i pogleda opet u unutarnje dvorište kao da pokušava naći usamljenu pticu koja pjeva.

Prekasno je za Atenino milosrđe, mislim. Onda, ne misleći o tome, kažem: “Afrodita želi da ubijem Atenu. Dala mi je hadsku kacigu i druga sredstva tako da to mogu učiniti.”

Helenina glava se trgne i čak u polumraku mogu vidjeti izraz šoka na njezinom licu, bljedilo. Napokon je reagirala nakon svih mojih strašnih proročkih vijesti. Gola se vraća i sjeda na rub kreveta gdje sam se oslonio na lakat.

“Jesi li rekao ubiti Atenu?”, ona prošapće, tišim glasom nego bilo koji put od onda kad smo počeli govoriti.

Kimnem.

“Mogu li se bogovi ubiti?”, pita Helena, a njezin glas tako je tih da je mogu jedva čuti samo pedalj dalje.

“Mislim da mogu”, kažem. “Još jučer sam čuo Zeusa da kaže Aresu da bogovi mogu umrijeti.” Onda joj ispričam o Afroditi, Aresu, njihovim ranama, o čudnom mjestu gdje se oni liječe. Objasnim joj kako će Afrodita izaći iz te bačve danas - kako je moguće da je već izašla, jer je na Olimpu isto vrijeme kao u Iliju i da je već “sutra” i tamo.

“Možeš otputovati na Olimp?”, ona prošapće. Helena je izgledala utonula u misli. U njezinom izražavanju polako je nestalo šoka... prema čemu? “Putovati od Ilija prema Olimpu i natrag kad god ti poželiš?”, upita ona.

Oklijevam. Znam da sam rekao već previše. Što ako je ova Helena sama moja Muza u preobraženom obliku? Znam da nije. Ne pitajte me kako znam. I do vraga ako i je.

“Da”, kažem, također šapuci, iako se ukućani još nisu probudili. “Mogu ići na Olimp kada želim i boraviti tamo, a da me bogovi ne vide.” Osim jedne ptice koja je obmanuta i misli da je već svanulo, u gradu i palači vlada sablasna tišina. Straže su ispred ulaza, znam, ali ne mogu čuti njihove sandale kako stružu po tlu, njihova koplja kako udaraju po kamenu. Ulicama Ilija, koje nikad nisu potpuno tihe, čini se da sada vlada muk. Čak su i žene iz Ateninog svetišta prestale moliti.

“Je li ti Afrodita dala neko sredstvo da ubiješ Atenu, Hockenberry? Neko oružje bogova?”

“Ne.” Neću joj reći o hadskoj Kacigi Smrti niti o kvanto-teleportacijskom medaljonu niti o mom taser štapu. Ništa od toga ne bi moglo ubiti božicu Atenu. Odjednom je opet kratak bodež u njezinoj ruci, na nekoliko centimetara od moje kože. Gdje li drži tu stvar? Kako učini da se nož odjednom pojavi? Oboje imamo naše male tajne, pretpostavljam.

Bodež se primače. “Ako te sada ubijem”, šapce Helena, “hoće li to promijeniti pjesmu o Iliju koju ti znaš? Promijeniti budućnost... ovu budućnost?”

Ovo nije vrijeme za iskrenost, Tommy momče, upozorava me zdravorazumski dio mog mozga. Ali ja ipak kažem istinu. “Ne znam”, kažem. “Ne znam kako može. Ako je moja... sudbina... umrijeti danas, pretpostavljam da je svejedno je li to od tvoje ruke ili od Afroditine. Uostalom, nisam ja glumac u ovoj drami već samo promatrač.”

Helena kimne, ali čini se da je još uvijek zbunjena, kao da je njezino pitanje o mojoj smrti bilo pomalo posljedica toga. Ona podigne bodež do točke gdje je skoro dodirivao čvrsto bijelo meso ispod njezine brade.

“Ako bih se sada ja sama ubila, hoće li to promijeniti pjesmu?”, pita ona.

“Ne vidim kako bi to spasilo Ilij ili promijenilo rezultate rata”, kažem. Ovo nije sasvim istinito. Helena je središnji lik Homerove Ilijade i nemam predodžbu o tome da li bi se Grci ostali i dalje borili ako bi se ona ubila.

Zašto bi se oni borili i nakon Helenine smrti? Za slavu, čast, plijen. Ali opet, bez Helene kao nagrade za Agamemnona, Menelaja i Ahileja koji se još ljuti u svom šatoru, bi li samo pljačkanje bilo dovoljno da zadrži desetke tisuća ostalih Ahejaca u borbi? Oni su pljačkali otoke i trojanske gradove na obali skoro cijelo desetljeće. Možda im je bilo dovoljno i očekuju ispriku. Zar nije zato Menelaj prihvatio dvoboj s Parisom koji bi sve odlučio, prije no što je Afrodita izvukla Parisa? Vratila ga je u ovaj krevet, gdje su se Helena i Paris ševili prije samo nekoliko sati. Možda bi Helenino samoubojstvo okončalo rat.

Ona spusti bodež. “Razmišljala sam o samoubojstvu deset godina, Hock-en-bear-eeee. Ali previše volim živjeti, a premalo imam volje za smrt, iako zaslužujem umrijeti.”

“Ti ne zaslužuješ umrijeti”, rekoh.

Ona se nasmije. “Da li Hektor zaslužuje umrijeti? Zaslužuje li njegovo dijete? Zaslužuje li plemeniti Prijam, najvelikodušniji od svih očeva? Da li ljudi koje čuješ da se bude u gradu zaslužuju umrijeti? Da li čak i ratnici - Ahilej i svi ostali koji su na putu u hladni Had - zaslužuju umrijeti zbog jedne prevrtljive žene koja je izabrala strast, taštinu i otmicu iznad vjernosti? I što je sa svim tisućama trojanskih žena koje služe njihovim bogovima i supruzima, a koje će biti otrgnute od njihovih domova i djece te prodane u ropstvo zbog mene? Zaslužuju li one takvu sudbinu, Hock-en-bear-eeee, samo zato što sam ja izabrala živjeti?”

“Ti ne zaslužuješ umrijeti”, kažem uporno. Njezin miris je još na mojoj koži, na mojim prstima i u mojoj kosi.

“U redu”, kaže Helena i stavi bodež ispod madraca. “Onda hoćeš li mi pomoći da živim i da budem slobodna? Hoćeš li pomoći da prestane ovaj rat? Ili barem da se promijeni njegov ishod?”

“Što to znači?” Odjednom sam oprezan. Ne zanima me da pokušam pomoći Trojancima da pobijede u ovoj bitki. I ne bih to mogao učiniti čak ako bih i pokušao. Previše je sila u igri ovdje, a da ne spominjemo bogove. “Heleno”, kažem, “ja sam bio ozbiljan kad sam ti rekao da mi više nije ostalo mnogo vremena. Afrodita će danas izaći iz svojeg iscjeljujućeg valjka, i premda se ja mogu sakriti na neko vrijeme od drugih bogova, ona ima način da me može naći kada to poželi. Čak i ako me ne ubije zbog neposluha, neću više smjeti raditi kao skolik.”

Helena skida plahtu s mene. Svanulo je, sada sam je mogao vidjeti bolje nego u bilo kojem trenutku kada sam je sinoć gledao u njezinoj kupaonici. Ona podiže nogu i opkorači me, jednu ruku stavi na moja prsa dok je njezina druga ruka krenula naniže, pipajući, uzbuđujući me.

“Slušaj me”, reče gledajući preko svojih grudi u mene. “Ako kreneš u mijenjanje naše sudbine, moraš naći uporišnu točku.” Prihvatio sam ovo kao poticaj i pokušao ući u nju.

“Ne, ne još”, prošaptala je. “Poslušaj me, Hock-en-bear-eeee. Ako kreneš u mijenjanje naše sudbine, moraš naći uporišnu točku. Nisam mislila na ono što sada pokušavaš.”

Bilo mi je teško, ali sam zastao dovoljno dugo da je poslušam.

Sat i pol kasnije grad je oživio i ja hodam njegovim ulicama, sa svojom uobičajenom skoličkom opremom i preobražen kao tračanski kopljanik. Sunce se diglo i grad je potpuno oživio, s pretrpanim ulicama, otvorenim tržnicama, životinjama koje se prevoze, s djecom koja trče, i s kočopernim ratnicima koji prekidaju svoj odmor da bi pošli ubijati.

Blizu tržnice, našao sam Nightenhelsera - preobraženog u dardanskog stražara, ali vidljivog kao Nightenhelser kroz moje leće - doručkovao je u restoranu na otvorenom koji smo obojica posjećivali. Vidio me je i prepoznao.

Nisam pobjegao niti upotrijebio hadsku kacigu da nestanem. Pridružio sam mu se kod stola ispod niskog drva i naručio kruh, sušenu ribu i voće za doručak.

“Naša Muza te je tražila jutros kod baraka, prije zore”, reče debeli Nightenhelser. “I opet, ovdje kod zidina ujutro. Dozivala te je. Čini se da te želi naći.”

“Jesi li zabrinut da te vidi sa mnom?” pitam. “Želiš li da odem?”

Nightenhelser slegne ramenima. “Svi mi skolici samo odgađamo neizbježno. Zar je to važno? Tempus edax rerum”

Mislim na starogrčkom tako dugo da mi treba malo vremena da prevedem latinski. Vrijeme je proždrljivo.

Možda je tako, ali ja ga još želim. Prelomio sam svjež, vruć kruh i jedem ga, divim se njegovom izvršnome okusu i slatkome vinu. Sve izgleda, mirisnije, ukusnije, čišće, novije i čudesnije jutros. Možda je to zbog noćne kiše. Možda zbog nečeg drugog. “Sumnjivo mirišeš jutros”, reče Nightenhelser.

Isprva je moj jedini odgovor bilo crvenilo - može li drugi skolik namirisati razuzdanu noć na meni? - ali onda shvatim o čemu govori. Helena je bila insistirala da se kupam s njom prije no što odem. Stara robinja koja je nosila vrelu vodu u kupaonicu, zapamtio sam, bila je Aitra, Pitijina kći, žena kralja Egeja i majka slavnog Tezeja - vladara Atene i čovjeka koji je bio oteo Helenu kada joj je bilo jedanaest godina. Sjećao sam se imena Aitra iz mojih studentskih dana, od mog mentora, dr. Fertiga, revnog proučavatelja Homerovog djela, koji je bio insistirao na tome da to ime, koje bijaše izvučeno nasumce iz tumačenja imena u epu - “Aitra, kćer Pitije” mora da je zvučalo dobro za Homera ili neke Pjesnikove prethodnike koji su trebali ime za robinju, reče dr. Fertig, i da plemenita Tezejeva majka vjerojatno ne bi mogla biti Helenina sluškinja u Troji. Dakle... pogrešno, dr. Fertig. Samo pola sata prije, dok sam se bio zavalio u mramornu kadu punu vode s golom Helenom, ona je spominjala da je stara robinja Aitra bila doista Tezejeva majka... da su Helenina braća Kastor i Poluks, kada su je spašavali iz Tezejevog zarobljeništva, odveli staru gospođu za kaznu, a Paris ju je bio doveo u Troju s Helenom.

“Razmišljaš o nečemu, Hockenberry?” upita Nightenheiser.

Zacrvenio sam se opet. Upravo razmišljam o Heleninim jedrim grudima kako se probijaju kroz mjehuriće u kupelji. Pojeo sam neku ribu i rekao: “Nisam bio na polju jučer uvečer. Ima li što tamo zanimljivog?”

“Ništa naročito. Samo Hektorov velik dvoboj s Ajaxom. Samo taj dvoboj koji smo čekali od prvog ahejskog iskrcavanja na trojansku obalu. Upravo sve iz Sedmog pjevanja.”

“O, to”, rekoh. U Sedmom pjevanju je opisan uzbudljiv dvoboj između Hektora i ahejskog diva, ali ništa se nije dogodilo. Nijedan nije povrijedio drugoga, iako je Ajax bio očito bolji ratnik, i kada je navečer bilo tako mračno da se više nije moglo boriti, Ajax i Hektor su sklopili primirje i zamijenili oklope i oružja, i obje strane su se vratile da spale svoje umrle. Nisam ispustio ništa presudno; ništa zbog čega bih se odrekao niti jedne minute s Helenom.

“Nešto je bilo čudno”, reče Nightenhelser. Jeo sam kruh i čekao što će reći.

“Znate da se očekivalo da će Hektor izaći iz grada sa svojim bratom Parisom i očekivalo se da će obojica povesti Trojance natrag u bitku. Homer kaže da je Paris ubio Menestija na početku borbe.”

“Da?”

“I kasnije, sjećate li se kada je savjetnik kralja Prijama, Antenor, savjetovao Trojance da vrate Helenu i sva blaga koja su opljačkali Argejcima - da ih vrate Ahejcima i puste ih da odu u miru?”

“To je bilo kad su se Ajax i Hektor sprijatelji nakon što se nisu ubili međusobno, izmijenivši darove na polju, zar ne?” kažem.

“Da.”

“Dobro, i što s tim?”

Nightenhelser spusti svoj pehar. “Pa, od Parisa se očekivalo da odgovori Antenoru i potakne svoje drugove Trojance da odbiju izručiti Helene, ali nudi predati blago u zamjenu za mir.”

“Tako?” Kažem, uvidjevši kamo to ide. Odjednom sam osjetih mučninu u želucu.

“No, Paris nije sinoć bio tamo - nije izašao kroz Skejska vrata s Hektorom, nije ubio Menestija, i čak nije ponudio mirovni prijedlog u sumrak.”

Kimnuo sam i žvakao. “Pa?”

“Dakle, to je jedan od najvećih nesklada za koje znamo, zar ne, Hockenberry?”

Morao sam opet slegnuti ramenima. “Ne znam. Sedmo pjevanje govori da Ahejci grade svoj obrambeni zid i rov blizu obale, ali ti i ja znamo da su to izgradili prvi mjesec nakon što su stigli. Homer ponekad zabrlja u kronologiji događanja.”

Nightenhelser me pogleda. “Možda. Ali nenazočnost Parisa, kad je trebao odbiti Antenorov prijedlog o izručenju Helene, je čudno. Na kraju, kralj Prijam je govorio u ime svog sina - rekavši kako je siguran da Paris nikad ne bi predao ženu, ali da bi se mogao odreći blaga. Ali bez Parisa osobno, tamo je mnogo Trojanaca u gomili mrmljalo o njihovom sporazumu. To je najbliži korak prema miru za koji znam sve godine kako sam ovdje, Hockenberry.”

Osjetih drhtavicu. Moje uživanje s Helenom sinoć, moje dugo izigravanje Parisa, već je promijenilo nešto važno u tijeku događanja. Da je Muza znala detalje u Ilijadi - koje nije znala - znala bi odmah da sam zauzeo Parisovo mjesto u krevetu s Helenom.

“Jeste li izvijestili Muzu o neskladu?”, tiho sam upitao. Nightenhelser će reći za promjenu u sumrak. Od kada sam bio odsutan, on je bio jedini skolik sinoć na dužnosti. Njegova je dužnost da izvještava o takvim neobičnostima.

Nightenhelser polako žvače ostatak svoga kruha. “Ne”, reče na kraju, “nisam to izdiktirao u zapisnik.”

Odahnuo sam. “Hvala ti”, kažem.

“Bolje da idemo”, reče drugi skolik. Zalogajnica je bila puna trojanskih muškaraca i njihovih žena koje su čekale za mjesto. Kad sam stavio kovanice na stol, Nightenhelser me zgrabi za ruku. “Znaš li što radiš, Hockenberry?”

Pogledam ga u oči. Moj glas je čvrst kada kažem. “Ni govora.”

Na ulici idem suprotnim smjerom od Nightenhelsera. Koračajući pustom alejom, stavljam hadsku kacigu i dodirnem medaljon za teleportiranje.

Svanulo je na vrhu Olimpa. Bijele zgrade i zeleni travnjaci odražavaju ovdje obilje svjetla, ali manje nego dolje. Uvijek sam se čudio zašto sunce izgleda manje na i oko Olimpa nego na nebu iznad Ilija.

Predviđao sam da se dvokolica nalazi blizu Muzinog zdanja, i to tamo gdje sam stigao. Zadržao sam dah dok se dvokolica spiralno spuštala s jutarnjeg neba i prizemljila na oko sedam od mene, no Apolon izađe i stupi dugim korakom, a da me nije ni uočio. Hadska kaciga je i dalje funkcionirala.

Stupim u dvokolicu i dodirnem brončanu ploču na prednjoj strani. Bio sam gledao pažljivo Muzu dok nas je vozila preko Vulkanskog jezera. Svjetleća, transparentna upravljačka ploča se pojavila tik iznad mjedenog obruba. Dotaknem ikone u nizu onako kako sam bio gledao da ih Muza upotrebljava.

Dvokolica se zatrese, podiže se, zatrese se opet, i smiriše se kad sam pomaknuo sjajnu polugu za virtualnu energiju. Maknem ga ulijevo i dvokolica se podigne dvadesetak metara iznad vrha prekrivenog travom. Dotaknem ikonu sa strjelicom za naprijed i dvokolica poskoči ispred, leteći južno preko plavog jezera. Da je bilo koji bog gledao, to bi sličilo na praznu dvokolicu koja leti sama, ali nijednog boga nije bilo da to vidi.

Prelazeći jezero sam se još malo podigao i pokušao naći pravu zgradu. Tamo - upravo iza Velike Dvorane Bogova.

Neka božica - nisam je prepoznao - usklikne ispred stuba goleme zgrade uočivši moju naoko praznu dvokolicu, ali prekasno - prepoznao sam zgradu koju sam želio: golemu, bijelu, s otvorenim ulaznim vratima.

Stekao sam umijeće upravljanja dvokolicom i spustio se na oko sedam metara i ubrzao prema zgradi. Morao sam podići lijevu stranu dvokolica skoro okomito od tla - nisam pao, postoji neka umjetna gravitacija u stroju - dok sam jurio između divovskih stupova sedamdeset ili osamdeset kilometara na sat.

Unutra, prostor kakvog se sjećam: divovski valjci su bili puni mjehurića, ljubičaste tekućine, zelenih crva koji su milili oko nesvjesnih, lebdećih bogova koji su se liječili. Iscjelitelj - divovska stonoga - stvar s metalnim rukama i crvenim očima - nasuprot Afroditinom rekonstrukcijskom valjku, sprema se izvaditi je iz njega, pretpostavljam; njegove crvene oči me pogledaju i njegovi mnogobrojni udovi zadrhte dok se dvokolica zaletjela u tihi prostor, ali on nije bio između mene i mog cilja i ja ubrzamo naprijed prije no što bi me on ili bilo što drugo moglo zaustaviti.

Tek u zadnjoj sekundi odlučim iskočiti umjesto da ostanem u dvokolici. Mora da sam se sjetio Helene, noći s Helenom - obnovljenog zadovoljstva u životu u tim satima s Helenom.

Hadska kaciga i dalje me je činila nevidljivom, iskočim iz brze dvokolice na tvrdo tlo, osjetim da me nešto boli u desnom ramenu, i onda se prevrnem na podu dok dvokolica leti direktno u rekonstrukcijski valjak, lomi plastiku i čelik, ljubičasta tekućina šikne trideseta metara u zrak divovske sobe. Nešto - dio dvokolice ili golema krhotina valjka - prereze divovsku stonogu Iscjelitelja na dvoje.

Afroditino tijelo se prevrne na pod u valu ljubičaste tekućine i mase zelenih crva. Drugi valjci - uključujući onaj gdje je bio Ares u svom gnijezdu crva - zaljuljaju se ali se niti jedan nije razbio niti pao.

Električne trube, alarmi i sirene se isključiše, zaglušivši me.

Pokušavam se dići, ali moja glava, lijeva noga i desno rame strahovito me bole i ostanem na podu. Pužem prema jednoj strani sobe, pokušavajući izbjeći ljubičastu tekućinu. Bojim se da mi kemikalija ne naškodi, ali više me plaši da bi obris moga tijela bio vidljiv u poplavi ako ne uzmognem pobjeći. Crne točke plešu preda mnom i shvaćam da sam se onesvijestio. Bogovi i lebdeći roboti-strojevi žure u veliku salu za iscjeljivanje. Sekundu prije no što sam se onesvijestio, vidim da moćni Zeus korača, njegov plašt se vijori, njegove obrve se nabiru.

Što god da se sada dogodi morat će se dogoditi bez mene. Čelo mi je na hladnom podu, zatvorio sam oči, i pustio da me crnilo obuzme.

22. Obala Chryse Planitia

“Ubio sam svojeg prijatelja Orpha s Ia”, reče Mahnmut Williamu Shakespeareu.

Njih su dvojica hodali četvrtima duž obale Temze. Mahnmut je znao da je kasno ljeto godine Gospodnje 1592. iako nije znao kako je znao. Rijeka je bila puna teglenica, skela i riječnih brodica niskih jarbola. Iza zdanja Tudorovih i trošnih kuća na sjevernoj obali uzdizalo se obilje londonskih zvonika i nekoliko nakošenih tornjeva. Sparna izmaglica valjala se nad rijekom i iza sirotinjskih četvrti s obje strane.

“Trebao sam spasiti Orpha, no nisam mogao”, reče Mahnmut. Morao je hodati brzo da održi korak s dramatičarom.

Shakespeare je bio nabijen muškarac u kasnim dvadesetim godinama, govorio je blago i bio odjeven dostojanstvenije nego što bi Mahmnut ikada očekivao od glumca ili dramatičara. Lice mladog čovjeka bilo je oblika oštrog ovala i pokazivalo vlasi koje su se već povlačile, zaliske, snopić brade i tanke brkove - kao da je Shakespeare eksperimentirao s trajnijom bradom. Kosa mu je bila smeđa, a oči sivkasto zelene. Nosio je crni prsluk na kojem je bio vidljiv široki, meki ovratnik bijele košulje s kojeg su visjele bijele uzice. Na piščevom lijevom uhu nalazila se mala zlatna alka.

Mahnmut je želio Shakespeareu postaviti tisuću pitanja - što sada piše? kakav je život u ovome gradu koji će uskoro biti preplavljen kugom? kakva je skrivena struktura soneta? - no sve o čemu je mogao pričati bio je Orphu.

“Pokušao sam ga spasiti”, objasnio je Mahnmut. “Reaktor Crne dame se tada ugasio, a akumulatori su crkli manje od deset kilometara od obale. Pokušavao sam pronaći ulaz u jednu od mnogih spilja duž litica - neko mjesto gdje bi se moglo sakriti podmornicu.”

“Crna Dama?”, upita Shakespeare. “To je ime tvoga broda?”

“Da.”

“Nastavi, molit ću lijepo.”

“Orphu i ja smo razgovarali o kamenim licima”, reče Mahnmut. “Bila je noć - približavali smo se obali po noći, pod okriljem tame, no ja sam koristio noćni vid i opisivao sam mu lica. Bio je još uvijek živ. Brod mu je omogućavao taman dovoljno O dva.”

“O dva?”

“Zrak”, objasnio je Mahnmut. “Kao što rekoh, opisivao sam mu velike kamene glave...”

“Velike kamene glave? Kipovi?”

“Kamene monolite, svaki visok oko dvadeset metara”, reče Mahnmut.

“Jesi li prepoznao obrise kipova? Je li to bio netko koga poznaješ ili možda neki poznati kralj ili osvajač?”

“Bilo je predaleko da bih mogao vidjeti detalje lica”, reče Mahnmut.

Bili su došli do širokog mosta s više lukova na kojem su bile trokatne građevine. Prolaz, otprilike četiri metra širok, vodio je ravno kroz građevine poput puta kroz tunel, a u tome trenutku su razni pješaci izbjegavali stado ovaca koje su bile gonjene na sjever u grad. Duž cijelog tog prolaza, ljudske glave - neke osušene i mumificirane, neke gotovo lubanje osim pramenova kose ili komadića trulog mesa, druge tako šokantno svježe da su im se obrazi ili usne još rumenjeli - bile su postavljene na kolce.

“Što je sve ovo?”, upita Mahnmut. Njegovi organski dijelovi osjećali su se nelagodno.

“Londonski most”, reče Shakespeare. “Reci mi što se dogodilo s tvojim prijateljem.”

Umoran od gledanja prema gore u dramatičara, Mahnmutov pogled odluta na kameni zid koji je služio kao ograda. Mogao je vidjeti neprivlačni toranj na istoku. Pretpostavio je da je to onaj Toranj iz Richarda III.

Znajući da ili sanja ili umire zbog nedostatka zraka, Mahnmut nije želio dosanjati kraj prije nego postavi Shakespearea jedno ili dva pitanja. “Jeste li već počeli pisati vaše sonete, maestro Shakespeare?”

Dramatičar se nasmiješio i pogledao na zaudarajuću Temzu, a onda vratio pogled na smrdljivi grad. Otvorene kanalizacije bilo je posvuda, kao i lešina mrtvih konja i stoke koji su gnjili u blatnjavim mlakama, dok je divlji protok krvavih kokošjih dijelova tekao iz otvorenih izljeva vrtložeći se u mrtvim rukavcima. Mahnmut je doživljavao sve no isključio je senzor za mirise. Nije znao kako je ovaj čovjek sa stalno otvorenim nosom to mogao podnijeti.

“Kako znaš za moj eksperiment sa sonetima?” upita Shakespeare.

Mahnmut načini nešto slično ljudskom slijeganju ramenima. “Nagađam. Znači, počeli ste ih?”

“Bavio sam se igranjem formom”, priznao je dramatičar.

“A tko je Mladić u sonetima?” upita Mahnmut koji je jedva bio u stanju disati na pomisao na tu neotkrivenu drevnu misteriju. “Je li to Henry Wriothesley, Grof od Southamptona?”

Shakespeare trepne od iznenađenja i pomno pogleda moraveka. “Čini se da si mi za petama, mali Calibane.”

Mahnmut je kimnuo. “Dakle Wriothesley je Mladić u sonetima?”

“Njegovo će lordstvo ugledati devetnaestu ovoga listopada, a paperje iznad njegove gornje usne, tako se priča, pretvorilo se u šaš”, reče Dramatičar. “Teško da je mladić.”

“Onda William Herbert” nagađao je Mahnmut. “njemu je samo dvanaest godina i za devet godina postat će treći Grof od Pembrokea.”

“Ti poznaješ datume budućeg nasljeđivanja i stjecanja?”, reče Shakespeare ironičnim tonom. “Plovi li Gospodar Caliban morem vremena jednako dobro kao i tim oceanom Marsa o kojemu govori?”

Mahnmut je bio previše uzbuđen rješavanjem misterije da bi na to odgovorio. “Posvetit ćete veliki Folio iz 1623. Williamu Herbertu i njegovom bratu, a kad vaši soneti budu tiskani, posvetit ćete ih gospodinu W. H.”

Shakespeare je zurio u moraveka kao da ovaj bunca u groznici. Mahnmut je želio reći Ne, ti si san umirućeg mozga, meštre Shakespeare. Ne ja. Na glas reče, “Ja samo mislim da je zanimljivo da imate mladića ili dječaka kao ljubavnika.”

Mahnmut je bio iznenađen pjesnikovom reakcijom. Shakespeare se okrenuo, izvukao bodež iz pojasa i držao ga iznad moravekove glave.”Imaš li ti oko, mali Calibane, u koje bih mogao zarinuti svoju oštricu?”

Oprezan da mu se vrh oštrice ne zabode u meso, Mahnmut je vrlo lagano zatresao glavom i rekao: “Ispričavam se. Ja sam stranac u vašem gradu, vašoj zemlji i ovdašnjim običajima.”

“Vidiš li ove najbliže tri glave na kolcima na mostu?” upita Shakespeare.

Mahnmut je skrenuo pogled bez pomicanja glave. “Da.”

“U ovo doba prošlog tjedna, njima su bili strani naši običaji”, prošištao je pjesnik.

“Shvatio sam”, reče Mahnmut. “Nisam vam se mislio narugati, sir.”

Shakespeare je spremio bodež natrag u kožni tok. Mahnmut se sjetio da je ovaj čovjek bio glumac sviknut na ekstravaganciju i pretjerivanja, no bodež nije bio scenski rekvizit. A ni Shakespeareov odgovor nije bio nijekanje Mahnmutovog pitanja.

Obojica su se osvrnuli prema rijeci. Sunce je bilo nemoguće veliko, narančasto i nisko u riječnoj izmaglici prema zapadu. Kada je progovorio, Shakespeareov glas je bio blag. “Ako ikad napišem te sonete, Calibane, učinit ću to da istražim vlastite neuspjehe, slabosti, kompromise, samozavaravanja i tužne podvojenosti na način na koji čovjek isprobava krvavu šupljinu u potrazi za zubom koji nedostaje nakon tučnjave u krčmi. Kako si ti ubio svojeg prijatelja, tog Orpha s Ia?”

Mahmnutu je trebalo sekundu da shvati pitanje. “Nisam mogao Crnu Damu dovesti do spiljskog ulaza koji sam vidio na obali”, reče. “Pokušao sam i nisam uspio. Reaktor podmornice iznenada je prestao raditi. Nestalo je struje. Dama se nasukala u manje od osam metara dubine, oko tri kilometra od spilje. Pokušao sam ispuhati sve balastne tankove da je postavim na bok, tako da mogu osloboditi vrata spremišta da dođem do svoga prijatelja - no bila se već jako zaglibila.”

Mahnmut je pogledao pjesnika. Činilo se da mu Shakespeare daje svu pozornost. Građevine na mostu iza njega bile su crvene od sutona na Temzi. “Izašao sam van, prešao na unutarnji O dva i ronio satima”, nastavio je Mahnmut. “Koristio sam poluge, ostatke acetilena i svoje manipulatorske prste, no nisam mogao otvoriti vrata spremišta niti sam mogao raščistiti krš u poplavljenom prilazu spremištu. Orphu je neko vrijeme bio na zajedničkoj vezi, no onda sam ga izgubio kad su unutarnji sustavi pali. Niti u jednom trenutku nije zvučao zabrinuto niti uplašeno, samo umorno... vrlo umorno. Sve dok veza nije prestala. Bilo je mračno. Mora da sam izgubio svijest. Možda sam na dnu marsovskog oceana i sad, mrtav s Orphom, ili umirem i sanjam ovaj razgovor dok se posljednje stanice mojeg organskog mozga gase.”

“Tvoje grudi vrijede sa svim srcima”, reče Shakespeare svojim monotonim glasom. “Ono što nedostaje je tobožnje mrtvo, i tamo vlada ljubav i sve ljubavi voljene dijelovi i svi prijatelji koje mišljaše sahraniti u sebi.”

Mahnmut je došao s svijesti da bi se našao na plaži u zoru marsovskoga dana, okružen desetcima malih zelenih ljudi. Bili su nagnuti nad njim, zureći malim crnim očima na njihovim zelenim, prozirnim licima. Ustuknuli su korak ili dva unatrag kad je Mahmut sjeo uz reski zuj svojih servo-motora.

Oni jesu bili maleni. Mahnmut je bio visok tek nešto više od jednog metra. Ove... osobe... bile su niže od njega. Bile su humaniodnog obličja i više nego Mahnmut, ali nisu izgledali poput ljudi. Bili su to dvonošci, s rukama i nogama, no nisu imali uši, nos niti usta. Nisu nosili odjeću i imali su samo po tri prsta na svakoj ruci, baš kao likovi iz crtica koje je Mahnmut vidio u medijskim arhivima Los Angelesa. Bili su bespolci, primijetio je, a njihova put - ako je to uopće bila put - bila je prozirna poput meke plastike, otkrivajući unutrašnjost bez organa ili žila, tijela ispunjena plutajućim zelenim globulama i grudama, česticama i grudicama. Sve je to teklo i pjenilo se ne previše različito od Mahnmutove omiljene lava svjetiljke, sada ostavljene u potonuloj podmornici.

Više malih zelenih ljudi je dolazilo niz put načinjen u litici. Mahnmut je mogao vidjeti posljednje uspravno kameno lice, oko kilometar na istok. Još je jedno bilo vidljivo, horizontalno na dugoj drvenoj paleti, položeno na valjke daleko iznad njih, blizu ruba litice. Bilo je vezano konopima. Detalji lica nisu bili prepoznatljivi.

Do vraga i s glavama. Mahnmut se okrenuo i pogledom pretraživao more i obalu. Mlaki valovi valjali su se pravilnošću metronoma. Gdje je Crna dama?

Eno je - dvije stotine metara dalje, gornji dio trupa i zapovjedne kupole bio je jasno vidljiv. Njezin dubinomjer i sonar umrli su prije nego li ona sama, a Mahnmut je počinio možda najstariji i najtužniji prekršaj morskih kapetana - nasukao je svoj brod. Bio je na unutrašnjem O2 dok je divlje radio da oslobodi vrata spremišta na pjeskovitom, blatnom morskome dnu, no shvatio je da mora da se bio onesvijestio i tijekom noći bio izbačen na obalu.

Orphu! Koliko je dugo bio bez svijesti i sanjao o Shakespeareu? Mahnmutov unutarnji kronometar pokazivao je da je to trajalo nešto manje od četiri sata.

On bi još uvijek mogao biti živ. Krenuo je prema vodi namjeravajući hodati po dnu skroz do nasukane podmornice.

Deset malih zelenih ljudi kretalo se između Mahnmuta i vode blokirajući mu put. Onda dvadeset. Onda pedeset. Još stotinu njih ga opkoli na obali.

Mahnmut nikada nije podigao ruku niti manipulator u bijesu, no sada je bio spreman boriti se, udarati, rezati i probijati se kroz tu masu bude li morao. No, prvo će pokušati razgovarati s njima. “Maknite mi se s puta”, reče. Glas mu je bio do kraja pojačan i zvučao je glasno u marsovskome zraku. “Molim vas.”

Crne oči na zelenim licima zurile su u njega. No, oni nisu imale niti uši da ga čuju niti usta da govore s njime.

Mahnmut se tužno nasmijao i stao se gurati kroz njih znajući da koliko god on možda bio jači, oni ga mogu nadjačati pukom brojnošću - sjediti na njemu dok ga ne zdrobe. Pomisao na takvo nasilje, njegovo ili njihovo, natjera njegovu organsku unutrašnjost da se zgrči od užasa.

Jedan od malih zelenih ljudi podigne ruku kao da kaže “stop.” Mahnut zastane. Sve zelene glave okrenu se na lijevo i pogledaju obalu. Rulja se magično raziđe kada mu mali zeleni čovjek, koji je izgledao isto kao ostali mali zeleni ljudi, priđe, stane pred Mahnmuta i pruži obje ruke kao da moli ili u njima drži nevidljivu zdjelu.

Mahnmut nije razumio. Nije ni želio trošiti vrijeme da raspravlja o jeziku znakova čak i da može. Orphu bi još mogao biti živ.

Počeo se provlačiti pokraj malenog čovjeka, no masa ostalih zbije redove iza ovog emisara blokirajući Mahnmutu put. Morat će se ili boriti odmah ili obratiti pozornost na gestikulaciju zelenog lika.

Mahnmut ispusti uzdah ne mnogo različit od jauka i zastane rukama kopirajući gestu malog zelenog čovjeka.

Emisar zatrese glavom i dotakne Mahnmutovu lijevu ruku - i organski i moravečki senzori rekli su mu da su zeleni prsti hladni - i spusti je, a zatim uhvati desnu. Mali zeleni čovjek povuče Mahnmutovu ruku bliže, bliže dok moravekovi prsti i dlan nisu bili uz hladno, prozirno meso.

Mali zeleni čovjek povuče Mahnmutovu ruku, istovremeno se isprsi dovoljno jako da je moravekov dlan udubio ravna prsa, pritišćući meso unutra, a onda ... prodro.

Mahnmut bi u šoku od ovoga povukao ruku, no mali zeleni čovjek nije popuštao svoj stisak niti snažno vučenje. Mahnmut je mogao vidjeti kako njegova tamna ruka ulazi u tekućinu u prsima malog zelenog čovjeka, mogao je osjetiti prozirno meso koje se čvrsto zatvaralo oko njegovog zapešća poput vakuumske brtve.

Svi mali zeleni ljudi podigli su svoje dlanove do svojih prsa.

Mahnmutovi široki prsti naišli su na nešto tvrdo, skoro okruglo. Mogao je vidjeti zelenu grudu otprilike veličine ljudskog srca u središtu čovjekovih prsa. Njegov dlan osjećao je kako pulsira.

Mali zeleni čovjek ponovno je povukao i Mahnmut je razumio. Zatvorio je svoje organske prste oko organa.

ŠTO TREBAŠ?

Šokiran, Mahnmut je skoro povukao ruku. Prisilio se da ostavi prste na mjestu, omotane oko grudastog srca malog zelenog čovjeka. Mahnmut je osjetio pitanje kako teče do njegova mozga u pulsevima, kucanju, vibracijama. Ne u riječima, zasigurno ne engleskim, francuskim, ruskim, kineskim, drevnim niti bilo kojim jezikom koji je Mahnmut ikada koristio. Nije znao kako da odgovori na isti način, pa je progovorio. “Moram spasiti svojeg prijatelja koji je zarobljen tamo u brodu.”

Stotinu i pedeset zelenih glava okrene se u isti tren da pogleda prema podmornici. Tri stotine crnih očiju gledalo je nekoliko sekundi, a onda se vratilo na Mahnmuta.

RECI

NAM

SVOJIM

MISLIMA

GDJE

JE

ON

Mahnmut je zatvorio oči i stvorio sliku Orpha u blokiranom spremištu, sliku vrata spremišta, sliku unutrašnjeg hodnika. Vibracijski odgovor dovibrirao mu je u ruku:

ČEKAJ

Mahnmutova ruka bila je najednom slobodna i on ju je izvukao iz čvrstog mesa malog zelenog čovjeka uz čujni pekmezasti zvuk. Mali zeleni čovjek tada se srušio na pijesak, prevalio se na stranu i ostao nepomično ležati. Zelene grude u njegovom tijelu prestale su teći. Njegove su crne oči pobijelile i slijepo zurile, dok su mu se prsti zgrčili jednom i ukočili. Stotinu četrdeset i nešto ostalih okrenulo se i prionulo na zadatak spašavanja Orpha.

Mahnmut se sručio na pijesak pokraj onoga što je očito bilo emisarevo beživotno tijelo. Majko Božja pomislio je moravek. Njih komunikacija ubija.

Još malih zelenih ljudi dolazilo je niz strmi put s litice. Dvije stotine. Tri stotine. Šest stotina. Mahnmut je prestao brojiti i, ignorirajući zahtjev mrtvoga emisara da čeka, ušao je u vodu i gacao kroz valiće do nasukane podmornice. Sišao je kroz zračnu komoru upravljačkog tornja u svoju suhu okoliš-kolijevku da provjeri je li koji od akumulatora ponovno u funkciji. Nije bio. Hodao je u unutarnjoj zračnoj komori, unutar preplavljenog hodnika do spremišta i otplivao dolje do urušenog trupa. Nije bilo izgleda da dođe do Orpha tim putem. Vrativši se u kontrolnu sobu, ponovno je pokušao uspostaviti komunikaciju preko čvrste veze.

Tišina. Spašavajući svoje tvrdo ukoričeno izdanje soneta, koje je bilo sigurno u vodootpornom omotaču, Mahnmut je ostalu opremu trpao u naprtnjaču - daljinski komunikator koji je načinio za Orpha ako ga uspije izvući, brodske dnevničke diskove, karte, signalni pištolj, energetske članke - i uspentrao se do vrha upravljačkog tornja.

Mali zeleni ljudi bili su donijeli velike namotaje svojeg crnog kabla s kamene glave koju su teglili duž litice. Također su donijeli hrpe valjaka na kojima se pomicala golema paleta. Radili su nevjerojatnom učinkovitošću - neki su plivali do podmornice i privezivali užad iznad i ispod razine vode, drugi su potapali metalne motke iz valjaka duboko u pijesak, dok su druge zabijali u kamenitu liticu istovremeno namještajući koloture i navlačeći kablove s obale do podmornice i natrag na obalu.

Podmornica je bila teška - osobito teška sa svojim reaktorom natopljenim vodom, preplavljenim spremištem i hodnicima - a Mahnmut nije mogao ni zamisliti ove sitne zelene ljude da bi je pomakli.

Ali jesu.

Za dvadeset minuta bilo je stotine kablova koji su išli do podmornice i natrag na obalu, a mnogo malih zelenih ljudi bilo je na svakome kablu. Razumjeli su da se radi o spasilačkoj misiji. Prva stvar koju su učinili bila je da su vrlo jako vukli s obale kako bi nagnuli podmornicu na desnu stranu - kablovi su se naprezali poput crne mreže istočno prema plaži.

Mahnmut je instinktivno želio otići da pomogne vući kablove, no znao je da bi to bilo beskorisno. Umjesto toga, čekao je na trupu Crne Dame mijenjajući položaj kako se podmornica naginjala i, čim su se vrata spremišta počela pomaljati iz mulja, on je skočio u plitku vodu s motkom koja je na vrhu bila ojačana energetskim člankom. Njegove ramene svjetiljke gorjele su punom snagom.

Oplatna vrata spremišta bila su iskrivljena i djelomično otopljena ulaskom u atmosferu i Mahnmut nije bio u stanju otvoriti ih više od nekoliko centimetara prije nego su se potpuno zaglavila. Poželjevši od očaja zaplakati, udarajući po oplati trupa u nemoćnome gnjevu, iznenada je imao osjećaj da nije sam i zaplivao je okolo po muljavoj morskoj vodi.

Nekoliko malih zelenih ljudi stajalo je u blizini na morskom dnu i promatralo ga. Činilo se da ne moraju disati.

Ne želeći “komunicirati” ponovno s njima po cijenu ubijanja jednog od njih, Mahnmut pokaže na odškrinuti dio vrata, pokaže na površinu i načini gestu odmatanja kabla i omatanja oko otkinutog okrajka metala te pantomimom pokaže vučenje.

Šest malih zelenih ljudi kimne i pojuri na površinu tri metra iznad njih.

Minutu kasnije vrati se njih šezdeset. Neki su vukli kablove, a drugi su imali crne šipke, koje su izvukli iz valjaka što su ih koristili da vuku kamene glave. Ponovno su radili s nevjerojatnom učinkovitošću. Jedni su radili kao tim da izbuše nekoliko centimetara u vratima s druge strane spremišta, drugi su provlačili kroz to kabel kao kroz ušicu igle. Za nekoliko minuta imali su desetak čvrstih kablova ispod zaglavljenih vrata spremišta. Ponovno su jurnuli na površinu gestikulirajući Mahnmutu da ih slijedi.

Ponovno je Mahmut udisao zrak, osjećao sunčevo svjetlo na svojem polimeru i koži te stajao na trupu Crne Dame dok je stotine malih zelenih ljudi provlačilo kablove kroz sustav kolotura na litici i povlačilo. Povukli su ponovno.

Podmornica je zaškripala, oplata je zastenjala, mulj ih je okružio, a Crna Dama okrenula se za još trideset stupnjeva na desno i okretala se dok se trbuh broda nije našao u zraku, a krma pokazivala prema plaži. Metalna vrata spremišta bila su savijena, ali se nisu otvorila.

Mahnmut je navalio ponovno na vrata svojom ojačanom motkom. Savijeni i ulubljeni metal nije popuštao. Njegov acetilenski plamenik ostao je bez O2 i bez energije.

Mali zeleni ljudi nježno su ga odvukli od njegovog besplodnog rada. Mahnmut se oslobodio i ponovno zateturao preko kliskog trupa prema spremištu, namjeravajući odvaljivati iskrivljena i zaglavljena vrata sve dok njegovi energetski članci ne umru, no tada je vidio da MZLJ nisu prestali sa svojim naporima. Svezali su i spleli kablove pretvarajući pedeset krajeva u jedan. Onda su produženi kabel provukli do litice i kroz niz prevelikih koloturnika povezanih za rešetku potpornih motki, koju su nekako zabili u stijenu.

Naposljetku su odvukli kabel do goleme kamene glave i omotali krajeve oko vrata statue desetak puta prije nego što su ga svezali.

Pet malih zelenih ljudi je došlo i povuklo Mahnmuta u vodu, odvlačeći ga od podmornice.

Mahnmut nije mogao vjerovati onome što vidi. Pretpostavio je da su velika kamena lica malim zelenim ljudima sveta, da je njihovo postavljanje i podizanje duž obale religiozni ili psihološki imperativ koji traži cijelo njihovo vrijeme, energiju i odanost, da su kamene glave njihov jedini prioritet. Očigledno se varao.

Stotine zelenih prilika okrenulo je glavu u krug na njezinoj paleti, došlo iza nje, poguralo i gurnulo je s litice.

Kamena glava - sada okrenuta licem prema litici - pala je šezdeset metara udarajući o stijene u podnožju litice i razbijajući se u desetak komada, no kablovi su vibrirali na koloturima, motke su iskakale iz stijene, a zavezani krajevi rasparali su vrata spremišta i izbacili ih dvadeset metara u zrak prije nego su povukli otrgnuti metal uz liticu i onda opet dolje.

Stotine malih zelenih ljudi zaplivalo je prema podmornici, no Mahnmut je stigao prvi, ponovno paleći svoja svjetla.

Tu su bila tri predmeta koja je ostavio u spremištu, uključujući veliki Uređaj koji su trebali dostaviti na Olympus Mons. A povezan u kolijevku, izudaran, iskrzan i nijem bio je Orphu s Ia.

Mahnmut je iskoristio posljednju energiju iz svoje motke da odreže pregradne šipke i pojaseve. Veliki teret Orpha se oslobodio i bućnuo u morsku vodu. No, spremište je sada bilo otvoreno prema nebu, podmornica je bila na leđima i nije bilo načina da Mahnmut izvuče lonca iz djelomično poplavljene rupe u koju se spremište pretvorilo.

Još desetak malih zelenih ljudi uskočilo je u prostor u kojem se nalazio Mahnmut, na Orphovoj izbušenoj i ispucanoj oblozi pronašli su mjesta za hvatišta i postavili zelene ruke i noge pod moravečki nezgrapni trup. Zajedno su pronašli uporište i podigli ga. Radeći tiho i niti jednom se ne poskliznuvši niti ga ispustivši, iznijeli su Orpha van, nježno omotali još kablova oko njega, skliznuli ga preko zakrivljene oplate Crne Dame, spustili ga u vodu, postavili plutajuće valjke pod njega, spojili ih u splav i nježno potjerali Iončevo tijelo prema obali.

Mali zeleni ljudi - sada ih je na obali bilo barem tisuću - povukli su se i dali Mahnmutu prostora dok je ovaj radio da otkrije je li Orphu mrtav ili živ. Ionac je tromo ležao na crvenom pijesku obale poput nekog pregolemog trilobita izbačenog na obalu u jednom od maglovitih zemaljskih prethistorijskih doba.

Pretraživši nebo u potrazi za letećim dvokolicama, Mahnmut je ispraznio svoju naprtnjaču i vodootporne vrećice s opremom koju je pokupio s Crne kraljice. Prvo je izvadio pet malih, ali vrlo teških energetskih članaka i spojio ih u niz, a onda odmotao kabel do jednog od Orphovih preživjelih ulaznih konektora. Od velikog lonca nije bilo odgovora, no indikator je pokazivao da je energija negdje tekla. Zatim se Mahnmut uspuzao uz Orphovu oblogu - čudeći se fizičkoj šteti koju je sada, na jakom jutarnjem svjetlu, po prvi puta jasno vidio - i utaknuo radio-prijamnik u utičnicu čvrste veze. Provjerio je vezu - primala je kratkovalni šum - i uključio svoj mikrofon.

“Orphu?” Bez odgovora.

“Orphu?”

Tišina. Mnoštvo malih zelenih ljudi ravnodušno je promatralo.

“Orphu?”

Mahnmut je proveo pet minuta na tome zadatku zazivajući ga po jednom svakih dvadeset sekundi, koristeći sve frekvencije za komunikaciju i provjeravajući vezu prijamnika. Jedinica za komunikaciju je primala njegov prijenos. Orphu je bio taj koji nije odgovarao.

“Orphu?”

Nije zapravo bila tišina. Sa svojih vanjskih mikrofona, Mahnmut je mogao čuti više zvukova iz okoline nego ikada u svojem životu: valjanje valova o pijesak, šustanje vjetra o liticu iza njega, blago gibanje malih zelenih ljudi koji su se s vremena na vrijeme premještali i tisuće nijansi vibracija u tako gustoj planetarnoj atmosferi. Samo su linija za komunikaciju i Orphu bili nijemi.

“Orphu?” Mahnmut je provjerio svoj kronometar. Prošlo je više od trideset minuta kako je nastojao uspostaviti vezu. Nevoljko, polako, on sklizne niz oblogu svojega prijatelja, krene petnaest koraka niz obalu i sjedne u mokri pijesak na mjestu gdje je voda udarala u obalu. Mali zeleni ljudi napravili su mu mjesta, a onda ga ponovno okružili na pristojnoj udaljenosti. Mahnmut ih je pogledao - u zid sićušnih zelenih tijela, bezizražajnih lica i netremičnih crnih očiju.

“Zar nemate nekog posla?” upitao je. Glas mu je u vlastitim zvučnim prijamnicima zvučao čudnovato i prigušeno. Možda je to bilo zbog akustike Marsove atmosfere.

MZLJ se nisu micali. Kamena glava bila je razbijena u šljunak u podnožju litice, no mali zeleni ljudi nisu na to obraćali pažnju. Mnoštvo kablova još se protezalo do podmornice koja je ležala u niskim valovima.

Mahnmut osjeti iznenadni i nemjerljivo dubok val gubitka i nostalgije. Imao je tri bliska odnosa u svojemu životu u tri jupiterska desetljeća svojega postojanja - više od tri stotine marsovskih godina. Prvi, Crna Dama, koja je bila samo poluosjećajni stroj no za koju je on bio građen i u koju se savršeno uklapao. Dama je bila mrtva. Drugi, njegov istraživački partner, Urtzweil ubijen prije osamnaest J-godina, prije pola Mahnmutovog životnog vijeka. Sada Orphu.

Sada se nalazio ovdje, stotine milijuna kilometara od kuće, sam, neprilagođen, neobučen i nepripremljen za ovu misiju na koju su ga poslali. Kako da prijeđe 5000 kilometara ili više do Olympus Monsa da postavi Uređaj? A što ako to i učini? Koros III. je možda znao što da tamo učini, u čemu se zaista sastojala ova zadaća, no skromni Mahnmut, vozač Crne dame, nije imao prokletog pojma.

Prestani sažalijevati samog sebe, idiote jedan, pomislio je. Mahnmut je pogledao MZLJ. Sigurno je bio privid da su izgledali pokunjeno, čak tužno. Oni nisu oplakivali smrt jednog od svojih, pa kako bi mogli pokazivati tu emociju na kraju jednog moraveka, osjećajnog stroja o kojem nisu imali nikakvu predodžbu?

Mahnmut je znao da će on ponovno morati komunicirati s malim zelenim ljudima, no mrzio je samu pomisao da posegne u prsa nekog od tih stvorenja, da ga ubije komunicirajući s njime. Ne, on to neće učiniti osim ako ne bude morao.

Ustao se i vratio do Orphovog lesa i počeo iskapčati energetske članke.

“Hej”, reče Orphu preko zvučnika komunikatora. “Još jedem.”

Mahmnut je bio tako zapanjen daje doslovno poskočio u pijesku. “Isuse, živ si.”

“Isto onoliko koliko je živ i bilo koji drugi od nas moraveka.”

“Proklet bio”, reče Mahnmut osjećajući se kao da će se nasmijati i zaplakati u isti mah, no najviše kao da će udariti tog velikog, slupanog, potkovi-častog raka. “Zašto mi nisi odgovorio kad sam zvao i zvao? I zvao?”

“Kako to misliš?”, upitao je Orphu. “Bio sam u hibernaciji. Bio sam još otkako su zrak i energija istekli iz Crne dame. Očekuješ da ću čavrljati s tobom dok sam u hibernaciji?”

“Kakvo je sad to hibernacijsko sranje?”, reče Mahnmut koračajući oko Orpha? “Nisam nikad čuo da neki moravek ide u hibernaciju.”

“Vi europski veki je nemate?” upitao je Orphu.

“Očito ne.”

“Pa, što da ti kažem? Radeći sami u radijacijskome torusu Ia, ili bilo gdje u prostoru Jupitera, mi hardvački moraveki ponekad uletimo u situaciju u kojoj jednostavno moramo sve na neko vrijeme isključiti dok netko ne dođe da nas popravi i napuni. Ne često, ali to se događa.”

“Koliko si dugo mogao ostati u toj ... hibernaciji?”, upitao je Mahnmut kojem je ljutnja prelazila u nešto nalik vrtoglavici.

“Ne dugo”, reče Orphu. “Oko petsto sati.”

Mahnmut ispruži prste kroz svoje manipulatorske jastuke, podigne kamen i baci ga na Orphovu oblogu.

“Jesi li čuo nešto?”, upita Ionac.

Mahnmut uzdahne, sjedne u pijesak pokraj onog kraja Orpha na kojem su mu nekad bile oči i počne opisivati njihovu trenutnu situaciju.

Orphu je uvjerio Mahmuta da mora ponovno razgovarati s MZLJ preko prevoditelja. Loncu je bila mrska zamisao da prouzroči smrt jednog od malih zelenih ljudi isto kao i Mahnmutu - osobito zato jer su ga MZLJ spasili - no tumačio je da njihov zadatak ovisi o toj komunikaciji i to o brzoj komunikaciji. Mahnmut je ponovno pokušao govoriti, pokušao je i znakovni jezik, pokušao je crtati na pijesku - pokazivati karte obale na kojoj su se nalazili i vulkana do kojeg su morali doći, pokušao je čak i idiotsku verziju pričanja stranim jezikom: vikati. MZ su svi mirno zurili, no nisu odgovarali. Napokon je jedan mali zeleni čovjek preuzeo inicijativu i istupio naprijed hvatajući Mahnmuta za ruku i privlačeći je svojim prsima.

“Hoću li?” upitao je Mahnmut Orpha preko zajedničke veze.

“Moraš.”

Mahnmut se trgnuo kad mu je ruka bila provučena kroz rastezljivo meso, dok su mu prsti okruživali, a onda obuhvatili ono što je moglo biti samo udarajuće zeleno srce u toploj, sirupastoj tekućini tijela maloga čovjeka.

KAKO

VAM

MOŽEMO

POMOĆI?

Mahnmut je imao stotinu pitanja koje je želio pitati, no Orphu mu je pomogao da hitnije stvari stavi naprijed.

“Podmornica”, reče Orphu. “Moramo je sakriti prije nego dolete dvokolice.”

Preko kombinacije jezika i slika, Mahnmut je prenio misao pomicanja podmornice oko kilometar na zapad, njezina povlačenja u oceansku spilju u litici koja je zjapila prema moru ispred brijega.

DA

Masa malih zelenih ljudi počela je već raditi čak dok je Mahnmut stajao tamo, s rukom duboko u prevoditeljevim prsima. Počeli su zarivati motke u pijesak, dovlačiti još kablova do Crne Dame i namještati koloture. Prevoditelj je čekao s Mahnmutovim dlanom oko svoga srca.

“Želim ga pitati o kamenim glavama”, reče Mahnmut preko zajedničke veze. “Pitati ga tko su oni i zašto ovo čine.”

“Ne, dok ne pokušamo pronaći način da dođemo do Olympusa”, insistirao je Orphu.

Mahnmut je uzdahnuo i prenio zahtjev za pomoć da dođu do velikog vulkana. Prenio je slike Olympus Monsa kako ga je vidio iz satelitske staze i upitao ima li ikakvog načina da im MZLJ pomognu da prijeđu ili preko visočja Tempe Terra ili istočno duž obale Tethys mora, više od četiri tisuće kilometara, a onda na jug duž obale Alba Patera do Olympus Monsa.

TO

NIJE

MOGUĆE

“Kako to on misli?”, upitao je Orphu kada je Mahnmut prenio odgovor. “Misli li da nam oni ne mogu pomoći ili da nije moguće putovati na istok tim putem?”

Mahnmut je osjetio nešto nalik olakšanju kada je prevoditelj MZLJ praktički proglasio njihovu misiju svršenom, no sad je prenio Orphov zahtjev za razjašnjenjem:

NIJE

VAM

MOGUĆE

U

TAJNOSTI

PUTOVATI

NA

ISTOK

JER

ĆE

VAS

STANOVNICI

OLYMPUSA

VIDJETI

I

UBITI

VAS

“Pitaj ga postoji li drugi put”, reče Orphu. “Možda možemo ići preko kopna duž Kasei Valles.”

NE,

IĆI

ĆETE

FELUKOM

DO

NOCTYS

LABYRINTHA

“Što je to feluka?” upitao je Orphu kada je Mahnmut prenio odgovor. “Zvuči kao talijanski desert.”

“To je jedrenjak s dva jarbola i latinskim jedrima”, reče Mahnmut čija je obuka za crna podmorja Europe uključivala sve što se moglo preuzeti o jedrenju tekućim morima Zemlje. “Koristila se za plovidbu Sredozemnim morem prije jednog tisućljeća.”

“Pitaj ga kad možemo krenuti”, reče Orphu.

“Kad možemo krenuti?” upitao je Mahnmut osjećajući pitanje kao vibraciju kroz svoje prste i kao škakljanje u svome umu.

TEGLENICA

ZA

KAMEN

STIŽE

UJUTRO.

FELUKA

ĆE

BITI

S NJOM.

VI

MOŽETE

OTIĆI

NA

NJOJ.

“Trebamo još neke stvari s naše podmornice”, reče Mahnmut. Poslao je slike Uređaja i dva druga komada tereta iz spremišta, vizualizirao je njihovo prenošenje do obale i prijevoz do morske spilje. Tada je poslao sliku MZLJ kako prevoze Orpha do istog mjesta.

Kao odgovor, deseci malih zelenih ljudi počeli su gaziti i koračati natrag do broda. Drugi su prišli bliže Orphu i počeli slagati valjke u paletu njegove veličine.

“Mislim da više ne mogu držati srce ovoga čovjeka”, reče Mahnmut Orphu preko komunikatora. “To je kao da držiš električnu žicu pod naponom.”

“Pusti onda”, reče Ionac.

“Ali ...”

“Pusti.”

Mahnmut je zahvalio prevoditelju - zahvalio svima njima - i otpustio stisak. Kao i prvi prevoditelj, ovaj mali zeleni čovjek pao je na pijesak, zgrčio se, zašištao, osušio se i umro.

“O, Bože”, prošaptao je Mahnmut. Naslonio se na Orphovu oblogu. Mali zeleni ljudi već su dizali Orpha i podvlačili valjke pod njega.

“Što rade?”

Mahnmut je opisao prevoditeljevo tijelo i sve što se činilo oko Orpha - njihovo pripremanje da transportiraju njega, Uređaj i ostale predmete već donesene s broda, kablove privezane za oplatu, stotine MZLJ koji su vukli kablove s obale i već odvlačili Crnu Damu prema oceanskoj spilji gdje će biti sigurna od pogleda s neba.

“Ja ću ići s tobom do spilje”, reče Mahnmut tupo. Prevoditeljevo tijelo bilo je poput suhe, smežurane smeđe ljuske na crvenom pijesku. Svi unutrašnji organi bili su se osušili i tekućina je istekla iz njega čineći blato pod njim crvenim poput krvi. Drugi mali zeleni ljudi ignorirali su prevoditeljev leš i već su počeli vući Orpha po pijesku prema zapadu.

“Ne”, reče Orphu. “Ti znaš što moraš učiniti.”

“Već sam ti opisao lica kada sam ih vidio s mora.”

“To je bilo po noći, kroz periskopsku bovu”, reče Orphu. “Moramo pogledati na jedno ili dva lica po danjem svjetlu.”

“Ono u podnožju litice je u komadima”, reče Mahnmut osjećajući se kao da cvili. “Sljedeće je puni kilometar daleko na istok. Daleko uz litice.”

“Idi samo”, reče Orphu. “Ja ću ostati u kontaktu s tobom preko komunikatora dok me budu teglili prema spilji. Moći ćeš vidjeti kako im ide s Crnom Damom tijekom većeg dijela tvog hodanja.”

Mahnmut je nevoljko popustio i krenuo na istok, dalje od rulje MZLJ koji su vukli njegovu mrtvu podmornicu i Orpha duž obale prema hladnoj sjeni morske spilje.

Glava koja je pala bila je u previše komada da razazna njezine crte. Mahnmut se s naporom penjao uz strmu stazu kojom su se mali zeleni ljudi spustili bez ikakvog očitog napora. Put je bio uzak i zastrašujuće strm i klizak od mokrog pješčenjaka.

Na vrhu, Mahnmut je zastao sekundu da napuni svoje ćelije i da pogleda uokolo. More Tethys prostiralo se na sjever dokle mu je pogled dopirao. Na jug, u unutrašnjost, crvene stijene popuštale su pred niskim crvenim brežuljcima, a nekoliko kilometara dalje na sjever Mahnmut je mogao na brežuljcima razaznati zelenilo makije. Na putu kojim je išao, istočno od ruba litice, bilo je nešto trave.

Mahnmut je zastao da pogleda postolje i pripremljenu rupu za glavu koje su mali zeleni ljudi žrtvovali bacivši je preko litice da na silu otvore vrata spremišta. Bila je pomno pripremljena i Mahnmut je mogao vidjeti kako je donji dio vrata velike kamene glave klizio u rupu u stijeni da bi se smjestio u nju. Ti mali zeleni ljudi bili su zanatlije i vješti klesari.

Mahnmut je hodao na istok. Mogao je vidjeti sljedeću glavu na istočnom obzoru. Moravek nije bio načinjen za hodanje - njegova uloga bila je većinom da sjedi u istraživačkoj podmornici, da ponekad pliva pa je, kad mu je dosadilo biti dvonožac, promijenio postavu svojih udova i kralješnice i stao hodati neko vrijeme četveronoške poput psa.

Kada je stigao do sljedeće kamene glave, stao je pokraj njezine široke baze, gledajući kako je stijena u području vrata bila ispunjena nečim nalik cementu. Pogledao je na istok na put koji su duž vrha litice stvorili valjci i tisuće MZLJ, i na zapad gdje je zelena rulja vukla i gurala Orpha i već bila nadomak spilje na rtu.

“Jesi li već tamo?” stigao je Orphov glas. “Jesam. Naslonio sam se na tu stvar.” “Kakvo je lice?”

“Odozdo je nezgodan kut”, reče Mahnmut. “Većinom se vide usne, brada i nosnice.” “Vrati se ponovno na plažu. Ta lica zbog nekog razloga treba gledati s mora.

“Ali...”, počeo je Mahnmut gledajući dolje na strmu liticu koja se spuštala barem stotinu metara prema pijesku. Na klizavoj stijeni nazirao se put kao i s druge strane. “Ako slomim vrat spuštajući se dolje”, rekao je, “bit će to tvoja vražja pogreška.”

“Razumio”, reče Orphu. “Mogu osjetiti vibracije dok me vuku ovdje, no nemam pojma koliko smo blizu spilji. Možeš li ti vidjeti?”

Mahnmut je uvećao vidno polje i pogledao na zapad. “Samo nekoliko stotina metara od nadstrešnice”, reče. “Sad ću se spustiti. Jesi li siguran da želiš da provjerim i sljedeću glavu? Udaljena je još kilometar na istok, a iz satelitske staze su sve glave izgledale jednako.”

“Mislim da bismo je morali provjeriti”, reče Orphu.

“Kaže vek bez nogu”, promrmljao je Mahnmut. Počeo je dugi, strmi spust prema plaži.

Otišao je daleko koliko je god dalje mogao, uzmičući dok su mu niski valovi udarali po nogama. Lice je bilo jasno, ali mu nije bilo poznato. Ne govoreći ništa, izgubljen u vlastitim mislima, otišao je još jedan kilometar na istok duž ruba vode. Sljedeće lice bilo je identično prvome: ponosno, carsko, zapovjedničke ljutito je zurilo u more. Isklesana stijena pokazivala je lice starog čovjeka, većinom ćelavog na vrhu glave, no s dugom kosom koja mu je prekrivala obje strane smežuranog lica, male oči pod čvrstim nagnutim crtama obrva, malu, ali čvrstu bradu, tanke usne izvijene u smrknut i također grubi izraz.

“To je neki starac”, reče Mahnmut preko komunikatora. “Definitivno stariji ljudski muškarac, no ne prepoznajem ga iz povijesnih baza podataka.” Nekoliko sekundi čule su se samo smetnje.

“Fascinantno”, reče Orphu. “Zašto bi starac sa Zemlje zaslužio tisuće ovih kamenih glava svuda duž marsovske obale?”

“Nemam pojma”, reče Mahnmut.

“Je li to jedan od ljudi iz dvokolice?” upitao je Orphu. “Izgleda li kao bog?”

“Ne kao grčki bog”, reče Mahnmut. “Više nego bilo što drugo izgleda kao moćni starac koji pati od probavnih smetnji. Mogu li se sada vratiti? Prije nego neki od sjedobradih tipova, obučenih u toge, doleti u dvokolici i vidi me kako lunjam ovdje kao turist?”

“Da”, reče Orphu. “Mislim da bi se trebao vratiti.”

23. Šuma mamutovca u Teksasu

Odisej nije pričao o svojim putovanjima toga jutra za doručkom u zelenoj kugli na vrhu Zlatnih Vrata kod Machu Picchua. Nitko se nije sjetio da ga na to podsjeti. Ada je pomislila da su svi zaokupljeni sobom, a uskoro je i shvatila zašto.

Ada je bila zaokupljena sobom, jer je malo spavala, no usto je i provela najljepšu noć svog života s Harmanom. Ada je već “spavala s muškarcem” - koja žena njenih godina nije? - no shvatila je da nikad prije nije vodila ljubav. Harman je bio izrazito brižan, a ipak gorljivo uporan, vođen njenim potrebama i reakcijama no ne i potpuno im podređen, nježan, a ipak uvjerljiv. Spavali su malo - isprepleteni na uskom krevetu podno zakrivljenog prozora - a budili se često, tijela su im iznova počinjala voditi ljubav prije nego što bi se umovi sasvim uključili. Kako se sunce uspinjalo iznad vrha tornja na istočnoj strani Machu Picchua, Ada se osjećala kao druga osoba - ne, to nije točno, shvatila je, osjećala se kao cjelovitija, ispunjenija, povezanija osoba.

Ada je pomislila kako se Hannah također ponašala čudno tog jutra - rumenog lica, izrazito okretna, s pažnjom prateći svaki komentar čovjeka koji se nazivao Odisejom, koji je s vremena na vrijeme letimično pogledavao prema Adi, a odmah zatim skretao pogled, gotovo crveneći se. Moj Bože, Ada shvati već kad su završavali s doručkom i spremali se odletjeti na sjever prema Ardis Hallu, Hannah je spavala s Odisejom.

Na trenutak Ada nije mogla vjerovati u to, jer Hannah nikad za vrijeme njihovog prijateljstva nije govorila o muškarcima niti o stvarima vezanim uz seks, no tada je vidjela kako Hannah krišom pogledava bradatog čovjeka i uočila fizičke znakove - mlada žena je sjedila nasuprot Odiseju, a njeno tijelo je još uvijek reagiralo na svaki njegov pokret, ruke su joj nervozno drhtale, tijelo je nagnula prema naprijed - i Ada je shvatila da je prošla noć u domijima na vrhu Zlatnih Vrata bila vrlo burna.

Daeman i Savi se naočigled nisu uklapali. Mladi čovjek nije bio ništa bolje volje nego noć prije, glasno je postavljao pitanja o Mediteranskom Bazenu, želio je krenuti u avanturu s Harmanom i Savi, no očito ga je ta pomisao činila nervoznim. Savi je djelovala povučeno, gotovo žalosno i vidjelo se da joj se žuri krenuti.

Harman je bio tih i - pomisli Ada - očito je još uvijek usmjeravao svoju pažnju prema Adi, iako to drugima nije bilo tako očito. Uhvatila je njegov pogled jednom ili dvaput i kad joj se nasmijao, nešto toplo joj je prostrujalo grudima. Jednom joj je stavio ruku s vanjske strane noge pod stolom i dvaput je potapšao.

“Onda, kakav je plan?”, upita Daeman kad su završavali doručak koji se sastojao od vrućih kroasana - Ada je zadivljeno promatrala Savi koja je prije tog ispekla kruh - i maslaca, voća, svježe iscijeđenog voćnog soka i jake kave.

“Plan je da sonijem odbacimo Odiseja, Hannah i Adu do Ardis Halla - već kasnimo ako to namjeravamo napraviti do mraka - a zatim da ti, Harman i ja krenemo do Mediteranskog Bazena”, reče Savi. “Jesi li još uvijek raspoložen za to putovanje, Daeman Uhr?”

“Još uvijek sam raspoložen.” Daeman Adi nije zvučao raspoložen; zvučao je umorno ili kao da pati od mamurluka ili oboje.

“Skupimo tada svoje stvari u torbe i put kod noge”, reče starica.

Odletjeli su istim sonijem kojim su i doletjeli, iako je Hannah rekla da ima i drugih letećih strojeva u jednoj od soba pričvršćenih uz južni toranj mosta. U stražnjem dijelu malenog sonija je bilo začuđujuće mnogo odjeljaka u koje su smjestili Savinu naprtnjaču i ostalu opremu, no najviše prtljage je nosio Odisej - kratki mač u koricama, oklop, raznolike odore i dva koplja koja je koristio u lovu na strahoptice. Savi je ležala u prednjem središnjem uleknuću rukujući svjetlećim virtualnim komandama dok joj se Ada smjestila s lijeve strane a Harman s desne. Daeman, Odisej i Hannah su ispunili tri udubljenja iza njih a kad se Ada okrenula, vidjela je kako njena prijateljica čeznutljivo gleda bradatog muškarca.

Letjeli su na istok iznad visokih planina, zatim se spustili niže i opet krenuli očekivanim smjerom na sjever, prolazeći iznad guste prašume i široke smeđe rijeke za koju je Savi rekla da se zove Amazona. Prašuma je bila gusti zeleni svod probijen ponegdje jedino plavim staklenim piramidama čiji vrhovi su stršili tisuću metara uvis, razdvajajući kišne oblake koji su se nisko kretali. Savi im nije rekla što bi te piramide mogle predstavljati, a ostali su bili toliko umorni ili zaokupljeni vlastitim mislima da bi je upitali.

Pola sata nakon što su za sobom ostavili posljednje piramide, Savi je nagnula sonije oštro ulijevo pa su krenuli smjerom zapad-sjeverozapad ponovno iznad visokih planina. Zbog visine i rijetkog zraka stvorila se zaštitna kupola, iako su letjeli na visini od samo dvjesto metara iznad tla, a zrak u kupoli je bio ponovno pod tlakom i s povećanim sadržajem kisika.

“Nismo li skrenuli s puta?”, upita Harman nakon duge tišine.

Savi kimne glavom. “Morala sam izbjeći Zorin Monolite koji se nalaze duž obalnih grebena tamo gdje su nekoć bili Peru, Ekvador i Kolumbija” reče. “Neki od njih su još uvijek naoružani i automatizirani.”

“Što su to Zorin Monoliti?”, upita Harman.

“Nešto oko čega se danas ne trebamo brinuti”, reče Savi.

“Kojom brzinom putujemo?”, upita Ada.

“Sporo”, reče Savi. Bacila je pogled na displej oko svojih zglobova i ruku. “Trenutno, oko petsto kilometara na sat.”

Ada je pokušala zamisliti tu brzinu. Nije mogla. Prije svog prvog putovanja ovim sonijem nikad nije putovala u bilo čemu što bi se kretalo brže od dvokolice koju vuče vojniks, a nije znala niti koja je brzina kolica. Vjerojatno ne petsto kilometara na sat, pomisli. Planine i ulančana brda su sigurno promicali brže od dobro poznate okoline koja se mogla vidjeti iz kolica prilikom vožnje između faks-portala i Ardis Halla.

Letjeli su još sat vremena. Tad je Hannah rekla: “Zabolio me vrat od naprezanja da vidim preko ruba sonija, a kupola je prenisko i ne mogu sjesti. Kad bi barem...” Zavrištala je. Ada, Daeman i Harman su ispustili slične zvukove.

Savi je povukla ruku unutar kontrolne ploče i dno sonija ispod njih je jednostavno nestalo. U djeliću sekunde prije nego je čvrsto zatvorila oči, Ada je vidjela savršen privid šestero ljudi, njihove prtljage i Odisejevih koplja koji lebde u zraku gdje ih je pridržavao jedino taj prazni zrak.

“Upozori nas prije nego što ponovno učiniš nešto tako”, reče Savi Harman koji je drhtao.

Starica je nešto promrmljala.

Ada je punu minutu ili dvije dodirivala hladni metal kukuljice iznad sebe, osjećajući meku, peru nalik čvrstoću ležaja između svojih nogu, trbuha i prsnog koša prije nego što se opet usudila otvoriti oči. Ja ne padam, ja ne padam, govorila je sebi. Da, ti PADAŠ, govorile su joj oči i unutrašnje uho. Opet je zatvorila oči, otvorivši ih tek nakon što su izašli iz brdovitog predjela i počeli slijediti poluotok koji se širio s kopna prema sjeveru.

“Mislila sam da bi ovo htio vidjeti”, Savi reče Harmanu, kao da ostali ne shvaćaju o čemu govore.

Ispred njih, ocean je sjekao prevlaku, a otvoreno more je prekrivalo udaljenost od barem dvije stotine kilometara. Savi je povećala visinu i krenula preko otvorenog mora.

“Na kartama koje sam vidio, prevlaka koja povezuje Sjevernu i Južnu Ameriku ucrtana je cijelom dužinom iznad razine mora”, reče Harman, pokušavajući pogledati iz svog ležaja iza njih.

“Karte koje si vidio su beskorisne”, reče Savi. Pomaknula je prste, a soni je ubrzao i povećao visinu.

Prošlo je podne kad im je pred očima iskrsnula druga obala. Savi je spustila soni i uskoro su promicali iznad močvara koje su ubrzo zamijenile milje mamutovaca i sekvoja - Savi je imenovala drveće - od kojih se najviše drvo uspinjalo sedamdeset do stotinu metara uvis kroz vlažni zrak.

“Želi li netko protegnuti noge na čvrstom tlu kad napravimo pauzu za ručak?” upita Savi. “Ili imati malo privatnosti za slučaj nužde?”

Četvero od petero putnika su bučno glasali za. Odisej se slabašno nasmijao. Drijemao je.

Ručali su na iskrčenom dijelu male uzvisine, okruženi divovskim stablima. Blijedi e-prsteni i p-prsteni su se micali preko dijela plavog neba vidljivog iznad njih.

“Ima li ovdje onih dinosaura?” upita Daeman, gledajući u sjene iza drveća.

“Ne”, reče Savi. “Oni se radije zadržavaju u središnjim i sjevernim dijelovima kontinenta.”

Daeman se opružio uz palo deblo i jeo svoje komade voća, rezane govedine i kruha, no ustade kad Odisej reče: “Možda Savi Uhr zapravo govori da ovdje ima opasnijih predatora od kojih se rekombinirani dinosauri drže podalje.”

Savi je mrko pogledala Odiseja i odmahnula glavom, kao da uzdiše nad nepopravljivim djetetom. Daeman je pogledao podnevne sjene pod drvećem i približio se soniju kako bi završio svoj obrok.

Hannah, koja je rijetko skidala pogled s Odiseja, ipak nađe vremena da izvuče svoje torino platno iz džepa i smjesti ga preko očiju. Legla je na nekoliko minuta za vrijeme kad su ostali jeli u tišini u zasjenjenoj vrućini i mirnoći. Naposljetku je Hannah sjela, sklonila izvezeno platno mikrostrujnog kruga i rekla: “Odiseju, bi li htio vidjeti što se događa tebi i tvojim prijateljima u ratu za utvrđeni grad?”

“Ne”, reče Grk. Otkinuo je dio s hladnog ostatka strahoptice svojim bijelim zubima i sporo žvakao, zatim otpio iz vinske mješine koju je ponio sa sobom.

“Zeus je ljutit i prešao je na stranu Trojanaca, vođenih Hektorom”, nastavi Hannah, ne obazirući se na Odisejevu šutljivost. “Oni su potisnuli Grke kroz njihove obrambene linije i sad se bore kod crnih brodova. Čini se da će tvoji izgubiti. Svi veliki kraljevi - uključujući i tebe - okrenuli su se i pobjegli. Samo se Nestor ostao boriti.”

Odisej progunđa. “Taj stari brbljavac. Ostao je, jer su mu ubili konja koji ga je nosio.”

Hannah je pogledala Adu i nasmiješila se. Bilo je očito da je cilj Hannah bio uvući Odiseja u razgovor i isto tako očito je mislila da je u tome uspjela. Ada još uvijek nije mogla vjerovati da je ovaj više-nego-stvaran čovjek - kože brončane od sunca, izboran, pun ožiljaka, toliko različit od muškaraca koji su bili obnavljani u firmariju, a na koje su oni navikli - bio Odisej iz torino drame. Poput mnogih inteligentnih ljudi koje je poznavala, Ada je vjerovala da torino platno pruža virtualnu zabavu, napisanu i snimljenu vjerojatno u vrijeme Minulog Doba.

“Sjećaš li se borbe kod crnih brodova?”, započe Hannah.

Odisej ponovno progunđa. “Sjećam se gozbe noć prije tog usranog dana. Trideset brodova je stiglo s otoka Lemna noseći vino - tisuću punih mjera, što bi bilo dovoljno vina da se njime potopi trojanska vojska da ga mi nismo bolje iskoristili. Junije, Jasonov sin, poslao ga je kao dar Atrejcima -Agamemnonu i Menelaju.”

Škiljeci pogleda Hannah i ostale. “A Jasonovo putovanje, to je priča koju se isplati čuti.”

Svi osim Savi su tupo pogledali čovjeka jakog prsnog koša u opasanoj tunici.

“Jason i njegovi Argonauti”, ponovi Odisej, gledajući svakoga u lice. “Sigurno ste čuli tu priču.”

Savi je prekinula neugodnu tišinu. “Nisu oni čuli nikakve priče, Laertov sine. Ovi takozvani drevni ljudi nemaju prošlosti, mitova, nikakvih priča - osim torino platna. Oni su u svakom smislu iz doba nakon pismenosti, kao što mu ti i tvoji prijatelji prethodite.”

“Nama nisu trebali urezi na kori drveta, pergamentu ili u blatu da bismo bili pravi muškarci”, zagunđa Odisej. “Ljudi su pokušali pisati prije nas no odbacili su to kao nešto beskorisno.”

“Uistinu”, Savi reče suho. “'Stoji li oruđe nepismenog čovjeka išta manje uspravno?' Mislim da je to rekao Horacije.”

Odisej se ozario.

“Hoćeš li nam ispričati priču o tom Jasonu i njegovom... čemu njegovom?”, upita Hannah na način koji je uvjerio Adu kako je njena prijateljica uistinu spavala s Odisejem noć prije.

“Ar-go-na-u-ti-ma”, Odisej reče polako, naglašavajući svaki slog kao da govori djetetu. “Ne, neću.”

Adin pogled je odlutao k Harmanu, a njen um sjećanjima na prošlu noć. Željela je odšetati s Harmanom i razgovarati s njim nasamo o onome što su zajedno preživjeli. Ili - ako to ne uspije - jednostavno zatvoriti oči u vlažnoj vrućini proplanka prošaranog suncem i zadrijemati te po mogućnosti sanjati o tome kako vode ljubav. Ili još bolje, pomisli Ada, pogledavajući Harmana preko poluspuštenih trepavica, mogli bismo se iskrasti u polumrak šume i ponovno voditi ljubav, a ne samo sanjati o tome.

No činilo se da Harman ne primjećuje njene poglede i njegov ljubavni telepatski prijamnik je očito bio isključen. Adin ljubljeni se zabavljao i bio zainteresiran za Odisejeve komentare. “Hoćeš li nam ispričati priču o ratu kojeg prikazuje torino platno?” upita bradatog muškarca.

“Zvao se Trojanski rat i odjebite tu svoju torinsku krpu”, reče Odisej, no budući da je stalno pio iz svoje vinske mješine, činilo se da se malo smekšao.”No mogu vam ispričati priču za koju vaša dragocjena pelena ne zna.”

“Molim te”, reče Hannah, približivši se borcu.

“Bože, sačuvaj nas od pripovjedača”, promrmlja Savi. Ustala je, smjestila svoj paketić s ručkom u prtljažnik sonija i otišla u šumu.

Daeman je njen odlazak promatrao s vidljivom tjeskobom. “Zbilja misliš da tamo ima gorih predatora od dinosaura?” Pitanje nije usmjerio nikom posebno.

“Savi zna paziti na sebe”, reče Harman. “Nosi uza se ono vatreno oružje.”

“Ali ako je nešto pojede”, reče Daeman, još uvijek zureći u šumu, “tko će upravljati sonijem?”

“Prestanite”, reče Hannah. Dodirnula je Odisejev zglob svojim tankim prstima. “Ispričaj nam priču za koju torino platno ne zna. Molim te.”

Odisej se namrštio, no Ada i Harman su kimajući glavom dali do znanja da se i oni slažu s Hannahinom zamolbom, pa je otresao mrvice kruha iz svoje brade i započeo.

“Ovaj događaj nije i neće biti prikazan u priči vaše torinske krpe. Ono što ću sada podijeliti s vama dogodilo se nakon Hektorove i Parisove smrti, ali prije drvenog konja.”

“Paris je umro?” prekinu Daeman.

“Hektor je umro?”, upita Hannah.

“Drveni konj?”, reče Ada.

Odisej zatvori oči, prođe prstima kroz svoju kratku bradu i reče: “Mogu li nastaviti a da me ne prekidate?”

Svi osim odsutne Savi su kimnuli glavom.

“Ono što ću vam sada ispričati dogodilo se nakon Hektorove i Parisove smrti, a prije drvenog konja. Istina je da je u to vrijeme, osim ostalog velikog blaga, grad Ilij posjedovao božanski predmet koji je pao s neba - vi biste ga nazvali meteoritom - kamen bačen i stvoren od ruke samog Zeusa generacijama prije našeg rata kao znak dopuštenja Oca svih Bogova za osnivanje grada. Ova metalno-kamena figura bila je nazvana paladion, jer je imala oblik Palade... moram pojasniti - ne Palade Atena, kako mi zovemo našu božicu, nego Palade, Atenina družica iz mladosti. Ova druga Palada - ime se može odnositi i na muško i na žensko, no ovdje je bliska latinskoj riječi virago, što znači 'snažna djevica' - bila je ubijena u tobožnjoj borbi s Atenom. Ilio, ponekad zvan II, otac Laomedona koji je bio otac Prijama, Titona, Lampa, Klicije i Hiketaona, jednog jutra je našao ovaj zvjezdani kamen ispred svog šatora i prepoznao ga.

“Ovaj prastari paladion, koji je dugo bio tajni izvor bogatstva i snage Ilija, bio je tri lakta visok, nosio koplje u desnoj, preslicu i vreteno u lijevoj ruci i označavao je božicu smrti i sudbine. II i drugi preci sadašnjih branitelja Troje izradili su mnoge replike paladiona, u različitim veličinama te ih sakrili i čuvali s mnogo pažnje kao i original, jer su svi znali da dugoročni spas Ilija ovisi o tome hoće li paladion biti u njihovim rukama ili ne. Sami bogovi su mi to otkrili u snovima onih posljednjih tjedana opsade Ilija pa sam otkrio Diomedu svoj plan da uđem u grad i nađem pravog paladiona kako bismo se on i ja mogli vratiti u grad, ukrasti ga i tako zapečatiti sudbinu Troje.”

“Kao prvo, odjenuo sam se u dronjke kao prosjak i naredio svom sluzi da me izbičuje, te mi je tako tijelo bilo prekriveno krvavim tragovima i modricama. Vidite, građani Ilija su bili poznati po blagosti prilikom kažnjavanja svojih slugu - bili su skloniji razmaziti ih nego kažnjavati i ni jednom sluzi iz dobre obitelji nije bilo dopušteno da hoda u iznošenoj odjeći ili pokazuje tragove od bičevanja - pa sam pretpostavljao da će se građani, kad osjete smrad i vide moje dronjke i krvave tragove od bičevanja, okrenuti od mene s gnušanjem - to je savršena krinka za špijuna, zar ne?

“Sam sam odlučio otići na taj zadatak, jer sam bio najlukaviji najspretniji od svih Ahejaca i također zato jer sam bio već prije unutar zidina Troje, deset godina prije toga, poslan da vodim izaslanstvo čija uloga je bila pregovarati u miru o Heleninom oslobođenju prije nego što su stigli naši crni brodovi i rat počeo. Očito, ti pregovori su propali - svi mi pravi Argejci smo se tome nadali, jer smo željeli sukob i bili željni pljačke - no jako dobro sam se sjećao plana grada unutar onih velikih zidina i vrata.

“U mom snu su mi bogovi - osobito Atena - jer je naše razloge cijenila više od svih ostalih bogova - otkrili da su paladij i njegove mnoge replike skriveni negdje u Prijamovoj kraljevskoj palači, iako mi nisu otkrili gdje niti kako ću raspoznati originalnog paladija od mnogih kopija.

“Čekao sam sitne noćne sate, kad su zaštitne vatre najniže, a ljudska osjetila najslabija i tad se pomoću kuke i užadi uspeo preko zidina, ubivši pritom stražara i sakrivši njegovo tijelo ispod hrane nagomilane ispod zidina za konje trakijske konjice. Ilij je bio velik - najveći grad na svijetu -i trebalo mi je neko vrijeme da se uspijem orijentirati ulicama do Prijamove palače. Dva puta sam naletio na naoružane stražare koji su prolazili ulicama, no ja sam grgljao i ispuštao zvukove davljenika, a u isto vrijeme besciljno lamatao okrvavljenim rukama, pa su mislili da sam sluga-idiot kojeg su pošteno i zasluženo izbičevali zbog njegovog idiotizma i tako su me pustili da prođem.

“Prijamova palača je bila velika - imala je pedeset spavaćih soba, jedna za svakog od Prijamovih pedeset sinova - čuvale su je najelitnije trojanske čete, oprezni čuvari su bili ispred vrata i svakog prozora koji je bio u ravnini s ulicom, još veći broj čuvara je dežurao na dvorištima i oko zidova palače - ovdje me ni jedan pospani stražar ne bi propustio samo tako, bez obzira na kasne sate, moje krvave tragove ili moje idiotsko grgljanje - tako da sam krenuo nekoliko ulica južnije prema Heleninom domu, kojeg su također dobro čuvali, no ne u tolikoj mjeri, nakon što sam nožem probo svog drugog Trojanca te noći i sakrio njegovo tijelo što sam bolje mogao.

“Nakon što je Paris poginuo u jednom streličarskom dvoboju, Helenu su udali za drugog Prijamovog sina, Difoba, kojeg su stanovnici Ilija zvali 'razbijačem neprijatelja' a kojem smo mi Ahejci prisili nadimak 'volovska stražnjica', no njen novopečeni muž nije bio kod kuće ove noći i Helena je spavala sama. Probudio sam je.

“Ne vjerujem da bih ubio Helenu da je zvala u pomoć - poznavao sam je godinama, znate, i kao gost Menelajeve plemenite kuće i, prije toga, kao jedan od Heleninih prvih udvarača kad je postala udavača, iako je to bila samo formalnost, budući da sam već tada bio u sretnom braku s Penelopom. Ja sam bio onaj koji je predložio neka Tindar prisegne da će udvarati u skladu s Heleninim željama i tako se izbjeglo krvoproliće koje je moglo slijediti sukladno neprimjerenosti gubitnika. Mislim daje Helena oduvijek cijenila taj savjet.

“Helena nije zvala u pomoć kad sam je te noći probudio iz nespokojnog sna u njenom domu u Iliju. Odmah me prepoznala i zagrlila i pitala za svog pravog muža Menelaja i za svoju kćer koja je tako daleko. Rekao sam joj da su oboje dobro - iako joj nisam spomenuo da je Menelaj, otkako je rat počeo, u bitkama bio ozbiljno ranjen dva puta, a lakše desetak puta, uključujući nedavni pogodak strijelom u kuk te da je loše volje. Umjesto toga, rekao sam joj koliko nedostaje svom mužu, kćeri i njihovoj obitelji u Sparti i koliko žele da je dobro i da se vrati kući.

“Helena se tad nasmijala. 'Moj gospodar i muž Menelaj želi moju smrt i ti to znaš, Odiseju,' reče. 'I sigurna sam da će to i sam izvršiti kad uskoro padnu visoke zidine i Skejska vrata Ilija, kao što je prorekla Kasandra.'

“Nisam bio upoznat s tim proročanstvom - Delfi i Palada Atena su jedine oči koje vide u budućnost, a kojima okrećem svoje uho - no nisam joj mogao proturječiti; činilo se vjerojatnim da bi joj Menelaj uistinu prerezao vrat nakon svih tih gorkih godina nevjere u rukama i krevetima neprijatelja. No to Heleni nisam rekao. Umjesto tog, rekao sam joj da ću se zauzeti za nju kod Menelaja, Atrejova sina, i uvjeriti ga da joj poštedi život, ako me ona ne izda te noći nego mi pomogne naći put do Prijamove palače i savjetuje me kako da izaberem pravi paladij.

'“Ja te ionako ne bih izdala, Odiseju, Laertov sine, pravi i vješti savjetniče,' reče Helena. Potom mi je rekla kako da zaobiđem obranu palače i kako da prepoznam pravi paladij kad ga vidim među mnogim imitacijama.

“No, bližilo se svitanje. Bilo je prekasno da završim svoju misiju te noći. Stoga sam otišao i vraćao se ulicama, uspeo se na zid, prešao preko njega i spustio se s druge strane, a sve to na mjestima gdje su prije bili stražari koje sam ubio. Idući dan sam spavao dokasna i okupao se, jeo i pio i zatražio Mahaona, Asklepijevog sina, najboljeg iscjelitelja u vojsci, da mi previje rane od bičevanja i nanese ljekovitu mast.

“Iduće noći, znajući da ću trebati pomoć budući da se ne mogu u isto vrijeme boriti i nositi teški paladij, sa svojim planom sam upoznao Diomeda. Sin Tidejov i ja smo u najsitnijim noćnim satima prešli preko zida - ubivši stražara precizno odaslanom strijelom. Tada smo se počeli brzo kretati ulicama i uličicama - ove noći bez glupavog glumljenja bičevanih robova, već spretno i u tišini ubijajući sve koji su nam se suprotstavili - i došli do Prijamove palače kroz skriveni odvodni kanal na koji me Helena uputila.

“Diomedu, ponosnom čovjeku poput onih svih tupoglavih heroja iz Argosa, nije se sviđalo gacati odvodnim kanalom, bez obzira na svrhu toga, čak niti ako to znači osigurati pad Ilija. Negodovao je, rogoborio, psovao i gunđao i bio vrlo loše volje čak i prije nego što smo se morali dodatno poniziti i uspeti se kroz otvor jednog od deset klozeta u zahodskom području koji se nalazio u podrumu palače, gdje su Prijamove riznice bile smještene usred prostorija elitnih straža.

“Prikradali smo se, no smrad je išao ispred nas i morali smo ubiti prvih dvadeset stražara na koje smo naišli u tim hodnicima; dvadeset i prvi nam je pokazao kako da otvorimo vrata riznice, a da izbjegnemo uzbunu i zamke, a nakon tog je Diomed i njemu prerezao vrat.

“Osim tona zlata, planina dragog kamenja, mora biserja, gomila tkanina izvezenih zlatom, škrinja dijamanata i mnogo ostalog bogatstva Istoka iz priča... nalazilo se tu i četrdesetak kipova paladija složenih u udubine u zidu. Bili su jedan nalik drugome u svemu, jedino što su bili različitih veličina.

“'Helena je rekla da uzmemo najmanji,' rekao sam Diomedu i to i učinio, umotavši paladij u crvenu pelerinu koju smo uzeli od posljednjeg ubijenog stražara. Pad Ilija nam je bio u rukama. Još smo samo trebali pobjeći.

“I upravo tada, te noći, u tom trenutku je Diomed poželio opljačkati Prijamovu riznicu. Pljačka je ovom pohlepnom gadu bez mozga bila previše zamamna. Diomed je bio u stanju prokockati deset godina naše krvave patnje za nekoliko funti zlata.

“Ja sam... Razuvjerio sam ga. Neću vam opisivati kakva borba je uslijedila kad sam paladija zamotanog u crvenu tkaninu odložio na pod i izvukao mač da zaustavim sina Tidejevog, kralja Argosa, kako nam pohlepom ne bi upropastio pothvat. Borba se uskoro završila, a dobivena je iz prikrajka. U redu, ako baš insistirate, reći ću vam - nije bilo poštene borbe. Nije bilo veličajne aristeie. Predložio sam mu da prije borbe skinemo tunike koje su zaudarale i dok se veliki kreten razodijevao, ja sam bacio gromadu zlata na ogromnog vola i srušio ga na zemlju.

“Na kraju sam bježao iz Prijamove palače s teškim paladijem u pregibu lakta i s još težim golim Diomedom prebačenim preko ramena.

Kako ga nisam mogao nositi preko zida bio sam naumio, a skoro sam to i učinio, ostaviti ga pokraj jame pune nečisti gdje je završavala izljevna cijev blizu rijeke, podno zidina Ilija, no tad se Diomed osvijestio i pristao na to da sa mnom izađe iz grada. Otišli smo u tišini. Grobnoj tišini. On nije više razgovarao sa mnom toga dana, niti u toku tjedna, niti nakon pada i pljačke Ilija, niti za vrijeme priprema za odlazak kući. Niti sam ja od tog dana više ikad razgovarao s Diomedom.

“Nedugo nakon što sam odnio paladij do našeg logora gdje smo ga dobro sakrili, sigurni da su ovo zadnji trenuci neosvojene Troje, počeli smo izrađivati golemog drvenog konja. Konj je služio u tri svrhe - kao prvo, bila je to lukavština, naravno, koja je meni i skupini mojih najpouzdanijih boraca pomogla da uđemo u grad; kao drugo, bio je to način da Trojanci sami maknu veliki kamen nadvratnik sa Skejskih vrata i kroz njih sami unesu zavjetni dar, jer je u proročanstvu bilo rečeno da se ove dvije stvari moraju dogoditi prije pada Ilija - gubitak paladija i uništenje Skejskog nadvratnika; i kao treće i posljednje, izradili smo velikog konja koji je predstavljao Atenin dar i nadomjestak za gubitak njenog paladija, budući da je ona još bila poznata pod imenom Hipija, 'božica konja, ona koja je zauzdala i pripitomila Pegaza za Belerofonta te toliko voljela jahati i vježbati svoje konje kad god bi joj se pružila prilika.

“Ovo je, prijatelji moji, bila moja kratka priča o krađi paladija i padu Ilija. Nadam se da ste uživali. Ima li kakvih pitanja?”

Ada je uhvatila Harmanov pogled. Ovo je bila njegova kratka priča?, pomisli i vidje da je njen ljubavnik uhvatio njenu misao poput poljupca otpuhnutog u zrak.

“Da, ja imam pitanje”, reče Daeman. Odisej je kimnuo glavom.

“Zašto grad zoveš Trojom u nekom slučajevima, a Ilij u ostalima?”, upita debeljuškasti mladi čovjek.

Odisej je lagano odmahnuo glavom, ustao, uzeo iz sonija svoj kratki mač zajedno s koricama i odšetao u šumu.

24. Ilij, Indiana i Olimp

Zeus se ljuti. Vidio sam Zeusa ljutitog i prije, ali ovaj put on je vrlo, vrlo ljut.

Kada Otac Bogova hoda po krhotinama u sobi za iscjeljivanje na Olymposu, ustanovljuje štetu, zuri u Afroditino tijelo koje leži blijedo usred gnijezda zelenih crva na mokrom podu, i onda pogleda u mom smjeru, siguran sam da me Zeus vidi - da me gleda unatoč moćnog uređaja hadske kacige i da me vidi. No iako na čas zuri direktno u mene i trepće tim ledenim sivim očima kao da će nešto odlučiti - on skreće pogled i meni, Thomasu Hockenberryju, nekada sa sveučilišta u Indiani, a od nedavno iz kreveta Helene Trojanske, dopušteno je i dalje živjeti.

Moja desna ruka i lijeva noga su gadno ogrebeni, ali ništa nije slomljeno, i - još uvijek zaklonjen hadskom kacigom za mnoštvo bogova koji su se zaletjeti u sobu za iscjeljivanje - pobjegnem iz zgrade i teleportiram se na jedino mjestu kojeg se mogu sjetiti, osim Helenine spavaće sobe, mjesta gdje se mogu odmarati i oporaviti - u skoličke barake ispod Olimpa.

Iz stare navike, odem u svoj pregrađeni prostor, u svoj otkriven krevet, ali zadržim hadsku kacigu na sebi aktiviranu i zadrijemam. Iza mene je bio jedan pakleno dugi dan, noć i jutro. Nevidljivi čovjek spava.

Probudio me krik i buka na katu ispod moga. Ubrzo izletim u dvoranu, skolik po imenu Blix trči - gotovo se zaletio u mene zapravo, iako sam mu nevidljiv - i objasni bez daha drugom skoliku po imenu Campbell: “Muza je ovdje i ubija sve redom!”

Bila je to istina. Sakrio sam se u kutu stubišta dok je Muza - naša Muza, ona koju je Afrodita nazvala Meleta - napala nekolicinu skolika koji su ostali živi u zapaljenim barakama. Božica odašilje strijele čiste energije iz svojih ruku - jeftino i otrcano, ali strahovito učinkovito na samo ljudsko meso. Blix je osuđen na smrt, no ništa ne mogu učiniti za njega niti za ostale.

Nightenhelser. Tromi skolik je bio moj jedini pravi prijatelj proteklih godina. Zadihan, trčim u njegovu sobu u barakama. Mramor je oštećen, drvo je u plamenu, prozorsko staklo se istopilo, ali ovdje nema nijednog nagorjelog lesa, samo krhotine u dvorani i predvorju. Nijedno od tih opečenih tijela koje sam pogledao nije dovoljno veliko da bi bilo krupnog Nightenhelsera. Odjednom, začuše se krici s trećeg kata, zatim tišina osim rastućih urlika plamenova. Pogledam kroz prozor i vidim Muzu kako odlazi u svojoj dvokolici, s holografskim konjima u punom trku. Skoro uspaničen, glasno kašljem u dimu - ako je Muza još uvijek u barakama mogla bi me sada čuti - prisiljavam se da vizualiziram Ilij i restoran gdje sam zadnji put vidio Nightenhelsera. Zatim zgrabim i okrenem medaljon za teleportaciju te pobjegnem.

Nightenhelser nije u restoranu gdje sam ga vidio rano ujutro. Krenem prema bojištu; nije na njegovom uobičajenom mjestu na grebenu iznad trojanskih linija. Tek imam dovoljno vremena da zapazim kako Hektor i Paris predvode Trojance u uspješnom napadu protiv Argejaca koji bježe, a onda se teleportiram na zaklonjeno mjesto iza grčkih linija, blizu njihovih rovova i linija kolja, gdje bih mogao najvjerojatnije susresti Nightenhelsera.

On je tamo, preobražen kao Dolop, sin Klitija, koga je prije nekoliko dana ubio Hektor, ako je vjerovati Homeru. Nisam se preobrazio u neki tuđi oblik već sam nezgrapni Hockenberry, skinuo sam hadsku kacigu i potražio druge skolike.

“Hockenberry, što...” Nightenhelser je šokiran mojim neprofesionalnim ponašanjem i reakcijama drugih Ahejaca u blizini. Privući pažnju je posljednja stvar koju neki skolik želi. Osim, možda, da ga osvetoljubiva Muza spali do pepela. Nemam pojma zašto naša Muza danas tamani sve skolike, ali nagađam da sam ja nekako prouzročio ovo ubijanje nevinih.

“Moramo otići odavde”, kažem, poviknuvši preko buke užurbane vojske, rzajućih konja i kotrljanja dvokolica. Kako izgleda iz ove prašnjave osma-tračnice, cjelokupna središnjica grčkih linija uzmiče.

“Što ti je? Ovo je važan dan. Hektor i Paris...”

“Jebeš Hektora i Parisa”, kažem na engleskom.

Naša Muza se teleportirala u vidljiv oblik visoko nad trojanskim linijama gdje smo često Nightenhelser i ja, druga muza se vozi letećom dvokolicom, naginje se na stranu i promatra trupe svojim pojačanim vidom. Preobražavanje neće danas spasiti nas smrtne skolike.

Kao da to demonstrira, Muza po imenu Meleta - “moja” Muza - podiže svoje dlanove i odašilje ujednačen snop energije dolje, pogađa trojanskog pješaka po imenu Dij, koji bi trebao živjeti da bude vođa u 24. pjevanju po Homeru, ali koji umire danas u plamenu i zračnom vrtlogu dima i topline. Drugi Trojanci uzmaknu, neki bježe natrag prema gradu, ne shvaćajući uzrok te Božičine srdžbe na dan pobjede koju je dosudio Zeus, ali Hektor i Paris su pola kilometra na jugoistoku, jurišaju i čak ni ne gledaju natrag.

“To nije Dij”, zadihano će Nightenhelser. “To je bio Houston.”

“Znam”, kažem vraćajući moj pojačani vid na normalu. Houston je bio najmlađi i najnoviji skolik. Jedva da sam i razgovarao s njim. Bio je vjerojatno danas u trojanskim linijama zato što sam ja nestao.

Muzina dvokolica oštro se nagnula i leti izravno na nas. Ne vjerujem da nas je kuja od Muze primijetila - stojimo usred stotina ljudi i konja - ali uskoro će nas uočiti.

Što da radim? Mogu navući hadsku kacigu i pobjeći opet kao kukavica, ostaviti Nightenhelsera kao što sam ostavio Blixa i ostale. Jedna kaciga ne može sakriti nas oba od Božičinog božanskog vida. Možemo trčati - prema crnim brodovima. Nećemo moći prijeći ni dvadeset metara.

Dvokolica se spusti niže i postane nevidljiva, skrivena od pogleda uzbibanih Grka i Trojanaca ispod. S našom nanopromijenjenim vidom, Nightenhelser i ja i dalje je možemo vidjeti kako dolazi.

“Što je to do vraga?” poviče Nightenhelser, skoro ispustivši svoju palicu za snimanje dok sam ga obujmio, stavivši obje ruke i jednu nogu oko njega kao mršavi pješak koji pokušava silovati ovog medvjeda od čovjeka.

Obgrlim veliki skolikov vrat, zgrabim medaljon za teleportiranje i okrenem ga.

Nemam pojma hoće li raditi. Ne bi trebalo. Medaljon je očito izrađen za transport samo jedne osobe. Ali moja odjeća ide sa mnom kad se telepor-tiram, i više puta sam nešto nosio iz mjesta u mjesto kroz Planckov svemir, te je možda kvantno polje uspostavljeno za teleportaciju dodanih stvari uz moje tijelo koje dirnem ili obgrlim rukama. Do vraga. Vrijedi pokušati.

Pojavljujemo se u mraku, u podnožju jednog brijega, kotrljamo se. Razgledam uplašeno oko sebe, pokušavam odrediti gdje smo. Nisam imao vremena osmisliti odredište kako treba - jednostavno sam se htio negdje pojaviti i mi smo obojica teleportirani... negdje. Gdje?

Mjesečina je, dovoljno je svjetlo da mogu vidjeti Nightenhelsera kako zuri u mene zbunjen, kao da bih mogao svaki čas opet skočiti njega. Ne obraćajući pažnju na to, pogledam u nebo - zvijezde, trak mjesečine, Mliječna Staza - i onda na tlo: visoko drveće, travnati obronak, hučanje rijeke pokraj nas.

Mi smo zasigurno na Zemlji - prastaroj Zemlji Ilija - ali to mi ne sliči na Peloponez niti na Malu Aziju.

“Gdje smo?” pita Nightenhelser, prišavši mi i otresajući prašinu sa sebe. “Što se događa? Zašto je noć?”

Na suprotnoj strani smo od antičkog svijeta, mislim. Kažem: “Mislim da smo u Indiani.”

“Indiana?” Nightenhelser odstupi jedan korak dalje od mene. “Indiana 1200. prije Krista”, kažem. “Stoljeće više ili manje.” Povrijedio sam opet ruku i nogu kotrljajući se niz brijeg.

“Kako smo se našli ovdje?” Nightenhelser je uvijek bio dobroćudan, blago natmuren dok bi brundao, brundao poput medvjeda, ali nikad uistinu na išta ljutit. No sada zvuči ljutito.

“Ja sam nas teleportirao.”

“Što, do vraga, kažeš, Hockenberry? Ovdje nigdje blizu nema portala za teleportiranje.”

Nisam ništa na to rekao već sam sjeo na jednu malu stijenu, trljajući ruku. Nema mnogo bregova u Indiani, ravno je bilo u mojem drugom životu tamo, ali ima brdovitih, šumovitih, krševitih područja oko Bloomingtona, gdje smo Susan i ja živjeli. Izgleda da sam, u panici, vizualizirao... dakle, moj dom. Želio bih da je, do vraga, da nas je medaljon pomaknuo kroz vrijeme kao i kroz prostor i odveo nas u devedesete godine dvadesetog stoljeće u Indiani, ali nešto u čistom mraku noćnog neba i u mirisu čistog zraka mi govori drukčije.

Tko je ovdje 1200. godine prije Krista? Indijanci. Bilo bi ironično bilo da nas je medaljon izvukao od neizbježne smrti od ruke naše Muze - doslovno - zato da bi nas odnio u Novi Svijet gdje će nas skalpirati Indijanci. Većina plemena nisu skalpirala svoje žrtve prije no što su bijeli ljudi stigli, reče mi pedantni dio mog profesorskog mozga. Iako se sjećam da sam čitao negdje da su ponekad rezali uši kao dokaz svog ubijanja.

Dobro, ovo mi je popravilo raspoloženje. Možete uvijek vjerovati da neki ubojica ima dobar stil, kako se kaže, i da profesor smisli nešto depresivno kada si već depresivan.

“Hockenberry?” obraća mi se Nightenhelser, sjedeći na obližnjoj stijeni - ne baš blizu mene, kako primjećujem - i trlja lakte i koljena.

“Razmišljam, razmišljam”, kažem u mom najboljem Jack Benny stilu.

“Dobro, kada prestaneš razmišljati”, reče Nightenhelser”, možda bi mi mogao reći zašto je Muza ubila mladog Houstona.”

Ovo me natjeralo da se uozbiljim, ali nisam znao što bih odgovorio. “To se tiče bogova”, kažem konačno. “Zavjere. Spletkarenja. Sporazumi.”

“Recite mi nešto o tome”, reče Nightenhelser, što je zvučalo i ironično i ozbiljno.

Podignem ruke, držeći dlanove okrenute gore. “Afrodita me je pokušala upotrijebiti da ubijem Atenu.”

Nightenhelser se zabulji u mene. On jedva miče svojom čeljusti.

“Znam što misliš”, kažem. “Zašto mene? Zašto upotrijebiti Hockenberryja? Zašto mu dati moćni medaljon i

hadsku kacigu da bude nevidljiv? Slažem se - to nema nikakvog smisla.”

“Nisam to mislio”, reče Nightenhelser. Meteorit je proletio preko zvijezdama ispunjenog neba iznad nas. Negdje u šumi iza brijega, sova se neugodno oglasi. “Samo se pitam kako ti je ime.”

Sad je na mene došao red da se zabuljim. “Zašto?”

“Zato što bogovi ne vole upotrebljavati naša imena, a mi smo se bojali bolje upoznavati međusobno zato što skolike uvijek... ukidaju i postavljaju bogovi”, reče ogromni čovjek, nalik medvjedu čak i u mraku. “Zato želim znati tvoje ime.”

“Thomas” kažem ubrzo. “Tom. A tvoje?”

“Keith” kaže čovjek koga sam znao malo za ove četiri godine. On ustane i pogleda u tamnu šumu. “Dobro, a što sada, Tome?”

Kukci, žabe, i druga noćna stvorenja galame u toj crnoj šumi. Osim ukoliko nam se uistinu Indijanci prikradaju.

“Znaš li kako... Mislim, jesi li logorovao... Mislim...”, započeo sam.

“Misliš, hoću li umrijeti ako me ostaviš ovdje samoga?” pita Nightenhelser... Keith.

“Aha.”

“Ne znam. Vjerojatno. Ali pretpostavljam da su izgledi da preživim puno veći ovdje nego da se vratim na polja Ilija. Barem dok je Muza na bojnom polju...”

Čini mi se da Keith također netremice očekuje Indijance.

“Uz to, imam sve moje male skoličke tehnoigračke i opremu. Mogu bacati plamen, upotrijebiti levitacijsku opremu da letim ako moram, preobraziti se u Indijanca ako je to potrebno, čak upotrijebiti taser kao oružje. Čini mi se da bi se ti rado teleportirao tamo gdje moraš i učinio ono što moraš učiniti”, reče Nightenhelser. “Ostavi detalje za kasnije... ako bude kasnije.”

Kimnuo sam i ustao. Činilo se čudno... nepravedno... ostaviti druge skolike same, ali nije bilo izbora.

“Hoćeš li se moći vratiti?”, upita me.”Ovdje, mislim. Da me povedeš.”

“Mislim da hoću.”

“Misliš? Misliš da hoćeš?” Nightenhelser prođe rukom kroz svoju neurednu kosu. “Nadam se da nisi bio voditelj svog odjela, Hockenberry.”

Čini mi se da je period oslovljavanja imenom prošao.

Nema nijedno mjesto u svemiru u kojeg bih manje volio otići nego na Olimp. Kada sam stigao, vidio sam da su se stanovnici vrha te planine skupili u Velikoj Dvorani Bogova. Da bih se uvjerio da mi hadska kaciga čvrsto stoji na glavi i da me se ne može vidjeti, pojavio sam se u golemoj zgradi izrađenoj u Partenon stilu.

U mojih devet i više godina skolikovanja, nikad nisam vidio tako mnogo bogova na jednom mjestu. Na jednoj strani dugog hologramskog bazena sjedi Zeus, visoko na svom zlatnom prijestolju, veći nego što sam ga ikada vidio. Kako sam spominjao, bogovi su obično dva i pol do tri metra visoki, osim kada uzmu oblik nekog smrtnika, a Zeus ih obično nadvisuje za metar i više, božanski roditelj kozmičke djece. Ali danas je Zeus najmanje osam metara visok, svaka njegova mišićava podlaktica je duga kao moj torzo. Pitam se kako se to uklapa u ono očuvanje mase i energije, čemu me je jedan drugim skolik pokušao naučiti godinama prije, ali to nije sada važno. Stojim otraga uza zid, dalje od mnoštva bogova, i ne dajem od sebe ni glasa ni zvuka, niti se krećem, niti kišem da se ne bih odao svim tim istančanim superjunačkim osjetilima - to je važno.

Mislio sam da znam sve bogove i božice po imenu, ali ovdje su neki koje ne prepoznajem. One koje znam, bogovi i božice koji su bili uključen u bitku kod Troje, strče u gomili kao filmske zvijezde na sastanku manje važnih političara, ali čak i najmanji od ovih bogova su viši, jači, zgodniji i savršeniji nego bilo koja ljudska filmska zvijezda koje se sjećam iz mog drugog života. Najbliže Zeusu, nasuprot njega preko hologramskog bazena - koji sada dijeli prostoriju kao dug rov - mogu vidjeti Paladu Atenu, boga rata Aresa (očito je izvan svog ljekovitog spremnika, koji nije bio oštećen kada sam uništio Afroditin), Zeusov mlađi brat - morski bog Posejdon (koji rijetko kad dođe na Olimp), i Had, vladar mrtvih. Zeusov sin Hermes stoji blizu bazena, vodič i divovski ubojica, lijep kao njegovi kipovi koje sam vidio. Drugi Zeusov sin, Dioniz, bog razuzdanosti, razgovara s Herom i - nasuprot javnoj predodžbi o njemu - nema nijednog pehara vina u ruci. Za jednog razuzdanog boga Dioniz izgleda blijed, slab i turoban - nalik čovjek u trećem tjednu programa u dvanaest etapa. Dalje od njih, izgledajući stariji nego samo vrijeme, je Nerej, istinski morski bog, Starac mora. Njegovi prsti na rukama i nogama su premreženi i ima škrge vidljive ispod pazuha.

Sudbe i Furije su ovdje, prolaze nehotice ili namjerno između bogova i božica. Ovi su bogovi - takve vrste - koji još ponekad imaju regulacijsku moć nad drugim bogovima. Oni nisu kao ljudi po izgledu niti kao uobičajeni bogovi i božice, i priznajem da ne znam skoro ništa o njima osim da ne žive na Olimpu, već na jednom od triju vulkana daleko na jugoistoku, blizu muza.

Moja Muza, Meleta, je ovdje, stoji uz njene sestre, Mnemu i Eodu.

“Suvremenije” muze su također među mnoštvom - prava Kaliopa, Polihimnija, Uranija, Erato, Klija, Euterpa, Melpomena, Terpsihora i Talija.

Tik iza muza su božice prve lige. Afrodita nije među njima - to je prvo što sam primijetio. Ako je i bila, bio bih joj vidljiv kao što su ova božanstva meni. Ali njena majka Diona je nazočna, razgovara s Herom i Hermesom i izgleda vrlo ozbiljno, doista. Blizu te skupine su Demetra - božica žetve - i njena kćer Persefona, Hadova žena. Iza njih mogu vidjeti Pasiteju, jednu od triju Gracija. Podalje iza, kako im i pristoji njihovo mjesto, su Nereide, gole do struka, dražesne, no podmuklog izgleda.

Meta-božica zvana Noć stoji sama. Njena haljina i veo su od grimiza, tako tamni kao da su crni, i čak joj drugi bogovi i božice ustupaju dostojno mjesto. Ne znam ništa o Noći, osim glasina da je se čak i Zeus boji. Nikad prije nisam je vidio na Olimpu.

Osjećam se kao filmski fan koji buljeći u gomilu izvan Filmske akademije kad se uručuju nagrade, pokušavam odvojiti superzvijezde od manjih bogova. Heba, na primjer, stoji blizu muškaraca - ona je božica mladosti, Zeusovo i Herino dijete, ali samo sluga bogovima - a crvene kose kao plamenovi je Hefest, veliki zanatlija, koji razgovara sa njegovom ženom, Haris, jednom od triju Gracija. Shvaćam, ne prvi put, da je hijerarhija među bogovima i božicama komplicirana stvar.

Odjednom božica Irida, Zeusova glasnica, leti naprijed - da, leti - i plješće rukama. “Otac će govoriti”, reče, njen glas je čist i jasan kao solo flauta.

Odmah mnoštvo tihih razgovora prestaje i velika akustična dvorana utone u tišinu.

Zeus stoji. Njegovo zlatno prijestolje i zlatne stube odišu sjajem koji ga kupa u božanskom svjetlu.

“Čujte me, svi vi bogovi, i božice također”, govori Zeus, glasom koji je tih, ali tako jak da osjećam njegovu vibraciju na visokim mramornim zidovima. “Neki bog ili božica danas je pokušao ozlijediti Afroditu, koja se sada liječi u našoj dvorani za iscjeljivanje, i - da bi živjela - a umalo nije poginula, trebat će joj mnogo više dana da se opet izliječi. Neki bog ili božica je danas pokušao ubiti besmrtnika - pokušao ubiti jednog od nas kojima smrt nije suđena”

“Vi bogovi i božice, djeco, braćo, sestre, sinovi, kćeri, rođaci i sluge - ne možete me odvući dolje” reče Zeus. Krene natrag k svom prijestolju i sjedne. “Čak ni da vučete svim svojim silama, čak ni da vučete do iznemoglosti, ne biste me mogli pomaknuti ako ja to neću. Ja sam Zeus, najviši, najmoćniji od kraljeva.”

On podigne jedan golem prst. “Ali... ako vas odlučim za ozbiljno odvući, podići ću vas s ovog Olimpa, ostaviti u crnom svemiru iznad Tartara, privezati vas za zemlju i more, zakvačiti za vrh ovog brda zvanog Olimp, i ostaviti vas da se ljuljate tamo u mraku dok se sunce ne ohladi.”

Da nisam bio vidio ono što sam vidio, pomislio bih da stari gad blefira. Sada znam bolje.

Atena se primakne, ne više od jednog metra od ruba Tartar jame i reče: “Oče naš, sine Kronosa, koji vladaš na najvišem prijestolju neba, mi znamo vašu moć, gospodaru. Tko vam se može oduprijeti? Ne mi...”

Čini se da su svi besmrtnici zadržali dah. Narav Atene je legendarna, njena diplomatska vještina često odmaže - ako samo kaže sada nešto pogrešno...

“Pa ipak”, reče Zeusova sivooka kći”, mi žalimo ove smrtnike, moje argejske kopljanike osuđene na propast, koji igraju svoje uloge na svojoj maloj pozornici, umiru svojom strašnom smrću, utapaju se u svojoj krvi na kraju svojih malih života.”

Ona načini dva koraka tako da su vrhovi njenih sandala visjeli preko ruba crne jame. Negdje stotine metara ispod nje u munjom osvijetljenom mraku Tartara, nešto veliko je kriknulo u bolu i strahu. “Da, Zeuse, nastavi Atena”, mi ćemo izbjegavati upletati se u rat, kako zapovijedate. Ali dajte nam - barem - dopuštenje da ponudimo našim smrtnim miljenicima taktike koje ih mogu spasiti, tako da neće svi pasti pod munjom vaše besmrtne srdžbe.”

Zeus se zagleda u svoju kćer i najednom nisam znao vidjeti iz njegovih očiju. Bijes? Humor? Nestrpljivost?

“Tritogenia - trećerođeno dijete - draga kćeri”, reče Zeus” tvoja hrabrost uvijek mi je zadavala glavobolju. Ali ne gubi srčanost, pouka koju sam vam danas ovdje pokazao ne proizlazi iz moje srdžbe već samo želim pokazati svima koji ste se skupili ovdje moguće posljedice vaše svojeglavosti.”

I održavši govor, Zeus krene od svog prijestolja, a njegova osobna dvokolica dolijeće unutra između divovskih stupova, s parom broncom potkovanih konja - stvarnih, vidim, ne hologramskih - stali su blizu njega, njihove zlatne grive se vijore iza njih. Zategnuvši zlatni oklop i podignuvši svoj bič sa sjedala, Zeus se popne u svoja borbena kola, prasne bičem, i ja gledam zapregu i kola čiji se kotači kotrljaju preko mramora i onda kako uzlijeće, kružeći dvoranom trideset metara nad glavama bogova i božica prije no što izleti između stupova i nestane u prasku kvantnog groma.

Polako su bogovi, božice i oni niži koji su bili u dvorani gunđali među sobom, ni najmanje se - siguran sam - ne želeći pokoravati svome gospodaru i kralju.

A ja - samo sjedim ovdje neko vrijeme - nevidljiv i zadovoljan time. Moja čeljust visi labavo i ja dišem površno poput bičevanog psa na vrućem danu. Osjećam kao da malo slinim.

Ponekad je, gore na Olimpu, teško vjerovati sasvim u uzroke, posljedice i znanstvene metode.

25. Šuma mamutovca u Teksasu

Daeaman je sada bio sasvim sam, na iskrčenom dijelu šume su bili samo on i soni i to mu se nije sviđalo.

Nakon što je Savi otišla, Odisej je ispričao svoju beskrajno dugu priču bez poante i kad je s tim završio, otišao je u šumu. Hannah je pričekala minutu i krenula za starcem. (Daeman je tog jutra znao da su Hannah i bradati čovjek spavali prethodne noći - njegov radar za seks bi ga rijetko kad iznevjerio.) Nekoliko minuta kasnije, Ada i drugi starac, Harman, rekli su da idu u kratku šetnju i nestali među drvećem u suprotnom smjeru. (Daeman je znao da su i njih dvoje spavali noć prije. Očito je da se jedino on i stara vještica Savi nisu zabavljali.)

Tako je sada Daeman bio sam na šumskom proplanku i, naslanjajući se na trup ateriranog sonija, slušao kako šušti lišće i kako se lome grančice, što mu se nimalo nije sviđalo. Kad bi se alosaur pojavio, bio bi spreman skočiti u soni, no što tad? Nije znao čak ni kako pokrenuti holografske komande, a kamoli aktivirati zaštitnu kupolu ili odletjeli. Bio bi predjelo na tanjuru dinosaura.

Daeman je pomišljao bi li povikao prema šumi, tražeći Savi ili nekog od ostalih da se vrate, no odlučio je da neće. Privlači li buka dinosaure i ostale predatore? Nije htio eksperimentirati kako bi saznao. U međuvremenu, osjećao se užasno nelagodno - ne samo zbog straha, nego i zbog potrebe za obavljanjem nužde. Ostali su mogli otrčati u šumu s maramicama koje im je dala Savi, no Daeman je bio civilizirano ljudsko biće; nikad nije obavio nuždu bez... hm... zahoda, te nije želio ni sad. Naravno da nije znao koliko će sati proći dok ne dođu do Ardis Halla, a Savi je govorila kao da se tamo neće ni zaustaviti, nego samo ostaviti Hannah, Adu i smiješnog varalicu koji se naziva Odisejom te produžiti do Mediteranskog Bazena ili kojeg već mjesta, a Daeman je znao da tako dugo ne može čekati.

Shvatio je da je više obeshrabren nego uplašen. Izgleda da su se svi iznenadili jučer kad je predložio da će ići sa starom ženom i Harmanom na njihovo apsurdno putovanje, no nitko nije pogodio što ga je ustvari potaknulo da se odluči na tu alternativu. Kao prvo, bojao se dinosaura oko Ardis Halla. Tamo se nije želio vratiti. Kao drugo, sve one priče kako je faksiranje zapravo uništenje i ponovno stvaranje ljudi su ga učinile vrlo nervoznim. A tko i ne bi bio, tako brzo nakon buđenja u firmariju i saznanja da je tvoje pravo tijelo uništeno? Daeman se faksirao gotovo svaki dan svojeg života, no kad pomisli na ulazak u faks-portal sada, kad zna da će mu to uništiti mišiće, kosti, mozak i pamćenje i potom samo izgraditi kopiju negdje drugdje - ako je starica govorila istinu - dakle, sama ta pomisao ga je strašno mučila.

Tako se odlučio na putovanje sonijem nekoliko idućih dana kako se ne bi suočio niti s dinosaurima niti s uništenjem svojih atoma, molekula ili čega već.

Trenutno je želio samo obaviti nuždu i imati uza se servitora ili svoju majku koja bi mu pripravila večeru. Mogao bi zahtijevati od stare žene da ga odbaci do Kratera Pariz nakon Ardisa. To i nije tako daleko, zar ne? Iako je bacio oko na Harmanove črčkarije - njegovu “kartu” - Daeman nije imao predodžbe o zemljopisu svijeta. Sva mjesta su bila podjednako udaljena - dijelio ih je prolazak kroz faks-portal.

Starica je izašla iz šume, vidjela Daemana samog kako se oslanja na lebdeći soni i pitala: “Gdje su ostali?”

“To sam se i ja pitao. Prvo je otišao barbar. Hannah ga je slijedila. Tad su Ada i Harman otišli u onom smjeru...” Pokazao je prema visokom drveću na onoj strani brežuljka.

“Zašto ne upotrijebiš dlan?”, reče Savi i nasmiješi se kao da ju je nešto što je rekla zabavljalo.

“Već sam pokušao”, reče Daeman. Na vašoj ledenoj stvarčici. Na mostu. Ovdje. Ne radi.” Podignuo je lijevi dlan, pomislio na funkciju nalaženja, i pokazao joj prazan bijeli pravokutnik koji je lebdio nad njim.

“To je samo funkcija neposrednog određivanja položaja” reče Savi. “Pomaže samo u slučaju kad si blizu nečeg, na primjer kad u knjižnici tražiš određenu knjigu, ali u krivom redu. Upotrijebi farnet ili proxnet.”

Daeman je zurio u nju. Od prvog trena kad je sreo staru ženu, sumnjao je u njen zdravi razum.

“A da, reče Savi, još uvijek smijući se neveselo. “Zaboravili ste funkcije. Generacija za generacijom.”

“Što to govoriš?” upita Daeman. “Stare funkcije poput čitanja više ne djeluju. Izgubile su se kad su posthumanci otišli.” Pokazao je prema prstenima koji su plovili plavim nebom iznad njih.

“Glupost”, reče Savi. Prišla mu je, oslonila se na soni pokraj njega i zgrabila ga za lijevu ruku, okrećući dlan prema sebi. “Zamisli tri crvena kruga i plave kvadrate u središtu svakog.”

“Što?”

“Čuo si me.” I dalje ga je držala za zapešće.

Idiotizam, pomisli Daeman, no ipak je vizualizirao tri crvena kruga i plave kvadrate koji su lebdjeli u središtu svakog.

Umjesto malog pravokutnika bijelo-žutog svjetla kakvo je stvarala funkcija za nalaženje, sad je petnaestak centimetara iznad njegovog dlana lebdjelo plavo svjetlo jajastog oblika.

“Uh!” povikne Daeman, oslobađajući se njenog stiska i divlje trzajući rukom kao da je na nju upravo sletio ogromni kukac. Plavo jajasto svjetlo je poskakivalo s njom.

“Smiri se”, reče Savi. “Ne prikazuje ništa. Vizualiziraj nekog.”

“Koga?” Daemanu se zapravo taj osjećaj nije sviđao - spoznaje da njegovo tijelo može izvesti nešto čega on nije bio svjestan.

“Bilo kog. Nekog tko ti je blizak.”

Daeman je zatvorio oči i vizualizirao lice svoje majke. Kad je opet otvorio oči, plavi oval je bio ispunjen dijagramima. Mreža ulica, rijeka, riječi koje nije znao pročitati - pogled iz zraka na crni krug koji je mogao biti jedino krater u srcu Kratera Pariz. Slika je postala jasnija i odjednom je gledao u stiliziranu strukturu, peti kat, stražnji domi blizu kratera - to nije bila njegova kuća. Dva stilizirana ljudska lika, likovi iz crtica, ali s pravim ljudskim licima, bili su u krevetu, ženski lik je bio iznad muškog i kretao se... Daeman je sklopio dlan u šaku, zatvarajući oval.

“Oprosti”, reče Savi. “Zaboravila sam da nitko više ne koristi inhibitore praćenja. Tvoja djevojka?”

“Moja majka”, reče Daeman, osjećajući navalu gnjeva. To je bio Gomanov domi-kompleks preko puta kratera - sjećao se rasporeda soba iz vremena kad je bio dječak i igrao se u njima dok mu se majka družila s visokim, tamnoputim muškarcem ugodnog glasa. Daeman nije volio Gomana i nije znao da se majka još uvijek viđa s njim. Prema onome što je Harman rekao prije, u Krateru Pariz je već bila noć.

“Pokušajmo vidjeti gdje su Hannah, Ada i ostali”, reče Savi. Zahihotala se. “Iako će možda i oni zažaliti što nisu aktivirali farnet inhibitore.” Daeman nije želio ispružiti šaku.

“Poništi sliku”, reče Savi.

“Kako?”

“Kako poništavaš kursor?”

“Samo pomislim 'isključi se'“, reče Daeman u sebi dodavši “glupane”.

“Učini to.” Daeman je pomislio i plavi oval je nestao.

“Proxnet se aktivira tako da zamisliš žuti krug sa zelenim pravokutnikom unutar njega”, reče Savi. Pogledala je svoj dlan i iznad njega se pojavio jarko žuti pravokutnik. Daeman je učinio isto.

“Pomisli na Hannah”, reče Savi.

Učinio je to. Oba njihova dlana su pokazivala kontinent - Sjevernu Ameriku, no Daeman je nije prepoznao - zatim zumirani južno-središnji dio, zumiran sjeverni dio obale, zumiran složeni niz nečitljivih riječi i topografskih karata, zumirano podnožje stiliziranog drveća i napokon zumirana ženska osoba s glavom Hannah na tijelu lika iz crtica koja je koračala sama - ne, nije bila sama, Daeman shvati, jer se pokraj nje pomicao upitnik.

Savi se opet zahihotala. “Proxnet ne može procesuirati Odiseja.”

“Ne vidim Odiseja”, reče Daeman.

Savi je stavila ruku u njegovu žutu holografsku kocku i dotaknula upitnik. Pokazala je dvije crvene figure na rubu oblaka. “To smo mi”, reče. “Ada i Harman su sigurno izvan mreže na sjeveru.”

“Kako znamo da je to Hannah?”, upita Daeman, iako je vidio vrh njene glave.

“Zamisli 'približi,'“, reče Savi. Pokazala mu je oblak na svom dlanu, koji je zumirao naniže, ispravio se i promatrao stiliziranu Hannah s licem prave Hannah koja je hodala među stiliziranim drvećem uz stiliziranu rijeku.

On je pomislio 'približi' i divio se jasnoći slike. Vidio je sjene drveća na njenom liku. Veselo je razgovarala sa simbolom - Savi ga je nazvala upitnikom - koji je lebdio uz nju. Daemanu je bilo drago što nije zatekao Hannah usred seksa.

Savi je sigurno vizualizirala Adu i Harmana, jer se njen žuti oblak iznad dlana pomaknuo i pokazao dvije figure kako se kreću topografskom simbolima negdje sjeverno od nepomičnih crvenih točaka za koje je Savi rekla da su ona i Daeman.

“Svi su živi, nikoga nisu pojeli dinosauri”, reče Savi. “Ali prokleto želim da se vrate kako bismo mogli krenuti. Već je kasno. Da se možemo vratiti u stare dane, samo bih ih pozvala preko dlanova i rekla im neka dovuku guzice natrag ovamo.”

“Ovime se može komunicirati?”, upita Daeman, podignutog dlana.

“Naravno.”

“Zašto mi ne znamo za to?” Glas mu je zvučao gotovo ljutito.

Savi slegne ramenima. “Ne znate više ništa, vi, takozvani staromodni ljudi.”

“Kako to mislite, 'takozvani staromodni ljudi'?” Daeman je želio znati odgovor. Sada je bio ljut.

“Misliš li zbilja da su ljudi Minulog Doba, staromodni ljudi, u svojim stanicama i tijelima imali svu ovu genetski izvrnutu nano-mašineriju?” upita Savi.

“Da”, reče Daeman, iako je shvatio da je malo znao, a još ga je manje zanimalo o drevnima iz Minulog Doba.

Savi je šutjela neko vrijeme. Daemanu je izgledala umorno, no možda su svi stari ljudi prije postojanja firmarija izgledali ovako loše - to nije mogao znati.

“Trebali bismo ih dovesti natrag”, reče napokon. “Ja ću poći za Hannah i Odisejom, ti nađi Adu i Harmana. Uspostavi proxnet na dlanu, aktiviraj pronalazač na uobičajeni način i to će te odvesti do njih. Reci im da bus odlazi.”

Daeman nije imao pojma što riječ “bus” znači, no to nije bilo važno. “Postoje li druge funkcije?” upita prije nego što će otići. “Na stotine njih”, reče Savi.

“Pokaži mi koju”, izazva je Daeman. Nije joj vjerovao - barem ne da ih postoji stotinu - no samo jedna ili dvije više bi ga učinile popularnim na zabavama i od interesa mladim ženama.

Savi je uzdahnula i naslonila se na soni. Vjetar je počeo jače puhati i pomicao je grane sekvoja iznad njih. “Mogu ti pokazati funkciju koja je na kraju otjerala posthumance sa Zemlje”, reče polagano. “Allnet.”

Daeman je ponovno sklopio šaku i odmaknuo ruku. “Ne ako je opasno.”

“Nije”, reče Savi. “Ne za nas. Evo, ja ću prva.” Spustila mu je ruku, rastvorila prste i dotaknula dlan na način koji ga je skoro uzbudio. Tada je položila vlastiti dlan pokraj njegovog.

“Vizualiziraj četiri plava pravokutnika iznad tri crvena kruga koji su iznad četiri zelena trokuta”, reče polagano.

Daeman se namrštio - to je bilo teško, oblici su skakutali na rubu njegove mogućnosti zadržavanja slike - no zatvorenih očiju je napokon uspio. “Otvori oči”, reče Savi.

To je i učinio i divljački uhvatio soni kao potporu s obje ruke sekundu kasnije. Nije bilo oblaka iznad dlana. Nije bilo nečitljivih karata niti likova iz crtica.

Umjesto toga, sve unutar njegovog vidokruga se promijenilo. Obližnje drveće koje je dosad ignorirao osim kad se sklanjao u hlad pretvorilo se u složene divove - prozirne, sloj iznad sloja pulsirajućeg, živog tkiva, mrtva kora, mjehurići, vene, neživi unutarnji materijal strukturalnih vektora i prstena u kojima su se izmjenjivali stupci podataka, zelenilo i crvenilo života koje se pomicalo - iglice, ksilem, floem, voda, šecer, energija, sunčeva svjetlost. Bio je svjestan toga da bi, kad bi znao pročitati podatke koji su promicali, u potpunosti razumio hidrologiju živućeg čuda, upravo ovog stabla, znao točno koliko kilopaskala tlaka je potrebno kako bi se sva ta voda podigla iz korijena - Daeman je zapravo mogao vidjeti korijenje ispod tla, vidjeti kako voda prelazi iz tla u korijenje i kreće na dugi put, prelazi desetke i desetke metara od korijenja do vertikalnih cjevčica koje tu vodu prenose - vertikalno stotinu metara visine! Kao da div pije na slamku! - i tad bočno probijanje vode, molekula vode u cijevima širine molekula, prema granama širokih deset, dvadeset, trideset metara, prolazeći sve užim i užim predjelima, noseći život i hranjive tvari, energiju sa Sunca...

Daeman je pogledao prema gore i vidio sunčevu svjetlost kako se spušta u obliku onog što zapravo jest, zasebnih mlazova kiše energije - sunčeva svjetlost se obrušavala na iglice bora koje su je potom apsorbirale, sunčeva svjetlost se obrušavala na crnicu pod njegovim nogama zagrijavajući bakterije koje su se tamo nalazile. Mogao je izbrojiti bakterije! Svijet oko njega bio je bujica informacija, plimni val podataka, milijuni mikroekologija koje su sve komunicirale istovremeno, energija s energijom. Čak je i smrt bila dio složenog plesa vode, svjetla, energije, života, ponovnog stvaranja, rasta, razmnožavanja i gladi svugdje oko njega.

Daeman je mogao vidjeti mrtvog miša gotovo zakopanog u crnici na suprotnoj strani proplanka, koji je sada bio tek nešto više od samih dlaka i kostiju, no koji je još uvijek prštao crvenom energijom dok su se bakterije gostile, a jaja muha pretvarala u ličinke na poslijepodnevnom suncu te se sporo odmatanje složenih molekula bjelančevina nastavljalo na molekularnoj razini, i...

Dahćući i na rubu povraćanja Daeman se naglo okrenuo, pokušavajući poništiti viziju, no složenost je bila svugdje - plima i oseka protoka energije, apsorpcija hranjivih tvari, hranjenje stanica, ples molekula u prozirnom drveću, tlo koje diše i nebo koje je plamsalo kišom i naletima sunčeve svjetlosti i porukama odaslanim sa zvijezda.

Daeman je rukama prekrio oči, no prekasno; već je pogledao Savi - staru ženu, no isto tako i galaktiku života. Život je počivao u svjetlećim neuronima njenog mozga iza lubanje koja se cerila i iza munjolikog iskrenja na mjestima gdje su podražaji putovali duž živca mrežnice i u milijardama i milijardama živućih oblika u njenoj utrobi, živahnih i ravnodušnih i - pokušavši skrenuti pogled, Daeman je napravio grešku i pogledao sebe, u sebe, pokraj sebe prema mjestima gdje se spajao sa zrakom i zemljom i nebom... “Isključi se!”, reče Savi, a Daemanov um je reflektirao naredbu.

Jarka podnevna sunčeva svjetlost koja je skakala po drveću i tlu posutom iglicama Daemanu se iznenada učinila mrklom poput ponoći. Noge su mu se odsjekle. Dašćući, Daeman je spuznuo duž ruba sonija i srušio se na zemlju, otkotrljavši se na trbuh raširenih ruku, ispruženih dlanova, lica uz iglice bora.

Savi je čučnula uz njega i potapšala ga po ramenu. “Nestat će za minutu”, reče brižno. “Odmaraj se ovdje. Idem pronaći ostale.”

* * *

Ada je nevoljko pošla s Harmanom nakon što je on predložio da se prošeću - bojala se da će se Savi naljutiti ili uzbuniti kad se vrati na proplanak zbog toga što su svi otišli - no Hannah je već otrčala za Odisejom, a Ada nije htjela ostati sama s Daemanom kod sonija. Osim toga, nije bila sigurna hoće li joj se pružiti još jedna prilika da nasamo porazgovara sa svojim novim ljubavnikom prije nego što se vrati u Ardis, a on odleti do Meditera, ili kako se već zove, Bazena sa Savi.

Uspeli su se na brdo, zatim slijedili rijeku koja se spuštala s druge strane. Šuma je odjekivala ptičjim pjevom, ali nisu vidjeli životinje veće od vjeverice. Harman je izgledao kao da o nečem pomno razmišlja, kao da je izgubljen u mislima, a jedini put kad je dotaknuo Adu je bio kad je pružio ruku da joj pomogne prijeći preko rijeke tik iznad vodopada visokog deset metara. Pitala se je li to što su proveli noć zajedno bila pogreška, njena kriva procjena, no kad su zastali da se odmore u podnožju vodopada, vidjela je kako je gleda, vidjela je ljubav i nježnost u njegovom pogledu i bilo joj je drago da su postali ljubavnici.

“Ada”, reče, “znaš li ti svog oca?”

Na to je morala zatreptati očima. Pitanje je nije toliko šokiralo - ljudi su znali da imaju očeve, teoretski, naravno - no takvo pitanje se rijetko kad postavljalo. “Misliš, znam li tko je on bio?”, upita.

Harman odmahne glavom. “Mislim, poznaješ li ga. Jesi li ga upoznala?”

“Ne, reče.” Majka mi je jednom rekla kako se zvao, no vjerujem da je... doživio Petu Dvadeseticu prije koju godinu.” Skoro je rekla Uzašao na prstene, što je bio najuobičajeniji eufemizam za odlazak tijela u raj posthumanaca. Srce joj je poskočilo kad se zapitala zašto joj je Harman postavio ovakvo čudno pitanje. Je li mislio da postoji šansa da joj je on otac? Takvo što se događalo, naravno. Mlade žene su vodile ljubav sa starijim muškarcima koji su mogli biti njihovi anonimni očevi po spermi - tabu incest nije postojao, budući da se iz takvog sjedinjenja nije moglo roditi dijete, isto tako, ljudi nisu imali braće ni sestara budući da se svaka žena mogla reproducirati samo jednom - no bilo je strašno uznemirujuće misliti na to.

“Nisam znao tko je moj otac”, reče Harman. “Savi je rekla da su nekad prije - čak i nakon Minulog Doba - očevi djeci bili važni gotovo kao sada majke.”

“To mi je teško zamisliti”, reče Ada, još uvijek zbunjena. Što joj je pokušavao reći? Da je prestar za nju? To je glupost.

“Ako ikad postanem otac”, reče Harman, “želim da me to dijete poznaje. Želim biti uz njega ili nju dok bude odrastalo... baš kao i njegova majka.”

Ada je bila previše šokirana da bi govorila.

Opet je počeo hodati, a ona ga je slijedila hodajući uz drveće. U hladu je bilo hladnije, no zrak je tamo bio gušći. Vodopad iza njih je ugodno šumio. Ada je naglo pogledala oko sebe, uznemirena.

'“Jesi li nešto čula?”, upita Harman, zaustavivši se uz nju.

“Ne. Samo... nešto nije u redu.”

“Nema servitora”, reče Harman. “Nema vojniksa.”

To je bilo to, Ada shvati. Bili su sami. U posljednja dva dana, nenazočnost sveprisutnih servitora i vojniksa je značila nepostojanje buke iz pozadine, što je bilo još očitije sada kad su bili sami, samo njih dvoje.

Iznenada, ni iz kakvog očitog razloga, ona je zadrhtala. “Znaš li put natrag do sonija?”

Harman kimne glavom. “Obilježavao sam teren i pratio sunce.” Podigao je granu koja mu je služila kao štap za hodanje. “Brežuljak je odmah iza onog brda.”

Ada se nasmijala, no nije bila potpuno uvjerena. Bacila je pogled na tražilac na dlanu, no bio je prazan, kao što je bio od trenutka kad su napustili domi kod Antarktika. Bila je već prije u šumi - obično na svom posjedu u Ardisu - no nikad bez servitora koji bi lebdio u blizini i pokazivao joj put kući ili bez vojniksa koji bi je štitio. No ovo je bila sporedna napetost, za razliku od glavne tjeskobe uzrokovane Harmanovim čudnim pitanjem i komentarom. “Zašto govoriš o očevima?” upita.

Pogledao ju je dok su šetali dalje nizbrdo i dublje ulazili u šumu sekvoja. Ovdje polumrak gotovo da se pretvorio u mrak, iako su se trake svjetla tu i tamo probijale kroz grobnu tišinu. “Savi mi je jutros nešto rekla,” reče. “Rekla je da sam dovoljno star da ti budem djed. Da sam se dao u potragu za firmarijem - i spetljao s tobom - jer na taj način pokušavam zanijekati da živim svoju konačnu Dvadeseticu”.

Adina prva reakcija je bila ljutnja na koju se odmah nadovezao tračak ljubomore. Ljutnja se javila zbog Savine glupe primjedbe - starice se nimalo nije ticalo s kim je Ada spavala ili koliko godina ima Harman; ljubomora je proizasla iz činjenice što je Harman tog jutra napustio njen krevet kako bi razgovarao sa Savi.

Ada ga je jednostavno poljubila za rastanak kad je ustao i obukao se tog jutra, osjećajući razočaranje što njen novi ljubavnik nije htio s njom provesti dodatnih sat vremena prije nego što će se na doručku naći s ostalima, no poštovala je njegovu želju, misleći da je naviknut na rano ustajanje.

No što je to bilo toliko važno da je morao otići od nje u zoru kako bi razgovarao sa Savi? Nije li planirao provesti idućih nekoliko dana sa Savi tijekom svoje glupe potrage za svemirskim brodom? Zapravo, shvati Ada, Savi je u toj potrazi zauzela njeno mjesto.

Proučavala je Harmanovo lice - koje je izgledalo primjetno mlađe od Odisejevih nogu kao u vrane i njegove sijede kose - i bilo joj je jasno da on nije primijetio tračak njene ljutnje i ljubomore. Harman je još uvijek bio zamišljen i očito prebirao po vlastitim mislima, a Ada se pitala nisu li njegova pažnja i obazrivost prema njoj posljednjih nekoliko dana - koje su kulminirale prošle noći dok su prekrasno vodili ljubav - odstupanja, samo seksualna predigra, a ne njegovo uobičajeno ponašanje. Nije mislila da je to tako, ali nije bila sigurna. Je li sva ova bliskost za koju je osjećala da postoji između njih bila privid, proizvod njene zaluđenosti njime?

“Znaš li kako se možeš odlučiti na trudnoću?”, upita Harman, još uvijek odsutno grebući po zemlji svojim štapom za hodanje.

Ada zastade šokirana. Pitanje je bilo... zapanjujuće.

Harman je zastao i pogledao je kao da nije rekao ništa neobično. “Pitam te znaš li kako taj model radi?” upita je još uvijek ne shvaćajući koliko je to pitanje bilo neprimjereno. Muškarci i žene jednostavno nisu razgovarali o takvim stvarima.

“Ako mi namjeravaš držati predavanje o pticama i pčelama”, reče Ada ukočeno, “za to je malo kasno.”

Harman se nasmijao s lakoćom u glasu. Zadnjih nekoliko tjedana taj smijeh je opčinjavao Adu. Sad ju je prokleto iritirao.

“Ne mislim na seks, draga moja,” reče. Ada je primijetila da je ovo prvi put da joj se pokušava približiti nježnošću, no nije imala volje to prihvatiti. “Mislim na to kako se dobivalo dopuštenje za trudnoću, vjerojatno prije nekoliko desetljeća - kako se odabirao davatelj sperme.”

Ada je crvenjela i činjenica da nije mogla prestati crvenjeti ju je ljutila. Pocrvenjela je još više. “Ne znam o čemu govoriš.”

Naravno da je znala. Muškarci su bili ti koji nisu smjeli znati ili razgovarati o tim stvarima. Žene bi se obično predbilježile za trudnoću oko svoje Treće Dvadesetice. Obično bi jednu do dvije godine čekale na dopuštenje - koje bi dobile od posthumanaca preko servitora. Tada bi prestale imati seksualne odnose, uzele propisano sredstvo koje poništava djelovanje inhibitora trudnoće i odlučile koji od njihovih prijašnjih partnera će biti otac-po-spermi njihovog djeteta. Trudnoća bi uslijedila u roku od nekoliko dana, a ostalo je kako je bilo u početku... hm, ljudske vrste.

“Govorim o mehanizmu koji tijelu omogućuje da odabere paket sperme pohranjen u njemu,” nastavi Harman. “Prave staromodne žene nisu mogle birati...”

“Glupost!”, ispali Ada. “Mi jesmo staromodni. Uvijek se sve odvijalo na ovaj način.”

Harman je odmahnuo glavom, pritom gotovo izražavajući tugu. “Ne”, reče. “Čak i u vrijeme u kojem je živjela Savi, prije samo četiri stotine godina, žene su spontano postajale trudne. Ona kaže da su pohranjivanje sperme i mehanizam odabira ono što su posti ugradili u nas - žene - po uzoru na genetsku strukturu moljaca.”

“Moljaca!” poviče Ada, ne osjećajući više šok, nego istinsku, žestoku ljutnju. To je bilo apsurdno, a isto tako i ponižavajuće. “O čemu do vraga pričate, Harman Uhr?”

Naglo je podigao glavu i činilo se da je konačno primijetio njenu reakciju, kao da je njeno vraćanje na oslovljavanje iz poštovanja djelovalo poput pljuske koja ga je vratila u stvarnost.

“To je istina,” reče. “Žao mi je ako sam te uzrujao, no Savi kaže da su posti do ove mogućnosti odabira oca-po-spermi godinama nakon odnosa došli proučavajući gene vrste moljaca koja se zove...”

“Dosta!”, vikne Ada. Dlanove je skupila u šake. Nikad u svom životu nikog nije udarila ili osjećala želju za tim, no u ovom trenutku bila je na rubu toga da podigne ruku na Harmana.”Savi kaže ovo, Savi kaže ono. Dosta mi je te stare kuje. Ne vjerujem čak ni da jest toliko stara... niti mudra. Samo je luda. Vraćam se prema soniju.” Krenula je u šumu.

“Ada!”

Nastavila je koračati, spremna ostaviti ga za sobom.

“Ada, ideš u krivom smjeru.”

Hannah je dostigla Odiseja nekoliko stotina metara nakon što je sišla s proplanka. On se naglo okrenuo i stavio ruku na držak mača kad je čuo da se netko probija kroz granje, no kad je vidio tko je, opustio se.

“Što želiš, djevojko?”

“Želim vidjeti tvoj mač”, reče Hannah, sklanjajući svoju tamnu kosu s lica.

Odisej se nasmija. “Zašto ne?”

Otkopčao je kožne korice mača sa svog pojasa i dodao joj oružje. “Oprezno s rubovima, djevojko. S tom oštricom bih se mogao i brijati, ako se na to ikad odlučim.” Hannah je izvukla kratki mač i oprezno ga podigla.

“Savi mi je rekla da radiš s kovinama”, reče Odisej. Sagnuo se nad potok, šakom zahvatio vodu i otpio. “Rekla je da si ti vjerojatno jedina osoba, muška ili ženska, koja u ovom novom obećavajućem svijetu zna kovati broncu.”

Hannah slegne ramenima. “Moja majka je znala stare priče o kovanju metala. U ranijim danima igrala se s vatrom i otvorenim ognjištima. Ja nastavljam eksperimente.” Izvukla je mač i zamahnula njime.

“Vidjela si preko vašeg torinskog platna kako se borimo,” reče Odisej.

“Hannah kimne glavom. “I?”

“Pravilno barataš mačem, djevojko. Ne ubadaš nego siječeš. Svrha ovog oružja je da ranjava udove i prosipa utrobe, ništa profinjenije.”

Hannah je napravila grimasu i vratila mu oružje. “Jesi li ovaj mač koristio na poljima Ilija?”, upita s nježnošću u glasu. “I prilikom krađe paladija?”

“Ne.” Postavio je mač okomito dok se svjetlo što se prolijevajući spuštalo između grana nije zaplesalo na njegovoj površini. “Ovaj mač je dar od... jedne žene... kad sam bio na putu.”

Hannah je čekala dodatno objašnjenje, no umjesto da ispriča još jednu priču, Odisej upita: “Želiš li vidjeti po čemu se ovaj mač razlikuje od drugih?”

Hannah kimne glavom.

Odisej je palcem dva puta kucnuo po dršku i odjednom se činilo da je mač počeo svjetlucati. Hannah se približila. Da, iz oštrice se čulo slabašno, ali stalno brujanje. Primakla je ruku metalu, ali Odisej je trznuo šakom i primio je za zglob.

“Da ga sada dotakneš, djevojko, ostala bi bez svih prstiju” “Zašto?” Nije se trudila izvući svoju ruku iz njegove i nakon nekoliko sekundi Odisej ju je pustio.

“Vibrira,” reče Odisej, držeći oštricu tik ispod ravnine očiju. Hannah je opet primijetila da je iste visine kao i Odisej. Noć prije, čula ga je u zelenom hodniku-kugli na mostu nakon što su se ostali povukli, pridružila mu se u šetnji, u njegovom domiju s njim razgovarala satima i spavala pokraj njegovog ležaja. Hannah je znala da Ada misli kako su njih dvoje ljubavnici; nije imala ništa protiv i nije osjećala potrebu za tim da razuvjeri prijateljicu.

“Gotovo da pjeva,” reče Hannah, okrećući se kako bi bolje čula visoko-frekventno brujanje.

Odisej se na to glasno nasmijao, iako Hannah nije znala zašto. “Ne brini,” reče. “Nije mi ga dobacila neka Dama s Jezera, iako to nije baš daleko od istine.” Ponovno se nasmijao.

Hannah je pogledala bradatog muškarca. Nije imala pojma o čemu govori. Pitala se li i on sam to znao.

“Zašto vibrira?”, upita ga.

“Odmakni se,” reče muškarac snažnog prsnog koša.

Veći broj stabala sekvoje oko njih su bila debela između dva i tri metra, neka su bila deblja, no jedan manji bor - možda ponderosa ili Douglasova jela - je rastao pod suncem nekoliko metara ulijevo. Stablo je bilo staro vjerojatno tridesetak godina, visoko oko petnaest metara, a deblo je moglo biti debelo oko pola metra.

Odisej je čvrsto stao na obje noge, zgrabio mač jednom rukom i laganim pokretom, bez previše truda, zamahnuo prema deblu.

Oštrica je prošla kroza nj tako glatko da se činilo kao da je sasvim promašio. Nije se čuo zvuk udarca. Nekoliko sekundi kasnije, visoki bor se zatresao, pomaknuo i bučno pao na zemlju. Odisej je opet kucnuo po dršku i tihi šum vibriranja je prestao.

Hannah se približila kako bi bolje promotrila panj koji se uzdizao do visine prsiju i srušeno drvo. Dijelovi debla su izgledali kao da ih je netko kirurški rastavio, a ne prepilio. Položila je dlan na vrh osakaćenog panja. Nije bilo biljnih sokova ni strugotina. Drvo je bilo tako glatko kao da je bilo oblijepljeno plastikom i na neki način sterilizirano. Ponovno se okrenula k Odiseju.

“To je sigurno bilo korisno tijekom opsade Troje”, reče.

“Nisi slušala, djevojko”, reče Odisej. Vratio je oružje natrag u korice i pričvrstio ga uz svoj širok pojas. “Ovo sam dobio na dar nekoliko godina nakon što sam otišao iz rata i počeo svoje putovanje. Da sam ovo imao sa sobom u Iliju...” Odisej se nasmija smijehom koji je zvučao zastrašujuće. “Ni jedan Trojanac, ni bog, ni božica ne bi imali glave na ramenu, djevojko. To ti jamčim.”

Hannah se nasmijala starcu. Nisu bili ljubavnici - barem ne još - no Hannah je planirala ostati u Ardis Hallu kad Odisej tamo bude i tko zna što bi se moglo dogoditi?

“Tu ste,” reče Savi, koračajući niz brežuljak prema njima. Skupila je šaku, a nešto što je sličilo na polje za

traženje na dlanu nestalo je.

“Vrijeme za pokret?” upita Odisej, obraćajući se Savi no gledajući prema Hannah kao da zajedno kuju urotu.

“Vrijeme za pokret”, odgovori Savi.

26. Između Eos Chasme i Coprates Chasme u Istočno-središnjem Valles Marineris

Putujući tri tjedna na zapad rijekom - unutarnjim morem, u stvari - Valles Marineris, Mahnmut je bio blizu da izgubi svoj moravečki um.

Njihova feluka, s posadom od četrdeset mali zelenih ljudi, bila je samo jedan od mnogih brodova koji je plovio prema istoku ili prema zapadu u natopljenom rascjepu doline ili pak u smjeru sjever-jug, gore ili dolje do ušća rijeke, do mora Chryse Planitia Sjevernog Tethys oceana. Osim pokraj jedno dvadesetak drugih feluka s posadom od MZLJ, prošli su pokraj barem tri 100 metara dugih teglenica svakoga dan, a svaka je prevozila četiri velika, neobrađena kamena za glave, sve su plovile u smjeru istoka, iz kamenoloma južno od Noctis Labyrinthusa na zapadnom kraju Valles Marinerisa, još uvijek nekih 2800 kilometara ispred Mahnmutove feluke koja je plovila na zapad.

Orphu s Ia bio je spušten i siguran ispod srednje palube, sakriven od pogleda iz zraka ceradom, svezan čvrsto tik uz glavni dio tereta i drugu opremu spašenu s Crne Dame. Čak je samo sjećanje na njegovu podmornicu - koju je ostavio u špilji plitkog mora uz obalu Chryse Planitie nekih 1500 kilometara iza njih - deprimiralo Mahnmuta.

Sve do ovog putovanja, Mahnmut nije znao da može biti depresivan - sposoban da osjeća takvo strašno emocionalno stanje i osjećaj očajanja, koji bi ga mogao dovesti u stanje da skoro ništa ne želi i da čak nema ambicija - a neželjeno odvajanje od njegove podmornice mu je samo pokazalo kako nisko može pasti. Orphu - slijep, osakaćen, prevožen kao bes-koristan balast - izgledao je dobrog raspoloženja, iako je Mahnmut znao kako brižljivo i rijetko njegov prijatelj pokazuje svoje istinske osjećaje.

Feluka je bila stigla, kako je bilo predviđeno, rano tog sljedećeg marsovskog jutra nakon njihovog dolaska na obalu, i dok su MZ izveli jadnog Orpha, Mahnmut je ušao u potopljenu podmornicu nekoliko puta, izvadio sva napajanja, solarne stanice, komunikacijsku opremu, diskove s podacima i svu navigacijsku opremu koju je mogao izvući.

“Ti si plivao gol do olupine i punio svoje džepove keksima prije no što si doplivao natrag, ha?” reče Orphu to jutro nakon što mu je Mahnmut pričao o svojim spasilačkim naporima.

“Što?”, Mahnmut se pitao je li izudarani Ionac poludio.

“Mala pogreška u kontinuitetu u Defoeovom Robinsonu Crusoeu”, zahuči Orphu. “Uvijek uživam u pogreškama u kontinuitetu.”

“Nikad ga nisam čitao”, reče Mahnmut. Nije bio raspoložen za šalu. Činjenica da je ostavio Crnu Damu mu nije dala mira.

Raspravljali su o Mahnmuthovim reakcijama tijekom prvih triju tjedana njihovog putovanja, kada su imali malo što raditi u feluci osim raspravljati. Radio-prijamnik kratkog dosega pokazao je da Mahnmutova veza s Orphom dobro radi.

“Ti boluješ od agorafobije isto koliko i od depresije”, reče Orphu.

“Kako to?”

“Ti si stvoren, programiran i obučavan da budeš dio podmornice, sakriven pod ledom Europe, okružen tamom i pod tlakom dubina, da ti je ugodno u tvojim negostoljubivim prostorima”, reče Ionac. “Čak ni tvoji kratki izleti na ledenu površinu Europe nisu te pripremili za ove ogromne vidike, udaljene obzore i plavo nebo.”

“Nebo nije sada plavo”, bilo je sve što je Mahnmut uzvratio. Bilo je rano jutro, i, kao većinom ujutro, Valles Marineris je bio pun niskih oblaka i guste magle. MZ su vezali jedra feluke i prihvatili se vesala - petnaest njih na svakoj strani, naoko nezainteresirani za bilo što - kada god vjetar ne bi pomicao dvojarbolni brod s latinskom jedrima. Svjetiljke su svijetlile na pramcu, prednjem jarbolu, bokovima i krmi, a feluka se jedva gibala Ovdje je Valles Marineris širok preko 120 kilometara, a uskoro će biti širok i 200 kilometara - više kopneno more nego rijeka, gdje su, čak i kad je vedro, visoke hridi na sjeveru ili jugu kanala nevidljive u daljini - ali tamo je bilo dovoljno prometa brodova ovim kanalima da opravdaju oprez u magli.

Mahnmut je shvatio da je Orphu bio u pravu - da je agorafobija bila njegov problem, budući da je osjećao depresiju najviše za vedra vremena kada su vidici bili neograničeni - ali je također znao da je to bilo kompliciranije nego biti odvojen od sigurnosti kolijevke i senzora broda. Mahnmut je bio - on je uvijek bio - morski kapetan, i znao je iz svoje vlastite povijesti programiranja i kasnijeg čitanja da ništa više ne može povrijediti kapetane kao gubitak njihovog broda. Kao vrhunac toga, njemu je bio određen zadatak s važnom zadaćom - dovesti Korosa III do oceanske obale podno Olympus Monsa - i on je jadno podbacio. Koros III je bio mrtav, kao što je bio i Ri Po, moravek koji je trebao čekati na stazi da primi, interpretira i prenese Korosove važne podatke s izviđanja.

Kome? Kako? Kada? Mahnmut nije znao.

Oni su razgovarali o tome također tijekom njihovih tjedana mirnog putovanja. Bilo je čak mirnije noću, kada bi MZ ušli u stanje hiberna-cije čim zađe Sunce, osiguravši feluku kompliciranim morskim sidrom - Mahnmut je izmjerio dubinu vode eho-sonderom i ustanovio da je voda ispod njih bila više od šest kilometara duboka - i ne bi se pokrenuli sve dok sunčano svjetlo sljedećeg jutra ne bi dotaklo njihovu zelenu, prozirnu kožu. Bilo je očito da MZ dobivaju energiju samo kroz sunčano svjetlo, čak i od raspršenog svjetla kroz jutarnju maglu. U svakom slučaju, Mahnmut nikad nije vidio bilo kojeg od malih zelenih ljudi kako jedu ili luče bilo što. On bi ih mogao pitati, ali iako je Orphu špekulirao o tome da individualni MZ uistinu nije “umro” nakon komunikacije - da su mali zeleni ljudi prije ukupna svijest nego skupina pravih individua - Mahnmut nije vjerovao dovoljno u tu hipotezu da prodre u neke grudi druge male zelene osobe, zgrabi ono što bi moglo biti njegovo srce, i postavlja pitanja koja može odgoditi za drugi dan.

Ali Mahnmut se nije kolebao postavljati Orphu pitanja.

“Zašto su poslali nas?” pitao je desetoga dana. “Mi ne znamo bit naše zadaće i nismo prikladno pripremljeni za njeno obavljanje, čak i da smo znali što trebamo učiniti. Bila je ludost poslati nas ovamo neupućene.”

“Moravečki upravljači su razvrstavani u kategorije dužnosti i specijalnosti”, reče Orphu. “Ti si bio najbolji kojeg su mogli naći da prevozi Korosa III do Vulkana. Ja sam bio najbolji moravek kojeg su oni mogli naći za servisiranje svemirskog broda. Nikad nisu razmotrili mogućnost da bismo ti i ja bili ekipa koja će ostati da uradi posao druge dvojice.”

“Zašto ne?”, upita Mahnmut. “Morali su znati da bi taj put mogao biti opasan.”

Orphu je tiho hučao: “Vjerojatno su mislili da je to bilo sve ili ništa - da ćemo svi umrijeti ako bi došlo do najgoreg.”

“Gotovo da smo i umrli”, promrmljao je Mahnmut. “Vjerojatno i hoćemo.

“Opišu mi kakav je dan”, zamoli Orphu. “Da li se magla još diže?”

Dani, krajolik i noći su bili lijepi. Mahnmutovo znanje o svjetovima s atmosferom pogodnom za disanje je poteklo isključivo iz njegove baze podataka sa Zemlje, a ovaj teraformirani Mars je bila zanimljiva varijacija.

Izgled neba je varirao od vedrog svjetlo-plavog u podne do ružičasto-crvenog u vrijeme zalaska Sunca, a ponekad je imalo nijanse čistog zlatnog svjetla koje bi sve ispunilo sjajem. Samo Sunce je izgledalo znatno manje nego Sunce viđeno sa Zemlje u starim video-zapisima, ali i ovo je bilo znatno veće, svjetlije i toplije nego bilo koje Sunce koje su znali galilejski moraveki u zadnje dvije tisuće Z-godina. Lahor je bio tih i mirisao na slano more i - ponekad, iznenađujuće - na vegetaciju.

“Jesi li se ikada zapitao zašto su nam dali to osjetilo?” pitao je Orphu kada mu je Mahnmut opisao miris

vegetacije kad su iz Tethys mora bili ušli u široko Valles Marineris ušće.

“Koje?” upita Mahnmut.

“Miris.”

Europski moravek nikad nije razmišljao o tome. Uvijek je uzimao svoj njuh zdravo za gotovo, iako mu je bio beskoristan pod vodom i na površini Europe, te je bio beskoristan u okruženju kolijevke u Crnoj Dami - drugim riječima, svugdje gdje je postojao. “Da bih mogao namirisati otrovne pare u podmornici ili pod tlačnim kockama Conamara Chaos Centrale”, reče Mahnmut konačno, znajući da to nije bio zadovoljavajući odgovor. Moraveki su imali bolje ugrađene alarme za takve opasnosti.

Orphu je tiho hučao: “Ja sam mogao mirisati sumpor kada sam bio na površini Ia, ali tko bi to želio?”

“Ti možeš mirisati, stvari?” upita Mahnmut. “To ne čini hardvačke moraveke mnogo osjetljivijim.”

“Doista”, reče Orphu. “Niti činjenica da provodim... provodim... većinu svog vremena gledajući stvari na ljudskom vidljivom svjetlosnom spektru, što sam činio kada god je bilo moguće.”

Mahnmut je također razmišljao o tome. Bila je to istina; on je činio isto, čak je mogao lako vidjeti infracrvene i ultraljubičaste zrake spektra. Orphov vid, Mahnmut je to znao, uključivao je viđenje radiofrekvencija i magnetskih polja, što nije bio slučaj kod ljudi staroga kova, a što je bilo puno prikladnije za moraveke koji su radili u radijacijskim poljima galilejskog svemira. Zašto su onda Ionci birali najčešće ograničene ljudski “vidljive” valne duljine?

“Mislim da je to zato što su naši stvoritelji i sve sljedeće generacije moraveka potajno željele biti kao ljudi”, reče Orphu, odgovarajući na Mahnmutovo neizgovoreno pitanje bez popratne huke, ironije ili zabavljanja. “Bio je to Pinokio efekt.”

Mahnmut se nije slagao s tim, ali se osjećao previše neraspoloženim za polemiziranje.

“Što sada mirišeš?”, upita Orphu.

“Trulež vegetacije” reče Mahnmut dok je feluka odmicala južnim kanalom u široko ušće. “Miriše kao Shakespeareova Temza u vrijeme oseke.”

Prvog tjedna dok su plovili uzvodno, da se odupre ludilu od neaktivnosti, Mahnmut je rastavljao i pregledavao - najbolje što je mogao - tri ostala dijela sačuvanog tereta. Orphu je bio četvrti.

Najmanji predmet, glatkog, jajastog oblika, ne mnogo veći od Mahnmutovog torza, je bio Uređaj - jedini najvažniji element u zadaći poginulog Korosa III. Sve što su Mahnmut i Orphu znali o Uređaju je bilo to da ga je Ganimedanac trebao dostaviti na Olympus Mons i, pod određenim okolnostima, koje je krio od Mahnmuta i Orpha, aktivirati.

Mahnmut je ispitao Uređaj sonarom i uklonio tanki sloj njegove sjajne obloge od legure. Nije otkrio njegovu funkciju. Taj stroj, ako je to bio stroj, je bio makromolekularan - u biti je sadržavao nano-četvrtaste strojne molekule s bogatom središnjom jezgrom ogromne energije držane samo unutarnjim poljima makromolekula. Trideset dva volta primijenjena na pravom mjestu na školjci bi mogla... učiniti nešto... makromolekuli unutar nje.

“To bi mogla biti bomba”, reče Mahnmut dok je brižljivo zamijenio četvorni centimetar metalne školjke.

“1 te kakva bomba”, promrmljao je Orphu. “Ako su em-molekule uglavnom u ljusci, mi govorimo o uništavaču planeta. To bi bio naš smrdljivi žumanjak.”

Mahnmut je promatrao stijene kanjona - oni su i dalje plovili uz tri kilometra visoke južne hridi koje su obrubljivale široko kopneno more - i razmišljao o svim tim lijepim crvenim, terasastim i izbrazdanim stijenama pokraj kojih su prolazili. Sjetio se periskopskih mangrovih stabala koja su rasla u marsovskim močvarama kod ušća, klekovine vidljive u podnožju visokih hridi, iako je plavo nebo s visokim cirusima bilo nad stijenama - i pokušao zamisliti sve to uništeno jednom kvantnom eksplozijom, dovoljno velikom da uništi jedan svijet. Teško je to bilo zamisliti.

“Možeš li se dosjetiti ičeg drugog što bi to moglo biti osim bombe?”, pitao je Mahnmut Orpha.

“Nikako”, reče Ionac. “Ali nešto što sadrži sabijenu toliku množinu implozivne kvantne energije predstavlja tehnologiju koja nadilazi moju moć shvaćanja. Sugeriram ti da postupaš obzirno s Uređajem, stavi neki podmetač ispod njega ili nešto slično, no pošto je Uređaj već pretrpio napad ljudi u dvokolici i ulazak u atmosferu, koji je spržio mene i tvoj brod, on ne može biti tako osjetljiv. Daj mu nogu u dupe i idemo dalje. Što je drugi dio prtljage?”

Sljedeći dio prtljage je bio malo veći nego Uređaj, ali mnogo razumljiviji. “To je neka vrsta komunikatora”, reče Mahnmut. “On sve sadrži unutar sebe, ali mogu vidjeti da ako ja ga aktiviram, on izvuče svoje tronožne antene, usmjerene prema nebu i aktivira se... nešto. Kodirani uskopojasni radio-odašiljač, k-maser ili možda čak modulirana gravitacija.”

“Zašto je to Korosu trebalo?” upita Orphu. “Komunikacijski sateliti su ionako na stazi, a međuplanetarni brod bi mogao prenijeti bilo koju vrstu uskog snopa ili radio-poruke natrag u prostor Jupitera. Do vraga, čak bi tvoja podmornica mogla imati kontakt s našima.”

“Možda ovo nije radio-veza s Jupiterskim svemirom”, sugerirao je Mahnmut.

“Onda što je?” Mahnmutu ništa nije padalo na pamet.

“Kako je Koros bio kodirao poruku?”, upita Ionac.

“Postoje na njemu virtualni ulazi”, reče Mahnmut nakon što je pažljivo ispitao kompaktni uređaj ispod njegovog nanokarbonskog omotača. “Mi bismo mogli unijeti sve što smo saznali i naučili, kodirati to i poslati. Osim ukoliko mu treba aktivacijski kod ili nešto drugo. Hoćeš li da otvorim i provjerim?”

“Ne”, reče Orphu. “Ne još.”

“Onda ću ga zatvoriti.”

“Kakav izvor energije koristi taj komunikator?”, upita Orphu prije no što je Mahnmut stigao zatvoriti uređaj. Mahnmut nije bio upoznat s tehnologijom uređaja, ali je opisao magnetski spremnik i shemu polja sila.

“Bože moj”, reče Orphu. “To je Čevkovski felschenmass. Vrsta umjetne antimaterije koju je Konzorcij upotrebljavao za pogon prve interstelarne sonde. Tu ima dovoljno energije da nas održi živim i zdravim u sljedećih nekoliko zemaljskih stoljeća ako nađemo način kako da je koristimo.”

Mahnmut je osjetio kako lupa njegovo organsko srce. “Da li bismo to mogli upotrijebiti umjesto fuzijskog reaktora na Dami?”

Orphu je šutio nekoliko dugih sekundi. “Mislim da ne”, reče konačno. “Previše energije se oslobodi prebrzo i preteško ju je kontrolirati. Moguće je da bismo je mogli sabiti u pojedina polja, ali ne mislim da bismo mogli pokrenuti Crnu Damu njime, čak kad bi podmornica i mogla biti popravljena. A ti si rekao da je sam ne bi mogao popraviti, zar ne?”

“To bi mogli oni na Conamara Kaos ledenim dokovima”, reče Mahnmut osjećajući čudnu kombinaciju žaljenja i olakšanja kad je čuo da se jadna Dama ovdje ne može popraviti. Koliko god ga smrt njegovog broda deprimirala, pomisao da se vrati i plovi 2000 kilometara natrag bila je još više deprimirajuća.

Preostali dio tereta je bio najveći, najteži i najteže shvatljiv Mahnmutu.

Spremnik je bio sanduk od bambusa, metar i pol visine, a dva metra širine i dubine, umotana u čiste transpolimere. Samo na kratko pogledavši je Mahnmut je uočio da je sanduk bio napunjen sa stotinama četvornih metara mikro-tankog polietilena koji se na radaru ne može uočiti, s vrlo umješno izrađenim vrpcama solarnih ćelija, uklopljenih u sastav, 24 međusobno združenih i djelomično usađenih stožastih segmenata od titana, četiri tlačnih spremnika koji su sadržavali ono što njegovi senzori pokazali da je to bio helij, mješavina kisika i dušika, metil alkohol, pulsne mlaznice tlaka 8 atmosfera s pripadajućim komandama i, napokon, 12 petnaestak metara dugačkih, savijenih bak-karbonskih kablova, pričvršćenih na četiri strane kutije od bambusa.

“Predajem se”, reče Mahnmut nakon što je nekoliko minuta razmišljao, napravio rupu na predmetu i okretao.

“Što je ovo do vraga?”

“Balon”, reče Orphu.

Mahnmut je odmahnuo svojom moravečkom glavom. Postojali su živi moravečki balonski stvorovi u atmosferi Jupitera, plivali su u juhi Saturna, ali što je Koros III namjeravao s tim balonom na Marsu?

Orphu je prenosio odgovore čak i kad bi ih Mahnmut čuo. “Korosova zadaća je bila doći do vrha Olympus Monsa, mjestu kvantne smetnje, i imajući balon on se ne bi morao uspinjati na vulkan. Kakve su dimenzije tog... balona?”

Mahnmut je ogovorio loncu.

“Napuhan s helijem na nula-nula, marsovska razina mora, mogao bi biti promjera od preko šezdeset metara i visine od trideset pet metara, što bi trebalo lako podići gondolu, tebe, Uređaj, neobični odašiljač u svemir... ili na vrh Olympusa”, reče Orphu.

“Gondolu?” upita Mahnmut, i dalje pokušavajući shvatiti tu koncepciju.

“Sanduk je uz to. Očito je što je Koros III. planirao. Ima li transpolimersku kukuljicu - nekakav sprešani prekrivač?”

“Da.”

“Onda je to to.”

“Ali Olympus Mons ima pomične stube koje idu gore s njegove južne strane”, reče Mahnmut glupo.

“Koros i moraveki koji su planirali ovu zadaću to nisu znali”, reče Orphu.

Mahnmut je skrenuo pogled od balona da bi načas razmislio. Južne hridi Valles Marineris su bile samo tanka crvena linija nasuprot modro-zelenog obzora, kad se feluka pomakla dublje u središte ušća rijeke. “Gondola je premala da bi mogla nositi tebe”, reče.

“Naravno da je...” započe Orphu.

“Napravit ću veću gondolu”, prekide ga Mahnmut.

“Doista misliš da ćemo se popeti na vrh Olympus Monsa?” upita Orphu tiho.

“Ne znam”, reče Mahnmut”, ali znam da ćemo i dalje biti više od dvije tisuće kilometara od Vulkana kada... ako... ikada dođemo na zapadni kraj Valles Marineris u ovom malom brodu. Nemam pojma kako ćemo proći kroz Noctis Labyrinthus i preko zaravni Tharsis do Olympusa, ali ovaj... balon... bi mogao raditi. Možda.”

“Mogli bismo sada početi”, reče Orphu. “Bilo bi brže nego ovim... kako si ga ono nazvao?”

“Feluka”, reče Mahnmut, pogledavši gore u jarbol i jedra ispod ružičastog i plavog neba. Nekoliko malih zelenih ljudi bez napora su se poredali po jarbolima. “Ne, ne mislim da bismo se trebali pokušati voziti balonom sve dok ne moramo. On se sastoji od kameleonsko-skrivajućeg materijala, čak i na gondoli, ali nisam uvjeren da ga ljudi u letećim dvokolicama ne bi mogli otkriti. Mi ćemo ga podići kada dođemo do Noctis Labyrinthusa. To će biti dugo i naporno zračno putovanje, pogotovo kada tri najviša vulkana na Marsu budu između nas i Olympus Monsa.”

Orphu je zahučao. “Put oko svijeta za osamdeset dana, ha?” (Roman Julesa Vernea (prev.).)

“Ne oko svijeta”, reče Mahnmut. “Uključujući ovaj izlet brodom, moramo putovati malo više od jedne četvrtine puta oko ovog svijeta.”

Mahnmut je pokušao provesti vrijeme i popraviti svoje raspoloženje čitajući Shakespearove sonete iz fizičke knjige koju je bio spasio iz Crne Dame. Nije uspio. Dok se u zadnjih nekoliko godina gubio u analizama, otkrivao skrivene poruke, sklopove riječi i dramatski sadržaj; sada su mu se soneti činili tužnim. Tužnim, i čak ružnim.

Mahnmut moravec bi mogao manje brinuti o onom što je “Pjesnik Will” u sonetima učinio “Mladiću” ili očekivao zauzvrat - Mahnmut nije imao ni penis ni anus i nije čeznuo ni za jednim od toga - ali veliko pouzdanje i žučljiva gnjavaža starijeg pjesnika prema neduhovitom a bogatom “mladiću” sada je bila odbojna Mahnmutu, graničila se s perverzijom. Preskočio je sonete “Crnoj Dami”, ali ovi su bili ciničniji i perverzniji. Mahnmut se slagao s analizom da je pjesnikovo zanimanje za ovu ženu bilo usredotočeno točno na njen promiskuitet - ova žena crne kose, crnih očiju, tamnih grudi i bradavica je bila, kako je pjesnik vjerovao, ne prostitutka, ali svakako nešto poput drolje.

Mahnmut je davno bio snimio Freudov esej iz 1910. godine “Posebna vrsta izbora objekta kod muškaraca”, u kojem je neki liječnik iz Minulog Doba dokumentirao slučajeve ljudskih muškaraca koje su mogle spolno potaknuti samo žene koje su bile poznate kao promiskuitetne. Shakespeare nije oklijevao da opiše žensku vaginu kao zaljev gdje svi muški plivaju i podsmješljivo se igrajući riječima - O izučena ljubavi - o laganom promiskuitetu njegove Crne dame i Mahnmut je proveo sretne godine otkrivajući dublje razine i dramatične strukture iza ovih vulgarnosti, ali danas - sunce je bilo na zalasku u veliko kopneno more, hridi su sjajile ružičasto-crveno na sjeveru - on je mogao vidjeti sonete samo kao prljavo rublje, osobna priznanja vulgarnog pjesnika.

“Čitaš svoje sonete?” upita Orphu.

Mahnmut je zatvorio knjigu. “Kako znaš? Koristiš li se telepatijom sada kad si izgubio svoje oči?”

“Ne još”, hučao je Ionac. Orphova veliki račja školjka je bila privezana za palubu deset metara od mjesta gdje je Mahnmut sjedio blizu ograde. “Neke od tvojih šutnji su više književne od drugih, to je sve.”

Mahnmut je stajao okrenut zalasku Sunca. Mali zeleni ljudi su silazili s jarbola niz užad, spremajući se za spavanje. “Zašto programiraju neke od nas da imamo sklonost za ljudske knjige?”, pitao je. “Kakva je moguća korist od toga za jednog moraveka sada kad je ljudska rasa možda izumrla?”

“To sam se i sam pitao”, reče Orphu. “Koros III i Ri Po su bili lišeni naše nesreće, ali ti si zasigurno poznavao ostale koji su bili opsjednuti ljudskom literaturom.”

“Moj stari partner Urtzweil je stalno čitao Bibliju, verziju Kralja Jamesa”, reče Mahnmut. “On ju je proučavao desetljećima.”

“Da”, reče Orphu. “I ja i moj Proust. Znaš li što sve ta djela, kojima mi naginjemo, imaju zajedničko, Mahnmute?”

Mahnmut je na trenutak razmišljao o tome. “Ne”, reče konačno.

“Ona su neiscrpna” reče Orphu.

“Neiscrpna?”

“Nemoguće ih je do kraja iscrpiti. Da smo bili ljudi, te određene drame, romani i pjesme bi bile poput kuća kojima su vrata uvijek otvorena u nove sobe, skrivena stubišta, neotkrivena potkrovlja... tako nešto.'

“Uh-uh” reče Mahnmut, ne proniknuvši u tu metaforu.

“Ti danas ne zvučiš sretan sa svojim bardom”, reče Orphu.

“Mislim da me je njegova neumornost iscrpila”, priznao je Mahnmut.

“Što se događa na palubi? Mnogo aktivnosti?”

Mahnmut je prestao gledati zalazak Sunca. Tri-četvrtine brodske posade koju su činili MZ užurbalo se, okupilo i bacili sidro. Još su preostale tri ili četiri minute danjeg svjetla prije no što su MZ ušli u stanje hibernacije - polijegali su, sklupčali se i prestali sa svim aktivnostima.

“Jesi li osjetio vibracije na palubi?”, pitao je Mahnmut svog prijatelja. Osim mirisa, to je bilo posljednje osjetilo koje je preostalo Orphu.

“Ne, samo sam znao koje je doba dana”, reče Ionac. “Zašto im ne pomažeš?”

“Molim?”

“Zašto im ne pomažeš?” ponovi Orphu. “Ti si pravi pomorac. Ili barem znaš razlikovati uže od pile za metal. Daj im ruku - ili tvoj najbliži moravečki ekvivalent.”

“Samo bi im smetao.” Bio je promatrao brz rad i savršenu preciznost malih zelenih ljudi. Oni su se skutrili uz jarbole kao majmuni na video snimcima, koje je Mahnmut bio vidio. “Mi nemamo telepatske sposobnosti”, dodade Mahnmut”, ali sam prilično siguran da je oni imaju. Oni ne trebaju moju pomoć.”

“Besmislica”, reče Orphu. “Budi koristan. Ja ću opet čitati o monsieuru Swannu i njegovoj nevjernoj djevojci.”

Mahnmut je oklijevao trenutak, ali tada je stavio nezamjenjivu knjigu soneta u svoju naprtnjaču, otišao na srednju palubu i priključio se privezivanju nižeg latinskog jedra. Isprva su MZ zastali u svom sinkroniziranom poslu i samo su zurili u njega - kao ugalj crne oči su zurile iz njihovih čistih, bezličnih zelenih lica - ali onda su otišli na spavanje i Mahnmut, gledajući u Sunce koje je zalazilo i dišući čisti marsovski zrak, stade raditi s poletom. Idućih nekoliko tjedana Mahnmutovo raspoloženje se mijenjalo od depresije do stanja koje je nešto poput moravečkog ekvivalenta veselja. Radio je svakoga dana s MZ, nastavljao razgovor s Orphuom, čak i dok bi šivao jedra, upletao opute, prao palube, izvlačio sidro i bio na redu da upravlja brodom. Feluka bi prešla četrdesetak kilometara dnevno, što se činilo vrlo malo ako se ne bi uzimalo u obzir da su ploviti uzvodno, s nestalnim vjetrom, veslajući mnogo vremena i bijući usidreni preko noći. Od Valles Marineris je bilo oko 4000 kilometara dugog puta - skoro širina oceana na Zemlji koji se nekoć zvao Atlantski - Mahnmut je bio zadao sebi da prijeđu taj put u stotinjak marsovskih dana. A iza zapadnog ruba kopnenog mora, podsjećao ga je i Orphu kada bi bio zaboravio, bilo je još više od 1800 kilometara do visoravni Tharsis.

Mahnmutu se nije žurilo. Zadovoljstvo u plovidbi brodom - kojeg ime nije znao sve dok mu oni ne budu rekli, a on nije želio ubiti nekog malog zelenog čovjeka da bi ga to pitao - je bilo jednostavno i stvarno, krajolik je bio čudesan, bilo je toplo tijekom dana, a zrak ugodno svjež noću, a očajna hitnost njihovog zadatka se umanjila pod utjecajem rutine.

Potkraj šestog tjedna na vodi, Mahnmut je radio na prednjem od dva jarbola feluke kada se jedna dvokolica pojavila na manje od jednog kilometra, ravno ispred broda, leteći nisko - samo trideset metara ili otprilike kolika je bila visina brodskih jedara - ne ostavivši Mahnmutu vremena da se sakrije. Bio je sam kod spoja dva segmenta jarbola - jedra feluke su trokutasta, njena dva jarbola su bila rastavljena na segmente, gornji dio je bio nagnut - i niti jednog od malih zelenih ljudi nije bilo na jarbolima. Mahnmut je dobro mogao vidjeti nekoga ili nešto kako leti u dvokolici.

Dvokolica se kretala brzinom od nekoliko stotina kilometara na sat, i tako nisko da je Mahnmut mogao vidjeti da su konji koji je vuku hologrami. Muškarac u tamnoj tunici je bio sam u njima, visok, stajao je i držao virtualne uzde. Lik je bio zlatne boje kože, silno privlačan, s dugom plavom kosom koja je vijorila. Nije se ni udostojao pogledati dolje.

Mahnmut je iskoristio priliku da prouči vozilo i njegovog vozača sa svakim vizualnim filtrom, frekvencijom i valnom duljinom kojom je raspolagao, šaljuci preko uskog snopa podatke Orphu ukoliko ga bog iz dvokolice vidi i odluči pogoditi Mahnmuta na jarbolu mahnuvši rukom. Konji, uzde i kotači su bili holografski, ali dvokolica je bila prava - izrađena od titana i zlata. Mahnmut nije mogao otkriti neku raketu, ionsko-pulsiranje ili mlazni pogon, ali dvokolica je trošila energiju na području elektromagnetskog spektra - dovoljno da zaguši Mahnmutov radio-izvještaj Orphu da nije tekao preko uskog snopa. Što je još zloslutnije, stroj je vukao četverodimenzione tragove kvantnog toka. Dio energetskog profila dvokolice se nalazio u polju sila koje je Mahnmut mogao jasno vidjeti u infracrvenom - štit energije ispred brzog letećeg vozila štiti ga od vjetra, a oko njega je i širi obrambeni balon. Mahnmutu je bilo drago da nije bacio kamen na dvokolicu ili pucao na nju - da je uopće i imao kamen ili energetsko oružje, ali ga nije imao. To polje sila, Orphu je izračunao, bi sačuvalo vozača od svega osim od manje nuklearne eksplozije.

“Kako može letjeti?”, upita Orphu dok se dvokolica udaljavala u pravcu istoka. “Mars nema dovoljno jako magnetsko polje da pogura bilo koju elektromagnetsku letjelicu.”

“Mislim da je radi s kvantnim tokom”, reče Mahnmut sa svog mjesta na jarbolu. Bio je vjetrovit dan i feluka se ljuljala s jedne na drugu stranu i slamala valove koji su udarali s juga.

Orphu je ispustio nepristojan zvuk. “Usmjerena kvantna distorzija može kidati vrijeme i prostor - ljude i planete, također - ali ne znam kako od toga mogu letjeti dvokolice.”

Mahnmut je slegnuo ramenima unatoč činjenici da ga njegov prijatelj, nevidljiv ispod cerade namještene na srednjoj palubi, ne može vidjeti. “Pa, stvar nema propelere”, reče. “Ja ću ti prenijeti podatke, ali to mi izgleda kao nespretna stvar koja surfa na kresti kvantne distorzije.”

“Čudno”, reče Orphu. “Ali čak ni tisuće takvih letjelica ne bi mogle objasniti mjesto kvante distorzije koje je Ri Po zabilježio na Olympus Monsu.”

“Ne bi”, složio se Mahnmut. “Srećom, ovaj... bog... nas nije vidio.” Nastade stanka u razgovoru i Mahnmut je slušao udar valova u pramac feluke i zvuk platna na latinskim jedrima dok su se ova nadimala od vjetra.

Blagi vjetar je puhao u jarbole gdje je bio Mahnmut, i on je uživao u njegovom šumu. Također je uživao u manje blagom ljuljanju broda dok je krivudao, što mu nije predstavljao problem, jer se držao uz jarbol jednom rukom, dok mu je druga bila na zategnutom užetu. Bili su sada duboko u najširem dijelu područja zvanog Melas Chasma, s golemim susjednim morem Candor Chasma koje se širilo prema sjeveru. Morsko dno je bilo više od osam kilometara ispod njih, ali je bilo hridi na golemim otocima - nekoliko stotina kilometara dugih i trideset ili četrdeset kilometara širokih - vidljivih na južnom obzoru.

“Možda te je onaj bog vidio i upravo javlja putem radija na Olympus tražeći pojačanje”, sugerirao je Orphu. Mahnmut je poslao radio-smetnje kao ekvivalent uzdaha. “Uvijek optimist”, reče.

“Realist”, ispravi ga Orphu. Ali ton sljedećeg emitiranja je bio ozbiljan. “Znaš, Mahnmute, da ćeš morati uskoro razgovarati s malim zelenim ljudima. Imamo previše pitanja koja zahtijevaju odgovor.”

“Znam”, reče Mahnmut. Od te zamisli je obolio kako nikad ne bi mogao od ljuljanja feluke.

“Možda bismo trebali ranije napuhati i koristiti balon”, Orphu je opet sugerirao. Mahnmut je utrošio nekoliko dana gradeći širu, prostraniju gondolu od prve i postolje posuđeno od jedne manje bitne pregrade s feluke. Činilo se da MZ nisu obratili pažnju na njegovo posuđivanje njihove pregrade.

“I dalje mislim da ga još ne bismo trebali podići”, reče Mahnmut. “Mi čak ne znamo ni kakvi vjetrovi prevladavaju u ovo doba godine, a nećemo moći u većoj mjeri upravljati balonom kada nas preuzmu marsovski snažni visinski vjetrovi. Bolje da dođemo što bliže Olympusu prije no što riskiramo s balonom.”

“Slažem se”, reče Orphu nakon šutnje, “ali je vrijeme da opet razgovaramo s MZ. Ja imam teoriju da to što oni upotrebljavaju nije telepatija - bilo da komuniciraju s tobom ili izmjenjuju informacije između sebe.”

“Ne?”, upita Mahnmut, gledajući desetak malih zelenih ljudi kako su se pojavili iz prostora za veslanje i počeli učinkovito raditi na prednjem jarbolu. “Ne mogu zamisliti što bi drugo moglo biti. Zasigurno nemaju ni usta ni uši, i ne prenose podatke preko bilo kakvog radija, uskog snopa, masera ili svjetlosnim frekvencijama.”

“Mislim da su informacije u njihovim tijelima”, reče Orphu. “Nanopaketi kodirane informacije. Zato oni insistiraju da rukom stisneš njihov unutarnji organ - to je vrsta telegrafske centrale - a tvoja ruka, zapravo tvoji manipulatori za opću upotrebu, su organski. Živi molekularni strojevi mogu ući u tvoj krvotok putem osmoze i doći do tvog organskog mozga, gdje ti isti nanobiti pomažu u prevođenju.”

“Kako onda komuniciraju između sebe?”, upita Mahnmut sumnjičavo. Sviđala mu se teorija o telepatiji.

“Na isti način”, odgovori Orphu. “Dodirom. Njihova koža je djelomično propusna, vjerojatno podaci ulaze i izlaze sa svakim klasičnim kontaktom.”

“Ne znam”, reče Mahnmut. “Sjećaš li se kako se činilo da ova ekipa zna sve oko nas kada je feluka stigla? Kamo idemo? Imao sam osjećaj da je naša nazočnost bila emitirana putem telepatske psihičke mreže malih zelenih ljudi.”

“Da, tako se i meni također činilo”, reče Orphu”, ali osim činjenice da nijedna ljudska niti moravečka znanost nikada nije uspostavila čak ni teoretsku okosnicu za telepatiju, načelo Occamove oštrice nas upućuje na to da je felučka ekipa saznala o nama putem jednostavnog fizičkog dodira s MZ koji su pomagali pri našem slavnom iskrcavanju.”

“Nanopaketi podataka u krvotoku, ha?”, reče Mahnmut, dopuštajući da se čuje skeptičnost u njegovom tonu. “Ali još jedan od ovih individua mora umrijeti ako mu budem postavio više pitanja.”

“Na žalost”, reče Orphu, ne iznoseći svoje ranije mišljenje da taj individualni MZ vjerojatno nije bio nimalo autonomnija osobnost nego što je imaju stanice ljudske kože.

Nekoliko čovječuljaka se popelo na prednji jarbol blizu Mahnmuta, stegnuvši užad i spustivši latinsko jedro lakoćom akrobata. Kimnuli bi prijateljski svojim zelenim glavama dok su se penjali ili silazili.

“Mislim da ću ih kasnije pitati”, reče Mahnmut. “Golemi smeđe-crveni oblak je sada na južnom obzoru, i njima će trebati sve ruke da brod odoli nadolazećoj oluji.”

27. Polja Ilija

Trojanci masakriraju Grke. Moji studenti u mojem prijašnjem životu su govorili da su oni “desetkovali” Grke, koristeći taj termin za potpuno uništenje tako omiljeno krajem dvadesetog i početkom dvadeset i prvog stoljeća lijenim novinarima i nepismenim TV komentatorima, ali “desetkovati” je bio precizan pojam - Rimljani su ubijali svakog desetog čovjeka u selu kao odgovor na ustanke - i to bi samo rezultiralo desetpostotnim žrtvama, pa je stoga pošteno reći da su oni činilo nešto mnogo gore nego desetkovanje Grka.

Trojanci masakriraju Grke.

Nakon Zeusovog ultimatuma drugim bogovima, on se teleportirao na Zemlju u svojoj zlatnoj dvokolici i spustio na obronke planine Ide, najviše planine kad se gleda iz Ilija, i sjeo na svoje ogromno prijestolje na vrhu planine, buljeći dolje na zidine grada i stotine ahejskih usidrenih ratnih brodova na obali. Drugi bogovi su previše zaplašeni da uđu u igru nakon demonstracije Zeusove sirove moći, te Otac bogova izvadi svoju zlatnu vagu i stade presuđivati smrt za ljude ispod - jedan uteg je bio u obliku trojanskog konjanika, a drugi u obliku oklopljenog argejskog kopljanika u bronci.

Zeus podigne visoko svetu vagu, držeći je u zraku i dosudivši Ahejcima dan propasti, a Troji podigavši njihovu pliticu uvis. Zeus se nasmiješi na to, i dovoljno sam blizu da vidim palac staroga gada na vagi. Trojanci izlaze iz njihovih gradskih vrata kao stršljeni iz uznemirene košnice. Nebo je nisko, sivo, ključa tamnom energijom, i Zeusovi gromovi udaraju često po bojištu - i uvijek između Argejaca i dugokosih Ahejaca. Jasno se vide znaci nezadovoljstva kralja bogova, Grci i dalje idu naprijed u borbu - što drugo mogu učiniti? - i polja Ilija odjekuju treskom štitova, struganjem koplja, tutnjavom dvokolica i kricima umirućih ljudi i konja.

Loše ide Ahejcima od početka. Udari munja između njih prže ljude kao piliće s brončanim oklopima na roštilju. Hektor ide naprijed kao prirodna nepogoda, a tihog muškarca kome sam se divio na zidovima Ilija s njegovom ženom i djetetom zamijenio je bijesni krvolok koji siječe ljude kao travu i urla svojim sljedbenicima da još više prolijevaju krv, da čine još veći pokolj. Njegovi sljedbenici se pokoravaju, cjelokupna trojanska vojska i saveznici povikuju kao iz jednog grla i sijeku masu pred sobom, obaraju pred sobom Ahejce koji uzmiču kao brončano-kožnati tsunami.

Paris - koga sam zapamtio kao gizdavca kada se sreo s Hektorom samo dan prije i tada ga učinio rogonjom - jaše blizu Hektora i također se doima kao da je neki demonom opsjednuti stroj za ubijanje. Paris je stručnjak za gađanje lukom, i danas njegove duge strijele nijednom nisu promašile. Ahejci i Argejci padaju s Parisovom dugom strijelom u svojim grlima, srcima, genitalijama i očima. Svaki hitac je smrtonosni pogodak.

Hektor slama svaki grčki otpor, siječe vratove kao stabljike tratinčica, ne štedi nikoga, ne sluša nijedne molbe za milost, gluh je u svojoj smrtonosnoj pomami. Kada se Ahejci odluče udružiti protiv trojanskog napada, hrabro se opirući ovdje ili ondje, željezni klin plave energije iz tamnog oblaka eksplodira između njih kao kozmička granata i zvuk groma koji slijedi miješa se s kricima umirućih.

Idomenej i veliki kralj Agamemnon su pobjegli. Zatim veliki i mali Ajax, predvodnici mnogih bitki, izgubili su hrabrost i pobjegli s bojnog polja. Odisej,”izdržljivi”, ne može podnijeti ovo ubijanje i odluči da najveći dio svoje hrabrosti mora sačuvati za sigurnosti svojih brodova uz obalu. On trči prokleto brzo za jednog kratkonog čovjeka. Jedini čovjek koji se ne okreće i ne bježi je stari Nestor, i to samo zato što je Helenin suprug ustrijelio glavu vodećeg Nestorovog konja, uspaničivši druge konje. Nestor odreže uzde svojim mačem, očito s nakanom da uzmakne s bojnog polja što brže može, ali Hektorova dvokolica ide naprijed, ljudi oko Nestora padaju mrtvi s Parisovim strijelama koje strče iz njihovih prsiju i vratova; a konji uginu čak brže nego preminuli grčki junaci, ostavivši starog Nestora da stoji u svojoj dvokolici bez konja s Hektorom koji se brzo približava.

Kada je Odisej protrčao pokraj njega, čak niti ne pogledavši starca, Nestor je povikao: “Kamo se toliko žuriš, sine Laertov, o koje li taktike...” ali njegov sarkazam je nestao. Odisej nestane u oblaku prašine panično uzmaknuvši i ne usporivši zbog svog starog prijatelja.

Diomed, uvijek više u strahu da ga ne zovu kukavicom nego zbog bola ili smrti, vozi svoju dvokolicu natrag na mjesto okršaja, očito u nakani da spasi Nestora, vozeći iza Hektora. On zgrabi Nestora kao staru torbu rublja i stari vozač dvokolica zgrabi uzde objema rukama, vozeći Diomedovu dvokolicu ne dalje od Hektora koji ih spazi, već ususret njemu. Diomed priđe dovoljno blizu da baci svoje koplje na Hektora, ali teško oružje ubija Hektorovog vozača, Eniopa, sin Tebejevog, i u jednom trenutku, dok tijelo vozača poleti unatrag na iznenađene trojanske pješake, a Hektorovi konji izmaknu kontroli, sve se promijeni.

Čitao sam o ovakvim trenutcima u mnogim bitkama, kad se prilike uravnoteže. Dok se Hektor bori da vrati nadzor nad svojim konjima, a Trojanci s njim zastanu u zbrci, Grci vide mogući zaokret ratne sreće i izvrše proboj, pojure nakon starog Nestora i Diomeda. Za čas Ahejci imaju opet inicijativu, prkosno viču i stadu sjeći ljude koji su vodili trojanski napad.

Zatim Zeus opet intervenira. Gromovi udariše. Munja razdvoji zemlju, sprži konje i diže se smrad sumpora i spaljenih kopita. Ahejska dvokolica blizu Diomeda i Nestora eksplodira, razleti se konjsko meso i poletješe tijela. Bronca se otopi, a kožnati štitovi izgorješe u plamenu. Očito je čak i tvrdoglavom Diomedu da Zeus nije zadovoljan njime ovoga dana.

Nestor pokušava okrenuti svoje konje koji se propinju, ali ne uspijeva. Njihova dvokolica - sama jer su drugi Ahejci podvili rep i pobjegli - kotrlja se prema deset tisuća srditih Trojanaca.

“Brzo, Diomede, uhvati uzde i pomozi mi da pokrenem ove pastuhe!”, poviče Nestor. “Boriti se i dalje danas, znači danas i umrijeti!”

Diomed zgrabi uzde od starca, ali ne okreće dvokolicu.”Stari vojniče, ako pobjegnem danas, Hektor će se hvalisati pred svojom vojskom - 'Diomed je pobjegao na svoje brodove, a ja sam mu bio za petama!”'

Nestor zgrabi Diomeda za mišićavo grlo. “Je li tebi šest godina? Okreni tu prokletu dvokolicu, šupcino, ili će Hektor nositi i naša crijeva kao podvezice prije no što je vrijeme za čaj u Troji!”

Ili neke riječi u tom smislu. Ja sam stotinu metara od bojnog polja kada se to dogodilo, i prijamnik na mojoj palici ne radi kako treba. Također, od kako sam preobražen u oblik jednog trojanskog pješaka, trčim s ostalima, gledajući sve to okrećući se dok Parisove strijele padaju oko nas i između nas.

Diomed je kratko u dilemi i onda nategne uzde, okrene konje, upravljajući bojnim kolima natrag prema crnim brodovima i sigurnosti.

“Ha!”, poviče Hektor nadjačavši graju. On ima novog vozača - Arheptolema, Ifitovog pristalog sina - i krene opet s obnovljenom energijom čovjeka koji zaista uživa u svom poslu. “Ha!, Diomede - bježi! Ti, kukavice! Ti, djevojko! Ti, drečava mala lutko! Ti, drhtavi vrapče!”

Diomed se okrenu opet u dvokolici, bijesan i zbunjen, ali Nestor je sada imao uzde i konji su shvatili gdje je sigurno. Dvokolica krene preko kamenja, načini put i pobježe s grčkim pješacima u galopu prema obali i sigurnosti. Jedini način na koji se Diomed mogao sada ogledati s Hektorom je iskočiti iz dvokolice i boriti se s tisućama trojanskih pješaka. On odluči da to ne čini.

“Ako kreneš u mijenjanje naše sudbine, moraš naći uporišnu točku”, rekla je Helena tog jutra.

Pitala me zatim o mojem poznavanju Ilijade - iako je mislila da je to moj proročki dar - i navalila da nađem ključnu točku događaja, jedinu točku u desetogodišnjem ratu oko koje se sve vrtjelo. Stožer sudbine, što je i bio.

Ja sam pauzirao to jutro, odvrativši nju i sebe s konačnom borbom vođenja ljubavi, ali sam bio razmišljao o tom pitanju u ludim prijašnjim satima.

Ako kreneš u mijenjanje naše sudbine, moraš naći uporišnu točku.

Ja sam se bio kladio kao homerovski skolik da se uporišna točka ove osobito tragične priče ubrzo približavala - poslanstvo Ahileju.

Dosad, događaji su - više ili manje - slijedili ep, čak s Afroditom i Aresom koji su udaljeni iz igre zbog rana. Zeus je donio svoj ukaz i intervenirao na strani Trojanaca. Ja nemam namjeru teleportirati se na Olimp osim ako ne moram, ali mogu pogoditi da je Homerova priča tamo dovršena - kraljica Hera se zabrinula da Argejci ne budu potučeni i pokušava uvjeriti Posejdona da intervenira u njegove ime, ali “bog koji trese zemlju” je bio šokiran tim prijedlogom - on se ne želi sukobiti sa Zeusom. Zatim, kada su Grci uistinu danas doživjeli poraz, Atena će se skinuti gola, zatim će odjenuti u svoj najbolji bojni oklop i blistavi prsni štitnik - dobro, priznajem da bi se moglo teleportirati na Olimp zbog toga - ali ju je zaustavila Zeusova glasnica, Irida. Zeusova poruka će biti kratka:

“Ako mi se ti i Hera suprotstavite pri sukobu vojski, moja sivooka djevojko, ja ću sakatiti vaše igrače ispod njihovog pojasa, baciti i vas dvije božice iz vaših dvokolica, skrhati vaše vozilo i pogoditi vas tako strahovito svojom munjom da ćete biti u ljekovitim bačvama deset sporih godina prije no što vas zeleni crvi mogu opet pokrpati.”

Atena će ostati na Olimpu. Grci, nakon nekolikih sati uspješnog protuudara, će pretrpjeti teže gubitke i povući se iza svojih rovova - iskopanih deset godina ranije, ubrzo nakon pristajanja na obalu, tisuću zašiljenih kolja, svi su obrambeni objekti nedavno poboljšani i izgrađeni novi po zapovijedi Agamemnona - ali su čak iza svog zaklona, uspaničeni Ahejci izgubili nadu i bili za to da otplove kući.

Agamemnon će ih pokušati okupiti priređujuću veliku gozbu za svoje zapovjednike - dok se Hektor i njegove tisuće ljudi organiziraju za konačan juriš za koji znaju da će završiti paljevinom ahejskih crnih brodova i okončanjem ovog rata - i na grčkoj kraljevskoj gozbi, Nestor će tvrditi da njihova jedina nada leži u Agamemnonovoj pomirbi s Ahilejom.

Agamemnon će pristati da plati Ahileju kraljevski otkup - više nego što iznosi kraljevski otkup - sedam tronožaca, deset zlatnih poluga, dvadeset izglačanih kazana, dvanaest pastuha, sedam lijepih žena, i ne mogu se sjetiti što još - prepelica od kruškovog drveta, možda. Najvažnije, mito koji će uključiti Brisejevu kćer Briseidu -robinju koja je bila u središtu cijele svađe. Umotavši taj dar u crvenu vrpcu, Agamemnon će također prisegnuti da nikad nije spavao s Briseidom. Kao konačan poticaj, on također dodaje sedam tvrđava, grčka kraljevstva - Kardamiju, Enopu, Hiru, Anteju, Feru, Ipeju i Ped. Naravno, Agamemnon ne posjeduje niti vlada tim tvrđavama - on daje okolna zemljišta - ali pretpostavljam da se to ubraja.

Ono što Agamemnon neće ponuditi Ahileju je njegova isprika. Sin Atrejov je previše ponosan da se nakloni. “Neka se on nakloni meni!” on će vikati na Nestora, Odiseja, Diomeda i druge zapovjednike za nekoliko sati. “Ja sam veći kralj, ja sam stariji, i, tvrdim, veći čovjek.”

Odisej i ostali će naći načina da se suprotstave Agamemnonovoj aroganciji. Oni znaju da ako pošalju poruku o Briseidinom povratku i sve te druge čudesne darove - i samo ispuste ono “Ja sam veći čovjek” - ima izgleda da bi se Ahilej mogao vratiti u borbu. Barem ovo poslanstvo Ahileju nudi tračak nade.

Ali ovdje počinje složeni dio - ovdje će uporišna točka za moju polugu još moći biti nađena.

Kao skolik, znam u duši da je poslanstvo Ahileju srž i stožer Ilijade. Ahilejeva odluka da posluša usrdne molbe poslanika odredit će tijek svih budućih događaja - smrt Hektora, potom smrt Ahileja, pad Ilija.

Ali ovdje slijedi trik. Homer vrlo brižljivo vodi računa o stilu - možda brižljivije nego bilo koji drugi pisac u povijesti. On nam kaže da će Nestor imenovati pet ljudi za poslanstvo Ahileju - Feniks, Veliki Ajax, Odisej, Odije, i Euribat. Posljednja dvojica su samo glasnici, dekoracija zbog samog protokola, i neće ići do Ahilejevog šatora s pravim poslanicima niti sudjelovati u raspravi.

Problem je ovdje da je Feniks čudan izbor - on se ranije u priči ne pojavljuje, on je više Mirmidonov učitelj i Ahilejev sluga nego zapovjednik i malo ima smisla da ide nagovarati svoga gospodara. Nadmašiti to, kada poslanici hodaju uz rub oceana - “Mnogo zemljomičnog boga zemljotresnog moljahu oni” - na njihovom putu do Ahilejevog šatora, glagolski oblik koji Homer upotrebljava je dual - grčki glagol između jednine i množine koji se odnosi na dvojicu - u ovom slučaju, Ajaxa i Odiseja. Homer upotrebljava sedam drugih riječi koje se u tadašnjem grčkom - ovoga dana - odnose na dvojicu, ne na trojicu.

Gdje je bio Feniks tijekom ovog hoda od Agamemnonovog logora do mjesta gdje se Ahilej ulogorio? Da li netko već u Ahilejevom šatoru očekuje poslanstvo? To je malo vjerojatno.

Mnogo skolika, prije i tijekom mog proteklog života, je tvrdilo da je Feniks bio nespretan dodatak priči, lik dodan stoljećima kasnije, koji ne ulazi u dualni glagolski oblik, ali ova teorija ignorira činjenicu da će Feniks dati najdulji i najsloženiji doprinos među trojicom poslanika. Njegov govor je tako divno pun digresija i složen da se u njemu osjeća Homerov stil.

Je li sam slijepi pjesnik stvorio zabunu oko toga da li su bila dva ili tri poslanika Ahileju i kakva je bila doista uloga Feniksa u razgovoru koji bi odlučio o sudbini svih sudionika u ratu?

Imam nekoliko sati za razmišljanje o tome.

Ako kreneš u mijenjanje naše sudbine, moraš naći uporišnu točku.

Ali to su sati u mojoj budućnosti. Još je ovdje sredina popodneva i Trojanci imaju odmor na ilijskoj strani ahejskog opkopa, dok se Grci okupljaju kao mravi iza njihovog zaklona od kamenja i zašiljena kolja. Još preobražen u oznojenog ahejskog kopljanika, pokušavam biti blizu Agamemnona, dok kralj prvo grdi svog čovjeka i onda moli za pomoć Zeusa u njihovom najcrnjem času.

“Sramite se svi!”, viče sin Atrejev svojoj iznemogloj vojsci. Samo stoti dio ljudi ga može čuti, naravno, prastara akustika je bila ono što jest, ali Agamemnon ima moćan glas i oni otraga prenose poruku ostalima.

“Sramota! Bruka! Vi ste obučeni kao veliki ratnici, ali to je čista laž! Vi ste obećali svečano zapaliti ovaj grad i vi ste se nažderali mesa na moj trošak! - i napili iz tih prepunih pehara vina - na moj trošak! - i sada se pogledajte! Vi ste pretučena rulja! Vi ste se hvalisali da biste svaki od vas mogli potući sto Trojanaca - dvjesto! - a sada se ne možete mjeriti niti s jednim smrtnikom - Hektorom.

“Svakog trenutka Hektor će biti ovdje sa svojim hordama, izvaditi utrobu našim brodovima ognjenom vatrom, a ova hvalisava vojska... junaci.” - Agamemnon pljune uz tu riječ - “će pobjeći kući ženi i djeci... na moj trošak!”

Agamemnon se prestade obraćati vojsci i digne ruke prema nebu u pravcu istoka, prema planini Idi, odakle su oluje, gromovi i munje dolazile. “Oče Zeuse, kako možeš tako suzbiti moju slavu? Jesam li te vrijeđao? Nikada - kunem se, nijedanput! - jesam li ikad prošao pokraj tvog svetišta, čak niti na našem oceanskom putovanju ovamo, a da nisam zastao i zapalio volovsku mast i but za tvoju slavu. Naša molitva je bila jednostavna - srušiti ilijske zidove do kraja, ubiti njegove junake, silovati njegove žene, porobiti njegov narod. Je li to bio tako velik zahtjev?

“Oče, ispuni mi ovu molitvu: neka moji ljudi pobjegnu živi - barem to. Ne dopusti da nas Hektor i Trojanci biju kao zavezane mazge!”

Slušao sam Agamemnonove rječitije govore - do vraga, svi njegovi govori koje sam čuo bili su rječitiji od ovog, i razumijem Homerovu potrebu da piše nanovo o svemu tom - ali u tom času dogodilo se čudo. Ili su barem Ahejci to prihvatili kao čudo.

Iz ničega se pojavio orao, doletio s juga, golemi orao, noseći lane u svojim kandžama.

Gomila koja je bila grnula prema svojim brodovima i sigurnosti i koja je predahnula samo kratko zbog Agamemnonovog govora, na mjestu se sledila vidjevši orla.

Orao poleti u visinu, zaokruži, spusti se brzo i ispusti još uvijek mirno lane s tridesetak metara visine ravno na podnožje kamenog oltara koji su Ahejci bili podigli Zeusu pri njihovom pristajanju uz obalu mnogo godina prije.

To se dogodilo. Nakon petnaest sekundi omamljujuće šutnje, ljudi zaurlaše - ljudi kritizirani zbog kukavičluka deset minuta ranije, sada su borbeno mnoštvo, srca i ruke su se osnažili nakon ovog jasnog Zeusovog znaka opraštanja i odobravanja - i bez daljnje vike, pedeset tisuća Ahejaca i Argejaca i svih ostalih poletješe natrag u formaciju iza svojih zapovjednika, konje su ponovo upregli u dvokolicu, potjeraše ih preko mostova koji su još premošćivali obrambene rovove i bitka se nastavljala.

Bio je to dan strijelca.

Iako Diomed vodi protuudar, a slijede ga tik iza njega Atrejci, Agamemnon i Menelaj, a za njima Veliki Ajax i Mali Ajax, te iako ovi junaci uzimaju svoj danak među Trojancima, u sudarima kopljima i kratkim mačevima, borba je sada koncentrirana oko ahejskog strijelca Teukara, Telamonovog kopileta i polubrata Velikog Ajaxa.

Teukar je uvijek bio smatran glavnim strijelcem, i vidio sam kako je ustrijelio desetke Trojanaca ovih godina, ali ovo je njegov slavni dan. On i Ajax djeluju tako što Teukar čuči zakrit štitom svoga polubrata - Veliki Ajax koristi divovski pravokutni štit za koje vojni povjesničari govore da nisu čak ni bili u upotrebi tijekom trojanskog rata - i kada Ajax podigne štit, Teukar odapne strijelu odozdo u trojanske redove nekih šezdeset metara dalje. Danas izgleda da ne može promašiti cilj.

Prvo on ubije Orsiloha, zarivši oštru strijela u srce tog niskog muškarca. Zatim ubije Ofelesta, pogodivši zapovjednika u desno oko, kada je Trojanac provirio nad svojim štitom od sirove goveđe kože. Zatim Detor i Kromius padoše smrtno ranjeni od dva brza, savršena hitca. Svaki put kad Teukar odapne, Trojanci izbace svoje strijele i koplja u nastojanju da ubiju strijelca, ali Veliki Ajax čuči iznad obojice i svojim masivnim štitom odvraća svaki projektil.

Trojanske salve zastanu, Ajax podigne svoj štit, i Teukar pogađa Likofonta, princa iz njegovog dalekog grada, ali ga samo rani. Kad Likofontovi zapovjednici dojure u pomoć, Teukar pogađa drugom strijelom palog princa u jetru.

Sin Polimeonov, Amopaon, padne zatim, pogođen Teukarovom strijelom u grlo. Krv prsne pet stopa visoko i snažni Amopaon se pokuša dići, ali strijela ga prikova za tlo, i on iskrvari za manje od minute, njegovo tijelo se trgne i stade slabo grčiti. Ahejci kliknuše. Znam... znao sam... Amopaona. Trojanac koji je običavao jesti u malom otvorenom restoranu gdje smo se Nightenhelser i ja voljeli sresti i gdje smo razgovarali mnogo puta o trivijalnim stvarima. On mi je kazao jednom da je njegov otac, Polimeon, poznavao Odiseja u prijateljskijim vremenima, i jednom, kada je putovao na Itaku da se pridruži svom prijatelju Grku u lovu, Polimeon je, dok je gađao divljeg vepra, duboko ubo Odiseja u nogu i umalo ga nije ubio svojim kopljem. Amopaon mi je rekao da Odisej nosi ožiljak od toga i dan danas.

Ajax čuči, držeći svoj masivan metalni štit preko sebe i svog polubrata kao krov, a trojanske strijele lete oko njega. Ajax se digne, podigne štit, i Teukar ubije Melanipa - udaljenog sedamdeset metara - strijelom koja mu uđe u preponu i izađe iz anusa kao trojanski vodopad. Njegovi suborci odstupe dalje i načiniše grimasu dok se Melanip savija na tlu i umire. Ahejci kliču opet.

Agamemnon se nagne iz svoje dvokolice i povikuje potičući Teukara, obećavši strijelcu drugi izbor tronožaca ili rasnih konja - ako mu Zeus i Atena dopuste zapljenu trojanskog blaga, reče - i onda također obeća Teukaru lijepu trojansku ženu u krevetu, možda Hektorovu ženu, Andromahu.

Teukar se ljuti na Agamemnonovu ponudu. “Sine Atrejev, misliš li da ću pokušati učiniti nešto više nego što već jesam, potaknut tvojim obećanjem plijena? Gađam onako brzo i točno kako mogu. Osam strijela - osam pogodaka.”

“Pogodi Hektara!” viče Agamemnon.

“Ja jesam ciljao Hektara” vikne Teukar, crvenog lica. “Sve vrijeme Hektor je bio moja meta. Samo ne mogu pogoditi kurvinog sina!”

Agamemnon zašuti.

Kao da se odaziva na taj izazov, Hektor odjednom požuruje bojnim kolima ispred trojanskih redova, pokušavajući skupiti svoje ljude koji su obeshrabreni zbog strijelčevog pokolja.

Ajax ne teži podići svoj štit ovaj put, zato što Teukar stoji, izvlači strijelu, pažljivo cilja Hektara, i odapinje. Duga strijela promaši Hektorovo srce za širinu ruke, pogodi Gorgitiona dok sin Prijamov korača iza Hektorove dvokolice. Veliki muškarac stane, iznenađen, pogleda u zabodenu strijelu i njena pera kao da je to neke šale, ali tada Gorgitionova glava izgleda da postaje preteška za njegov masivni vrat i pada mu na rame dok ga težina njegove kacige vuče dolje. Gorgition padne mrtav na krvlju umrljan pijesak.

“Prokletstvo!”, vikne Teukar i odapinje opet. Hektor je sad najbliži od svih Trojanaca; okrenut potpuno trupom prema Teukaru.

Ta strijela pogađa Arheptolema, Hektorovog vozača, točno u grudi. Konji - istrenirani za rat kakvi jesu - propnu se i poskoče naprijed dok Arheptolemova krv prsne na njihove bokove, i mladić se nagne unatrag i padne u prašinu.

“Kebrione!” viče Hektor, grabeći uzde i zovući svog brata - drugog sina plodnog Prijama - da bude njegov vozač. Kebrion uskače u dvokolicu dok Hektor iskače. Bijesan i žalostan zbog smrti svog vjernog Arheptolema, Hektor se zaleti u ničiji prostor - otvorena meta za Teukara - i zgrabi najveći, najoštriji kamen koji može podići u jednoj ruci.

Hektor se čini da je zaboravio sve finese rata kojima se podičio tako mnogo puta i vratio se taktici spiljskog čovjeka, podižući kamen ljevicom, jako mi sliči na nekog - mislim - na Sandyja Koufaxa spremnog na bacanje lopte. Nisam primijetio do danas da se Hektor jednako dobro služi i desnom i lijevom rukom.

Teukar vidi svoju priliku, zgrabi drugu strijelu iz tobolca, i zategne luk, ciljajući u Hektorovo srce, siguran da će ga pogoditi, možda dva puta, prije nego Hektor baci kamen.

Promašuje. Hektor baca snažno, brzo, ravno i točno.

Kamen pogađa Teukara u ključnu kost, pokraj samog grla, prije no što strijelac izbacuje strijelu. Kosti pucaju. Tetive se pokidaše. Teukarova ruka omlitavi, tetiva luka pukne i strijela padne na tlo među strijelčeve noge u sandalama.

Hektor se žuri naprijed, razbacuje Ahejce kao pljevu, a trojanski strijelci izbacuju strijelu za strijelom prema palom Teukaru, ali Veliki Ajax ne napušta svoga brata; on ga pokriva štitom dok drugi Ahejci odbijaju napad trojanskog pješaštva. Na Ajaxov poziv - krik, doista - Mekistije i Alastor pojure naprijed i ponesu ahejskog strijelca koji jauče, u polusvjesnom stanju, natrag preko mosta nad rovom u relativnu sigurnost u sjeni praznih brodova.

Ali Teukarovih petnaest minuta slave je prošlo.

Stvari se pogoršavaju za Grke vrlo brzo nakon toga. Hektor vidi u tome što je ostao živ drugi znak Zeusove ljubavi, odobravanje i nadmoć njegovih ljudi iz juriša u juriš protiv obeshrabrenih Ahejaca koji se povlače.

Agamemnon, Menelaj i drugi kraljevi koji su vodili svoje radosne ljude u borbu prije samo nekoliko sati, sada su pokunjeni. Ahejci su sada toliko razbijeni od prvog do posljednjeg čovjeka uz zaštitni rov, kolje i provizorni zid, i jedino što će zaustaviti Trojance od spaljivanja brodova sada je zalazak Sunca i brzi dolazak mraka.

Dok su Ahejci bili u kaosu, neki od njihovih ljudi već su pripravili brodove za odlazak, ostali sjedili šokirani i buljili u prazno, Hektor učini njegov Henrik V potez, tumarajući neumorno gore-dolje po trojanskim redovima, goneći svoje ljude na više pokolja kada pukne zora, šaljuci ljude natrag u grad da dotjeraju stoku za klanje, žrtvovanje i gošćenje, naručivši sljedovanje medovine, zovući kola svježe pečenog kruha da proždrljivi Trojanci napadnu, dok je sam Agamemnon zapovjedio da se zapale stotine vatri tik iza ahejske obrane, tako strašljivi Grci neće moći spavati ove noći. Nataknuo sam hadsku hacigu i hodao nevidljiv među Trojancima.

“Sutra”, vikao je Hektor raspoloženim ljudima”, izvadit ću utrobu Diomedu kao mrtvoj ribu ispred njegovih ljudi ako ne odluči pobjeći ove noći. Slomit ću njegovu kralješnicu vrhom svog koplja i mi ćemo zabiti glavu tog razmetljivca nad Skejskim Vratima!”

Trojanci viču. Iz vatri iskre lete prema sjajnim zvijezdama. Nevidljiv bogovima i ljudima, prelazim ponovo most preko rova, idem kroz zašiljena kolja i hodam opet između pokunjenih Grka.

Za mene, vrijeme je za istinu ili posljedice. Agamemnon je već pozvao na sastanak svoje zapovjednike i oni raspravljaju o tome što činiti - pobjeći ili poslati poslanstvo Ahileju?

Više nema povratka. Uzimam oblik Feniksa, Ahilejevog vjernog mirmidonskog učitelja i prijatelja, i hodam preko hladnog pijeska da se pridružim vijeću.

Ako kreneš u mijenjanje naše sudbine, moraš naći uporišnu točku.

28. Mediteranski bazen

Savi je letjela iznad Atlantskog Jaza duž oceana, s vremena na vrijeme leteći ispod razine površine, a soni je skakutao i spuštao se svakih nekoliko milja kako bi izbjegao stošce struje koji su, spajajući se, ispresijecali Jaz poput prozirnih cijevi u dugom zelenom hodniku.

Nagnut u ležećem položaju lijevo od Savi - vidjevši Harmana kako leži na svom mjestu desno od nje - Daeman je uočio smrknuto lice postarijeg čovjeka i prazna mjesta za putnike iza njih. Daeman je razmišljao o protekla dvadeset i četiri sata.

Činilo se da su se Harman i Ada bili posvadili kad su za sobom ostavljali područje velikog drveća. Ispočetka se Daeman tome radovao. Naravno, nije znao oko čega su se posvadili, no bilo je očito da su oboje sa svoje šetnje šumom stigli razdraženi - Ada je izgledala hladno i distancirano, no vidjelo se da u njoj kuha, a Harman je djelovao vidljivo zbunjeno. No nakon više sati leta do Ardisa i onog što se tamo dogodilo - i nakon što je Daeman odlučio nastaviti ovaj apsurdni put - napetost između Harmana i Ade se činila kao još nešto oko čega bi se trebalo brinuti.

Bilo je kasno poslijepodne kad su stigli u Ardis. Posjed i travnate površine izgledale su drukčije iz zraka, barem se Daemanu tako činilo, iako je raspored brda, šuma, livada i rijeka bio baš onakav kakvog se sjećao.

Svaki put kad bi se sjetio njihovog piknika dolje uz rijeku -prije smiješne izložbe Hannahinih lijevanih radova - pomislio bi na napad dinosaura i srce bi mu počelo snažnije tući.

“Ovo područje se zvalo Ohio u zadnjem dijelu Minulog Doba,” reče Savi dok su napravili krug i tad počeli letjeti niže. “Barem tako mislim.”

“Mislio sam da je ovo bila Sjeverna Amerika”, reče Harman.

“To je također bilo ime ovog mjesta”, reče starica. “Imali su više imena za različita mjesta.”

Aterirali su otprilike pola kilometra od Ardis Halla, na pašnjaku sjeverno od ruba drveća koje je zaklanjalo posjed. Daeman je još uvijek osjećao potrebu za obavljanje nužde, no nije mu padalo na pamet da pješaci cijelim putem do imanja ako postoji i najmanja šansa da u blizini ima dinosaura.

“Nema opasnosti”, reče Ada otresito kad je vidjela da oklijeva i da je on jedini ostao u soniju.”Vojniksi dežuraju na području koje obuhvaća tri do četiri kilometara oko Halla.”

“Koliko daleko od kuće je bio piknik s vrućim metalom?”, upita Daeman.

“Pet kilometara”, reče Hannah. Mlada žena je stajala blizu Odiseja sa stražnje strane sonija.

Ada se okrenula k Savi: “Sigurno ne želite svratiti u kuću?”

“Ne mogu”, reče starica. Ispružila je ruku i Ada ju je ubrzo prihvatila. Daeman nikad prije nije vidio da se toj ženi tresu ruke. “Pričekat ću ovdje Harmana i Daemana”, reče Savi.

Ada pogleda Harmana: “Skoknut ćeš nakratko u Ardis, zar ne?”

“Samo da se oprostim.” Par očiju je izdržao njen intenzivni pogled.

“Možemo li krenuti?”, upita Daeman čuvši u svom glasu cviljenje. Nije ga bilo briga. Morao je ići na jedno mjesto.

Svi osim Savi krenuli su prema obližnjoj kući, kroz polja trave koja je dosezala do pojasa, pokraj ponekog grla stoke - Daeman je svaku kravu zaobilazio u širokom luku, budući da se nije osjećao ugodno u blizini velikih životinja - kad se odjednom iz šume nasuprot njih pojavio jedan vojniks.

“Bilo je i vrijeme” reče Daeman. “Glupo je ovako hodati.” Mahnuo je prema stvoru od željeza i kože. “Ti! Idi do kuće i vrati se s dvije velike kariole koje će nas tamo odvesti!”

Začudo, vojniks je ignorirao Daemana i nastavio hodati prema petero ljudskih bića - ili točnije, prema Odiseju.

Bradati starac je odgurnuo Hannah od sebe dok mu se vojniks bez očiju sporo približavao.

“Samo je znatiželjan”, reče Ada, iako joj u glasu nije bilo previše sigurnosti. “Vjerojatno nikad prije...”

Vojniks je od Odiseja bio udaljen dva metra kad je čovjek isukao mač, palcem aktivirao oštricu koja je počela brujati i zamahnuo držeći mač s obje ruke, sijekući uzduž i poprijeko na prvi pogled neprobojni prsni oklop i lijevu ruku. Na trenutak je vojniks samo stajao, očito šokiran Odisejevim ponašanjem baš kao i četvero ljudi, no tada je gornja polovica stvorenja počela kliziti, nakrivila se i pala na zemlju dok su se udovi još uvijek grčih. Donja polovica torza vojniksa i njegove noge ostale su još nekoliko sekundi u stajaćem položaju, a onda se srušile na zemlju.

Neko vrijeme se nije čulo ništa osim vjetra u visokoj travi. Tada Harman poviče: “Zašto si do vraga to učinio?!” Bilo je svugdje plave tekućine guste poput krvi.

Odisej je pokazao prema desnoj ruci vojniksa koja se još uvijek držala uz donji dio torza. Dok je brisao mač u travu, reče: “Izvukao je svoje oštrice za ubijanje.”

Bila je to istina. Četvero ljudi se okupilo oko vojniksa i vidjelo oštrice - koje su se koristile u svrhu obrane ljudi od opasnosti poput dinosaura - ispružene tamo gdje se obično nalazi upravljačka ploča. “Ne razumijem”, reče Ada.

“Nije te prepoznao”, reče Hannah, odmaknuvši se još jedan korak od bradatog čovjeka. “Možda je mislio da si nam prijetnja.”

“Ne”, reče Odisej, vraćajući kratki mač natrag u korice.

Daeman je zgrožen i začuđen buljio u unutrašnjost vojniksa - vidio je mekane bijele organe, bezbroj plavih cjevovoda, nakupine nečeg što je podsjećalo na ružičasto grožđe, sve u svemu, nije to bio mehanizam za navijanje i zupčanici kakve je očekivao u unutrašnjosti vojniksa. Zbog brzine kojom je nasilje izvršeno i bijele, sad već usirene, krvi Daeman je izgubio kontrolu nad svojim nestrpljivim crijevima.

“Hajdemo”, reče i stade ubrzano hodati prema Ardis Hallu. Drugi su pomislili da je preuzeo ulogu vođe i slijedili su ga.

Nakon što je Daeman obavio nuždu, istuširao se, obrijao, naredio najbližem servitoru iz Ardisa da mu donese čistu odjeću i u kuhinji našao nešto za jelo, shvatio je da je ludost dalje ići s Harmanom i ludom staricom. Čemu?

U Ardis Hall su - usprkos ili upravo zbog njene odsutnosti - nagrnuli mnogi Adini prijatelji koji su se faksirali da bi došli u posjet ili na zabavu. Servitori su za njih osigurali mnogo hrane i pića. Mladi ljudi - uključujući nekoliko prelijepih mladih žena kojih se Daeman sjećao s drugih zabava, drugih mjesta, koje su se pojavljivale u njegovom životu prije Harmana i svih ovih gluposti - igrali su se loptama i obručima na prostranoj, strmoj padini. Večer je bila divna, sjene na travi su se izdužile, smijeh se zrakom prenosio poput zvuka zvončića, a servitori su pripremali večeru na dugačkom stolu pod divovskim brijestom.

Daemanu je sinulo da bi mogao ovdje ostati i pošteno se najesti i naspavati, ili - još bolje - uzeti vojniksa i kariolom se odvesti do faks-portala i te noći spavati u svom krevetu u Krateru Pariz nakon večere koju bi mu spremila majka. Daemanu je nedostajala njegova majka; nije je čuo ni vidio više od dva dana. Pogledao je vojniksa na zavojitom prilazu kući i osjetio navalu tjeskobe - Odisejevo uništenje vojniksa je bilo nepotrebno i bezumno. Ljudi nisu bez razloga oštećivali ili uništavali vojnikse, kao što nisu palili kolica niti razbijali vlastiti domije. To nije imalo smisla i bio je to još jedan razlog da što prije pobjegne od tih ljudi.

Kad se spustio do prilaza kući, vidio je Harmana i Adu kako sa strane potiho razgovaraju o nečem očito važnom. Na drugom dijelu brežuljkaste tratine vidio je kako Hannah predstavlja Odiseja nekolicini znatiželjnih gostiju. Vojniksi su se držali podalje od bradatog čovjeka, a Daeman nije znao je li to bilo slučajno ili namjerno. Jesu li vojniksi međusobno komunicirali? Ako jesu, kako su to činili? Daeman nikad nije čuo da su ispustili bilo kakav zvuk.

Dao je znak jednom vojniksu da dođe do njega s kolicima u trenutku kad su Ada i Harman završili razgovor - nakon čega je Ada otišla u kuću, a Harman se okrenuo na peti i krenuo puteljkom natrag preko polja do sonija koji ih je čekao. Harman je prišao Daemanu tako ljutitog izraza lica da je mlađi čovjek zakoračio unatrag. “Ideš li s nama?”

“Ovaj... hm... ne”, promuca Daeman. Vojniks je koračao vukući za sobom kolica koja su blještala na večernjem suncu, a žiroskopi brujali.

Harman se okrenuo bez ijedne riječi i krenuo prema polju iza kuće.

Daeman se uspeo u prijevozno sredstvo, vojniksa usmjerio riječima “faks-portal” i naslonio se dok su kolica brujala po prilazu uz prštanje bijelih kamenčića pod kotačima. Jedna od mladih žena na tratini - mislio je da se zvala Oelleo - pozdravila ga je na odlasku. Kolica su se kotrljala prema cesti s nijemim vojniksom koji je koračao između njenih ručki.

“Stani”, reče Daeman. Vojniks je zastao, još uvijek držeći ručke. Unutarnji žiro mehanizam je tiho brujao. Daeman se osvrnuo i pogledao Ardis Hall, no Harman je već nestao iza drveća. Bez nekog određenog razloga pokušao se sjetiti gdje je sreo Oelleo - na zabavi u Bellinbadu prije dvije godine? Na proslavi Vernine Četvrte Dvadesetice u Chomu pred nekoliko mjeseci? Na jednoj od vlastitih zabava uz noćenje u Krateru Pariz?

Nije se mogao sjetiti. Je li spavao s Oelleo? Pred očima mu je bila slika gole djevojke, no tog se mogao sjećati i s neke od zabava uz kupanje ili mu je u sjećanju možda ostao neki od izložaka žive umjetnosti koji su bili u modi prošle zime. Nije se mogao sjetiti je li spavao s tom ženom. Bilo ih je toliko mnogo.

Daeman se pokušao sjetiti proslave Tobijeve Druge Dvadesetice u Ulan-batu prije tri dana. Kroz maglu su mu se miješale slike smijeha, seksa i pijanstva sa svih ostalih zabava kod svih drugih faks-čvorova. No kad se pokušao sjetiti Suhe Doline na... kako se zvalo to mjesto? Antarktik?... ili sante leda, ili Mosta Zlatnih Vrata kod Machu Picchua, ili čak glupe prašume... sve je vidio kristalno čisto i jasno.

Daeman se iskobeljao iz kolica i počeo hodati prema poljima. Ovo je ludost, mislio je. Ludost, ludost, ludost. Kad je bio na pola puta prema šumi, dao se u nezgrapan i nespretan trk.

Ostao je bez daha i pošteno se oznojio kad je stigao do ruba polja. Sonija nije bilo, umjesto njega u visokoj travi kod kamenog zida nalazilo se ulegnuće.

“Do vraga!”, poviče Daeman, gledajući u večernje nebo na kojem nije bilo ničega osim ekvatorskog i polarnog prstena. “Do vraga.” Naglo je sjeo na kameni zid presvučen mahovinom. Sunce je zalazilo iza njega. Iz nekog razloga je osjećao kao da će zaplakati.

Soni se vratio iz smjera sjevera leteći tik iznad vrhova drveća, napravio krug i ostao lebdjeti tri metra iznad tla.

“Mislila sam da ćeš se možda predomisliti,” vikne Savi odozgo. “Trebaš prijevoz?”

Daeman je ustao.

Letjeli su istočno u mrak, penjući se visoko dovoljno da su zvijezde i orbitalni prsteni osvijetlili vrhove oblaka, već plamteći od udara munje kao vidljiva peristaltika kroz mliječne unutrašnjosti. Stali su blizu obale te noći i spavali u čudnoj nastambi od drveta sastavljenoj od odvojenih malih domi-kuća povezanih platformama i krivudavim stubištima. U kući je bila vodovodna instalacija, ali niti jednog servitora niti vojniksa, i nije bilo drugih ljudi niti prebivališta u blizini.

“Imate li mnogo mjesta poput ovih gdje boravite?”, Harman je pitao Savi.

“Da”, reče starica. “Podalje od vaših tristo faks-čvorova, najveći dio Zemlje je pust, znate. Barem tamo nema ljudi. Imam omiljenih mjesta tu i tamo.”

Sjedili su vani na nekoj vrsti platforme za objedovanje na visokom drvetu. Ispod njih, krijesnice su žmirkale na travnatoj čistini na kojoj su bili golemi, prastari, zahrđali strojevi koji su bili uglavnom prekriveni travom i paprati.. Svjetlost s prstena je pala između lišća i obojila visoku travu bijelom bojom. Olujni vjetrovi nisu još puhali s istoka, a noć je bila topla i vedra. Iako ovdje nije bilo niti jednog servitora, tu su bili zamrzivači s hranom, a Savi je nadzirala kuhanje rezanaca, mesa i ribe. Daeman se bio skoro naviknuo na tu čudnu ideju o pripremanju hrane.

Odjednom, Harman je pitao Savi: “Znaš li zašto su posthumanci napustili Zemlju i nisu se vratili?”

Daeman se jasno sjećao čudnih podataka-vizija koje je bio trpio u šumi sekvoja toga dana. Samo sjećanje učinilo je da ga malo zaboli želudac.

“Da”, reče Savi, “mislim da znam.”

“Hoćeš li nam reći?”, upita Harman.

“Ne sada”, reče starica. Ustala je i popela se krivudavim stubama do osvijetljenog domija, deset metara uz deblo.

Harman i Daeman su se pogledali međusobno pod blagim svjetlom, ali oni nisu imali reći ništa jedan drugome i otišli su u svoje domije na spavanje.

Slijedili su Jaz preko Atlantika velikom brzinom, krenuli prema jugu prije no što su se približili kopnu, i išli paralelno s nečim što je Savi nazvala Heraklove Ruke.

“Zapanjujuće”, reče Harman, dignuvši se skoro na koljenima, osvrćući se dok su letjeli na jug.

Daeman se morao složiti. Između velike planine ravnih obronaka na sjeveru - koju je Savi nazvala Gibraltar - i niže planine nekih petnaestak kilometara na jugu, ocean se jednostavno zaustavio, zadržavan nizom golemih zlatnih ljudskih ruku izdignutih iz morskog dna. Svaka ruka je bila oko dvjesto metara visoka i ispružila je prste prema zidu Atlantika, a iza njih se pružao suhi Mediteranski Bazen, koji je padao kao duboka dolina u oblake i maglu prema istoku.

“Zašto ruke?”, upita Daeman kad su dosegnuli zemlju na južnoj strani maglom prekrivenog Bazena i krenuli opet prema istoku. “Zašto posthumanci nisu jednostavno upotrijebili polja sila da zadrže more, onako kako su to učinili u Jazu?”

Starica je odmahnula glavom. “Heraklove Ruke su bile ovdje prije no što sam ja rođena i posti nam nikad nisu rekli zašto su tako učinili. Uvijek sam sumnjala da je to bio samo njihov hir.”

“Hir” je ponovio Harman. Činilo se da ga to muči.

“Jesi li sigurna da ne možemo odletjeti ravno preko Bazena?” upita Daeman.

“Sigurna sam” reče Savi. “Soni bi se mogao srušiti poput kamena.”

Tijekom kasnog prijepodneva letjeli su preko ritova, jezera, šuma paprati i široke rijeke nad zemljom koju je Savi nazvala Sjevernom Saharom. Uskoro su se ritovi izgubili i zemlja je postala suhlja, krševitija. Stada golemih prugastih životinja - ne dinosaura, ali velikih kao dinosauri - kretali su se, stotine njih, preko travnjaka i krševite visoravni.

“Što je to?” upita Daeman.

Savi je odmahne glavom. “Nemam pojma.”

“Da je Odisej ovdje, vjerojatno bi poželio jednu za večeru”, reče Harman.

Savi je progunđala.

Bilo je opet kasno poslijepodne kada su smanjili visinu, okruženi čudnim, obzidanim gradom smještenim na planini samo četrdesetak kilometara od Mediteranskog Bazena i sletjeli na krševitoj visoravni na zapadu grada.

“Koje je ovo mjesto?” upita Daeman. Nikad nije vidio zidove niti tako stara zdanja, i čak iz daljine su djelovala nesređeno.

“Zvali su ga Jeruzalem”, reče Savi.

“Mislio sam da ćemo ići u Bazen tražiti svemirske brodove”, reče Harman.

Starica je izašla iz sonija i protegnula se. Izgledala je vrlo umorno, jer je, Daeman se sjetio, vozila soni puna dva dana. “Tu smo”, reče. “Dobit ćemo transport ovdje. I ima nešto što želim da vidite kad sunce zađe.”

To je Daemanu zvučalo zlokobno, ali je slijedio nju i Harmana preko krševite zaravni, preko ruševina onoga što je jednom moglo biti predgrađe ili noviji dio starog obzidanog grada, ali koji je sada bila zaravan popločana obrađenim kamenjem i s pošljunčenim tlom. Ona ih je vodila do vrata u zidu, pričajući uglavnom besmisleno dok su hodali. Zrak je bio suh i hladan, nisko sunčano svjetlo je padalo na prastara zdanja.

“Ovo su zvali Vrata Jaffe” reče ona, kao da bi im to moglo nešto značiti. “Ovo je Davidova ulica, i ona je odvajala Kršćansku četvrt od Armenske.” Harman je bacio pogled na Daemana. Daemanu je bilo jasno da čak ni učeni starac, tako ponosan na svoju beskorisnu sposobnost čitanja, nikad nije bio čuo za riječi “kršćanin” niti “Armenac.” Ali Savi je lupetala, pokazujući na nešto što je zvala Crkvom Svetog Groba u ruševinama s njihove lijeve strane, i nitko je nije prekinuo s pitanjem dok se Daeman nije oglasio: “Zar ovdje nema vojniksa ni servitora?”

“Nema ih sada”, reče Savi. “Ali kada su moji prijatelji Pinchas i Petra bili ovdje, zadnjih minuta prije konačnog faksa, prije četrnaest stoljeća, ovdje su bile desetine tisuća vojniksa odjednom aktivnih blizu Zapadnog Zida. Nemam pojma zašto.” Ona je prestala hodati i pogledala svakog od njih. “Razumijete, zar ne, da su vojniksi iskočili iz kronoklastičnog oblaka dva stoljeća prije konačnog faksa, ali su bili nepokretni - zahrđali željezni kipovi - ne poslušni sluge kakve vi sada imate? To je važno zapamtiti.”

“U redu”, reče Harman, ali njegov glas je nosio teret patronata. Ona je lupetala. “Ali rekla si da si bila u ledenom brijegu u moru, blizu Antarktika u vrijeme konačnog faksa”, nastavi Harman. “Kako znaš gdje su bili tvoji prijatelji i što su radili vojniksi?”

“Farnet, proxnet i allnet zabilješke”, reče starica. Okrenula se i povela ih ulicom prema istoku.

Harman je opet pogledao Daemana, kao da želi podijeliti svoje brige o njenim besmislicama, ali u Daemanu se nešto pojavilo - ponos? superiornost? - kao da je shvatio da je točno znao što je ona mislila kada je rekla o farnetu i proxnetu. Pogledao je u svoj dlan i podesio nalaznu funkciju, ali sjaj je bio bijele boje. Što bi se dogodilo, pitao se, ako bi vizualizirao četiri plava pravokutnika nad tri crvene kruga nad četiri zelena trokuta, da prizove funkciju s podacima onako kako ga je Savi naučila jučer u šumskom klancu?

Savi je stala i rekla kao da je čitala iz njegovog uma. “Ti ne želiš ovdje prizivati allnet funkciju, Daeman. Ne možeš biti virtualno udubljen u energetsko-mikroklimatskoj interakciji u kakvoj si bio u šumi... ne ovdje u Jeruzalemu. Ti bi djelovao s pet tisuća godina bola, strave i otrovnog antisemitizma.”

“Antisemitizma?” ponovi Harman.

“Mržnja prema Židovima”, reče Savi.

Harman i Daeman su se međusobno upitno pogledali. Ideja nije imala smisla.

Daeman se ražalostio što je bio promijenio svoje mišljenje i došao. Bio je gladan. Sunce je zašlo. Nije znao gdje će spavati te noći, ali je očekivao da će mu biti neugodno.

“Dođite”, reče Savi i odvede ih u drugu četvrt, kroz kamena vrata, uskom ulicom, u prostor u kojem je dominirao visoki, bijeli zid.

“Je li to ono što smo došli vidjeti?” upita Daeman razočarano. Bila je to slijepa ulica - dvorište ograđeno niskim zidovima, kamenim zdanjima, i taj veliki zid s nekakvom okruglom metalnom strukturom vidljivom samo iznad nje. Nije bilo puta da se ode odatle.

“Strpljenja”, reče Savi. Zažmirila je dok je sunce zalazilo. “I danas je Tisha b'Av, kao kad je bio na dan konačnog faksa.”

Pogledavši je iako je bio umoran od ponavljanja besmislenih slogova, Harman upita: “Tisha b'Av?”

“Devetog ava”, reče Savi. “Na dan žalosti. I Prvi i Drugi Hram su srušeni na Tisha b'Av, i mislim da su vojniksi izgradili ovo svetogrđe od Trećeg Hrama devetog ava na dan konačnog faksa.” Ona je pokazala na crnu metalnu polukupolu iza zida.

Odjednom zagrmi tako jako da Daemanove kosti i zubi zaklopotaše. I on i Harman uplašeno uzmaknuše, zrak se ispuni ozonom i statikom tako obilno da se Daemanu kosa diže na glavi i namreška nalik visokoj travi na jakom vjetru, i - s eksplozivnim praskovima bržim i glasnijim nego udar munje - čvrst snop čistog plavog, zasljepljujuće sjajnog svjetla dvadeset metara promjera bi ispaljen iznad metalne polukopole, probije večernje nebo, i nestane ravno u svemiru, jedva promašivši stazu e-prstena u njegovoj vječnoj rotaciji prema istoku.

29. Candor Chasma

Za osam marsovskih dana i noći, pješčana oluja je podigla valove deset metara visoke, zavijala kroz užad i nosila malu feluku na sjever prema zavjetrinskoj obali i smrti za sve ruke, uključujući dva moraveka.

Mali zeleni ljudi su bili sposobni mornari, ali oni nisu bili noću aktivni i sada su bili neaktivni mnogo dana tijekom kojih su oblaci prašine iznad njih zakrilili sunce. Za Mahnmuta, kada su MZ našli svoje tamne kutove pod palubama i sklupčali se u nišama da se sačuvaju od prevrtanja, to je bilo kao ploviti u brodu mrtvih, kao u Bram Stokerovom Drakuli, gdje brod stigne s posadom koju sačinjavaju samo leševi.

Jedra feluke su bila napravljena više od čvrstog, lakog polimera, ali silina vjetra iz smjera jugoistoka te čestice i kamenčići su ih uništili potrgavši ih na komadiće. Paluba nije bila više sigurno mjesto i, tijekom kratkog intervala kad je sunce sijalo, dvadeset MZ su pomogli Mahnmutu da izreže rupu u srednjoj palubi i spuste Orpha ispod palube, gdje je Mahnmut sagradio od drveta i cerade štitnik za lonca i zaklonio ga od vjetra. Mahnmut je osjetio kako su zrnca pijeska ušla u njegove slojeve kada je potrošio previše vremena pomažući MZ na palubi, te bi se spuštao na nižu palubu blizu Orpha kada bi mogao, da bi se uvjerio je li njegov prijatelj vezan uzetom i na svom mjestu dok se feluka naginjala četrdeset stupnjeva na svakoj strani i nalijevala vodom - sada pomiješanom s nanesenim crvenim pijeskom crvenim kao krv - koja je ulazila kroz svaku pukotinu. Dvanaest od četrdeset malih zelenih ljudi s ručnim crpkama su crpili vodu s dna i nižih paluba stalno dok su bili budni, a Mahnmut je radio sam s crpkom tijekom dugih noći.

Bili su iskoristili vjetar da dobro odmaknu prije no što su jedra, jarboli i sidro uništeni, naporno radeći, krivudajući, jedreći u vjetar dok su valovi nadirali preko ograde, da uđu dublje u središnje kopneno more, očito zabrinuti zbog kilometar visokih hridi iza njih prema sjeveru, i prešavši stotine kilometara u prva dva dana oluje. Bili su sada negdje između Coprates Chasme i otočja Melas Chasma, s golemim preplavljenim kompleksom kanjona Candor Chasme ispred njihove desne strane broda.

Onda se oluja pojačala, nebo je postalo tamnije, MZ su se sklonili i privezali se na sigurna mjesta ispod palube, zaklonjeni od pješčane oluje, a pramčano i krmeno sidro - vezani za kabel koji se vukao stotine metara pod brodom - popustili su istoga dana. Mahnmut je znao odranije promatrajući kilometar visoke hridi sjeverno od njih, da - negdje - postoji široki ulaz u poplavljene kanjone Candor Chasme - ali elektrostatički naboj u pješčanoj oluji onesposobio je njegov GPS prijamnik, i već se dva dana ravnao po zvijezdama ili po suncu. Hridi i njihova propast su mogli uslijediti i za pola sata.

“Ima li izgleda da bismo mogli potonuti?” upita Orphu to poslijepodne četvrtog dana.

“Izgledi za to su dobri”, reče Mahnmut. Nije želio lagati svom prijatelju, niti je pokušati izreći neku dvosmislenu frazu.

“Možeš li plivati u ovoj oluji?”, upita Orphu. Shvatio je da “dobri” izgledi u toj rečenici znače loše vijesti za obojicu.

“Zapravo ne”, reče Mahnmut. “Ali mogu plivati ispod valova.”

“Ja ću potonuti kao sjekira”, reče Orphu tiho hučeći. “Koliko si rekao da je ovdje duboko Valles Marineris?”

“Nisam to rekao”, reče Mahnmut.

“Dobro, reci sada.”

“Oko sedam kilometara”, reče Mahnmut, koji eho-sonderom izmjerio dubinu mora samo sat ranije.

“Bi li ti bio smrskan na toj dubini?” upita Orphu.

“Ne. Ja sam radio pod mnogo većim tlakom. Dizajniran sam za to.”

“Bih li ja bio smrskan?”

“Ne... znam”, reče Mahnmut. Doista, on nije znao, ali je znao da je Orphov tip moraveka bio namijenjen za nulti tlak u svemiru i za povremene prodore u gornje slojeve plinskog diva ili u sumporne jame Ia - ali ne za kažnjavanje tlakom slanog mora na sedam tisuća metara dubine. Najvjerojatnije, njegov prijatelj bi bio zgnječen na veličinu zdrobljene konzerve ili jednostavno implodirao mnogo prije no što bi dosegnuo ni tri kilometra dubine.

“Ima li bilo kakvih izgleda da pristanemo uz obalu?” upita Orphu.

“Ne bih rekao”, reče Mahnmut. “Hridi koje sam vidio su bile goleme, kose, s divovskim stijenama ispod njih. Valovi ondje udaraju do pedeset ili sto metara visine.”

“Zanimljiva slika”, reče Orphu. “Ima li bilo kakvih izgleda da nas MZ dovezu u sigurnu luku?”

Mahnmut je razgledao mračni prostor u potpalublju. MZ su prekrili palubu kao brojne klorofilne lutke, zelene ruke i noge su se ljuljale s mahnitim ljuljanjem i uvijanjem broda. “Ne znam”, reče Mahnmuth, i njegov ton je otkrivao njegovu skeptičnost.

“Onda ćeš nas ti morati izvući”, reče Orphu.

Mahnmut je učinio sve što je mogao da ih spasi. Petoga dana, kada je nebo bilo prokleto mračno i vjetar urlao kroz poderana jedra, dok su MZ izgledali kao i drvo ispod njih, a dvostruko kolo kormila na palubi bilo privezano da drži pravac, Mahnmut je spustio ono što je preostao od jedara i iznio konop i velike igle kojima, kako je bio vidio, MZ običavaju krpati jedra; sada je on šivao, dok je brod posrtao amo-tamo, a petnaestmetarski valovi udarali, ljuljali feluku, valovi prali srednju palubu.

Mahnmuth je prvo opremio brod manjim, zavlačnim sidrom, privezavši za njega kabel za sidro, pokušavši izmaći nevidljivom, ali uvijek prisutnom udaru vjetra iza njih. Počeo je popravljati trokutasto veliko jedro kada su kablovi od kormila najednom pukli. Feluka je posrnula, nekoliko golemih valova crvene vode prelilo se preko palube, istrgavši kolo kormila, a zatim se okrenula za 180 stupnjeva i opet jurnula ispred vjetra, dok su visoki valovi nadirali preko zadnje palube. Samo ih je improvizirano sidro držalo da se ne prevrnu kada je kormilo puklo. Mahnmut je otišao do pramca i odande - dok su se crveni oblaci razdvojili samo na trenutak i dok se feluka popela na vrh sljedećeg vjetrom nošenog vala - je mogao vidjeti visoke hridi sa sjeverne strane Valles Marineris, vidljive kroz pjenu i polumrak. Brod će se smrskati o stijene za manje od sata ne bude li kormilo popravljeno, i to brzo..

Mahnmut je pripravio uže i krenuo preko krme da se uvjeri je li kormilo još uvijek fizički spojeno s brodom - bilo je, ali se njihalo slobodno na svom masivnom kardanskom obruču - i onda se popeo uz mokro uže kroz silovite valove, prešao preko srednje palube, sišao stubištem prema drugoj palubi, našao tamo upravljački centar za slučaj nužde - koji je bio samo platforma s koloturima, gdje su MZ mogli fizički kormilariti brodom ako bi palubni upravljački mehanizam bio uništen, otkrio da su dva velika kabla tamo labava, spustio se dolje drugim ljestvama do mraka treće palube, osvijetlio put svjetiljkama na svojim prsima i ramenima, zamijenilo svoje manipulatore za oštrice, i razrezao prolaz kroz palubu do mjesta gdje je pretpostavljao da se užad bila pokidala. Moravek nije znao je li to bio način kako su prastare zemaljske feluke bile opremljene - nije pretpostavljao - ali ova velika marsovska feluka je bila opremljena dvostrukim kormilarskim kolom na visokoj palubi, koja su okretala dva masivna užeta od konoplje, koja su kroz sustav kolotura prolazila svakom stranom broda, i onda se opet približavala protežući se kroz dugo drveno ležište do držača koji je pokretao kormilo. Tijekom tjedana putovanja, Mahnmut je hodao brodom, učeći o jarbolima i rasporedu različitih kablovskih sustava. Ako bi jedan ili oba velika kabla jednostavno pukli - pod naletom oluje - on bi ih mogao privezati, ali bi ih morao dosegnuti. Ako bi pukli dalje od držača, gdje ih on ne bi mogao dosegnuti, svi na brodu bi propali. Bi li skočio u posljednji čas, pokušao plivati pod naletom valova pokraj visokih hridi, tražeći sigurnu luku, negdje uz tisuću kilometara obale Candor Chasma, gdje bi se izvukao iz mora? Jedno je bilo sigurno - on ne bi mogao povesti Orpha s Ia sa sobom. Probivši se do držača kormila, Mahnmuth je osvijetlio svojim svjetiljkama i pogledao naprijed i iza. Nije mogao vidjeti kablove.

“Je li sve u redu?”, upita Orphu.

Mahnmut je poskočio na zvuk uskog snopa u svojim ušima. “Da”, reče. “Nešto sam malo popravljao kormilo.” Bili su ovdje! Dvojni kablovi su bili pukli, segmenti na krmi su bili oko šest metara dalje u uskoj upravljačkoj kutiji, prednji segmenti su bili vidljivi samo deset metara ispred. On je potrčao natrag i dalje, probijajući se kroz podove od tvrdog drveta i vukući svaki odsječak debelog kabla iz kutije i odvlačeći ih prema središtu pomoću svakog erga energije u svom sustavu.

“Siguran si da je sve u redu?” upita Orphu.

Mahnmut je povukao svoje oštrice i ispružio sve manipulatore, podesio svoju motornu kontrolu na stupanj najveće preciznosti. Počeo je upletati niti debelog užeta tako brzo da su njegovi metalni prsti postali mrlje pod halogenim svjetlima koji su svijetlili u mraku treće palube. Voda je prodirala naprijed-natrag i preko njega dok se brod ljuljao od svakog strašnog vala. Onda se Mahnmut pripremio za sljedeći val koji se zaletio u krmu sa zvukom i učinkom topa koji kao da ga je ispalio. Znao je da je svaki val značio da je brod za toliko bliže stijenama i hridima koje su ih čekale.

“Sve je u redu”, reče Mahnmut, brzo mičući prstima, mašući konopom, koristeći niskovatne lasere iz svog zapešća da popravi metalna vlakna koja su prolazila kroz raspuklo uže. “Sada sam zauzet.”

“Ja ću provjeriti opet za nekoliko minuta”, sugerirao je Orphu.

“Da”, reče Mahnmut, misleći: Ako ne budem mogao održati pravac, udarit ćemo u stijene za oko trideset minuta. Reći ću mu petnaest minuta prije no što će se to dogoditi. “Da”, reče Mahnmut, “postupi tako. Provjeri za nekoliko minuta.”

To nije bila Crna Dama - stara feluka nije imala naziv - ali je bilo moguće njome opet ploviti i upravljati. Gore na zadnjoj palubi, njegove noge su bile pričvršćene zbog ljuljanja i oluje - glatke hridi su bile jasno vidljive manje od kilometar ispred, krpe od poderanog jedrilja su bile ušivene u gruba jedra koja su bila na oba jarbola. Mahnmut je zgrabio kormilo. Kabel je držao i kormilo je reagiralo. On se borio s vjetrom i pozvao Orpha da ga izvijesti o stanju. Rekao je loncu istinu - vjerojatno će za manje od petnaest minuta brod tresnuti o stijene, ali on je jedrio na ovom ostatku od broda koliko je to bilo moguće.

“Pa, ja cijenim tvoju iskrenost”, reče Orphu. “Mogu li ti u nečem pomoći?”

Mahnmut se svom težinom naslonio na veliko kolo, okrećući brod od nadolazećeg vala tako da se ne prevrne. Reče: “Bilo kakvi prijedlozi bi se cijenili.”

Oblak prašine je pokazao da nema nikakve naznake popuštanja vjetra. Poderana jedra su lepršala, a pramac je nestao u zidu bijele pjene koja je odbacila Mahnmuta dvadeset metara natrag. Orphu reče: “Opet? Što radiš ovdje? Hoćemo li se utopiti? Misliš li zaroniti?”

Mahnmutu je trebalo nekoliko sekundi da se pribere. Prelazeći preko sljedećeg vala s gotovo nula-g, gledajući iza sebe i vidjevši tisuću metara visoke hridi kako se približavaju, moravek je prizvao Oluju u svojoj pomoćnoj memoriji i povikao: “Šarlah te ušutkao, ti lajavo, svetogrdno, nemilosrdno pseto!”

“Onda radite.”

“Na vješala, pseto! Na vješala, kurvin sine, drski galamdžijo!”, reče Mahnmut, uzvikujući u vjetar i prema naletu vala, iako u uski snop nije trebalo vikati da bi se čulo. “Mi se manje plašimo davljenja nego ti.”

“Jamčim da se on neće utopiti”, hučao je Orphu, “pa bio brod slab ko orahova ljuska i probušen ko propusna djevojka... Mahnmute? Što točno znači'propusna djevojka?”

“Žena koja ima menstruaciju”, reče Mahnmut, boreći se s kormilom da skrene ulijevo, objesivši se na njega.. Tone vode su ga prale. On nije iza svojih leđa mogao više vidjeti hridi zbog crvene magle i visokih valova, ali je mogao osjećati stijene iza sebe.

“Oh”, reče Orphu. “Koja nezgodna situacija. Gdje sam?”

“Savijte sva jedra, pa brod uz obalu”, uzvrati Mahnmut.

“Savijte sva jedra, pa brod uz obalu! Ne, razapnite glavno i prednje! Na pučinu! Dalje od obale!”

“Sve je propalo!” recitirao je Mahnmut.”Na molitvu sad, na molitvu sad! Propalo je sve!... Stani malo!”

“Ja se ne sjećam toga: 'Stani malo!”', reče Orphu.

“Ne, stani malo. Tamo je ispred prolaz u hridima - vodi prema obali.”

“Velik dovoljno da se plovi kroz njega?”, upita Orphu.

“To je ulaz u Candor Chasmu” reče Mahnmut”, on je veći nego Conamara Kaos u Europi!”

“Ne sjećam se koliko je velik Conamara Kaos”, priznao je Orphu.

“Veći nego sva tri sjevernoamerička velika jezera, zajedno sa Zaljevom Hudson”, reče Mahnmut. “Candor Chasma je bitno drukčije golemo kopneno more prema sjeveru... tamo bi trebalo biti tisuće četvornih kilometara za manevriranje. Tamo je zavjetrina!”

“Je li to dobro?”, upita Orphu, očito ne gubeći nadu.

“Ima izgleda za opstanak”, reče Mahnmut, navlačeći ono što je preostalo od velikog jedra. Čekao je dok nisu prešli sljedeći val i zanjihao kormilo, okrećući teški brod na desnu stranu, a pramac prema sve širem prolazu koji se pojavio u obalnim hridima. “Ima izgleda za opstanak” reče Mahnmut opet.

Završilo se tog poslijepodneva osmog dana. Jedan sat oblaci prašine su bili još niski i brzi, vjetar je i dalje mahnitao, i more unutar velikog Candor Chasma bazena je bilo bijelo i divlje. Sljedećeg sata, nakon konačne krvave kiše, nebo je bilo plavo, more se umirilo, i mali zeleni ljudi su se pojavili iz njihovih niša i hodali po palubi kao djeca koja su ustala nakon kratkog spavanja.

Mahnmut je bio istrošen. Čak i s obnavljanjem energije iz prenosivih solarnih stanica koje su već bile tako ispražnjene da ih je morao povremeno pretresati, bio je organski, mentalno, kibernetski i emocionalno iscrpljen.

Činilo se da se MZ dive onom što je ostalo od pokrpanih jedara, povezanim kabelima i drugim Mahnmutovim popravcima koje je obavio u protekla tri dana. Onda su došli raditi zajedno na crpkama, polijevajući kao krv crvene palube, krpali još jedrilja, brtvili oštećenja na trupu i spojeve među daskama, popravili ispucale jarbole, razmrsili užad i plovili brodom. Mahnmut je došao do srednje palube i nadzirao podizanje Orpha iz natopljene niže palube, pomagao da njegov prijatelj sigurno dospije na palubu i prekrio ga ceradom protiv sunca, a onda je Mahnmut pronašao toplo, sunčano mjesto na srednjoj palubi, neobično, s drvenom zidnom pozadinom iza i koluta užadi ispred njega, oduprijevši se malo agorafobiji, i dopustivši sebi da zapadne u stanje polumrtvih. Kada je zatvorio oči, još uvijek je vidio visoke valove kako se približavaju, osjećao dizanje i spuštanje palube ispod sebe i čuo huk vjetra, unatoč utihi oko njih. Provirio je.

Brod je opet plovio na jug, krivudajući u blagi jugozapadni vjetar, vođen natrag prema širokom ulazu gdje se Candor Chasma otvorio u Valles Marinerisu na mjestu zvanom Meles Chasma. Mahnmut isključi svoj vid opet i dopusti sebi da zadrijema.

Nešto je dotaknulo Mahnmutovo rame i on se stao buditi. Jedan po jedan, četrdeset MZ je prošlo kraj njega, svaki zeleni lik dodirnuo ga je po ramenu dok je prolazio. On je o tome izvijestio Orpha, pomoću podzvučnog kanala.

“Možda izražavaju svoju zahvalnost što su ih spasio”, reče Ionac. “Znam da bih te i ja, da su mi ostale ruke i noge, potapšao.”

Mahnmut ne reče ništa, ali je teško mogao vjerovati da je to bio razlog za kontakt. On nije zapazio nikakve emocije u MZ - čak ni kada su njihovi tumači venuli i umrli nakon komuniciranja s njim - i zaključi da je teško povjerovati da su oni svi zahvalni, iako su MZ bili dovoljno dobri mornari da shvate da bi brod potonuo da nije Mahnmut intervenirao.

“Ili možda samo misle da imaš sreće i oni dodirom pokušavaju dobiti dio nje”, dodade Orphu.

Prije no što je Mahnmut mogao izraziti svoje mišljenje o tome, zadnji od MZ u redu koji ga je bio dotaknuo, umjesto da je potapšao moravekovo rame od karbonskih vlakana i produžio, prišao je njegovim koljenima, podigao desnu Mahnmutovu ruku i stavio je na svoje grudi.

“O, ne”, Mahnmut je zastenjao prema Orphu. “Oni žele opet da stupimo u vezu.”

“To je dobro”, reče Ionac. “Imamo pitanja za njih.”

“Odgovori nisu vrijedni smrti nekog od ovih malih zelenih ljudi”, reče Mahnmut. On je povukao svoju ruku natrag onako snažno kako je crnooki MZ stavio njegovu na svoje zelene grudi.

“Moglo bi se isplatiti”, reče Orphu. “Čak i ako MZ jedinka podlegne nečemu što je slično našoj smrti, u što sumnjam. Osim toga, to je njegova inicijativa. Neka kontaktira.”

Mahnmut se trgnuo kad je MZ uzeo njegovu ruku sa svojih grudi i stavio je - unutar svojih grudi.

Ponovo je to bio šok, gnusan osjećaj kad su njegovi prsti skliznuli kroz meso i uronila u toplu gustu slanu otopinu, kad je njegova ruka dodirnuta i zatim obuhvatila pulsirajući organ veličine ljudskog srca.

“Pokušaj ga držati malo manje čvrsto ovaj put”, sugerirao je Orphu. “Ako komunikacija zaista teče kroz molekularne skupine organskih nanobita, manja površina područja kontakta mogla bi smanjiti volumen njihovih misli.”

Mahnmut je kimnuo, shvativši da Orphu ne može vidjeti njegovo kimanje, ali onda se usredotočio samo na čudnu vibraciju iz njegove šake, kroz njegovu ruku do njegovog uma, kad je mali zeleni čovjek započeo razgovor.

ZAHVALNI SMO VAM

JER STE SPASILI

NAŠ BROD.

“Nema na čemu”, Mahnmut reče na glas, usredotočivši svoje misli kroz govor, a u isto vrijeme je komunicirao s Orphuom preko uskog snopa. “Tko ste vi?” upita. “Kako sebe nazivate?”

ZEKI.

Ta riječ ništa nije značila Mahnmutu. On je osjećao kako komunikacijski organ MZ pulsira u njegovoj ruci i imao je ludi poriv da se izmakne, da izvuče šaku iz grudi te proklete osobe - ali to sada ne bi pomoglo nikom od njih. Je li Upoznata ta riječ - 'Zeki'?, pitao je Mahnmut Orpha.

Samo malo, odgovorio je Orphu. Pristupam trećoj razini memorije. Ovdje je - iz romana Jedan dan u životu Ivana Denisoviča. To je bila riječ iz slenga nastala na osnovu ruske riječi “šaraška” - “posebni znanstveni ili tehnički institut popunjen zatvorenicima” - zatvorenici tih sovjetskih radnih logora nazivali su se zeki.

Dobro, javio je Mahnmut, ne mislim da su ovi, na klorofilu zasnovani marsovski MZ zatvorenici nekog kratkotrajnog zemaljskog režima od prije više od dvije tisuće godina. Cijela komunikacija s Orphuom je trajala manje od dvije sekunde. On reče malom zelenom čovjeku: “Biste li nam rekli odakle ste?”

Ovaj put odgovor nije bio u riječima već u slikama - zelena polja, plavo nebo, Sunce mnogo veće nego ono na marsovskom nebu, udaljeni niz planina u magli u gustom zraku. “Zemlja?” upita šokirani Mahnmut.

NIJE ZVIJEZDA NA OVDAŠNJEM NOĆNOM NEBU

bio je odgovor MZ.

DRUKČIJA ZEMLJA.

Mahnmut je razmišljao o tome ali nije znao kako postaviti jasno pitanje osim njegovog nespretnog: “Onda koja Zemlja?”

Mali zeleni čovjek odgovori samo s istim slikama zelenih polja, udaljenim planinama, pogledu na Sunce nalik Zemljinom. Mahnmut je mogao osjetiti kako energija MZ slabi, organ nalik srcu je pulsirao s manje vitalnosti. Ubijam ga, pomislio je Mahnmut u panici.

Pitaj ga o kamenim licima, reče Orphu na zajedničkoj liniji. “Tko je čovjek predstavljen na kamenim licima?”, Mahnmut je tupo pitao.

MAG.

ON IZ KNJIGA.

GOSPODAR SINA OD SYCORAX, KOJI NAS JE DOVEO OVDJE.

MAG JE GOSPODAR ČAK I SETEBA, BOGA MAJKE NAŠEG

GOSPODARA.

Mag!, javio je Mahnmut Orphu.

To znači mađioničar, čarobnjak - kao u Tri Ma...

Goddammit, Mahnmut reče nervozno, ljutito - on je trošio vrijeme ovoj umirućoj zelenoj osobi. Srčani organ je pulsirao sve slabije sa svakom sekundom koja je prolazila. Znam što znači “mag”, ali ne vjerujem u magiju, a ni ti, Orphu.

Ali čini se da naš MZ vjeruje, odgovori Orphu. Pitaj ga o onima što žive na Olympusu.

“Tko su ljudi u dvokolicama na Olympusu?” Mahnmut je pitao poslušno, osjećajući da je postavljao sve kriva pitanja. Ali ničeg se drugog nije mogao sjetiti.

SAMI BOGOVI,

odgovorio je mali zeleni čovjek kroz provalu nanobitnih slika prebačenih u riječi.

DRŽANI U ROPSTVU OVDJE OGORČENO SRCE ŠTO ČEKA SVOJ ČAS I KUCA.

“Tko je...”, reče Mahnmut, ali prekasno - mali zeleni čovjek je najednom pao unatrag, moravekova ruka je držala dehidriranu ljusku umjesto pulsirajućeg srca. MZ je stao venuti i skupljati se čim je njegovo tijelo palo. Čista tekućina je potekla po palubi dok su ugljene oči male osobe utonule u njegovo kolapsirajuće zeleno lice, zatim je smeđe lice kao i sva koža poblijedjela i uvukla se unutra i izgubilo ljudski oblik. Drugi MZ je prišao bliže i odnio smežuranu smeđu kožu.

Mahnmut se stao nekontrolirano tresti.

“Moramo naći drugi komunikator i završiti ovaj razgovor”, reče Orphu.

“Ne sada”, reče Mahnmut između dva drhtaja.

“'Ogorčeno srce što čeka svoj čas i kuca',” citirao je Orphu. “Moraš se toga sjetiti.”

Mahnmut je tupo odmahnuo glavom, te sjetivši se da je njegov prijatelj slijep, reče: “Ne mogu se sjetiti.”

“Ali ti si šekspirovski skolik!”

“To nije Shakespeareovo”, reče Mahnmut.

“Ne”, složio se Orphu. “Browning.'Caliban na Setebu.”'

“Nikad čuo”, reče Mahnmut. Namjeravao je zakoračiti - načiniti dva koraka - i nasloniti se na ogradu. Voda koja je udarala u feluku sada je bila više plave nego crvene boje. Mahnmut je znao da bi, kad bi bio čovjek, sada povraćao preko ograde.

“Caliban!” Orphu je vikao preko uskog snopa. “'Ogorčeno srce što čeka svoj čas i kuca! Deformirani stvor, napola morska zvijer, napola čovjek, je imao majku koja je bila vještica - Sycorax - a njen bog je bio Seteb.”

Mahnmut se sjetio da je umirući MZ izgovorio te riječi, ali on se nije sada mogao koncentrirati na njihovo značenje. Cjelokupni razgovor je bio poput nanizanih krvavih perlica na tetivi živog tkiva.

“Da li nas je MZ mogao čuti kad smo recitirali stihove iz Oluje prije tri dana, kada si prvi put uspio zadobiti nadzor nad felukom?” upita Orphu.

“Čuti?” bio je Mahnmutov odjek. “Oni nemaju uši.”

“Onda smo mi, ne oni, odjekivali u ovoj čudnoj novoj stvarnosti”, hučao je Ionac, ali više zlokobno nego svojim uobičajenim smijehom.

“O čemu ti to govoriš?” upita Mahnmut. Crvene hridi su postale vidljive na zapadu. Uzdizale su se sedamsto ili osamsto metara nad vodom sve šire delte Candor Chasma.

“Čini mi se da smo u nekom ludom snu”, reče Orphu. “Ali logika je ovdje dosljedna... na svoj ludi način.”

“Što time hoćeš reći?”, ponovio je Mahnmut. Nije više bio raspoložen za igre.

“Mi sada znamo identitet kamenog lica”, reče Orphu.

“Znamo?”

“Da. Mag. On je iz knjiga. Gospodar sina vještice Sycorax.”

Mahnmutov um nije bio i stanju povezati te očite točke. Njegov sustav je bio još uvijek pun stranog naleta nanobita, miran, ali umiruće jasan, koji je bio tuđ, ali Mahnmutu blizak... vrlo blizak. “Tko?”, upita on Orpha, ne brinući se hoće li njegov prijatelj pomisliti da je glup.

“Prospero”, reče Orphu.

30. Ahejsko ujedinjenje. Obala Ilija

Do ove večeri je bilo kako je Homer govorio da je bilo.

Trojanci su zapalili stotine stražarskih vatri tik ispred ahejskih rovova - grčke posljednje linije obrane na obali - a Ahejci, svojski potučeni tijekom dugog dana, večeri i noći, su zaboravili, u zbrci, čak zapaliti vatre radi kuhanja. Ja sam se, preobražen u starog Feniksa, pridružio okupljenima blizu Agamemnonovog šatora gdje sin Atrejev - plače! Kralj grčkih kraljeva plače! - požurujući zapovjednike da povedu ljude i pobjegnu.

Vidio sam prije kako Agamemnon upotrebljava ovu strategiju - pretvarajući se da želi pobjeći, a u stvari tako skuplja ljude za obranu - ali ovaj put, očito, stari je kralj ozbiljan. Agamemnonova kosa je neuredna, oklop krvav, umrljani su mu obrazi niz koje cure suze, želi da njegovi ljudi pobjegnu da bi izvukli živu glavu.

Diomed izaziva Agamemnona, nazivajući njihovog kralja kukavicom i najavljuje da će ostati samo sa Stenelom i ako svi ostali pobjegnu “dok Ilijskom gradu ne nađemo svršetak.” Ostali Ahejci podržavaju ovo hvalisanje, i onda stari Nestor, navodeći svoje godine kao razlog da može govoriti, koji sugerira da se svi sada smire i priberu, da uzmu nešto za jelo, da postave stražare, pošalju ljude da promatraju rov i bedeme te da rasprave ovu situaciju prije općeg stampeda na brodove, more i put kući.

I ovo je, baš kao što je Homer opisao, to što oni čine.

Zatim je sedam zapovjednika, predvođenih Nestorovim sredovječnim sinom Trasimedom, od kojih svaki vodi svojih stotinu boraca, uspostavilo nove obrambene položaje između rova i bedema i zapalilo vatru da bi pripravili večeru. Nekoliko grčkih vatri - uskoro udruženih s Agamemnonovom vatrom za gozbu - doimaju se jadnima nasuprot stotina trojanskih vatri tik iza rova, njihove iskre skaču visoko do niskih grmljavinskih oblaka.

Ovdje uz Agamemnonovu gozbu za vijeće, kojoj nazočuju svi okupljeni ahejski kraljevi i zapovjednici, dijalog se nastavlja baš kako i Homer izvještava. Nestor govori prvi, hvali Agamemnonovu hrabrost i mudrost, ali govoreći mu, u biti, da je doista on prelio čašu kada je odlučio oteti robinju Briseidu od Ahileja.

“Ne lažeš, starce”, Agamemnon iskreno odgovora. “Bio sam lud. Lud i slijep što sam tako uvrijedio Ahileja.”

Veliki kralj zastane, ali nitko od desetina zapovjednika koji su sjedili oko središnje vatre za kuhanje nije se digao da raspravlja s njim.

“Lud i slijep sam bio”, nastavi Agamemnon”, i to čak ni ja ne bih porekao. Zeus kaže da mlad čovjek kao što je Ahilej vrijedi kao cijela bojna... ne, kao cijela armija!”

I dalje nitko ne raspravljao o tome.

“I bio sam lud i slijep zbog svoje srdžbe, i ja ću sada sve srediti, kraljevski se iskupiti, vrativši ga natrag u ahejske redove.”

Ovdje su okupljeni poglavice, uključujući Odiseja, progunđali u znak slaganja punih usta govedine i piletine.

“Prije no što ste se svi okupili, ja ću odbrojiti svoje darove u njihovom sjaju za ljubav mladog Ahileja”, poviče Agamemnon. “Sedam tronoga još nežeženih i zlata u težini deset talenta, dvadeset velikih kotlova i dvanaest velikih pastuha, flota od nogu, što za me utrke dobi i nagradne stekne. Koji bi dobio to, siromašan ne bi se zvao...”

I bla, bla, bla. Baš kao što je Homer napisao. Kako sam predviđao prije. I, kako sam također predviđao, Agamemnon obeća svečano vratiti Briseidu, s kojom nije spavao, kao i dvadeset trojanskih žena - ako padne Ilij, naravno - kao neku vrstu naknade, ponuditi mu da odabere jednu od Agamemnonove tri kćeri, Hrisotemidu, Laodiku ili Ifijanasu - i ja kao okorjeli skolik, uočavam niz pogrešaka prema prijašnjim i kasnijim pričama, posebno odsustvo Elektre i moguće pogrešno izgovoreno Ifigenijino ime, ali to nije sada važno - i onda, za desert, Agamemnon ubaci “sedam tvrđava”, jako utvrđenih.

I, baš kao što je i Homer izvijestio, Agamemnon nudi ove stvari umjesto isprike. “Sve bih mu dao to, od srdžbe 1' se povrati njegove”, poviče sin Atrejev zapovjednicima koji su ga slušali. Udari grom i sijevne munja kao da je Zeus bio nestrpljiv. “Nek se ublažiti da, - neublažljiv i tvrd je Had, zato je najmrži ljudma od sviju bogova drugih; Neka se pokori meni, koliko sam veći od njega kralj i koliko se dičim, da stariji jesam od njega!”

Toliko glede isprike.

Poče kišiti. Kiša rominja uz Zeusove munje, a pijana povikivanja s trojanskih linija, manje od stotinu metara dalje, čuju se preko kišom ispunjenih jama i blatnih bedema. Želim da se poslanstvo k Ahileju izabere tako da mogu ići do obale s Odisejom i Ajaxom. 'Ovo je najvažnija noć mog života - barem ovog drugog života kao skolika - i preslišavam se u sebi što ću reći Ahileju.

Ako kreneš u mijenjanje naše sudbine, moraš naći uporišnu točku.

Mislim da sam je našao. Barem jednu uporišnu točku. Svakako ništa neće biti isto za Grke, bogove i Trojance - ili za mene - ako učinim ono što planiram učiniti ove noći. Kada stari Feniks bude govorio u ovom poslanstvu Ahileju, to neće biti samo zato da Ahilej ne bude više ljutit već da se ujedini njegova sudbina s Hektorovom - okrenuti i Grke i Trojance protiv samih bogova.

Nestor odjednom usklikne: “Sine Atrejev, velikodušni vodo i kralju ljudi, naš Agamemnone - nijedan čovjek, čak niti naš Princ ljudi, sin Pelejev, Ahilej, ne bi mogao prezirno odbiti takve darove. Mi ćemo poslati maleno poslanstvo od brižljivo izabranih ljudi da prenesu ove ponude i našu ljubav u Ahilejev šator ove noći. Brzo, koga god pogledam, neka krene na dužnost!”

U tijelu starog Feniksa, stupio sam do ruba kruga blizu Velikog Ajaxa kako bih bio vidljiv Nestoru.

“Prije svega”, poviče Nestor, “neka se Veliki Ajax prihvati ovog zadatka. I s Velikim Ajaxom, neka ide i naš pun takta i briljantni kralj, Odisej. Za glasnike - izabirem Odija i Euribata da prate naše poslanstvo. Donesite vode za sve njihove ruke! I čas pobožne šutnje dok se svi mi molimo pokorno Zeusu kako već znamo - da nam veliki bog udijeli milosrđe i da se Ahilej razvedri kad čuje našu usrdnu molbu!”

Stojim šokiran dok traje obredno pranje i zapovjednici saginju glave u tihoj molitvi. Nestor okonča šutnju potičući poslanstvo - poslanstvo četvorice, ne petorice! - vičući za onima koji su odlazili: “Potrudite se sada! Okružite ga i učinite da nas žali, naš nepobjedivi, nemilosrdni Ahilej!”

I dva poslanika i dvojica glasnika napustiše krug oko vatre i krenu do obale.

Nisam bio izabran! Feniks nije bio izabran! Čak nije bio ni spomenut! Homer je pogriješio! Događaji u Iliju se ne slažu s događajima u Ilijadi, i odjednom ja kao da ne vidim buduće događaje, kao Helena i drugi sudionici ove igre, slijep kao bogovi iznad, slijep kao sam Homer, proklete nek su njegove izgubljene oči!

Posrćući na njegovim starim, mršavim nogama - na beskorisnim Feniksovim starim, mršavim nogama - guram se kroz krug grčkih poglavica i jurim preko prosute vode pokušavajući stići Velikog Ajaxa i Odiseja.

Stignem njih dvojicu na pola puta do tamne obale kod Ahilejevog dijela logora. Ajax i Odisej su sami, govore tiho dok hodaju preko mokrog pijeska. Stanu kada im se približim.

“Što je, Fenikse, sine Amintorov?” pita me Veliki Ajax. “Iznenađen sam što sam te vidio na kraljevoj gozbi, čuvši da si bio uz tvoje mirmidonske iscjelitelje u proteklim mjesecima. Je li te Agamemnon poslao za nama s nekim posljednjim upozorenjima?”

Dišući teško, jer sam zapravo star kao Feniks, kažem: “Pozdravljam plemenitog Ajaxa i kralja Odiseja - doista, kralj Agamemnon me je poslao da se pridružim vašem poslanstvu Ahileju.”

Veliki Ajax je izgledao zbunjen na ovo, ali Odisej me pogleda potpuno podozrivo. “Zašto bi Agamemnon izabrao tebe za ovu dužnost, časna starino? Zašto si bio u Agamemnonovom logoru ove opasne noći kada Trojanci laju preko naših rovova kao gladni psi?”

Nisam znao što bih odgovorio na ovo drugo pitanje pa sam pokušao blefirati kroz prvo. “Nestor je sugerirao da vam se pridružim kako bih pomogao pridobiti Ahileja da nas sasluša i Agamemnon je smatrao da je to mudar prijedlog.”

“Onda idemo”, reče Veliki Ajax. “Pridruži nam se, Fenikse.”

“Ali ne govori osim ako ti ne kažem”, reče Odisej, i dalje me gledajući iskosa kao da sam varalica, što zaista i jesam. “Nestor i Agamemnon su mogli imati neki razlog da posjetiš Ahilejev šator, ali tamo neće biti razloga da govoriš.”

“Ali...”, započeh. Nemam argument. Ako mi nije dopušteno govoriti nakon Odiseja, ali prije Ajaxa, kako je to Homer iznio, izgubit ću svu moć, izgubit ću uporišnu točku, podbacit ću. Ako mi nije dopušteno govoriti, događaji ove noći će se razići od Ilijade. Ali, jasno mi je, oni su se već razišli. Feniksa je trebao izabrati Nestor, njegovu nazočnost u poslanstvu je podržao Agamemnon. Što se to događa ovdje'?

“Ako nam se pridružiš u Ahilejevom šatoru, stari Fenikse”, upozorava Odisej, “moraš čekati u predvorju s glasnicima, Odijom i Euribatom, i ući ili govoriti samo na moju zapovijed. To su moji uvjeti.”

“Ali...” počeo sam opet i vidio nekorisnost bilo kakvog prosvjeda. Ako Odisej postane sumnjičaviji i prisili me da se vratim u Agamemnonov logor, moje lukavstvo će propasti i s njim moj cjelokupni plan da okrenem smrtnike protiv bogova. “Da, Odiseju”, kažem, kimajući glavom kao stari jahač i učitelj, što je Feniks i bio.

“Kako ti zapovjediš.”

Odisej i Veliki Ajax hodaju uz valovito more i ja ih slijedim. Govorio sam o Ahilejevom šatoru i vi biste mogli predočiti nekakav logorski šator, ali sin Pelejev živi pod platnom načinjenim tako da je sličniji po veličini glavnom šatoru putujućeg cirkusa kakvog se prisjećam iz svog djetinjstva... prisjećam se onog čega se počinjem sjećati iz svog djetinjstva.

Thomas Hockenberry je živio, tako se čini, i nakon gotovo cijelog desetljeća ovdje, nešto od sjećanja curi natrag u mene.

Ove noći, stotine šatora i logorskih vatri oko Ahilejevog glavnog šatora predstavljaju kaotični prizor kao ostatak milju dugog ahejskog logora, s nekima od Ahileju odanih Mirmidonaca koji su se spremali da otplove na svojim crnim brodovima. Ostali su motrili na ilijske bedeme, spremni obraniti područje uz obalu ako bi Trojanci pobijedili prije zore, a još su neki ostali skupljeni oko logorske vatre kao što su bili Agamemnonovi zapovjednici.

Odij i Euribat su najavili naš dolazak zapovjednicima straže, a Ahilejevi osobni stražari se trgnu i dopuste nam da uđemo u unutarnji dio logora. Napustimo obalu i popnemo se preko niske dine tamo gdje se nalazio Ahilejev glavni šator. Slijedim dvojicu Ahejaca - Velikog Ajaxa koji saginje glavu da prođe kroz niži unutarnji ulaz, Odisej, skoro stopu niži nego njegov suborac, ulazi da se ne mora sagnuti. Odisej se okreće i daje mi znak da čekam u predvorju blizu ulaza. Mogu vidjeti i čuti što se događa unutra, ali neću biti dio poslanstva ako ostanem ovdje.

Ahilej je, kako je i Homer opisao, svirao liru i pjevao epsku pjesmu o prastarim junacima, ne mnogo drukčiju nego što je sama Ilijada. Lira je, znam, bila plijen iz rata, dobivena kada je Ahilej osvojio Tebu i ubio Andromahinog oca Eetiona. Hektorova žena je bila odrasla slušajući istu srebrnu liru na kojoj se sviralo u njenom kraljevskom domu u Tebi. Sada Patroklo, Ahilejev najdraži prijatelj, sjedi nasuprot njega, čekajući Ahileja da završi svoj dio pjesme tako da Patroklo može pjevati preostale dionice.

Ahilej prekine prebirati po žicama i stade iznenađen kad su Ajax i Odisej ušli. Patroklo se uspravi također.

“Dobro došli!”, poviče Ahilej. On dade znak Patroklu. “Vidi, dragi prijatelji su došli - mora biti da ih je nevolja dovela ovamo - a moje predrage prijatelje u svim ahejskim rovovima, prepoznajem čak i kad sam ljut.”

On odvede dva poslanika prema niskim ležajevima i prostre raskošne grimizne pokrivače preko okvira s jastucima. Ahilej reče Patroklu: “Donesi, sine Menetijev, veći vinski vrč. Ovdje... stavi ga ovdje. Mi ćemo miješati jače vino. Pehar za svakog od mojih plemenitih gostiju - od ljudi koji su dolazili pod moj krov ove volim najviše.”

Promatram odvijanje ovih začudo milostivih rituala junačkog gostoprimstva. Patroklo stavi teški komad klade do vatre i sjede dalje od komada ovčetine i kozetine, tik uz masni komad svinjetine. Automedan, prijatelj i vozač dvokolica i Ahilejev i Patroklov, držao je pladanj s mesom dok je Ahilej rezao komade, posolio svaki, i stavio ih na ražanj. Patroklo začas potače vatru i onda razbaca ugljevlje i postavi ražnjeve preko najvrućeg dijela vatre, usoljavajući opet svaki komad.

Osjetih glad. Ako sam pozvan da govorim - ako sve naše sudbine ovise o tome - to ne bih mogu učiniti zato što su mi usta tako začepljena.

Dok sam slušao svoje želučano kruljenje, Ahilej pogleda u predvorje i zgrane se začuđeno. “Fenikse! Cijenjeni učitelju, plemeniti jahaču! Mislio sam da ležiš bolestan u svom šatoru zadnjih tjedana. Uđi, uđi!”

Tada mladi junak uđe u predvorje, zagrli me i odvede me do ognjišta u središtu svoga doma, gdje se osjetio miris ovčetine i svinjetina sa žara. Odisej sijevne očima, nijemo me upozorivši da šutim tijekom rasprave.

“Sjedni, voljeni Fenikse”, reče Ahilej, koji je bio učenik ovog starca. Ali posadi me na crvene jastučiće, ne na grimizne kao što su oni za Odiseja i Ajaxa, i dalje od vatre. Ahilej je odan svojim starim prijateljima, ali zna protokol.

Patroklo unese košare od vrbove šibe sa svježe pečenim hljebovima, a Ahilej zgrabi meso s ražnjeva i stavi vruće komade na plitke drvene zdjele. “Žrtvujmo to bogovima, dragi prijatelji”, reče Ahilej kimajući Patroklu, koji baci prve komade - izabrano meso kao ponudu bogovima - u plamen.

“Sada, jedite”, zapovjedi Ahilej i stavi ispred nas kruh, vino i meso, što tko hoće.

Dok sam žvakao i uživao u hrani, misli su mi letjele: Kako da dođem ovdje do riječi pa da dođe do promjene u sudbinama svih ovdje i samih bogova? Činilo se tako jednostavnim sat ranije, ali Odisej nije prihvatio moju izjavu da je i mene Agamemnon poslao kao poslanika. U epu, Odisej uskoro govori - prenoseći Agamemnonovu ponudu Ahileju - zatim Ahilej odgovara onako kako sam napominjao svojim studentima daje to najsnažniji i najljepši govor u Ilijadi, zatim Feniks izgovara dug, trodijelni monolog - djelomično osobnu povijest, djelomično parabolu o “moliocima”, a djelomično alegoriju o Ahilejevom položaju u mitu o Melegru - paradigmu gdje mitski junak dugo oklijeva da prihvati ponuđene darove i bori se za svoje prijatelje. Sve u svemu, Feniksov govor je daleko najzanimljivija usrdna molba od svih triju poslanika koji su poslani da nagovore Ahileja. I, po Ilijadi, Feniksovo dokazivanje će nagovoriti srditog Ahileja da odustane i od namjere da otplovi sljedeće jutro. Ali kad Ajax govori, nakon mene, Ahilej će pristati da ostane sljedeći dan da vidi što će Trojanci učiniti i, ako je potrebno, zaštiti svoje brodove od neprijatelja. Moj plan je ponoviti dugi Feniksov govor koji znam napamet, zatim istupiti sa svojim prijedlozima. Ali vidim Odiseja kako me poprijeko gleda u šatoru i znam da neću dobiti priliku.

I što ako je dobijem? Razmišljao sam o činjenici da bogovi promatraju ovaj skup - koji je jedan od ključnih elemenata Ilijade, uostalom, iako možda jedini Zeus zna što će se dogoditi. Ali čak bez znanja o budućim događajima, neki od bogova i božica mora da gledaju ovaj sastanak u njihovim video-bazenima i na njihovim video-pločama. Zeus im je naredio da danas ne interveniraju, a mnogi su udovoljili njegovom ultimatumu, ali to mora da je čak povećalo njihovu radoznalost glede poslanstva Ahileju. Ako Ahilej pristane na cijenu Agamemnonovog podmićivanja i moć Odisejevih uvjeravanja ove noći, onda će Hektorov napad, i možda čak i sama Zeusova volja, biti onemogućeni. Ahilej je čovjek-vojska.

Ako ja nagovorim Ahileja na herezu ove noći kako sam planirao, ako pokušam nagovoriti Ahileja da ratuje protiv bogova, zar neće Zeus odmah intervenirati, dići u zrak ovaj šator i sve koji su pod njim? I čak ako se Zeusova srdžba stiša, mogu zamisliti Atenu, Heru, Apolona ili nekog od drugih zainteresiranih strana da se obruši i uništi ovog... “Feniksa”... koji predlaže pravca djelovanja od kojeg bi oni skončali. Ja sam to zamislio, naravno, ali vjerujući da me medaljon za teleportiranje i hadska kaciga mogu spasiti.

Pa što ako se i opet spasim bijegom, a ovi junaci okončaju tako što ih ubiju ili ih odvrati srdžba bogova? Od cijelog plana neće biti ništa, a moje postojanje će otkriti svi bogovi. Hadska kaciga i medaljon za teleportiranje neće mi tada pomoći - oni će me tražiti po svim krajevima zemlje, i u prethistorijsku Indianu, bude li trebalo. I bit će, kako kažu, ono što će biti.

Možda mi je Odisej učinio uslugu ne puštajući me da govorim. Onda zašto sam ovdje?

Kada smo svi bili dobro ugošćeni, prazne zdjele odgurnute i samo korice kruha ostale u košarama, te kad smo bili spremni za naš treći pehar vina, vidim Ajaxa kako malo kimne Odiseju. Velik strateg namigne i podigne svoj pehar da nazdravi Ahileju.

“U tvoje zdravlje, Ahileju!”

Mi svi pijemo i mladi junak kimne plavokosom glavom.

“Vidim da nam ništa ne nedostaje za ovu gozbu”, nastavi Odisej glasom koji je začudo nizak i tih, skoro melodičan. Od svih velikih ahejskih vođa, ovaj bradati muškarac govori najtiše i najzaobilaznije. “Ništa nam ne nedostaje ni u Agamemnonovom logoru niti ovdje u domu sina Pelejevog. Ali nije nama obilna gozba na pameti ove olujne noći - ne, već užasna katastrofa, nastala voljom bogova, te promatramo i bojimo se noćas.”

Odisej nastavlja, polako, glatko, nikad ne žureći se, rijetko dosegnuvši retorički efekt. On opisuje poraz ovog popodneva, trojansku pobjedu, ahejsku paniku i bježanje te Zeusovo sudioništvo.

“Ovi Trojanci odjeveni u mjed i njihovi hvalisavi saveznici su namjestili šatore unutar dometa bačenog kamena do naših brodova, Ahileju”, nastavlja Odisej, govoreći kao da Ahilej sve ovo već nije čulo od Patrokla, Automedana i drugih prijatelja. Ili je to jednostavno gledao s brijega izvan svog šatora.

“Ništa ih ne može sada zaustaviti”, nastavi Odisej. “Njihovo hvalisanje, tisuće njihovih vatri i noćašnju prijetnju. Oni planiraju prenijeti te plamenove do naših brodova, isprva ih osvijetliti, zatim hitaju na naše pocrnjele trupove brodova, poklati preživjele. A Zeus, sin Kronov, šalje im znakove poticanja, šalje nam munje, sve dok Hektor ne pobjesni, pijan od svoje snage. On se ne boji nikoga, Ahileju, ni čovjeka ni boga. Hektor je danas poput bijesnog, mahnitog psa i demoni katelepsisa su u njemu.”

Odisej zastane. Ahilej ne reče ništa. Njegovo lice ništa ne govori. Njegov prijatelj Patroklo gleda Ahilej evo lice sve vrijeme, ali junak niti ne svrne pogledom. Ahilej bi bio prokleto dobar igrač pokera.

“Hektor čeka zoru”, nastavi Odisej, sada čak tišim glasom, “čim svane, prijeti da će poskidati rogovlje s naših brodskih krma, osvijetliti ove brodove proždirućom vatrom, i - sa svim našim suborcima uhvatiti nas u zamku protiv gorućih trupova, poraziti, pobiti i posjeći nas Ahejce do zadnjeg čovjeka. Noćna mora, Ahileju - bojim se svesrdno - bojim se bogova koji će dati Hektoru sredstva da izvrši ove prijetnje i naša sudbina će biti da umremo na poljima Ilija, daleko od konja koji pasu po bregovima Argosa.”

Ahilej ne reče ništa kada Odisej opet zastane. Negdje, nekoliko šatora dalje, netko je svirao sporu žalopojku na liri. Iz suprotnog smjera dođe pijani smijeh ratnika koji očito misli za sebe da je osuđen na propast.

“Krenimo s tobom, Ahileju”, reče Odisej, povisivši konačno glas. “Sada, kreni s nama sada, posljednji je čas, ako želiš spašavati osuđene sinove Ahejaca od trojanskog klanja.”

I sada Odisej pita Ahileja da se okane svoje srdžbe i iznese Agamemnonovu ponudu, istim riječima kakve je Agamemnon bio izabrao da nabroji svoje nežežene tronoge i konje i tako dalje i tako dalje. Mislim da se predugo zadržava na opisu Briseide koja nije odvedena u krevet i trojanskih djevojaka koje će biti otete i na Agamemnonove tri lijepe kćeri, no on završava svoj govor s vatrenim izlaganjem, podsjećajući Ahileja na savjet njegovog oca, na Pelejevo upozorenje da više cijeni prijateljstvo nego svađu.

“No ako je Atrejev sin previše omrznuo u tvom srcu da bi prihvatio ove darove” završi Odisej, “barem se sažali na sve nas ostale Ahejce. Priključi se našoj borbi i spasi nas sada, a mi ćemo te poštivati kao boga. Također, zapamti da ako te srdžba udalji od borbe - ako zbog prezira odeš svome domu preko tamnocrvenog mora prije no što je ovaj rat s Trojom gotov - nikad nećeš znati da si mogao ubiti Hektora. To je tvoja prilika za aristeiu, Ahileju, Hektorov ubilački bijes će ga dovesti u skorašnju borbu sutra nakon svih ovih godina njegove povučenosti iza visokih zidova Ilija. Ostani i bori se s nama, plemeniti Ahileju, jer sada, prvi put, možeš se suočiti s Hektorom u borbi.”

Moram priznati, Odisejev govor je bio prokleto teatralan. Mogao bi me nagovoriti, da sam mladi polubog koji ljenčari na jastucima metar i pol od mene u šatoru. Svi sjedimo u tišini dok Ahilej spušta pehar vina i odgovora.

“Plemeniti sine Laertov, sjeme Zeusovo, snalažljivi taktičaru, dragi Odiseju - moram ti otvoreno i iskreno reći kako se osjećam i kako će sve ovo završiti, tako da me nećete nagovarati, jedno poslanstvo za drugim, jedno laskanje i gugutanje za drugim kao niz gugutavih grlica. Koliko god mrzim vrata Smrti, Hadska tamna vrata, tako mrzim i čovjeka koji kaže jedno svojim ustima, a sakrije drugo u svome srcu.”

Žmirnem na to. Je li to težak udarac za Odiseja, “snalažljivog taktičara”, znanog među svim Ahejcima kao nekog tko će iskriviti istinu kada to koristi u njegove svrhe? Možda, ali Odisej ne reagira na bilo koji način tako da držim Feniksov iskaz neutralnim.

“Reći ću vam jasno”, nastavi Ahilej. “Hoće li me Agamemnon pridobiti, nagovoriti da se vratim u borbu sa svim tim... darovima?” Junak pljune uz ovu zadnju riječ. “Ne. Ni za sav svijet. Ni sve vojske ni svi ahejski zapovjednici neće me uvjeriti da se vratim, jer njihova zahvalnost je premala i prekasna... Gdje je bila zahvalnost Ahejaca tijekom mojih godina ratovanja protiv njihovih neprijatelja, bitaka za bitkom, godinu za godinom upregnut, borba svaki dan kojoj ne vidiš kraj?

“Na dvanaest gradova sam jurišao s brodova; u jedanaest sam namočio plodnu ilijsku zemlju trojanskom krvlju. I iz tih gradova odvukao sam gomile plijena, brda plijena, velike uplakane skupine lijepih žena, i uvijek sam dao najbolje Agamemnonu - sinu Atrejevom, sigurnog u njegovim brzim brodovima ili skrivenog daleko iza linija. I on bi prihvatio sve... sve i više.

“O, da... ponekad bi on udijelio ostatke vama i ostalim zapovjednicima, ali uvijek bi zadržao lavovski dio za sebe. Svima vama, čija lojalnost mu je potrebita da podupire njegov režim, on daje - jedino od mene uzima - uključujući robinju koja je bila moja mladenka. Dakle, jebeš to, jebeš njega i jebeš nju, moji dragi drugovi. Neka Agamemnon vodi u krevet Briseidu... ako se starome na nju digne.”

S ovih izrečenih pritužbi, Ahilej nastavi o tome zašto se Mirmidonci, Ahejci i Argejci bore u ovom ratu.

“Za Helenu i njenu rasutu i zamamnu kosu?”, pita on s prezirom, rekavši da Menelaj i njegov brat Agamemnon nisu jedini muškarci ovdje kojima nedostaju žene, podsjećajući Odiseja na njegovu ženu Penelopu koju je ostavio samu ovih deset dugih godina.

I ja se sjetim Helene kako ustaje iz kreveta prije samo nekoliko noći, njene rasute i zamamne kose kako joj visi na ramenima, kako njene blijede grudi sjaje pod svjetlom zvijezda.

Teško je obratiti pažnju na Ahileja, iako je ovaj govor čudesan i iznenađujući kako ga Homer iznosi. U ovom kratkom govoru, Ahilej podriva samu junačku odliku koja ga čini superjunakom, odliku koja ga čini bogom u očima njegovih ljudi i njemu ravnima. Ahilej kaže da on nema ambiciju boriti se sa slavnim Hektorom - niti ga želi ubiti niti želi umrijeti od njegove ruke.

Ahilej reče da odvodi svoje ljude i isplovljava u zoru, prepušta Ahejce njihovim sudbinama - ostavlja ih Hektorovom milosrđu kada Trojanci i njihove horde prijeđu sutra preko bedema i rova. Ahilej reče da je Agamemnon pas u besramnom oklopu, da se ne želi oženiti jednom od kćeri staroga kralja čak i ako bi izgledala kao Afrodita i bila pametna kao Atena.

Zatim Ahilej reče nešto zaista zapanjujuće - priznao je da mu je njegova majka, božica Tetida, rekla da će ga dvije sudbine vodi do dana njegove smrti: jedna ako ostane ovdje, na opsadi Troje, ubije Hektora, ali će onda poginuti za nekoliko dana. U tom smjeru, majka mu je rekla, počiva vječna slava u sjećanju ljudi i bogova. Njegova druga sudbina leži u plovidbi svome domu, gubitku ponosa i slave, ali ga čeka dug, sretan život. Na njemu je da svoju sudbinu izabere, majka mu je to rekla prije više godina.

I, Ahilej sada kaže, on izabire život. Ovdje ovaj... ovaj... junak, ova masa mišića i testosterona, ovaj polubog koji je živa legenda... on izabire život umjesto slave. Ovo je dovoljno da Odisej zažmiri u nevjerici, a Ajax zine.

“Dakle Odiseju, Ajaxe, braćo”, reče,”vratite se velikim ahejskim zapovjednicima. Izvijestite ih o mom odgovoru. Neka oni razmisle kako spasiti brodove i ljude koji će biti potisnuti prema ovim zapaljenim brodovima, sutra u ovo vrijeme. Što se tiče šutljivog Feniksa, ovdje...”

Poskočim s crvenog jastučića kada mi se on obrati. Bio sam se tako izgubio u pripremanju onog što moram reći i moralnim implikacijama koji iz toga proizlaze da sam zaboravio da raspravljamo ovdje.

“Fenikse”, reče Ahilej, nasmijavši se uviđavno, “dok Odisej i Ajax ovdje moraju izvijestiti svoga gospodara, ti možeš slobodno prenoćiti ovdje s Patroklom i sa mnom, i otputovati kući s nama u zoru. Ali samo ako Feniks želi... Nikad ne bih prisilio bilo kojeg čovjeka da ide.”

Ovo je moja prilika da govorim. Ignorirajući Odisejev prijeki pogled, pogledam oko sebe, stojim nevjesto, nakašljem se da bih početi Feniksov dugi govor. Kako početi? Nakon svih tih godina podučavanja i učenja, učenja nijansi svake grčke riječi, moj um je sada prazan.

Ajax stoji. “Dok ta stara budala odluči hoće li pobjeći s tobom ili ne, Ahileju, ja ću ti kazati da si ti budala kao što je i stari Feniks!”

Ahilej, ljudomor, koji nije trpio da ga bilo tko vrijeđa, junak koji će ostaviti sve njegove prijatelje Ahejce da budu ubijeni radije nego da pretrpi ponižavanja od Agamemnona preko robinje, tek se osmjehnuo i podigao jednu obrvu na Ajaxovu direktnu uvredu.

“Odustaješ od slave i dvadeset lijepih žena zbog jedne žene koju ne možeš ionako imati... pih!” poviče Ajax i okrene se.”Dođi, Odiseju, ovaj zlatni dječak nikad nije znao što je ljudsko prijateljstvo. Ostavimo ga s njegovom srdžbom i dostavimo našu zlokobnu poruku Ahejcima koji čekaju. Brzo će svanuti za one koji spavaju prije borbe. Ako umrem sutra, ne želim umrijeti u snu.”

Odisej kimne, ustane, kimne opet Ahileju te krene za Velikim Ajaxom iz šatora.

I dalje stojim zablenut, spreman na Feniksov dugi, trodijelni govor - taj mudri govor! - s njegovim mudrim dopunama i tajnim namjerama.

Patroklo i Ahilej stoje, protežu se i razmjenjuju poglede. Očito su očekivali ovo poslanstvo i obojica su znali kakav će uslijediti šokantan odgovor.

“Fenikse, stari oče, miljenice bogova”, reče Ahilej toplo. “Ne znam što te uistinu dovelo ovamo ove olujne noći, ali se sjećam kada sam bio mladić i ti bi me podigao i nosio me u krevet nakon lekcija. Ostani ovdje ove noći, Fenikse. Patroklo i Automedon će ti pripraviti udoban krevet. Ujutro, mi ćemo odjedriti kući i ti možeš poći... ili ne.”

On dade znak i uđe u svoje odaje za spavanje u stražnjem dijelu šatora, a ja stojim ovdje kao budala što i jesam, zanijemio, zapanjen ovim odstupanjem od zapleta Ilijade.

Ahilej a se mora nagovoriti da ostane, čak i ako se ne uključi u borbu, tako Ilijada kaže - Trojanci pobjeđuju opet i Grci se u potpunosti povlače sa svim njihovim velikim povrijeđenim zapovjednicima - Odisejom, Agamemnonom, Menelajem, Diomedom, svim njima - i tada, osjećajući simpatiju za njihove prijatelje koji znaju da im se Ahilej nikad neće pridružiti u borbi, Patroklo će uzeti Ahilejev zlatni oklop i natjerati Trojance da ustuknu dok, u dvoboju s Hektorom, Patroklo ne bude ubijen, a njegovo tijelo izbodeno i oskrnavljeno. To će istjerati Ahileja iz njegovog šatora, ispuniti ga smrtonosnom srdžbom, tako zapečatiti sudbinu Hektora, Ilija, Andromahe, Helene i svih nas.

Hoće li on uistinu otići? Ne mogu to prihvatiti. Ne samo da nisam našao ključnu uporišnu točku već nisam ni promijenio tijek stvari. Sada je cjelokupna Ilijada izmakla nadzoru. Više od devet godina sam bio ovdje skolik, gledao, promatrao i izvještavao Muzu i nikad nije bilo dubokog rascjepa između događaja u ovom ratu i Homerovog izvještavanja u epu. Sada... ovo. Ako Ahilej ode, što će se dogoditi čim svane zora, Ahejci će biti poraženi, njihovi brodovi spaljeni, Ilij spašen, a Hektor, ne Ahilej, će biti veliki junak epa. Čini se malo vjerojatnim da će se Odisejova Odiseja ikada dogoditi... a sigurno ne na način kako je opjevana. Sve se promijenilo. Samo zato što pravi Feniks nije bio ovdje da iznese svoj pravi govor? Ili su bogovi bili ublažili ovu ključnu točku prije no što sam imao priliku. Nikad to neću znati. Moja prilika da uvjerim Ahileja i Odiseja u vijeću, moj pametni plan, je izgubljen zauvijek.

“Dođi, stari Fenikse”, reče Patroklo, uzevši me za ruku kao da sam dijete, vodeće me u stražnju sobu u velikom šatoru gdje su moji jastučići i prekrivači bili položeni. “Vrijeme je za odlazak u krevet. Sutrašnji je novi dan.”

31. Jeruzalem

“Što je to?”, upita Harman. On i Daeman stajali su u sjeni Zapadnog Zida u Jeruzalemu, samo nekoliko koraka iza Savi, i svi troje zurili su gore u jasni snop plavoga svjetla koji je okomito prodirao u tmurno nebo.

“Vjerojatno moji prijatelji”, reče starica. “Svih devet tisuća sto i trinaest mojih prijatelja - svi staromodni ljudi pokupljeni u konačnom faksiranju.” Daeman je pogledao Harmana i shvatio da oboje sumnjaju u Savino mentalno zdravlje.

“Tvoji prijatelji?”, upita Daeman. “Ono plavo svjetlo?” Savi je odmakla pogled od snopa - sada je snop osvjetljavao vrh starih građevina i zidove oko njih, prekrivajući sve plavom svjetlošću dok je dan bio na izmaku - i gledala ih tužno se smiješeći.

“Da. Taj snop plave svjetlosti. Moji prijatelji.” Dala im je znak da je slijede i počela se udaljavati od dvorišta, od zida, natrag putem kojim su došli, od snopa plave svjetlosti.

“Posti su nam bili rekli da je konačno faksiranje način da nas se skloni dok oni očiste svijet”, nastavila je Savi tihim glasom, koji je ipak odjekivao ovdašnjim uskim uličicama. “Plan je bio, objasnili su nam, smanjiti broj naših kodova - svi smo mi za posthumance bili faks-kodovi, još tada, prijatelji moji - smanjiti broj kodova i smjestiti nas u neprekidnu neutrinsku petlju na deset tisuća godina dok oni uređuju planet.”

“Što to znači?” upita Harman. “Uređuju planet?” Hodali su dugačkim nadsvođenim prolazom, a Daeman je jedva mogao vidjeti Savino lice kada se ona ponovo osmjehnula.

“Stvari su krenule loše krajem Minulog Doba”, rekla je. “Još gore nakon Rubikona. Zatim je došlo Doba Demencije. Slobodni ARNnisti oživljavali su dinosaure, strahoptice i davno izumrle botaničke oblike, upropašćujući ekologiju planeta još dok su se biosfera i datasfera počinjale spajati u samosvjesnu noosferu - logosferu. Posthumanci su tada već bili pobjegli na svoje prstene - svjesna Zemljina noosfera nije više imala povjerenja u njih - i s dobrim razlogom, posti su eksperimentirali s kvantnim teleportiranjem, otvarali portale na mjestima koja nisu poznavali, otvarali su vrata koja nisu trebali otvoriti.”

Harman se zaustavio kada su izbili u širu ulicu. “Savi, možeš li biti jasnija? Mi ne razumijemo dvije trećine od onoga o čemu pričaš.”

“Kako biste i mogli?”, reče je Savi, gledajući Harmana s izrazom boli ili jake nelagode. “Kako biste išta mogli razumjeti? Bez povijesti. Bez tehnologije. Bez knjiga.”

“Imamo mi knjiga”, reče Harman obrambenim tonom. Savi se nasmijala.

“Kakve veze ima sva ova priča o dinosaurima i noosferama s plavim snopom?”, upita Daeman.

Savi je sjela na niski zidić. Zapuhao je vjetrić i šumio kroz polomljene crjepove na krovovima. Zrak se brzo hladio. “Morali su nas ukloniti s puta dok su čistili”, ponovila je Savi. “Neutrinski torus, rekli su. Bez mase. Bez muke. Bez gnjavaže. Deset tisuća godina za njihovo uređivanje Zemlje. Manje od treptaja oka za nas staromodne ljude. Tako su rekli.”

“Ali ostavili su vas”, reče Harman.

“Da.”

“Slučajno?”

“Sumnjam”, reče starica. “Posti su vrlo malo toga činili slučajno. Možda su imali neki cilj sa mnom. Možda su me kažnjavali, jer sam kopala po poviješću za koju bi bilo bolje da je ostala zakopana. To je ono što sam bila, znate - povjesničar. Povjesničar kulture.” Opet se nasmijala iz razloga koji Daeman nije mogao pojmiti.

“Neutrini su dakle plavi?”, pitao je Daeman. Bio je odlučan u namjeri da dobije pravi odgovor.

Ona se opet nasmijala. “Jako sumnjam u to. Ne mislim da neutrini imaju ikakvu boju... ili šarm. Ali ta plava zraka pojavljuje se svakog Tisha b'ava, svakog devetog Ava, i nešto mi govori da je ostatak staromodnih ljudi - svi moji prijatelji - spremljen i kodiran u toj plavoj zraci. Ne mislim da stroj generira zraku. Mislim da Zemlja svake godine na ovoj točki svoje staze prolazi kroz neutrinski snop, a sprava samo omogućuje vidljivost zrake.”

“Ali od konačnog faksiranja nije prošlo deset tisuća godina”, reče Harman. “Samo tisuću četiristo, kako kažete.”

Savi umorno kimne. “A stvari baš i nisu nešto uređene od vremena konačnog faksiranja, zar ne, mladi moji prijatelji?” Ona ustane, podigne svoju naprtnjaču i zaputi se uskom ulicom kad najednom zastane kao ukopana.

“Vojniks!” poviče Daeman. “Sada nećemo morati hodati natrag do sonija. Reći ćemo mu da nabavi kolica i...”

Vojniks, obličje od željeza i kože u zapadnom nadsvođenom prolazu ispred njih, odjednom je uvukao svoje udove i škljocnuvši izvukao svoje oštrice za rezanje. Zatim je jurnuo izravno na njih, trčeći jednom stranom građevine na sve četiri poput podivljalog pauka.

Od trenutka kada je Daeman bio uzviknuo, Savi je mahnito kopala po svojoj torbi i onda izvadila crnu napravu od plastike i metala - nazivala ju je pištoljem - i uperila ga u vojniksa koji je jurio.

Daeman je bio previše šokiran da bi se pomaknuo. Bio je najbliži vojniksu koji se žustro kretao, koji je još uvijek išao po zidu na visini od oko dva metra i grabio na sve četiri, ali stvorenje je izgledalo usredotočeno na Savi i projurilo je pokraj Daemana. Odjednom je večernji zrak prekinula buka - RRRIIIIPPPPPPPPPP - poput vučenja drvene letve preko kamenih rešetki, i zid se raspršio u gomilu krhotina, vojniks je bio bačen natrag i dolje na popločen put, a Savi je zakoračila naprijed, naciljala i opet zapucala.

Rupe veličine jagodica na prstima pojavile su se na vojniksovom oklopu i metalnoj kapi. Njegova desna ruka poletjela je gore kao da će nešto baciti na njih, ali pogodilo ga je još Savinih projektila i ruka se objesila, otrgnula, odletjela unatrag. Vojniks je pokušavao ustati dok mu je jedna oštrica još uvijek klepetala.

Savi je opet gađala i skoro ga prepolovila u struku. Njegova plava, mliječna tjelesna tekućina poprskala je zidove i pločnik. Ono što je od vojniksa ostalo, palo je, trgnulo se i ostalo mirno ležati.

Harman i Daeman pažljivo su se približili, trudeći se da ne stanu u plavu tekućinu niti na dijelove stvora. Ovo je bio drugi vojniks u dva dana koga su vidjeli uništenog.

“Pođimo”, rekla je Savi, izvlačeći prazan okvir za strjelice iz svoga pištolja i ubacujući drugi. “Ako ih ima još u okolici, u ozbiljnoj smo nevolji. Moramo stići do sonija. I to brzo.”

Savi ih je odvela niz usku ulicu, skrenula u još užu ulicu, zatim ponovo skrenula u nešto manje od uličice - utor između kamenih građevina. Izbili su u široko, prašnjavo dvorište, hodali ispod kamenog svoda i došli do manjeg dvorišta.

“Požurite se”, prošaptala je Savi. Vodila ih je vanjskim stubištem, preko krovne terase prekrivene prašinom, pa trulim drvenim ljestvama pokraj prozora sa spuštenim roletama na viši krov.

“Što to radimo?” prošaptao je Harman kada su njih troje izašli na svježi noćni zrak na vrh zgrade. “Zar se ne moramo vratiti do sonija?”

“Pozvat ću ga k nama”, rekla je Savi. Kleknula je na koljeno pokraj niskog zida na krovu i aktivirala svoju proxnet funkciju, zaklanjajući odsjaj iznad dlana. Harman se sagnuo pokraj nje.

Daeman je ostao stajati. Zrak ovdje gore bio je svjež nakon vrućine popločanih i uskih ulica, a s ove točke pružao se zanimljiv pogled na brežuljak. Na njihovoj desnoj strani probijala se plava zraka, kupajući sve kupole, krovove i ulice u svojoj svjetlosti. Sada je bio mrak i zvijezde su se vidjele na nebu. U gradu nisu gorjela svjetla, ali drevne kupole, tornjevi i neki svodovi svjetlucali su u plavom odsjaju. Savi im je rekla da se ograđeni kompleks na brežuljku gdje zraka gori zove Haram esh-Sharif ili Gora hramova, a dvije kupolaste strukture u dnu sprave za zraku bile su Kupola nad Stijenom i Džamija Al-Aksa.

“Itbah el Jahud!”, dopro je do njih iznenadan, prodoran, glasan uzvik iz ulica iza njih. Ponovljeni uzvik čuo se iz labirinta uskih ulica zapadno od njih, između njih i sonija.

“Itbah el Jahud!” Savi je podigla pogled sa svog video prikaza na dlanu.

“Što je to?” pitao je Harman prodornim šaptom. “Vojniksi ne pričaju.”

“Ne”, rekla je Savi. “To dolazi iz drevnih, automatiziranih mujezinskih zvučnika koji u svim džamijama pozivaju na molitvu.”

“Itbah el Jahud!”, čuo se drhtav, ali užurban glas kako odzvanja sa svih strana tamnoga grada. “Al-džihad!” povikivao je pojačani glas. “Itbah el Jahud!”

“Prokletstvo!”, reče Savi, gledajući u svoj prikaz na dlanu. “Nije ni čudo što ne odgovara na daljinski.”

“Što?” I Daeman i Harman su stali bliže, saginjući se da vide pravokutni prikaz koji je lebdio nekoliko centimetara iznad njenog dlana. Na njemu se vidio prednji dio sonija na mjestu gdje su njime bili sletjeli.

Polja stijena i opasani grad zelenkasto su se svjetlucali u prigušenom prikazu kamere. Bliže, nazirući se preko leće, mnoštvo vojniksa nahrupilo je oko sonija, bacajući se na stroj, kamenujući ga i stavljajući ogromno kamenje na nj.

“Poremetili su energetsko polje i nešto slomili”, prošaptala je Savi. “Soni nam neće doći.”

“Alahu ekber!”, vikali su odjekujući, glasni, drhtavi glasovi sa svih strana grada niskih krovova. “Itbah el Jahud! Itbah el Jahud!”

Njih troje hodali su do ruba krova. Daeman je na trenutak pomislio da se zgrade, popločane ulice i obzidana dvorišta tresu, urušavaju, rasplinjuju u odsjaju plave svjetlosti, ali onda je shvatio da nešto gmiže preko kamena, kupola, zidova i krovova. Tisuće stvari - poput invazije žohara koji divlje jurišaju prema plavom svjetlu. Ali onda je Daeman shvatio kolika je udaljenost blještavih građevina koje su se pružale, procijenio i shvatio da ono što prema njima juri i žuri nisu žohari niti pauci, nego vojniksi.

“Itbah el Jahud!”, urlao je sa svih strana metalni glas. Slogovi su odjekivali s planine, ne gubeći pritom svoju mahnitu užurbanost.

“Što to znači?”, pitao je Daeman.

Savi je promatrala plavo osvijetljene vojnikse kako se koprcaju sve bliže preko krovova i kroz labirint uskih, krivudavih ulica. Val velikih kukcolikih oblika sada je bio udaljen manje od dva gradska bloka, dovoljno blizu da su mogli čuti grebanje, zveket oštrica i oštrih udova preko kamena i pločica. Savi se polako okrenula. Lice joj je u pulsirajućem plavom svjetlu izgledalo starije nego ikad.

“Itbah el Jahud”, ponovila je tiho. “Ubijte Židova.”

32. Ahilejev šator

Moram ubiti Patrokla.

Ta mi misao dođe poput šapta noću dok sam ležao tu u mirmidonskom logoru, u Ahilejevom šatoru, umotan u ljusku Feniksovog starog tijela.

Moram ubiti Patrokla.

Nikad nisam ubio nikoga. Isuse, prosvjedovao sam zbog vijetnamskog rata kao student, ne bih mogao odvesti obiteljskog psa da ga uspavaju - morala ga je moja žena voditi veterinaru - i smatrao sam se pacifistom najvećim dijelom svog akademskog života. Nikad nisam udario drugog čovjeka, za ime Boga.

Moram ubiti Patrokla.

To je jedini način. Vjerovao sam da će to retorika učiniti - Feniksova uvjerljiva retorika - da bi retorika uvjerila ljudomora Ahileja da se ogleda s Hektorom, okončala ovaj rat, zakopala sjekiru.

Aha, ravno iz moje glave.

Ahilejeva odluka da ode - vrati se u dug život velikog zadovoljstva, ali male slave - duboko je šokirala ovog skolika, bilo kojeg proučavatelja Ilijade, ali ona ima smisla. Čast je još uvijek važnija Ahileju nego život, ali nakon Agamemnonovih uvreda, on ne vidi da je časno ubiti Hektora i potom biti ubijen. Odisej - taj retoričar u biti - bio je rječit u svom objašnjenju i tvrdnji kako će živi Ahejci i nebrojene generacije nositi časnog Ahileja u sjećanju, ali to nije ona čast do koje je Ahileju stalo. Samo njegov osjećaj časti je ovdje važan, i neće biti časti za njega u ubijanju Agamemnonovih neprijatelja i u umiranju za Agamemnonove i Menelajeve ciljeve. Samo je Ahilejeva čast važna i on će radije odjedriti kući za nekoliko sati i živjeti život smrtnika nego da ugrozi dalje svoju čast na krvavim poljima Ilija.

Vidim sada. A zašto ne prije? Ako Odisej ne može uvjeriti Ahileja da se bori - lukavi i slatkorječivi Odisej - zašto sam mislio da bih uspio ja? Ja sam bio budala. Homer je napravio od mene budalu, ali ja sam i dalje budala.

Moram ubiti Patrokla.

* * *

Nedugo nakon što su Odisej i Veliki Ajax otišli, netom nakon što su baklje i vatre na tronošcima bile ugašene u glavnom dijelu Ahilejevog šatora, čuo sam robinje koje su bile tu za zadovoljstvo Ahileja i Patrokla. Nikad nisam vidio neku od ovih robinja, ali sam znao njihova imena - Homer ne ostavlja nikoga bezimenog u Ilijadi. Ahilejeva djevojka (nisam upotrebljavao tu riječ dok sam predavao na Sveučilištu u Indiani u mojem drugom životu niti dok sam radio kao korektor, ali ovdje mi se ne čini prigodnim zvati ove hihotave seksualne igračke “ženama”) se zvala Diomeda, Forbova kćer s otoka Lezba - iako nije bila lezbijka. Patroklova glavna priležnica se zvala Inda. Skoro sam se glasno smijao kad sam ih ugledao kroz preklope u šatoru - Ahilej, koji je visok i plavokos i poput kipa što je isklesan s mišićima, preferirao je sitnu, zdepastu brinetu Diomedu s velikim grudima; Patroklo, koji je mnogo niži od Ahileja i crnokos, je odabrao visoku, plavu, mršavu Ifidu s malenim grudima. Oko pola sata mogao sam čuti ženski smijeh, muški sirovi razgovor i onda stenjanja i povikivanja od sve četvoro u Ahilejevoj spavaćoj sobi. Očito junaku i njegovom prijatelju nije bilo neugodno ševiti se u istoj sobi, čak komentirajući ono što se tamo događalo, što me podsjetilo na Bloomington, Indianu, posrednika za prodaju nekretnina ili braću koja su imala vikend u velikom gradu, a koji se nisu ponašali kao plemeniti ratnici iz ovog junačkog doba. Barbarski.

Zatim djevojke odoše - hihoćući se opet - i zavlada tišina osim mrmljanja kod smjene straže izvan šatora i pucketanja vatre koju su stražari održavali da se ugriju. To, i monstruozno hrkanje iz Ahilejeve spavaće sobe. Nisam bio čuo Patrokla da odlazi, što znači da netko od te dvojice junaka ima poteškoća s disanjem kroz septum.

Sada ležim ovdje i razmišljajući o svojim mogućnostima. Ne, prvo ću se preobraziti iz Feniksovog starog tijela - proklete posljedice! - i ležati ovdje kao Thomas Hockenberry i razmotriti njegove mogućnosti.

Ruka mi je na medaljonu za teleportaciju. Mogu opet otići u Heleninu spavaću sobu - znam za činjenicu da je Paris vani, ovdje iza rova, više kilometara od grada, čekajući zoru da se pridružiti Hektoru u konačnom ubijanju Grka i paljevini ahejskih brodova. Helena bi mogla biti sretna da me vidi. Ili je više ne zadovoljava noćni posjetitelj po imenu Hockenberry - kako je čudno da netko ovdje osim drugog skolika zna moje ime! - i mogla bi pozvati svoje stražare. Nema problema; mogu se uvijek teleportirati i to odmah.

Na koje odredište!

Mogu se odreći ovog ludog plana o promjeni tijeka Ilijade, odbaciti svoj cilj - formiran u mojoj glavi u noći kad su se Agamemnon i Ahilej prvi put svađali - odupiranje besmrtnim bogovima, teleportirati se na Olimp i ispričati se Muzi i Afroditi kada se oporavi, zamoliti Zeusa da me primi i moliti za oprost.

Uh-uh. Kakvi su izgledi da oni oproste i zaborave, Hockenbush? Ukrao si Hadsku Kacigu, medaljon za teleportiranje i svu skoličku opremu te ih upotrijebio u svoje svrhe. Pobjegao si od Muze. A najgore od svega je da si oteo leteću dvokolicu i pokušao ubiti Afroditu u njenom spremniku za iscjeljivanje.

Moja najveća nada, nakon što bih se ispričao Zeusu, Afroditi ili Muzi, bila bi da me brzo ubiju umjesto da me objese naopačke ili bace u mračnu jamu Tartar, gdje bi me vjerojatno pojeli Kronos i drugi barbarski Titani koje je tamo protjerao Zeus.

Ne, ja sam zakuhao kašu i sada je moram kusati. Ili kako već ta fraza ide. Započeto treba i dovršiti. Kako si sijao tako ćeš i žeti. Ali dok se borim za klišej, bilo koji klišej, duboka realizacija stavlja me u duboko neprofesorsku, ali apsolutno uvjerljivu frazu:

Ako se ne sjetim nečega uskoro, bit ću zbilja sjeban.

Mogu naći razlog u Odiseju.

Odisej je čovjek zdravog razuma, civiliziran, mudar taktičar. On bi noćas mogao biti odgovor. Imat ću bolju priliku uvjeravajući Odiseja da je okončanje ovog rata protiv Trojanaca i zajednički rat protiv svih previše ljudskih bogova pravi izbor. Iskreno govoreći, uvijek sam više uživao predava-jući mojim studentima o Odiseji nego o Ilijadi. Fitzgeraldovi senzibiliteti u Odiseji su mnogo više ljudski nego gruba ratobornost Mandelbaumove, Lattimoreove, Faglesove pa čak i Popeove Ilijade. Varao sam se misleći da mogu naći uporišnu točku događaja dolaskom ovdje s poslanstvom Ahileju. Ne, Ahilej nije čovjek kome se može pristupiti ove noći - onoga što je ostalo od ove noći - ali Odisej, sin Laertov, je čovjek koji bi mogao razumjeti planove jednog skolika i prihvatiti logiku mira.

Dižem se i dodirnem medaljon za teleportaciju, spreman naći Odiseja i iznijeti mu svoj plan. Ima samo mali problem koji me odbija od teleportiranja u potrazi za Odisejom: ako je Homer rekao istinu, znam što se dogodilo drugdje dok sam ležao u ovom šatoru i razmišljao. Agamemnon i Menelaj ne mogu zaspati zauzeti mislima o toku događaja, i u sadašnje vrijeme, ili možda zadnjeg sata, stariji i više kraljevski brat pozove Nestora i pita ga za ideje koje bi mogle suzbiti masakr koji se čini tako neizbježnim. Nestor predloži ratni savjet s Diomedom, Odisejom, Malim Ajaxom i nekim od drugih ahejskih vođa. Najednom, ovi su se zapovjednici skupili, Nestor predlaže da bi se najhrabriji između njih trebali uvući iza trojanskih linija i otkriti Hektorove namjere - hoće li Trojanci i njihovi saveznici pokušati zapaliti brodove za nekoliko sati? Ili možda Hektor imao zasad dovoljno krvi i pobjede za sada pa će voditi svoje horde natrag u grad i slaviti prije nastavka daljnjih neprijateljstava?

Diomed i Odisej su izabrani da to otkriju, i od kada su njih dvojica došla na ovaj savjet sa spavanja, bez oružja, dali su svoju opremu straži, uključujući Diomedovu kacigu od bikovske kože i znamenitu Odisejevu mikensku kacigu s kljovama vepra. S kožom lava koju je Diomed prebacio preko ramena i Odisejevom kacigom od crne kože okovanom bijelim zubima, dva ratnika je bilo strašno pogledati.

Hoću li se teleportirati na tu konferenciju i promatrati ih?

Nema nijednog razloga za to. Diomed i Odisej su vjerojatno već otišli u svoju gerilsku akciju. Ili Homer možda laže ili griješi glede ove akciju, kao što je bilo s Feniksovim govorom. Osim toga, to mi neće pomoći u mojem sadašnjem problemu. Nisam više skolik, samo čovjek koji pokušava preživjeti i okončati ovaj rat - ili ga barem okrenuti protiv bogova.

Slijedi i drugi dio večerašnje akcije koji mi pada na pamet i zaledi mi krv. Kada su se Diomed i Odisej usudili izaći, oni otkriju Dolona - kopljanika čije tijelo sam posudio preksinoć kada sam slijedio Hektora koji se sastao s Helenom i Parisom - a koji je bio poslan iza ahejskih linija da uhodi za Hektora. Dolon je nosio luk i strijele te kapu od lasičje kože i šunjao se brižljivo kroz polje novih mrtvaca u mraku, tražeći put preko rova i pokraj Grka koji su stražarili na liniji, ali oštrovidni Odisej ga je vidio u mraku te on i Diomed legnu između leševa, iznenade Dolona i razoružaju ga.

Trojanac moli za svoj život. Odisej će mu reći - ako već nije - “Ne boj se ništa, i smrt nek ne bude tebi na umu!” - i onda mirno, tiho stade ispitivati mladog kopljanika za informacije o raspoloženju Hektorovih Trojanaca i njihovih saveznika.

Dolon kaže sve - položaje Karaca, Peonaca, Leleza, Kaukonaca, područja gdje su elitni Pelazgi i neosjetljivi vjerni Likijci i kočoperni Mišani, gdje je logor glasovitih frigijskih konjanika i meonskih vozača dvokolica - kaže sve i moli za život. On čak predlaže da ga oni vežu i drže kao zatvorenika sve dok ne vide da su njegove informacije točne.

Odisej će se nasmijati, ili možda već jest, i potapšati drhtavog, prestrašenog Dolona po ramenu - sjećam se mišićavog Dolonovog tijela kada sam bio preobražen u tijelo tog mladića - i onda će sin Laertov i Diomed skinuti mladićevu kapu, luk i vučje krzno - Odisej tiho reče uplašenom mladiću da ga razoružava prije no što ga odvedu u logor kao zatvorenika - i onda će Diomed odsjeći Dolonovu glavu jednim divljačkim zamahom svog mača. Dolonova glava još će jednom vrisnuti za milost kad padne na pijesak.

A Odisej će dići mladićevo koplje, luk, lasičju kapu i vučje krzno te ih ponuditi Paladi Ateni, vičući - “Raduj se, božico, ovom! Od olimpskih božica sviju tebe hoćemo prvu obdariti, ali nas sada vodi gdje Tračani počivaju, gdje su im konji! Da ubijemo više ljudi i zaplijenimo njihove konje. Taj plijen će, također, biti tvoj.”

Barbari. Nalazim se među barbarima. Čak i bogovi su ovdje barbari. Jedno je sigurno: neću ići noćas na razgovor s Odisejom.

Ali zašto Patroklo mora umrijeti?

Zato što sam bio u pravu prvi put - Ahilej jest ključ, uporišna točka kroz koju mogu mijenjati sudbine svih, bogova kao i ljudi.

Ne mislim da će Ahilej otići za nekoliko sati “kad ranoranka zora ružoprsta osvanu veće”. Uh-uh. Mislim da će Ahilej ostati i promatrati, kao što je učinio u Homerovoj priči, uživajući u daljoj nesreći Grka. “Mislim da će Ahejci doći i puzati pred mojim koljenima”, Ahilej će reći nakon idućeg nesretnog dana, kada su svi veliki zapovjednici - Agamemnon, Menelaj, Diomed, i Odisej - ranjeni. I ovo je bilo nakon sinoćnjeg poslanstva Ahileju, gdje su oni već gmizali da ga vrate u borbu. Ahilej će uživati u porazu svojih Argejaca i Ahejaca i samo će ubojstvo Ahilejevog prijatelja Patrokla, koji je sada hrkao u drugoj sobi, vratiti ljudomora na bojište.

Tako Patroklo mora sada umrijeti da bi se događaji okrenuli u tom smjeru.

Stojim i pravim inventar stvari koje imam. Kratak mač, da, kao što ga imaju u vojnim trupama, ali nikad nisam upotrijebio tu prokletu stvar i znam da čak nema ni oštre bridove. Muza mi ga je dala kao potporu, ne kao oružje. Za pravu obranu proteklih devet godina, ja sam bio opskrbljen lakim oklopom - dovoljnim da spriječi da me probode mač, zalutalo koplje ili strijela, rekli su nam u skoličkim barakama, iako ga nikad nisam morao testirati - i taser jačine 50.000 volti zataknut u kraj puške-mikrofona-palice koju svi nosimo. To oružje je bilo izrađeno samo da omami napadača dovoljno dugo da teleportacijski pobjegnemo. U druge hardvere spadaju leće koje povećavaju moj vid, filtri koji pojačavaju moj sluh, ukradena hadska kaciga nalik kapuljači, medaljon za teleportaciju na lancu oko mog vrata, i narukvica za preobražavanje na mojem zapešću.

Odjednom plan - ili barem dio plana - počne se oblikovati u mojoj umornoj glavi.

Stadoh djelovati prije no što izgubim živce. Stavih hadsku kacigu, ne-stanem iz smrtnog i božanskog vida, hodam na prstima od odaje gdje su položili jastučiće za Feniksa do Ahilejeve spavaće sobe.

Ahilej i Patroklo spavaju zajedno goli, robinje su davno otišle, Patroklova ruka je prebačena preko ramena ljudomora.

Pogled u mutno svjetlo me zaustavi u mojim namjerama. Ahilej je homoseksualac? To znaci da je onaj glupi homoseksualnošću opsjednut mladi profesor u mom odjelu bio u pravu - njegovi trabunjavi spisi su bili ispravni - sve to trabunjanje je bilo ispravno!

Odbacujem ovo iz glave. To ne znači ništa osim što sam tri tisuće godina dalje od Indiane dvadesetog stoljeća i ne znam što sam vidio. Ova dvojica samo su bludničili s robinjama prije dva sata i zaspali gdje su se zatekli. A osim toga, kome je stalo do tajne Ahilejevog ljubavnog života?

Pokrenem narukvicu za preobražavanje i podesim skeniranje koje sam bio načinio prije dva dana u dvorani bogova na Olimpu. Ne znam hoće li to raditi - drugi skolici su se nasmijali na tu ideju.

Vjerojatno se valovi mijenjaju kroz kvantne slojeve koje ne mogu opaziti. Zrak se čini da treperi, ostaje isti, zatim opet zatreperi. Skinem hadsku kacigu s glave i postajem vidljiv.

Vidljiv kao Palada Atena, Tritogenia, Trećerođena od Bogova, Zeusova kći, hraniteljica Ahejaca. Tri metra visok, isijavajući svoje božansko svjetlo, stupim bliže krevetu dok se Ahilej i Patroklo stanu buditi.

Mogu osjetiti nestabilnost u svakom atomu u ovom preobraženom obliku. Narukvica za preobražavanje nije bila namijenjena da uzme oblik bogova, ali iako moj oblik treperi kao žice na harfi, upotrebljavam neko vrijeme ovu zamjenu u veličini. Pokušavam zanemarivati osjećaj da odjednom imam grudi i vaginu - nikad se prije nisam preobražavao u oblik žene - već također ignoriram osjećaj da sam božica.

Oblik je nestabilan. Znam da u svom srcu nisam pretpostavljao kakva je moć Atene, samo posuđujem njenu ljusku za ovo kratko vrijeme. Osjećam kao neku nuklearnu reakciju, preobražavajuće topljenje jezgra nuklearnog reaktora. Da ne izgubim oblik Atene, govorim brzo.

“Ahileju! Probudi se! Ustaj!”

“Božice!” poviče brzonogi'ljudomor, bacivši jastuke na pod. “Što te dovodi ovdje usred noći, Kćeri Zeusova?”

Trljajući oči, Patroklo se također podiže. Obojica su goli, njihova tijela su skladnija nego najbolji grčki kipovi, njihovi neobrezani penisi su se ljuljali među mišićavim i pocrnjelim bedrima.

“TIHO!” viknem. Atenin glas je uvećan, nadljudski. Znam da sam probudio ostale u Ahilejevom šatoru i vjerojatno uplašio stražare vani. Imam na raspolaganju manje od minute. Kao da dokazujem svoju namjeru, Atenina zlatna ruka zatreperi, promjeni se u blijedu ruku profesora Thomasa Hockenberryja, i onda postade ponovo Atenina. Vidim da Ahilejeve oči gledaju dolje i da on to nije primijetio. Patroklo zuri razrogačenih očiju, zbunjen.

“Božice, ako sam te uvrijedio...” počne Ahilej, podižući svoje oči, ali je držao glavu sagnutu.

“ŠUTI!!!”, viknem. “MOŽE LI MRAV KOJI MILI U PRLJAVŠTINI UVRIJEDITI ČOVJEKA? MOŽE LI NAJNIŽA I NAJRUŽNIJA RIBA U MORU UVRIJEDITI MORNARA KOJI MISLI NA DRUGE STVARI?”

“Mrav?” ponovi Ahilej, a na njegovom lijepom, skladnom licu se pokazala zbunjenost prekorenog djeteta.

“VI STE SVI BOGOVIMA MANJI OD MRAVA”, zaurlam, zakoračivši bliže tako da Atenin sjaj zatreperi kao radioaktivno svjetlo. “TI SI NAS ZABAVLJAO SVOJIM SMRTIMA, AHILEJU... SINE PELEJOV I IDIOTSKO DIJETE TETIDINO.”

“Idiotsko dijete”, ponovi Ahilej, pocrvenjelih obraza. “Božice, kako...'“

“ŠUTI, KUKAVICO!” Povećao sam Atenin glas toliko da bi mogli čuti ovu uvredu u Agamemnonovom logoru skoro milju dalje. “MI NE BRINEMO ZA VAS. NIŠTA ZA BILO KOJEG OD VAS. VAŠE SMRTI NAS ZABAVLJAJU... ALI VAŠ KUKAVIČLUK NE, BRZOBJEGI AHILEJU!” Podsmjehnem se uz ove zadnje riječi, okrećući Pjesnikovu hvalu u ponižavajuću uvredu.

Ahilej stisne svoje šake i zakorakne kao da se približava neprijatelju. “Božice, Palado Ateno, Braniteljice Ahejaca, uvijek sam ti prinosio najbolje žrtve...”

“ŽRTVA KUKAVICE NE ZNAČI NIŠTA NAMA NA OLIMPU!, viknem. Osjećam mogući znak da će se prava božica Atena srušiti. Imam još nekoliko sekundi u ovom polupreobraženom obliku.

“UZET ĆEMO I SPALITI SVOJU ŽRTVU OVOG TRENA” kažem i Atenina ruka se pruža prema Patroklu, s palicom sakrivenom ispod podlaktice, s prstom na aktivatoru. “AKO ŽELIŠ LEŠ SVOGA DRAGOG, PROBIJ SE DO DVORANA NA OLIMPU I UZMI GA, KUKAVICE AHILEJU!”

Dodirnuo sam taserom Patrokla u središtu njegovih pocrnjelih, bezdlakih prsa, sa skoro nevidljivim elektrodama i nevidljivim žicama od 50.000 volti.

Patroklo se uhvati za prsa kao da ga je udarila munja, usklikne, stade se trzati i savijati kao da ima napadaj padavice, popisa se i sruši.

Prije no što je Ahilej mogao reagirati - brzonogi ratnik stajao je tamo gol sa stisnutim šakama i razrogačenim očima, previše šokiran da se pomakne - kao Atena načinih dva koraka naprijed, zgrabih srušenog i naizgled mrtvog Patrokla za kosu i povukoh ga grubo preko poda.

Ahilej se trgne, sagne se i izvuče svoj mač iz korica na stolici.

I dalje vukući obamrlog Patrokla za kosu, dok Atenin oblik treperi i izlazi iz stabilnog kvantnog oblikovanja, ispunjen statičkim smetnjama kao loše podešena televizijska slika, dotaknem medaljon oko vrata i teleportiram Patrokla i sebe iz Ahilejevog šatora.

33. Jeruzalem i Mediteranski Bazen

Savi je odvela Daemana i Harmana s krova, niz ljestve i stube, te u jednu od uskih uličica. Zvjezdana svjetlost i plavi odsjaj neutrinske zrake na Planini Hrama dali su upravo dovoljno osvjetljenja da ne udaraju u zidove ili upadnu u neko stubište dok su trčali, iako su sjene u vežama i praznim prozorima bile potpuno crne. Daeman je uskoro zaostao, sav zadihan. Nikada nije trčao, čak ni kao dijete. Bila je to apsurdna djelatnost.

Sve bliže, na manje od kratkog bloka u labirintu zgrada ravnih krovova i mreže uličica, čuo se topot stotina vojniksa koji su jurili.

Itbah el Jahud! rezao je glas iz onih zvučnika koje je Savi zvala mujezin.

Savi ih je vodila preko popločane ulice, niz drugu mračnu, usku uličicu, preko male čistine s razbacanim svjetlećim ljudskim kostima, pa u unutrašnje dvorište koje je bilo još mračnije od uličice. Topot i grebanje udova vojniksa koji su jurili uz zidove sada su bili bliži.

Itbah el Jahud! Pojačani uzvik činio se još užurbanijim.

Samo je Savi ovdje Židovka, što god to značilo, mislio je Daeman, dok su mu pluća gorjela, boreći se da nastave tim tempom. Ako je Harman i ja pustimo da nastavi sama, vojniksi će nas ostaviti na miru, vjerojatno nam čak i pomoći da se vratimo kući. Nema razloga da dijelimo njenu sudbinu.

Harman je silovito trčao iza starice dok je prelazila dvorište i saginjala se pod niski luk do ruševina drevne zgrade. Ili se mogu pobrinuti sam za sebe, mislio je Daeman. Harman može ostati s njom ako želi.

Daeman se zaustavio na prašnjavoj kaldrmi. Harman je zastao na crnom pravokutniku ulaza i mahnuo mu da nastavi. Daeman se osvrnuo prema zvukovima koji su ih pratili - poput udaranja pandži ili šupljih kostiju o kamen - i, u svjetlosti plave zrake, vidio je prvog od desetak vojniksa kako trči ulicom koju su oni upravo prešli.

Daemanu je srce uzdrhtalo - nije bio navikao na osjećaj straha i pomisao da sada bilo što uradi sam bila mu je najstrašnija mogućnost - i onda je otrčao u mračni ulaz za Harmanom i staricom.

Savi ih je vodila nizom sve užih stubišta, a svako je iduće bilo sve starije i istrošenije od onog prethodnog. Nakon četiri stubišta izvukla je svjetiljku iz svoje naprtnjače i uključila je kada je nestao posljednji tračak svjetlosti od maglovitog plavog odsjaja odozgo. Uski snop osvijetlio je zid u dnu najužeg stubišta i Daemanovo je srce opet zalupalo. Onda je vidio nešto što je izgledalo kao pokrov od prljave vreće preko rupe za koju je bio siguran da je premala da bi on kroz nju mogao proći.

“Požurite”, prošaptala je Savi. Povukla je jutenu krpu u stranu i kliznula kroz rupu. Daeman je čuo odjeke kao iz bunara. Harman je brzo slijedio staricu u crnu rupu.

Daeman je čuo uskomešane topote iz ruševne kuće iznad, ali na stubama se nisu čuli koraci vojniksa. Barem zasad. Nagnuo se u malenu rupu, progurao svoja uska ramena, shvatio da visi nad crnim krugom bez dna čiji je presjek bio otprilike metar, a zatim su mu ruke kojima je mahao pronašle željezne šipke na suprotnom zidu i gunđajući je vukao svoj torzo i kukove kroz otvor, grebući kožu o drevnu žbuku sve dok mu noge nisu slobodno visjele. Zatim je stopalima našao uporište na zahrđalim metalnim šipkama i počeo se spuštati dolje prema prigušenim glasovima Savi i Harmana koji su se spuštali ispod njega.

Hladan zrak puhao mu je u lice. Daemanovi prsti i stopala nesigurno su se izmjenjivali prema dolje od jedne do druge hladne šipke, čuo je šaputanje ispod, i iznenada nije više bilo sipki pod njegovim nogama pa je pao s visine od metar i više na kameni pod.

Harmanove ruke vratile su ga u ravnotežu. Vidio je krug Savine svjetiljke kako osvjetljava okrugli tunel od prastarog kamenja ili opeka.

“Ovuda”, prošaputala je i opet počela trčati, sagnuta da ne udari u niski strop. Harman i Daeman žurili su za njom, pokušavajući izbjeći nepravilne opleke u zaobljenom podu, prateći krug njene svjetiljke umjesto svoje noge.

Došli su do križanja tunela. Savi je provjerila svoju svjetleću funkciju na dlanu i nastavili su lijevim prolazom.

“Ne čujem vojnikse za nama”, reče Harman. Govorio je tiho, ali glas mu je svejedno odjekivao od zidova.

Kako je bio najviši od njih troje, Harman se morao najviše sagnuti da bi mogao hodati.

“Iznad nas su”, rekla je Savi. “Prate nas po ulicama.”

“Koriste li proxnet?” upita Daeman.

“Da.” Zaustavila se na idućem križanju, izabrala središte triju manjih prolaza. Ovdje su se svi morali nisko sagnuti.

Harman je opet pogledao Daemana, očito ga je zanimalo što je proxnet pokazao, ali sada nije postavljao nikakva pitanja.

“Oni vas prate, znate”, rekla je Savi, zaustavivši se da pogleda prvo Daemana, a zatim Harmana. Oštra svjetlost svjetiljke učinila joj je lice još starijim i više nalik lubanji.

“A tebe ne prate?, upita je Daeman, iznenađen.

Odmahnula je glavom. “Mene se ne može vidjeti ni na kojoj mreži. Vojniksi čak ni ne znaju da sam ja ovdje. Vas dvojica pojavljujete se izvan granica na njihovim farnet i proxnet pretraživačima. Mislim da je najbliži faks-portal Mantua. Znaju da niste hodali ovako daleko.”

“Kamo sada idemo?”, prošaptao je Harman.”Soni?” Savi je opet odmahnula glavom. Njena sijeda kosa bila je mokra od znoja ili kondenzacije i zalijepila joj se za glavu. “Ovi tuneli ne idu izvan staroga grada. A vojniksi su do sada već učinili soni neupotrebljivim. Krenula sam prema gusjeničaru.”

“Gusjeničaru?” upita Daeman, ali umjesto da objasni, Savi se okrenu i opet ih stade voditi kroz tunele. Stotinu koraka dalje okrugli tunel postao je uski hodnik, trideset koraka iza toga hodnik je postao stubište, a zatim ih je zaustavio zid.

Daeman je osjetio kao da mu srce pokušava probiti kroz prsa. “Što ćemo učiniti?”, pitao je. “Što ćemo učiniti? Što ćemo učiniti?” Okrenuo se od svjetla, napeto u tami osluškujući ne bi li čuo vojnikse.

“Popeti se.”

Daeman se okrenuo natrag i vidio kako se Savi uspinje po još jednim okomitim ljestvama - ovaj je prolaz bio uži od onoga u koji su se bili spustili - a zatim je svjetlo nestalo dok se svjetiljka njihala iznad njih.

Harman je skočio kako bi uhvatio najnižu prečku, promašio, blago opsovao, ponovo skočio, uhvatio je i podigao se gore. Daeman je jedva vidio obrise ruke starijeg čovjeka kada ju je pružio dolje. “Hajde, Daemane. Požuri. Vojniksi su vjerojatno već gore i čekaju nas.”

“Zašto se onda penjemo?”

“Dođi. Harman je u mraku uhvatio Daemanovu podlakticu i povukao ga gore.

Vojniksi su se probili kroz zid građevine upravo dok se njih troje uspinjalo na gusjeničara. Ogromna sprava zauzela je veći dio prostora u središnjem dijelu onoga za što je Savi tvrdila da je nekoć bila velika crkva. Kada su se uspeli stubama iz podruma, uz pomoć Savine svjetiljke koja je osvjetljavala uokolo, Daeman se zaustavio na stubama, ne vjerujući u ono što vidi. Gusjeničar je ispunjavao prostor poput nekog divovskog pauka, sa svojih šest kotača - svaki visok najmanje četiri metra - povezanih paukovskim prečkama, a prostor za putnike sjajio se u sredini u mliječnom svjetlu, poput bijelog jajeta u mreži.

Lupanje po vratima crkve i zidovima započelo je još prije nego se Savi počela uspinjati tankim, metalnim prilaznim ljestvama koje su visjele s prečki. “Požurite”, rekla je prestavši šaptati.

Daskama zatvoren prozor na visini od dvadeset metara u zidu implodirao je i pet vojniksa pojurilo je u prostoriju, dok su se njihovi oštri udovi usijecali u kamenje poput šiljaka za led. Bezoke glave boje hrđe nad njihovim oklopima okrenule su se zamišljeno prema dolje i zaustavile se na gusjeničaru, a troje ljudi pokušavalo se domoći njegove kabine za putnike. Kamenje je prsnulo s dalekog zida i nekoliko drugih vojniksa ušlo je na dvije noge.

Savi je dotakla izblijedjeli crveni krug na donjoj strani eliptične kabine, ukucala znamenke u mali žuti energetski disk koji se pojavio i dio staklenog globusa otvorio se uz glasno škripanje. Uspela se gore unutra, Harman za njom, a Daeman je ugurao noge upravo kada je prvi vojniks krenuo prema njemu preko prašnjavog kamenja.

Otvor na kabini klizno se zatvorio. Bilo je šest udobno oblikovanih sjedala od napukle kože u središtu kabine i on i Harman bacili su se u sjedala sa strana dok je Savi prošla rukom preko glatkog metalnog klina koji je izbijao iznad prednjeg sjedala. Projekcijska kontrolna ploča koja je prigušeno svijetlila - mnogo složenija od one na soni - se aktivira. Dotakla je virtualni crveni upravljač, povukla jarkožuti krug duž zelenog klizišta i namjestila ruku u za to oblikovan upravljač.

“Što ako se ne pokrene?” upita Harman, koga je Daeman sada nominirao za stručnjaka za retorička pitanja u krivo vrijeme. Mnoštvo vojniksa uspelo se na i preko visokih crnih zupčastih kotača i skakalo poput golemih skakavaca na vrh staklene kabine. Daeman je ustuknuo i nisko se sagnuo.

“Ako se ne pokrene, gotovi smo”, rekla je Savi. Okrenula je virtualni upravljač nadesno.

Nije bilo zvuka motora ili šuma vrtnje, samo meko zujanje, tako tiho da je bilo skoro podzvučno. Ali reflektori su se probili ispred gusjeničara, a oživjelo je i desetak drugih virtualnih ekrana.

Pola tuceta vojniksa na putničkoj kabini lupalo je i grebalo po staklu, ali iznenada su skliznuli i pali na tlo sedam metara niže. Nisu bili ozlijeđeni ili oštećeni - svaki vojniks uspravio se na noge i opet se pokušao uspeti na kabinu - ali svaki je zatim opet pao, jer se nisu mogli zadržati na podlozi za koju su se držali samo nekoliko sekundi ranije.

“To je mikronski tanko energetsko polje”, promrmljala je Savi, dok joj je pažnja bila usmjerena na svjetleće prikaze i ikone što su se pojavljivale posvuda po virtualnoj ploči. “Nema trenja. Napravljeno je da spriječi nakupljanje snijega ili kiše na krovu kabine, ali čini se da odbija i vojnikse.”

Daeman se okrenuo i vidio mnoštvo vojniksa kako se koprcaju uz ogromne kotače, udarajući po metalnoj strukturi, hvatajući se za prečke i spone. “Trebali bismo krenuti”, reče.

“Da”. Savi je gurnula virtualni upravljač prema naprijed i gusjeničar se probio kroz drevni crkveni zid, pao četiri niže, dok čvrsto povezani kotači nisu dobili uporište na zidu i tlu, te ubrzali prema naprijed. Prolaz je bio nešto uži od gusjeničara, ali to nije nimalo usporilo stroj. Zidovi stari nekoliko tisuća godina rušili su se s obje strane dok gusjeničar nije izašao na Davidovu ulicu te ga je Savi zaokrenula ulijevo, prema zapadu, suprotno od plave zrake koja se još uvijek probijala prema nebu iza njih.

Nebrojeni vojniksi jurnuli su u potjeru dok se još desetak njih bacilo pred jurećeg gusjeničara i skakalo ne bi li se domogli putničke kabine. Nastavljajući ubrzavati, gusjeničar je prešao preko onih na ulici koji nisu uspjeli izmaknuti u stranu i ostavio ostatak čopora iza sebe. Pola tuceta upornih vojniksa još uvijek se držalo za prečke i udaralo po metalu, hvatajući pandžama kotače koji su se okretali.

“Mogu li nešto oštetiti?” upita Harman.

“Ne znam”, rekla je Savi. “Približavamo se Shobr Yafi - Vratima Jaffe. Idemo vidjeti možemo li ih se riješiti.”

Krivudala je gusjeničarom koji je nastavljao ubrzavati, udarajući u zidove s lijeve, a zatim desne strane Davidove ulice, konačno se probivši kroz svod koji je bio niži od gusjeničara. Vibracije i sručene krhotine odbacile su vojnikse koji su se držali, ali okrenuvši se, Daeman je vidio većinu njih kako se podižu iz ruševina i pridružuju čoporu u potjeri. Gusjeničar je zatim prošao kroz vrata, izašao iz staroga grada i dobio ubrzanje niz šljuncani brežuljak gdje su bili ostavili soni, ali jedini znak njihove letjelice bila je hrpa stijenja visoka deset metara okružena s još četrdeset ili pedeset vojniksa. Stvorovi su odmah napustili hrpu i požurili kako bi gusjeničaru presjekli put. Savi je neke pregazila, neke odbacila u stranu i pronašla staru cestu koja vodi zapadno od grada.

“Čvrst stroj”, reče Harman.

“Krajem Minulog Doba pravili su čvrste strojeve”, reče Savi. “Uz nano-održavanje trebao bi potrajati skoro cijelu vječnost.” Izvukla je iz svoje naprtnjače leće za noćno gledanje u termokoži i sada je vozila gusjeničar s ugašenim svjetlima. Daemanu je dojam jurenja u mraku bio uznemirujući dok je slušao velike kotače kako drobe zahrđale predmete na putu - vjerojatno stara napuštena vozila. Onda je shvatio da jure preko mosta i zatim tutnje kroz usjek između brežuljaka. Nije mogao vidjeti vojnikse koji su ih sada slijedili u mraku - samo udaljeni plavi tračak svjetla koje se pružao ravno gore iz pravca tamnog brijega Jeruzalema - ali znao je da su vojniksi još uvijek iza njih, da još uvijek napreduju.

Savi im je rekla da do obale negdašnjeg Sredozemnog mora ima oko pedeset kilometara. Udaljenost su prešli za manje od deset minuta.

“Pogledajte ovo”, reče Savi, usporavajući gusjeničar. Skinula je svoje noćne naočale i upalila prednja svjetla, maglenke i reflektore.

Masa od petsto ili šesto vojniksa oblikovala se u šiljastu formaciju blizu mjesta gdje se tlo iznenada spuštalo dolje u suhi bazen Mediterana.

“Hoćemo li se okrenuti?”, upita Harman.

Savi je odmahnula glavom i ubrzala gusjeničarom prema naprijed.

Daemanu se kasnije zvuk udaranja stroja tako velikom brzinom u tako mnogo vojniksa činio poput ledene oluje kakvu je bio čuo na metalnom krovu u Ulanbatu prije mnogo godina. Ali ovo su bili jako veliki komadi leda.

Gusjeničar se domogao nekadašnje obale, Savi je uzviknula “držite se” i stroj se na deset sekundi našao u zraku, preskočivši ponor između obale i nekadašnjeg mora. Onda je šest ogromnih kotača udarilo o tlo, prečke su amortizirale veći dio udarca i stabilizirale ih, pa su vozili ravno naprijed prema dnu Bazena, dok su se stošci njihovih prednjih svjetala i reflektora nastavljali probijati iz mraka.

Daeman se okrenuo natrag i vidio preživjele vojnikse, njihove siluete u dalekoj plavoj zraci, kako se nižu uz obalu iza njih. “Neće nas pratiti?”, upita.

“U Bazen?”, reče Savi. “Nikada.” Usporila je gusjeničar na razumniju brzinu, ali prije nego je stavila svoje naočale i ugasila svjetla, Daeman je uočio da slijede put od crvene gline kroz zelena polja usjeva. Tamo u mraku bilo je crnih metalnih križeva koji su se uzdizali iznad žita, kukuruza, suncokreta i lana a, nabijeno na svakom križu, bilo je nešto što je izgledalo kao blijedo, zgrčeno, golo ljudsko tijelo.

34. Obala Ilija. Indiana

Ahilej je bjesnio, urlikao i trgao zid šatora gdje je božica Atena bila nestala, odvukavši Patroklovo tijelo. Onda je ljudomor poludio.

Njegovi stražari su se požurili. Još gol, Ahilej je podigao prvog čovjeka i bacio ga na glavu drugom stražaru. Treći stražar je čuo urlik i također proletio zrakom, pocijepavši platno na zidu šatora. Četvrti je odbacio svoje koplje i potrčao da probudi Mirmidonce da znaju da je njihov kralj i zapovjednik obuzet demonom.

Ahilej je prikupio svoje sukno oko bedara, svoju tuniku, svoje prsne ploče, svoj štit, svoje sjajne brončane štitnike za noge, sandale, koplje, umotao ih u plahtu, uzeo svoj mač, prorezao sebi put kroz tri platna šatorskih zidova.

Kad je bio vani, prešao je preko velikog tronošca u središtu svog logora u kojem je još gorjelo i potrčao pokraj tamnih šatora - tamnom moru i dalje od svih ljudskih logora, svojoj majci, božici Tetidi.

Valovi su udarali o obalu, samo je ovdje bijelo rublje bilo vidljivo u mraku, dalje od vatara. Ahilej se ushodao po mokrom pijesku. Bio je još gol, njegov oklop i oružje je bilo razbacano na obali. Dok je koračao, čupao se za dugu kosu i glasno stenjao, povremeno dozivajući majčino ime u tjeskobi.

I Tetida, kći boga mora Nereja, Starca Mora, odazvala se na Ahilejevo dozivanje, čini se iz slano-zelenih dubina, podigavši se kao magla, ali se onda pojavila u obliku visoke plemenite božice. Ahilej joj je potrčao ususret kao ozlijeđeno dijete i kleknuo na jedno koljeno u mokrom pijesku. Tetida mu je položila glavu na svoje mokre grudi dok je on jecao.

“Dijete moje - zašto plačeš? Kakva tuga ti je povrijedila srce?”

Ahilej je stenjao. “Ti znaš, ti moraš znati, majko - ne tjeraj me da ti sve to kažem opet.”

“Bila sam sa svojim ocem u slano-zelenim dubinama”, promrmljala je Tetida, gladeći Ahilejevu zlatnu kosu. “Od smrtnika i bogova smo oboje bili udaljeni i nisam vidjela što se dogodilo. Podijeli sve sa mnom, sine moj.”

I Ahilej je to učinio, ridajući ražalošćeno, a istovremeno je bio srdit. On je govorio o tome kako se pojavila Palada Atena, o njenim uvredama i podsmijesima. Opisao je ubojstvo njegovog prijatelja Patrokla.

“Ona je odnijela njegovo tijelo, majko!”, vikao je Ahilej. Bio je neutješan. “Ona je odnijela njegovo tijelo tako da čak ne mogu izvesti pogrebne obrede za njega kako to dolikuje!”

Tetida ga je potapšala po ramenu i sama briznula u plač. “O, moj sine, moja tugo! Tvoje rođenje je bilo prokletstvo. Ja sam nosila nesreću. Zašto sam te ja podigla, ako te Zeus hoće odbaciti?”

Ahilej je podigao svoje uplakano lice. “Zar tako Zeus hoće? Je li to bila Palada Atena koja je upravo ubila Patrokla - ne neka lažna božica?”

“Bila je to Zeusova volja”, plakala je Ahilejeva majka. “Iako to nisam vidjela, znam da je to bila sama božica Atena koja te vrijeđala i ubila tvog prijatelja ove noći. O, žalosno je što si osuđen ne samo na kratkovječnost, Ahileju, moj sine, već i na to da ti pukne srce.”

Ahilej se odmakao i ustao. “Zašto me besmrtni bogovi tako vrijeđaju, majko? Zašto bi me Atena, koja je najomiljenija Argejcima - i posebno meni - nakon toliko godina, sada odbacila?”

“Bogovi su prevrtljivi”, reče Tetida, dok je voda još curila s njene duge kose na grudi. “Možda si to primijetio.”

Ahilej se ushodao, ponovo stisnutih šaka, onda raširio prste kao da će probiti zrak. “To nema smisla! Podržavati me dosad - pomoći mi u mojim osvajanjima tako često - da bi me sada Atena i njen božanski otac tako uvrijedili.”

“Oni su te postidjeli, Ahileju.”

Ljudomor je zastao i okrenuo se blijedog lica. Izgledao je kao da ga je netko jako pljusnuo. “Postidjeli me? Postidjeli brzonogog Ahileja, sina Pelejevog i božice Tetide? Postidjeli unuka Eakovog?”

“Da”, reče njegova majka. “Zeus i manji bogovi, uključujući Atenu, nikad nisu uvažavali smrtnike, čak ni

unake. S njihovog motrišta na Olimpu vi ste svi manji od kukaca, vaši životi su bijedni, brutalni i kratki, a vaša sama postojanja su opravdana samo da njih zabavite vašim smrtima. Zbog ljenčarenja u tvom šatoru dok je sudbina rata zapečaćena, ti si ozlovoljio Treću Zeusovu kćer i samog Oca Zeusa, gospodara bogova.”

“Oni su ubili Patrokla!” zaurlao je Ahilej, uzmičući od božice, ostavljajući otisak stope u mokrom pijesku. Otisci stopa bili su isprani sljedećim valom.

“Oni misle da si previše kukavica da bi osvetio njegovu smrt”, reče Tetida. “Oni će ostaviti njegovo tijelo vranama i supovima na visovima Olimpa.”

Ahilej je stenjao i pao na koljena. Zagrabio je velikim šakama mokrog pijeska s obale i prosuo po svojim golim prsima. “Majko, zašto mi to sada govoriš? Ako si znala da me bogovi ne uvažavaju, zašto mi to nisi prije rekla? Uvijek si me učila da služim i štujem Zeusa. Da se pokoravam božici Ateni.”

“Uvijek sam se nadala da će drugi bogovi biti milosrdni našoj smrtnoj djeci”, reče Tetida. “Ali hladno srce gospodara Zeusa i ratnice Atene su pobijedili. Utrka među ljudima ih više ne zanima. Čak niti kao šala. Nas nekoliko besmrtnika koji te podržavamo ne možemo te zaštiti od Zeusove srdžbe.”

Ahilej je ustao i načinio tri koraka bliže svojoj majci. “Majko, ti si besmrtna. Zeus ti ne može nauditi.”

Tetida se gorko nasmijala. “Otac može ubiti koga god hoće, sine moj. Čak i besmrtnike. I što je još gore, on nas može baciti u mrak Tartara, u paklenu jamu kako je bacio svog oca Kronosa i svoju uplakanu majku Reu.”

“Dakle ti si u opasnosti”, reče Ahilej umorno. Teturao je kao čovjek koji se napio ili kao mornar na palubi malenog broda na moru u oluji.

“Ja sam osuđena na propast”, reče Tetida. “Također i ti, dijete moje, osim ukoliko ne učiniš nešto što nijedan smrtnik - čak niti Heraklo - nije učinio.”

“Što, majko?” Ahilejevo lice je pod svjetlošću zvijezda se preobražavalo kako su ga emocije obuzimale - od očaja do srdžbe i do nečega iznad srdžbe.

“Srušiti bogove”, prošapta Tetida. Njene riječi su bile jedva čujne od valova. Ahilej je stupio čak bliže, sagnuo je glavu kao da ne vjeruje. “Srušiti bogove”, prošaptala je Tetida opet. “Olujni Olimp. Ubiti Atenu. Smijeniti Zeusa.”

Ahilej se zateturao. “Je li to moguće?”

“Ne ako si sam”, reče Tetida. Bijeli valovi su obujmili njena stopala. “Ali ako pridobiješ ratnike Argejce i Ahejce...”

“Agamemnon i njegov brat vladaju Ahejcima, Argejcima i njihovim saveznicima”, prekinuo ju je Ahilej. On je pogledao iza sebe u vatre koje su gorjele miljama uz obalu i onda se okrenuo da vidi daleko brojnije trojanska vatre koje su gorjele upravo iza grčkih rovova. “I Argejci i Ahejci su na rubu poraza ove noći, majko. Crni brodovi bi mogli izgorjeti u svanuće,”

“Mogli bi izgorjeti”, reče Tetida. “Ovaj dan pobjede Trojancima je jednostavno drugi znak Zeusovog hira. Ali Argejci i Ahejci će tebe slijediti do pobjede čak i protiv bogova, Ahileju. Upravo ove noći, Agamemnon reče Odiseju, Nestoru i ostalima koji su se skupili u njegovom logoru u ponoć da je on bolji, mudriji, jači i hrabriji nego Ahilej. Pokažu mu, sine moj, da nije tako. Pokažu svima njima da nije tako.”

Ahilej joj je okrenuo leđa. Zagledao se u udaljeni Ilij gdje su baklje gorjele na visokim zidinama. “Ne mogu se boriti protiv bogova i Trojanaca u isto vrijeme.”

Tetida je dotaknula njegovo rame kad se on okrenuo. “U pravu si, dijete moje, Ahileju, brzonogi. Moraš okončati ovaj besmislen rat s Trojom, započet zbog Menelajeve kučke od žene. Koga briga s kim smrtna Helena spava i jesu li Atrejci - Menelaj i njegov arogantni brat Agamemnon - postali rogonje ili nisu? Okončaj rat. Pomiri se s Hektorom. On također ima razloga da mrzi bogove ove noći.”

Ahilej pogleda začuđeno Tetidu, ali ona mu nije objasnila na što je mislila. Osvrnuo se unatrag prema bakljama i udaljenom gradu. “Da li bih mogao vidjeti noćas Olimp tako da bih mogao ubiti Atenu, srušiti Zeusa i donijeti Patroklovo tijelo da bih izvršio obred.” Njegov glas je bio tih, ali strašan u svojoj ludoj odluci.

“Poslat ću ti jednog čovjeka koji će ti pokazati kako ćeš to učiniti”, reče Tetida.

On je ponovo začuđeno pogleda. “Kada?”

“Sutra, nakon što budeš razgovarao s Hektorom, sklopio savez s borbenim Trojancima i preuzeo kraljevsku čast nad Argejcima i Ahejcima od kočopernog Agamemnona.”

Ahilej je trepnuo zbog ove zapanjujuće smjelosti. “Kako ću se sresti s Hektorom a da me on ne ubije ili da ja ne ubijem njega?”

“Ja ću poslati čovjeka koji će ti pokazati kako ćeš i to učiniti”, reče Tetida. Ona je uzmaknula. Svitalo je i val je zapljuskivao njene noge.

“Majko, čekaj! Ja...”

“Idem u dvorove Oca Zeusa da vidim kakva mi je sada sudbina”, prošapta Ahilejeva majka, glasom koji se izgubio u valovima. “Na kraju ću iznijeti tvoj slučaj, sine moj, ali se bojim neuspjeha i progonstvo će biti moja sudbina. Budi smion, Ahileju! Budi hrabar! Tvoja sudbina je određena, ali nije zapečaćena. Još uvijek možeš birati između slave nakon smrti i dugog života, ali također i slave za života... i te kakve slave, Ahileju! Nijedan smrtan čovjek nikada nije sanjao o takvoj slavi! Osveti Patrokla.”

“Majko...”

“Bogovi mogu umrijeti, dijete moje... Bogovi... mogu... umrijeti!' Njen oblik se zalelujao, promijenio, postao magla i nestao.

Ahilej je stajao dugo zagledan u more, stajao buljeći u hladno svjetlo zore koja je dopirala s istoka i onda se okrenuo, obukao svoju odjeću, sandale, oklop, štitnike za noge, podigao svoj veliki štit, utaknuo mač u tok na pojasu, prihvatio se koplja i krenuo prema Agamemnonovom logoru.

Nakon svoje izvedbe srušio sam se. Kroz dijalog, moja narukvica za preobražavanje je pištala u mojem uhu s njenim programiranim glasom - “Deset minuta je prošlo prije obustave rada. Šest minuta je prošlo prije...” i tako dalje.

Oprema za preobražavanje ne djeluje i nemam pojma kako da je osposobim. Imam još manje od tri minute za preobražavanje, a trebam posjetiti Hektorovu obitelj.

Ne možeš kidnapirati dijete, dopre do mene vrlo tih glas iz moje svijesti. Moram, jedini je odgovor koji mogu dati.

Moram.

Ja sam i sada u tome. Ja mislim kroz njega. Patroklo je bio Ahilejeva tajna. Skamandar i Andromaha - Hektorov sin i žena - su Hektorova tajna. Jedini način.

Započeto treba i dovršiti.

Ranije, kada sam se teleportirao da bih se pojavio u sunčano popodne na brijegu nadajući se da sam u Indiani, s onesviještenim Patroklom na rukama, tamo nije bilo ni traga Nightenhelseru. Spustio sam Patrokla brzo u travu - nisam homofoban, ali čudno sam se osjećao vukući golog čovjeka. Dozivao sam u pravcu rijeke i šume Keitha Nightenhelsera, ali nitko se nije odazvao. Možda su ga drevni Amerikanci skalpirali ili ga prihvatili u svoje pleme. Ili možda je samo otišao preko rijeke u šume skupljati orahe i plodove.

Patroklo je stenjao i meškoljio se.

Zar je moralno ovako ostaviti ošamućenog, golog čovjeka kao stranca u stranoj zemlji? Mogao bi ga medvjed ubiti? Nije baš vjerojatno. Vjerojatnije bi bilo da Patroklo nađe i ubije jadnog Nightenhelsera, iako je Grk bio gol i goloruk, a Keith još uvijek ima neprobojni oklop, taser palicu i tobožnji mač. Da, ja se kladim na Patrokla. Je li moralno ostaviti popisanog Patrokla na istom hektaru zemlje gdje sam bio ostavio miroljubivog intelektualca?

Nemam vremena brinuti o tome. Provjerio sam djelovanje narukvice za preobražavanje - ustanovio da radi - i teleportirao se natrag na obalu Ilija. Naučio sam malo o tome kako se postaje božica iz iskustva s Atenom, a da se postane Tetida ne bi trebalo onoliko energije kao za Zeusovu kćer.

S malo sreće, mislio sam, oprema za preobražavanje je mogla raditi dovoljno dugo da mi dopusti scenu s Ahilejem i da malo ostane za Hektorovu obitelj.

I radilo je. Malo mi je ostalo. Mogu se preobraziti posljednji put.

Hektorova obitelj. Što sam postao?

Čovjek u trku, mislim, dok navlačim hadsku kacigu preko svoje glave i hodam po pijesku. Očajnik.

Hoće li medaljon za teleportaciju također prestati uskoro raditi? Hoću li koristiti taser ako bude potrebe za njim u Iliju?

Vidjet ću uskoro. Zar ne bi to bilo ironično ako bih uspio pridobiti i Ahileja i Hektora na svoju stranu, a da ne mogu teleportirati ni njih ni sebe na Olimp?

Brinut ću o tome kasnije. Brinut ću o svim tim besmislicama kasnije.

Sada imam u četiri sata po podne sastanak s Hektorovom ženom i djecacicem.

35. 12.000 metara iznad visoravni Tharsis

“Što Proust kaže o balonima?”

“Ne mnogo”, reče Orphu s Ia. “On općenito nije mnogo putovao. Što Shakespeare kaže o balonima?”

Mahnmut reče: “Volio bih da ovo možeš vidjeti.”

“I ja bih volio da to mogu vidjeti”, reče Orphu. “Opiši mi sve.”

Mahnmut je promatrao. “Dovoljno smo visoko da je nebo iznad nas skoro crno, te prelazi u tamnoplavo, zatim svjetloplavo na obzoru, koje je svakako zakrivljeno. Mogu vidjeti trak maglice atmosfere u oba smjera. Ispod nas još je oblačno - rano jutarnje svjetlo čini oblake zlatnim i ružičastim. Iza nas, oblačni prekrivač je pukao i mogu vidjeti plavu vodu i crvene hridi Valles Marineris ravno iza nas na istočnom obzoru. Na zapadu, u smjeru u kojem putujemo, oblaci prekrivaju većinu visoravni Tharsis - čini se da grle tlo duž uzdignutog terena - ali tri obližnja vulkana načinili su rupu kroz zlatne oblake. Arsia Mons je najdalje ulijevo, zatim Pavonis Mons, zatim Ascraeus Mons podalje na desnu stranu, na sjeveru. Svi su jasno bijeli, sa snijegom i ledom, blistaju na jutarnjem svjetlu.”

“Može li se već vidjeti Olimp?” upita Orphu.

“O, da. Iako je najdalji Olympus Mons je najviši, diže se preko zapadne krivulje planeta. On je između Pavonis i Ascraeus, ali očito podalje. Također je bijele boje s ledom i snježnim poljima, ali na vrhu nema snijega i crven je u svanuće.”

“Može li se vidjeti Noctis Labyrinthus gdje smo ostavili zeke?”

Mahnmut se nagnuo preko ruba gondole, koju je bio izgradio, i pogledao ispod i iza njih. “Ne, i dalje ga prekriva oblak. Ali kada smo se dizali prema oblaku, mogao sam vidjeti cijeli kamenolom, dokove i cijelu padinu Noctisa. Iza morske luke i kamenoloma je zbrka kanjona i hridi koji se prostiru stotine kilometara zapadno, te na sjever i jug.”

Kišilo je zadnjih dana njihovog felučkog putovanja, kišilo je kada su se spustili na pretrpane dokove kod MZ kamenoloma lociranih u Noctis Labyrinthusu, i kišilo je jače kada je Mahnmut napokon napravio improviziranu gondolu, napuhao balon i našao se nad onim što bi se moglo nazvati grad malih zelenih ljudi.

Jedan od MZ - ili zek, kako su se sami nazvali - očito je bio voljan za komunikaciju, ali Mahnmut je odmahnuo glavom da ne bi. Možda oni ne mogu umrijeti kao pojedinci, kako je Orphu tvrdio, ali osjećaj da je iskoristio drugog malog zelenog čovjeka je bio jači te ga Mahnmut nije mogao svladati. No, okupljeni zeki odmah su razumjeli što je Mahnmut učinio sa svojom, ručno izrađenom gondolom, i oni su se požurili da pomognu spojiti kablove, raširiti materijal visokotlacnog balona, dok se polako napuhavao, i bio sigurno za tlo vezan uzetom protiv vjetra, dok su svi neko vrijeme radili tako efikasno kao visoko kvalificirano osoblje koje neće letjeti.

“Na što balon sliči?”, upita Orphu. Moravek iz dubokog svemira je bio privezan u središtu proširene gondole, privezane s mnogo metara užeta i smještene u okvir koji je Mahnmut načinio. U njemu su bili, zaštićeni i osigurani, odašiljač i manji Uređaj.

“Izgleda poput divovske tikve iznad nas”, reče Mahnmut. Orphu je hučao preko uskog snopa. “Jesi li ikada vidio tikvu u stvarnosti?”

“Naravno da ne, ali smo vidjeli slike. Balon je narančast, jajastog oblika, više širok nego što je visok, oko šezdeset pet metara širok i pedeset metara visok. Ima uspravne brazde kao tikva... ili naranča.”

“Ja sam mislio da je načinjen od materijala nevidljivog za radar”, reče Orphu, zvučeći iznenađeno.

“I jest. Narančasti materijal nevidljiv za radar. Čini mi se da naši moravečki inženjeri nisu razmotrili činjenicu da ljudi kojima se prikradamo mogu imati i oči, a ne samo radare.”

Ovaj put je Orphovo hučanje zvučalo kao grmljavina. “Tipično”, reče Ionac. “Tipično.”

“Naš snop bak-ugljikovih kablova je povezan s dnom balona”, reče Mahnmut. “Naša gondola visi oko četrdeset metara ispod njega.”

“Sigurna je, nadam se”, reče Orphu.

“Tako sigurna koliko je to bilo moguće, mada sam možda zaboravio vezati nekoliko čvorova.”

Orphu je zahučao opet i ušutio. Mahnmut je promatrao još neko vrijeme.

Kada je Orphu opet kontaktirao, bila je noć. Zvijezde su hladno gorjele, ali Mahnmut je i dalje bio svjestan atmosferskog svjetlucanja, više nego što ga je ikada vidio u svom životu. Mjesec Fobos bio je nisko na nebu, a Deimos se tek uzdizao. Oblaci i vulkani su odražavali svjetlost zvijezda. Na sjeveru je ocean blistao.

“Jesmo li već tamo?” upita Orphu.

“Ne sasvim. Za jedan dan, dan i pol.”

“Puše li i dalje vjetar iz desnog smjera?”

“Više-manje.”

“Definiraj 'manje,' stari prijatelju.”

“Idemo prema sjever-sjeverozapadu. Mogli bismo promašiti Olympus Mons za mrvu.”

“To zahtijeva veliku vještinu”, reče Orphu. “Promašiti vulkan veličine Francuske.”

“To je balon”, reče Mahnmut. “Siguran sam da je to Koros III planirao postaviti blizu podnožja vulkana, a ne tisuću dvjesto kilometara dalje.”

“Čekaj”, reče Orphu. “Nastojim se prisjetiti nekih detalja o Tethys moru koje je sjeverno od Olympusa.”

Mahnmut je uzdahnuo. “Zato sam izgradio ovu novu gondolu u obliku otvorenog čamca.”

“Nikad to nisi spominjao dok si ga gradio.”

“To mi se tada nije činilo važnim.”

Lebdjeli su u tišini neko vrijeme. Približili su se Tharsis vulkanima, i Mahnmut je mislio da bi mogli proći Ascraeus sa sjeverne strane sutra u podne. Ako bi vjetar promijenio smjer, sasvim bi promašili obronke, prošli deset ili dvadeset kilometara sjevernije. Mahnmut čak nije morao promijeniti svoj vid, tako da ga malo poboljša, da bi se divio ljepoti svjetla dva mjeseca i sjaju zvijezda na ledenim gornjim krajolicima sva četiri vulkana.

“Razmišljao sam o ovoj Prospero-Calibanskoj stvari”, reče Orphu odjednom, učinivši da Mahnmut malo poskoči. Bio je zamišljen.

“Da?”

“Pretpostavljam da misliš o onom što i ja - da su ovi kipovi Prospera i to što MZ poznaju Oluju rezultat nekog ljudskog ili poslijeljudskog diktatora koji se zanimao za Shakespearea.”

“Mi nismo čak ni sigurni da kamene glave predstavljaju Prospera”, reče Mahnmut.

“Naravno da ne. Ali MZ su pretpostavljali da jesu, i ne mislim da su nam zeki ikada lagali. Možda oni ne mogu lagati - ne kada komuniciraju s tobom kroz molekularne nanopodatke koji su pohranjeni onako kao kod njih.”

Mahnmut ne reče ništa, ali to je bio također i njegov dojam.

“Nekako”, nastavi Orphu, “te tisuće kamenih glava okružuju Sjeverni ocean...”

“I prelaze u Hellas Bazen na jugu”, reče Mahnmut, sjećajući se slika sa satelitske staze.

“Aha. Nekako, te tisuće kamenih glava imaju nešto sa Shakespearovim likovima.”

Mahnmut je kimnuo na to glavom, znajući da slijepi Orphu koristi svoju šutnju kao kimanje.

“Što ako je taj diktator zapravo Prospero?”, upita Orphu. “I nije uopće ljudski niti poslijeljudski?”

“Ne shvaćam.” Mahnmut je bio zbunjen. Provjerio je dotok kisika iz spremnika koje je uto vario blizu Uređaja. I on i Orphu su bili sigurno priključeni i dobivali dovoljne količine. “Kako misliš pod tim, što ako je taj diktator bio zapravo Prospero? Misliš da su neki posthumanci igrali ulogu starog čarobnjaka i zaboravili da su je igrali?”

“Ne”, reče Orphu. “Mislim - što ako to je Prospero?”

Mahnmut je osjetio ubod uzbune. Orphu je bio oštećen i oslijepljen, primio je velike količine ioniziranog zračenja i izudaran tijekom pada svemirskog broda u more. Možda mu je odlazio razum.

“Ne, nisam lud,” reče Orphu s ogorčenjem u glasu. “Poslušaj što ću ti reći”.

“Prospero je lik iz književnosti,” reče Mahnmut otežući svaku riječ. “Plod mašte. Znamo za njega samo iz banaka podataka o ljudskoj kulturi i povijest koje su bile poslane zajedno s prvim moravekima prije dva Z-tisućljeća.”

“Da”, reče Orphu. “Prospero je plod mašte, a grčki bogovi su mitovi. I ta njihova nazočnost ovdje je samo zato što su to prerušeni ljudi ili posthumanci. A što ako nisu? Što ako je to pravi Prospero... ako su to pravi grčki bogovi?”

U Mahnmutu su sad zazvonila zvona uzbune. Iskreno se već bio suočavao s užasom nastavka ovog zadatka ako ostane sam, a Orphu umre, ali nikad nije razmatrao najgoru mogućnost, a to je da ima slijepog, invalidnog, ludog, Orpha s Ia kao partnera na ovoj posljednjoj etapi misije.. Bi li mogao odlučiti da ostavi Orpha kada se spuste?

“Kako mogu bogovi - ili što su već ovi ljudi u togama i letećim dvokolicama - ne biti mitovi ili poshumanci izgubljeni u igranju svojih uloga?”, upita Mahnmut. “Pretpostavljaš li da su oni... tuđinci iz svemira? Prastari Marsovci koji nekako nisu bili zamijećeni tijekom Minule Dobi kad se istraživao ovaj planet? To?”

“Govorim samo, što ako grčki bogovi jesu grčki bogovi”, reče Orphu tiho. “Što ako Prospero jest Prospero? A Caliban Caliban? Ako bismo ga sreli, a nadam se da nećemo.”

“Uh-uh” reče Mahnmut. “Zanimljiva teorija.”

“Do vraga, ne povlađuj mi”, prasne Orphu. “Znaš li ti išta o kvantnoj teleportaciji?”

“Samo teoretski” reče Mahnmut. “I činjenicu je da je ovaj svijet izrešetan sa živahnom kvantnom aktivnošću.”

“Jame”, reče Orphu.

“Što?”

“One su poput crvotočina. Tuneli. Kada se događaju kvantni pomaci poput ovog, pa makar i na nekoliko nanosekundi, imaš učinak singularnosti jedne stabilne crvotočine. Znaš što je singularnost, zar ne?”

“Da”, reče Mahnmut, ozlovoljen zbog načina kako sada njegov prijatelj razgovara s njim. “Znam definiciju crvotočine, singularnost, crne jame i kvantne teleportacije - i znam da sva ta stanja, osim posljednjeg, iskrivljuju prostorvrijeme. Ali što, do vraga, to ima s bogovima u togama i letećim dvokolicama? Imamo posla s posthumancima na Marsu. Možda s ludim posthumancima, koji su se razvili izvan granica zdravog razuma, ali s posthumancima.”

“Možda si u pravu”, reče Orphu. “Ali pogledajmo drugu mogućnost.”

“Koju? Da se likovi iz mašte odjednom pojave u stvarnosti?”

“Znaš li zašto su se moravečki inženjeri odrekli razvijanja kvantne teleportacije kao načina putovanja prema zvijezdama?” upita Orphu.

“Nije pouzdana”, reče Mahnmut. “Postoje dokazi o nekim nesrećama na Zemlji prije nekih tisuću i petsto godina. Ljudi ili posthumanci su nešto petljali oko kvantne crvotočine i ona nije radila i nekako im se osvetila”.

“Mnogo moravečkih promatrača misle da im se osvetilo to što jest radila”, reče Orphu.

“Ne shvaćam.”

“Kvantna teleportacija je stara tehnika”, reče Ionac. “Staromodni ljudi su eksperimentirali s tim načinom još mnogo ranije, u dvadesetom ili dvadeset i prvom stoljeću, prije no što su se posthumanci čak i razvili iz ljudske vrste. Prije no što su nastala sranja na Zemlji.”

“Pa?”

“Pa, bit kvantne teleportacije je ta da se ne mogu poslati veliki predmeti - ništa veće nego što je foton, a čak niti to, zapravo. Samo potpuno kvantno stanje tog fotona.”

“Kakva je razlika između potpunog kvantnog stanja nečega ili nekoga i same ta stvari ili osobe?”, upita Mahnmut.

“Nikakva”, reče Orphu. “To i je ono najljepše. Kvantno teleportiraj foton ili pastuha lipicanera, dobiješ potpuni duplikat te stvari na drugom kraju. Dakle, potpuni duplikat toga, sa svim nakanama i svrhama, to jest foton.”

“Ili lipicaner”, reče Manhmut. On je uvijek uživao promatrajući slike konja. Koliko moraveki znaju, pravi konji su izumrli na Zemlji prije tisuću godina.

“Čak i ako teleportiramo foton od jednog mjesta na drugo”, nastavi Orphu,”pravila kvantne fizike zahtijevaju da teleportirana čestica ne može prenijeti nikakav podatak sa sobom. Čak niti informaciju o svom kvantnom stanju.”

“Beskorisno, zar ne?”, reče Mahnmut. Fobos je bio završio svoju brzu jurnjavu preko marsovskog noćnog neba i smjestio se iza udaljene krivulje ovog svijeta. Deimos je načinio više dostojanstvenih koraka.

“To nas vraća ljudima u dvadeseto i dvadeset prvo stoljeće”, reče Orphu. “Onda su se posthumanci počeli igrati kvantnom teleportacijom. Prvo na Zemlji, a onda u njihovim orbitalnim gradovima ili što već jesu ti objekti na stazama oko Zemlje.”

“A oni su imali više uspjeha”, reče Mahnmut. “Ali znamo da je nešto krenulo po zlu prije četrnaest stoljeća, upravo u vrijeme kad je Zemlja pokazalo punu kvantnu aktivnost.”

“Nešto je krenulo po zlu”, složio se Orphu.”Ali to nije bio neuspjeh kvantne teleportacije. Posthumanci - ili njihovi inteligentni strojevi - otkrili su tip kvantnog transporta utemeljenog na upletenim česticama.”

“Sablasno djelovanje na daljinu”, reče Mahnmut. Nikad nije bio naročito zainteresiran za nuklearnu fiziku, astrofiziku i fiziku subatomskih čestica - do vraga, za bilo kakvu fiziku - ali uvijek je uživao u Einsteinovim preklinjućim frazama kojima je napadao kvantnu mehaniku. Einstein je imao oštar jezik kada bi napadao kolege ili teorije koje nije volio.

“Da”, reče Orphu. Ionac očito nije volio kad ga prekidaju. “Pa, sablasno djelovanje na daljinu radi na kvantnoj razini, i posthumanci su počeli slati sve veće i veće predmete kroz kvantne portale.”

“Lipicanere?” upita Mahnmut. Uopće nije volio predavanja.

“Nitko to nije zabilježio, ali se čini da su konji sa Zemlje morali nekamo otići pa zašto ne bi na taj način? Vidi, Mahnmute, ja sam sad vrlo ozbiljan - razmišljao sam o ovom od kada smo napustili Jupiterski svemir. Mogu li završiti bez tvog sarkazma?”

Mahnmut je metaforično trepnuo. Orphu nije više zvučao da je lud, ali je zvučao da je ozbiljan... i povrijeđen. “U redu”, reče Mahnmut. “Ispričavam se. Nastavi.”

“Mi znamo da su posthumanci ubrzali svoja kvantna istraživanja - lutajući pritom, doduše - u vrijeme kad smo mi, moraveki, to napustili, prije četrnaest zemaljskih stoljeća. Izbušili su rupe lijevo i desno u prostorvremenu.”

“Oprosti”, reče Mahnmut, prekidajući ga što je tiše mogao. “Mislio sam da to mogu samo crne jame, crvotočine ili singularnosti.”

“I kvantni tuneli su ostali aktivni”, reče Orphu.

“Ali ja sam mislio da je kvantna teleportacija bila trenutačna”, reče Mahnmut. On se potrudio razumjeti. “Da je morala biti trenutačna.”

“I jest. S upletenim parovima, česticama ili složenim strukturama, mijenjanje kvantnog stanja jednog člana kvantnih blizanaca odmah mijenja i kvantno stanje njegovog parnjaka.”

“Ali kako mogu postojati aktivni tuneli ako je... tuneliranje... trenutačno?” upita Mahnmut.

“Vjeruj mi na riječ”, reče Orphu. “Kada teleportiraš nešto makroskopsko, recimo komad sira, upravo količina nasumičnih kvantnih podataka koji se transmitiraju potpuno zasere prostorvrijeme.”

“Koliko bi kvantnih podataka bilo u, recimo, komadiću sira od tri grama?”

“1024 bita”, odgovori Orphu bez oklijevanja.

“A koliko u ljudskom biću?”

“Ne brojeći memoriju osobe već samo njegove ili njezine atome”, reče Orphu”, 1028 kilobajta podataka.”

“Pa to su samo četiri nule više od komadića sira”, reče Mahnmut.

“Majko Božja!” povikao je Orphu. “Mi ovdje govorimo o ogromnim veličinama. To znači...”

“Znam što to znači”, reče Mahnmut. “Samo sam opet ispao glupan. Nastavi.”

“Dakle prije četrnaest stoljeća na Zemlji, posthumanci - to su morali biti posthumanci, na osnovu naših proučavanja tog vremena sigurni smo da je bilo ostalo samo oko tisuću staromodnih ljudi, gotovo kao rijetkih vrsta životinja u zoološkim vrtovima - posthumanci su započeli s kvantnom teleportacijom ljudi, strojeva i drugog.”

“Kamo?” upita Mahnmut. “Mislim, kamo su ih poslali? Na Mars? Na druge zvjezdane sustave?”

“Ne, potreban je i prijamnik i odašiljač za kvantnu teleportaciju” reče Ionac. “Oni su ih samo poslali odnekud sa Zemlje nekamo drugdje na Zemlji - ili u njihove orbitalne gradove - ali vrlo su se iznenadili kada su se objekti materijalizirali.”

“Ima li to neke veze s muhom?” upita Mahnmut. Njegova tajna slabost su bili stari filmovi, počevši od dvadesetog stoljeća do kraju Minule Dobi.

“S muhom?”, upita Orphu. “Ne. Zašto?”

“Nije važno. Kakvo je to bilo veliko iznenađenje u vrijeme kad su teleportirali te stvari?”

“Kao prvo - kvantna teleportacija je funkcionirala”, reče Orphu. “Ali važnije od toga je da kada je neka osoba, životinja ili predmet teleportiran, nosio je sa sobom i informaciju. Informaciju o svom kvantnom stanju. Informaciju o svemu onom o čemu ne bi trebalo imati informaciju. Uključujući i pamćenje kod ljudskih bića.”

“Rekao si da pravila kvantne mehanike to ne dopuštaju.”

“Dopuštaju”, reče Orphu.

“Je li to opet magija?”, upita Mahnmut, osjećajući uzbuđenost koja je dopirala od Orpha. “Govorimo li o Prosperu i grčkim bogovima?”

“Da, ali ne na način kako ti to sarkastično misliš”, reče Orphu s Ia. “Naši su znanstvenici u to vrijeme smatrali da su posthumanci zapravo zamijenili upletenog parnjaka s identičnim predmetima... ili osobama... u drugom svemiru.”

“Drugom svemiru”, Mahnmut je ponovio tupo. “Kao u paralelnim svemirima?”

“Ne sasvim”, reče Orphu. “Ne kao u staroj ideji o beskrajnim ili gotovo beskrajnim paralelnim svemirima. Samo nekoliko - vrlo konačan broj - kvantnih fazno pomaknutih svemira postoji zajedno s našim ili su blizu našeg.”

Mahnmut nije imao pojma o tome što njegov prijatelj govori, ali ne reče ništa.

“Ne samo zajedno postojeći kvantni svemiri”, nastavio je moravek za duboki svemir, “već stvoreni svemiri.”

“Stvoreni?”, ponovio je Mahnmut. “Kao što je Božji?”

“Ne”, reče Orphu. “Kao djela genija, genijem stvorena.”

“Ne shvaćam.”

Deimos je zašao. Marsovski vulkani su sada bili vidljivi pod svjetlom zvijezda, gomile oblaka polagano su se micale svojim dugim oblicima kao blijedo-sive amebe. Mahnmut je provjerio svoj unutarnji kronometar. Jedan sat do marsovskog svanuća. Bilo mu je hladno.

“Ti znaš što su ljudski istraživači otkrili kad su proučavali ljudski um tisućljećima ranije”, reče Orphu. “Prije no što su posthumanci bili ikakav važan faktor. Naši moravečki umovi su građeni na isti način, premda koristima i umjetnu i organsku moždanu tvar.”

Mahnmut se pokušao prisjetiti. “Ljudski znanstvenici su upotrebljavali kvantno računalo u dvadeset prvom stoljeću”, reče on. “Da bi analizirali biokemijske slojeve u ljudskim sinapsama. Otkrili su da ljudski um - ne mozak, već um - nije poput računala, da nije poput kemijske memorije stroja, već točno poput...”

“Stojne valne fronte kvantnog stanja”, reče Orphu. “Ljudska svijest postoji primarno kao kvantno stanje signala, baš kao ostatak svemira.”

“I kažeš da je sama svijest stvorila te druge svemire?” Mahnmut je slijedio logiku, ako bi se to moglo tako nazvati, ali je bio šokiran apsurdnim implikacijama.

“Ne tek svijest”, reče Orphu. “Izuzetni tipovi svijesti koji su poput golih singularnosti tako da mogu promijeniti prostorvrijeme, utječu na organizaciju prostorvremena, i pretvaraju valove vjerojatnosti u zasebne diskretne alternative. Ovdje govorim o Shakespeareu. Proustu. Homeru”

“Ali to je tako... tako... tako...” zastao je Mahnmut.

“Solipsistički?”

“Glupo”, reče Mahnmut.

Lebdjeli su šuteci nekoliko minuta. Mahnmut je pretpostavljao da bi mogao povrijediti osjećaje svog prijatelja, ali to sada nije bilo važno. Nakon nekog vremena, on reče preko uskog snopa: “Dakle ti očekuješ naći duhove pravih grčkih bogova kad dođemo na Olympus Mons?”

“Ne duhove”, reče Orphu. “Ali ti si i sam vidio kvantna očitanja. Bilo tko da su ti ljudi na Olympusu, oni su izbušili kvantne jame posvuda po ovom svijetu, sve centrirane na ili blizu Olympusa. One idu nekamo. Dolaze od nekamo. Kvantna stvarnost tog područja je tako nestabilna da može zapravo implodirati i odnijeti komad našeg Sunčevog sustava sa sobom.”

“Misliš li da zato dovlačimo naš Uređaj ovamo?”, upita Mahnmut. “Da ovdje implodira kvantna polja prije no što ona dosegnu neku kritičnu masu?”

“Ne znam”, reče Orphu. “Možda.”

“A misliš li da je to ono što je zeznulo Zemlju i poslalo posthumance na njihove orbitalne gradove prije četrnaest stoljeća? Neki kvantni neuspjeh?”

“Ne”, reče Orphu. “Mislim da je ono što se dogodio na Zemlji bilo rezultat uspjeha kvantne teleportacije, ne neuspjeha.”

“Što to znači?” Na čas, Mahnmut nije bio siguran je li želio čuti odgovor.

“Mislim da su oni probili kvantne tunele u jedan ili u više alternativnih stvarnosti”, reče Orphu. “I nešto poslali kroz njih.”

Lebdjeli su šuteci do svanuća.

Sunce je dotaknulo vrh balona, ispunivši narančasti materijal nestvarnim svjetlom od kojeg se svaki bak-kabel ljeskao kao niska dijamanata. Zatim je dosegnulo tri Tharsis vulkana, osvijetlivši led, prenoseći zlatno svjetlo na istočnu stranu svakoga od triju vulkana poput vrlo spore magme. Onda je danje svjetlo okupalo raspršene oblake u ružičasto i zlatno te osvijetlilo unutrašnje more Valles Marineris sve do istočnog obzora, tako da je izgledao kao pukotina boje lapisa na ovome svijetu. Olympus Mons je zahvatio sunčevo svjetlo minutu kasnije i Mahnmut je gledao kako se veliki vrh uzdiže nad zapadnim obzorom poput neke galije s jedrima zlatne i crvene boje.

Onda je sunce zasjalo nešto bliže i više. “Orphu!”, javio se Mahnmut. “Stiže nam društvo.”

“Jedna od dvokolica?”

“Još je predaleko da bih mogao znati što je. Čak i s pojačanim vidom ne mogu ga razaznati u sjaju svanuća.”

“Što možemo učiniti ako su to ljudi u dvokolicama? Jesi li našao neko oružje, a da mi to nisi rekao?”

“Sve čime ih možemo gađati su kletve”, reče Mahnmut, i dalje promatrajući svjetlucavu mrlju. Kretala se vrlo brzo i mogla bi im se uskoro približiti. “Osim ako ne želiš da pokrenem Uređaj.”

“Moglo bi biti malo prerano za to”, reče Orphu.

“Čini se čudnim da je Koros III pošao u ovu misiju bez oružja.”

“Mi ne znamo što je nosio pokraj zapovjednog mjesta, reče Orphu. “Ali to me je podsjetilo na nešto o čemu sam razmišljao.”

“Na što?”

“Sjećaš li se da smo raspravili o Korosovoj tajnoj misiji u Pojasu asteroida prije nekoliko godina.”

“Da?” Sunce je i dalje obasjavalo leteći stroj koji se primicao i Mahnmut je sada mogao vidjeti da je to dvokolica, holografske konje u punom galopu.

“Što ako to nije bila špijunska misija?” upita Orphu.

“Kako to misliš?”

“Mislim, asteroveki imaju nešto što mi na Pet Mjeseca nikad nismo marili da razvijemo.”

“Agresiju?” upita Mahnmut. “Ratobornost?”

“Točno. Što ako Koros III. nije bio poslan kao uhoda već kao...”

“Oprosti”, prekide ga Mahnmut. “Ali naš gost je ovdje. Jedan veliki humanoid u dvokolici.”

Zvučni udari su se sudarali oko Mahnmuta, mreškajući materijal golemog balona. Dvokolica je nastavila usporavati. Okružila je jednom balon na daljini od sto metara.

“Isti onaj čovjek koji nas je pozdravio na stazi?” upita Orphu. Njegov glas je bio savršeno miran. Mahnmut je pogledao nemoćnu masu privezanu za platformu, koja nije imala niti jedno oko da vidi što se zbiva.

“Ne”, reče Mahnmut. “Onaj grčki bog je imao sivu bradu. Ovaj je mlađi i glatko obrijan. Izgleda da je visok oko tri metra.” Mahnmut je podigao ruku, držeći otvorenu šaku kao prastari znak pozdrava, pokazavši da nema oružja. “Mislim da je on...”

Dvokolica se približila. Čovjek za uzdama je ispružio desnu ruku. Šaka mu je bila zatvorena i zamahnuo je s njom zdesna na lijevo.

Balon je eksplodirao iznad njih, helij je ispuhavao kako je materijal plamsao. Mahnmut je zgrabio drvenu ogradu gondole da ne bude izbačen, dok je iskrivljena masa zapaljenog materijala, bak-ugljeni kabel i gondola, oblikovana kao čamac, padala prema visoravni Tharsis trinaest kilometara ispod. Malog moraveka je naglo ubrzanje pada okrenulo naglavce, spojenog s gondolom samo očajničkim hvatanjem za konopce dok je platforma padala.

Dvokolica sa svojim sablasnim konjima je proletjela ravno kroz zapaljeni materijal balona. Čovjek - bog - se približio i zgrabio crni bak-kabel jednom golemom šakom. Nemoguće, besmisleno, umjesto da mu otrgne ruku iz tijela, gondola se zaustavila dok je čovjek držao nekoliko tona u jednoj ruci. Uzde je pridržavao drugom rukom.

Vukući zakvačenu gondolu i njezin sadržaj četrdeset metara za sobom, dvokolica se okrenula i poletjela na zapad prema Olympus Monsu.

36. Mediteranski bazen

Savi je vozila još nekih sat vremena putem od crvene gline, upravljajući gusjenićarom dublje u polja i udoline Mediteranskog bazena. Sada je bilo mračno i jako je padala kiša, munje su bljeskale, a gromovi potresali staklenu kuglu putničke kabine. Daeman je pokazao na križeve s humanoidnim oblicima u jednom od svijetlih bljeskova. “Tko su oni? Ljudi?”

“Nisu ljudi”, rekla je Savi,”Calibani.”

Prije nego je mogla objasniti, Daeman reče: “Moramo stati.”

Savi je stala, uključila prednja i gornja svjetla i skinula svoje noćne naočale. “Što je bilo?”

Očito je mogla vidjeti nemir na Daemanovom licu.

“Umirem od gladi”, reče

“Imam dvije pločice hrane u svojoj naprtnjači...”

“Umirem od žeđi”, reče.

“Imam bocu vode u naprtnjači. A možemo i otvoriti kabinu i uhvatiti svježe, hladne kišnice...”

“Moram u toalet”, reče Daeman. “Hitno.”

“Pa”, reče Savi. “Gusjeničar ima mnogo funkcija za udobnost, ali nema toalet. Sigurno će nam svima dobro doći mala stanka.” Dotaknula je dva virtualna dugmeta, na što je energetsko polje prestalo odbijati kišu sa stakla, i pojavio se prorez na jednoj strani kugle kabine. Zrak je bio svjež i mirisao je na mokra polja i usjeve.

“Vani?” upita Daeman, ne pokušavajući prikriti svoj užas. “Na otvorenom?”

“U polju kukuruza”, reče Savi. “Tamo ima više privatnosti.” Uzela je svoju naprtnjaču i izvadila rolu papira, pruživši Daemanu nekoliko listića. Šokirano je zurio u papir.

“Meni bi dobro došla stanka za odmor”, reče Harman, uzimajući nekoliko tankih maramica od Savi. “Hajde, Daemane. Muškarci na desno od gusjeničara. Žene na lijevo.” Zakoraknuo je van kroz otvor i spustio se niz kose ljestve. Daeman je slijedio, još uvijek držeći papirnate poput talismana, a starica je na puno graciozniji način sišla za njim.

“I ja ću morati ići na desno”, reče Savi. “Možda drugi red kukuruza, ali ne predaleko.”

“Zašto?” započne Daeman, ali onda primijeti crni pištolj u njenoj ruci. “Oh!”

Zatakla je oružje za pojas i njih troje odšetali su s puta, preko niskog jarka, preko blatnjavog komada polja i u visoke kukuruze. Kiša je sada jako padala.

“Potpuno ćemo se smočiti”, reče Daeman. “Nisam ponio svoju samosušivu odjeću...”

Savi pogleda gore prema nebu gdje je munja udarala od oblaka do oblaka, a grom odjekivao širokim prostorima. “Imam obje vaše termokože u naprtnjači. Vratit ćemo se u gusjeničar, možete ih obući dok se druga odjeća ne osuši.”

“Ima li još nešto u toj čarobnoj naprtnjači?, upita Harman. Savi odmahne glavom. “Nekoliko pločica hrane. Okviri za metke. Svjetiljka i nekoliko karata koje sam sama nacrtala. Sve naše termokože. Boca s vodom. Dodatni pulover koji nosim sa sobom. To bi bilo to.”

Koliko god se Daemanu žurilo da se domogne privatnosti kukuruzovog polja, zaustavio se na njegovom rubu da pogleda uokolo. “Je li ovdje sigurno?”, upita.

Savi je slegla ramenima. “Nema vojniksa.”

“A što je s onima... kako ste ih ono nazvali?”

“Calibani”, reče Savi. “Večeras o njima nemojte brinuti.”

Kimnuo je i zakoraknuo u prvi red kukuruza. Stabljike su se uzdizale dvije ili tri stope iznad njegove glave. Kiša je jako pljuštala po širokim listovima. Zakoraknuo je natrag. “Ovdje je zaista mračno.”

Harman je već bio nestao u kukuruzu, a Savi je hodala u suprotnom smjeru, ali zaustavila se, okrenula, odšetala natrag i predala Daemanu svjetiljku. “Dovoljno sijeva da mogu vidjeti.”

Daeman se progurao kroz visoke stabljike osam ili deset redova, pokušavajući stići dovoljno daleko od ruba polja kako bi bio potpuno nevidljiv. Zatim je hodao još osam ili devet redova kako bi bio siguran. Našao je red koji je bio možda malo manje blatan od ostalih, osvrnuo se, postavio svjetiljku uz kukuruzovu stabljiku tako da je snop svijetlio samo prema gore - podsjećajući ga na plavu zraku u Jeruzalemu - i zatim je spustio hlače, čučnuo i rukama iskopao malu plitku rupu. Kako Savi ovo naziva? mislio je. Kampiranje?

Kada je bio gotov - divno olakšanje, unatoč barbarskim okolnostima - učinio je najbolje što je mogao s mokrim i tankim papirićima u ruci, shvatio da mu to nije dovoljno, bacio papiriće u blatnjavu rupu, a zatim napipao smotuljak u džepu svoje tunike. Izvukao je sedamdeseta centimetara presloženog materijala koji je uvijek nosio. Svoje torinsko platno. U odsjaju svjetla sa stabljika kukuruza iznad njega što ih je osvjetljavala svjetiljka, proučavao je fino platno i prelijepi vez utisnut pomoću mikrostrujnih krugova, koji je slikovito predočavao torinsku dramu. Promatranje borbe Trojanaca protiv Ahejaca bila je godinama njegova povremena navika, ali nakon što je upoznao pravoga Odiseja - ako je bradati starac bio pravi Odisej, što se uopće i nije činilo vjerojatnim - Daeman se više nije previše zanimao za torinsku dramu. Odisej ne samo da je spavao s jednom od djevojaka koje je Daeman planirao zavesti, s Hanom, već je otišao kući u Ardis Hall s prvenstvenim Daemanovom ciljem - Adom. Ipak, držao je divno laneno platno u ruci kao da ga važe.

Do vraga s tim. Daeman ga je upotrijebio - neočekivano uživajući u činu takvog neizravnog postupanja s arogantnim Odisejem - bacio ga u rupu, šutnuo blato preko rupe, zakopčao svoje hlače i namjestio tuniku, pokušao obrisati ruke kukuruzovinom mokrom od kiše, a zatim uzeo svoju svjetiljku i krenuo kroz dvadesetak redova van iz polja.

Ali polju nije bilo kraja. Nakon nekih trideset i pet redova bio je siguran da je krenuo u krivom smjeru. Vrtio se uokolo pokušavajući utvrditi ispravan smjer - sve što je trebao napraviti bilo je pratiti svoje blatne otiske nazad u suprotnom smjeru - ali okretanjem se dezorijentirao tako da više nije znao u kojem je smjeru išao. A otiske nigdje nije mogao naći. Grmljavina je sada bila još jača, kiša se sve više spuštala.

“Upomoć!”, povikao je Daeman. Čekao je sekundu, nije čuo odaziv, i povikao ponovo. “Upomoć! Izgubio sam se!” Grom je progutao oba njegova povika.

Okrenuo se opet, pa još jednom, odlučio da to mora biti pravi smjer prema natrag i počeo trčati kroz visoke kukuruze, savijajući stabljike u stranu, udarajući ih malom svjetiljkom. Zaboravio je brojati redove, ali sigurno je prošao četrdeset ili pedeset mokrih redova prije nego je ponovo stao.

“Upomoć! Ovdje sam!” Ovaj put grom nije ugušio njegove povike, ali i dalje nije bilo odgovora, nikakvog zvuka osim teškog udaranja kiše po kukuruznim stabljikama i šljapkanja njegovih laganih, sada natopljenih, cipela za šetnju gradom.

Počeo se kretati naprijed još jedan red, tražeći na obje strane pogledom svjetlo ili pokret, ne razmišljajući da bi ga to kretanje samo udaljilo od ostalih dvoje. Nakon nekoliko minuta morao je zastati da dođe do zraka.

“Upomoć!” Munja je udarila na udaljenosti manjoj od jednog kilometra, a grom se micao preko visokih kukuruza poput eksplozivnog vala. Daeman je trepnuo kako bi se oporavio od odsjaja bljeska i primijetio da jedan red prema gore s njegove desne strane kukuruz izgleda rjeđe. To je morao biti rub polja. Trčao je zadnjih petnaestak redova i probio se na otvoreno.

Nije to bio rub polja na mjestu gdje je on ušao, već čistina, možda sedam metara široka i desetak dugačka. U središtu čistine, nekoliko metara iznad kukuruza, nalazio se veliki metalni križ. Daeman je prošao svjetiljkom od podnožja do vrha križa.

Stvorenje nije bilo na križu, već smješteno unutar metalne udubine, s golim torzom uguranim u okomiti stupac, dok su mu gole ruke bile raširene u vodoravnoj prečki. Snop svjetlosti treperio je na pljusku dok je Daeman zurio.

Nije to bio čovjek - barem ne nalik nijednom čovjeku kakvog je Daeman ikad vidio. Čovjek-stvorenje bilo je golo i glatko, prekriveno ljuskom i zelenkasto - ne riblje-zeleno, već one zelene boje kakvu je Daeman oduvijek zamišljao kao boju leševa prije nego je firmarij okončao takva barbarstva. Ljuske su bile male i brojne i ljeskale su se u odsjaju. Stvorenje je bilo dobro razvijeno, ali mišići su stajali krivo - ruke predugačke, podlaktice preštrkljaste, zglobovi prejaki, stopala s tri prsta i čudno iskrenuta prema van. Bio je to mužjak - penis i mošnje bili su besramno vidljivi i napadno ružičasti ispod ravnog trbuha i mišićavog abdomena, opet nekako čudnog, poput kornjače ili morskog psa sa skoro ljudskim genitalijama - ali masivan gornji torzo, zmijoliki vrat, i gola glava bile su odlike koje nimalo nisu nalikovale ljudskima. Kiša se slijevala niz mišiće, ljusku i povezane ligamente, kapajući preko grubog crnog metala križa.

Oči su mu bile upale ispod obrva koje su istovremeno nalikovale majmunskim i ribljim, a lice izbačeno više poput njuške ili škrge nego nosa. Ispod njuške, usta su visjela lagano otvorena, a Daeman je zurio u dugačke žute zube - ne ljudske, ne životinjske, više nalik onima kod nekog ribljeg čudovišta - i predugački plavkasti jezik koji se micao dok je Daeman promatrao. Usmjerio je snop svjetlosti više i skoro opet zavrištao.

Oči čovjeka-stvorenja otvorile su se - duguljaste žute mačje oči, ali bez mačje povezanosti s ljudskim rodom - s tankim crnim crtama u sredini. Stvorenje... kako ga je Savi nazvala? caliban? - promeškoljilo se u svojoj udubini križa, ruke su se otvorile iz šaka u ispružene prste, dugačke pandže izronile su na svjetlo, a noge i torzo pomicali su se kao da se stvor budi i proteže.

Daeman je pokušao trčati, ali je shvatio da ne može okrenuti leđa tom stvorenju. Opet se pomaklo, desni je dlan i veći dio ruke oslobodilo iz udubine križa. Stopala su mu, Daeman je sada vidio, imala žute pandže, a prsti bili povezani opnom.

Iza Daemana čuo se prasak i grmljenje - još calibana, već oslobođenih iz svojih križeva, bio je siguran - i Daeman se okretao da vidi gdje su, podižući svjetiljku poput palice, ali ona prestade svijetliti.

Stopala su mu se poskliznula, ili su mu noge posustale, i Daeman je pao na koljena u blato na čistini. Osjećao se kao da će zaplakati, ali nije mislio da će plakati u onih nekoliko sekundi prije nego je gusjeničar izbio iz reda kukuruza, uzdižući se poput čudovišnog pauka iznad Daemana i kukuruznog polja i križa i nepomičnog calibana. Na gusjeničaru se uključilo osam prednjih svjetala koja su ga zaslijepila. Podlakticom je prekrio lice ali, kasnije je shvatio, više da sakrije suze nego da zaštiti oči od svjetla.

Obučeni u termokože, dva muškarca ispružena na napuknutim kožnim sjedalima i stara žena koja je ležala na unutarnjem rubu staklene kabine, jeli su pločice hrane, dodavali jedno drugome bocu vode i neko vrijeme u tišini promatrali oluju. Daeman je bio zamolio Savi da se odmakne od polja, križa i stvorenja, pa je vozila kilometar ili dvije putem od crvene gline prije nego se zaustavila sa strane i ugasila sve osim gusjeničarovog energetskog polja i prigušenih led-dioda upravljačkog pulta.

“Što je bila ta... stvar?” Daeman je napokon upitao.

“Jedan od calibana”, reče Savi. Izgledalo je da joj je čak udobno ležati na staklenom zidu s naprtnjačom iza glave.

“Znam kako si ih nazvala”, odsječno će Daeman. “Ali što su oni?”

Savi uzdahne. “Ako počnem objašnjavati jednu stvar, onda moram objasniti i ostatak. Mnogo je toga što vi eloi ne znate - skoro sve, zapravo.”

“Zašto ne kreneš s objašnjenjem zbog čega nas zoveš eloi?” reče Harman. Glas mu je bio oštar.

“Pretpostavljam da je započelo kao oblik uvrede”, rekla je Savi. Munja je bljesnula, osvjetljujući joj bore na licu, ali oluja se bila odmakla dovoljno daleko da je grom došao kasno, s velike udaljenosti. “Iako, da budem iskrena, svoj sam vlastiti narod tako zvala prije vas.”

“Što ta riječ znači?”, pitao je Harman.

“To je izraz iz jedne prastare priče u jednoj prastaroj knjizi”, rekla je Savi. “O čovjeku koji otputuje kroz vrijeme u daleku budućnost i vidi kako se ljudska vrsta razvila u dvije rase - jednu ljubaznu, lijenu, besciljnu, koja se izležava na suncu, eloe, a drugu ružnu, čudovišnu, produktivnu, tehnološku, ali koja se krije u špiljama i mraku, morloke. U toj drevnoj knjizi morloci su nabavljali hranu, smještaj i odjeću za eloe dok se ljubazni narod nije fino popunio. A zatim su ih morloci pojeli.” (Iz romana “Vremenski stroj” H. G. Wellsa (prev.).)

Bljesak munje opet se pojavio na poljima, ali bilo je to slabo svjetlo koje se ugasilo. “Je li takav naš svijet?”, upita Daeman. “Mi kao eloi, a calibani i vojniksi kao morloci? Da li oni nas jedu?”

“Da je barem tako jednostavno”, rekla je Savi. Blago se nasmijala, ali u tom zvuku nije bilo humora.

“Što su calibani?”, upita Harman.

Umjesto da odgovori, starica reče: “Daemane, pokaži Harmanu jedan od svojih trikova s dlanom.”

Daeman je oklijevao. “Koji?”, upita. “Proxnet ili farnet?”

“Znamo gdje smo, dragi moj”, reče starica sarkastično. “Pokaži mu farnet.”

Daeman se namršti, ali učini to. Reče Harmanu da zamisli tri plava kvadrata usred tri crvena kruga i odjednom je plavi krug lebdio iznad oba njihova dlana. “Pomisli na nekoga”, reče Daeman, osjećajući se čudno.

Nikada prije nije nikoga ničemu učio, ako isključimo seksualne tehnike.

“Bilo koga”, dodao je. “Samo ga zamisli.”

Harman je izgledao sumnjičavo, ali se koncentrirao. Zračni prikaz Ardisa ispunio je Harmanov oval, zatim dijagram prostorija Ardis Halla. Stilizirana ženska figura stajala je sa skupinom stiliziranih muškaraca i žena na prednjem trijemu plemićkog posjeda.

“Ada”, reče Daeman. “Mislio si na Adu.”

“Nevjerojatno”, reče Harman. Zurio je na trenutak u prizor. “Vizualizirat ću Odiseja”, reče.

Prizor se promijenio, promijenio je veličinu, tražio, ali nije pronašao ništa.

“Savi kaže da farnet nema kod za Odiseja”, reče Daeman. Ali vrati se Adi. Pogledaj gdje je.”

Harman se namrštio, ali se usredotoči. Stilizirani crtani Adin lik bio je u polju nekih stotinjak metara iza Ardis Halla. Bilo je mnoštvo drugih ljudskih figura prikazanih kako sjede ispred i oko praznine. Ada se pridružila skupini.

Daeman je gledao u Harmanov sliku na dlanu. “Pitam se što se tamo događa. Ako je Odisej u tome praznom mjestu, čini se kao da se stari barbar obraća skupini.”

“A Ada ga sluša ili gleda njegovu predstavu”, reče Harman. Odvratio je pogled s kruga na dlanu.”Kakve ovo ima veze s mojim pitanjem, Savi? Tko su calibani? Zašto nas vojniksi pokušavaju ubiti? Što se to događa?”

“Nekoliko stoljeća prije konačnog faksiranja”, rekla je, sklapajući ruke, “posthumanci su postali previše pametni. Njihova je znanost bila impresivna. Za vrijeme grozne rubikonske epidemije zapravo su pobjegli sa Zemlje na svoje orbitalne prstene. Ali i dalje su bili vladari Zemlje. Mislili su da su vladari svemira.

“Posti su cijelu Zemlju opremili ograničenim oblikom prijenosa i dohvata energije-podataka, što vi nazivate faksiranjem, i započeli su eksperimentirali - zapravo se igrali - s putovanjem kroz vrijeme, kvantnim teleportiranjem i drugim opasnim stvarima. Velik dio njihovog poigravanja temeljio se na starim znanjima koja sežu sve do devetnaestog stoljeća - fizici crnih jama, teoriji crvotočine, kvantnoj mehanici - ali ono na što su se najviše oslanjali bilo je otkriće iz dvadesetog stoljeća da je, u svojoj biti, sve informacija. Podaci. Svijest. Materija. Energija. Sve je informacija.”

“Ne razumijem”, reče Harman. Zvučao je Ijutito.

“Daemane, pokazao si Harmanu funkciju farneta. Mogao bi mu pokazati allnet?”

“Allnet?”, ponovio je Daeman, s alarmantnim tonom.

“Znaš, četiri plava trokuta iznad tri crvena kruga i iznad četiri zelena trokuta.”

“Ne!”, reče Daeman. Mislima je ugasio vlastitu funkciju na dlanu. Plavi se odsjaj ugasio.

Savi je gledala u Harmana.”Ako želite početi razumijevati zašto smo večeras ovdje, zašto su posthumanci zauvijek napustili Zemlju, i zašto su oko nas calibani i vojniksi, vizualizirajte četiri plava trokuta iznad tri crvena kruga iznad četiri zelena trokuta. Vježbom će postati lakše.”

Harman je sumnjičavo gledao Daemana, ali zatim je zatvorio oči i skoncentrirao se.

Daeman se koncentrirao da ne vizualizira te oblike. Natjerao se da se sjeti Ade kao gole tinejdžerice, da se sjeti zadnjeg puta kada se ševio s nekom djevojkom, da se sjeti majke kada ga je grdila...

“Bože moj!” uzviknuo je Harman.

Daeman je pogledao drugog čovjeka. Harman se bio ustao, odteturao se iz svoje stolice i vrtio se, trzao glavom, zurio u sve otvorenih usta.

“Što vidiš?”, Savi je blago upitala. “Što čuješ?”

“Bože... Bože...”, zastenjao je Harman. “Vidim... Isusa Krista. Sve. Sve. Energiju. Energiju... zvijezde pjevaju... kukuruz u poljima priča, jedan drugom, Zemlji. Vidim... da je gusjeničar prepun malih mikroba, koji ga popravljaju, hlade... Vidim... Bože dragi, moja ruka!” Harman je proučavao svoju ruku pogledom potpunog užasa i otkrivenja.

“Dosta za prvi put”, reče Savi. “Zamisli riječ 'prekid'.”

“Ne... još...”, dahtao je Harman. Spotaknuo se o stakleni zid putničke kabine i lagano grebao po njoj kao da pokušava izaći. “Tako je... tako lijepo... Skoro da mogu...”

“Zamisli prekid!”, povikala je Savi.

Harman je trepnuo, pao udarivši u zid, i okrenuo blijedo, ukočeno lice prema njima.

“Što je to bilo?”, pitao je. “Vidio sam... sve. Čuo... sve.”

“I nisi shvatio ništa”, reče Savi. “Ali ni ja ne razumijem kada sam na allnetu. Možda ga ni posthumanci nisu sasvim shvatili.”

Harman se doteturao u svoje sjedalo i srušio u nj. “Ali odakle je došlo?”

“Tisućljećima ranije”, rekla je Savi, “pravi staromodni ljudi imali su nedotjeranu informacijsku ekologiju koju su zvali internet. Postupno su odlučili pripitomiti internet i stvorili ono što su nazvali oxygen - ne plin već umjetne inteligencije koje su lebdjele unutar, preko i iznad interneta, usmjeravale ga, spajale, nadovezivale, vodile ljude kroza nj kad bi oni tražili druge ljude ili informacije.”

“Proxnet?” reče Daeman. Ruke su mu se tresle, a večeras čak nije ni pristupio farnetu ili allnetu.

Savi je kimnula. “Što je dovelo do proxneta. Postupno, oxygen je prerastao u noosferu, logosferu, datasferu širom planeta. Ali posthumancima to nije bilo dosta. Povezali su tu superinternet noosferu s biosferom, živim dijelovima Zemlje. Svaka biljka i životinja i erg energije na planetu - povezani s noosferom - tvorili su potpunu i ukupnu informacijsku ekologiju dodirujući sve na, iznad i unutar Zemlje, vrstu osjetljive omnisfere kojoj su jedino nedostajali samosvijest i identitet. Onda su joj posthumanci nepromišljeno dali samosvijest - ne samo oblikujući nadmoćnu umjetnu inteligenciju, već omogućujući joj da razvije svoju vlastitu osobu. Ta se supernoosfera nazvala Prospero. Znači li to ime išta nekome od vas?”

Daeman je protresao glavom i pogledao Harmana, ali, iako je stariji čovjek znao čitati knjige, i on je odmahnuo glavom.

“Nije važno”, rekla je Savi.”Iznenada su posthumanci dobili... protivnika... kojeg nisu mogli nadzirati. I još nije bilo gotovo. Posthumanci su također koristili i samorazvojne programe i projekte drugih vrsta, dopuštajući svojim kvantnim računalima da slijede vlastite ciljeve. Koliko god je teško to za povjerovati, postigli su stabilne crvotočine, postigli su putovanje kroz vrijeme, i transportirali su ljude - staromodne ljude kao pokusne kuniće, jer nikada ne bi riskirali vlastite besmrtne živote - kroz dveri vremena i prostora putem kvantnog teleportiranja.”

“Kakve to veze ima s calibanima?”, insistirao je Harman, očito još otresajući prizore s allneta iz glave.

Savi se osmjehnula. “Entitet noosfere Prospero ili ima vrlo razvijen osjećaj za ironiju ili ga uopće nema. Osjećajnu biosferu je nazvao Arijel - to je neka vrsta Zemljinog duha - i taj Arijel i Prospero zajedno stvoriše Calibane. Razvili su jedan poseban soj čovječanstva - ne staromodnih ljudi, ne posta, ne eloa - a njegov primjerak je ono čudovište koje ste noćas vidjeli na križu.”

“Zašto?”, upita Daeman. Jedva je izustio tu jednu riječ.

Savi je slegla ramenima. “Kao sredstvo prisile. Prospero je miroljubiva jedinka, ili tako voli misliti. Ali njegovi calibani su čudovišta. Ubojice.”

“Zašto?” Ovaj put Harman je postavio to pitanje.

“Da zaustave vojnikse” reče starica. “Da otjeraju posthumance sa Zemlje prije nego što nanesu još zla. Da silom nametnu svaki hir koji Prospero i Arijel rogovi noosferskog trojstva želi nametnuti.”

Daeman je pokušao ovo razumjeti. Nije uspio. Konačno upita: “Zašto je onaj stvor bio na križu?”

“Nije bio na križu”, rekla je Savi. “Bio je u križu. Kolijevka koja se puni.”

Harman je izgledao tako blijedo da je Daeman pomislio da je bolestan. “Zašto su posti stvorili vojnikse?”

“O, nisu oni stvorili vojnikse”, odgovorila je Savi. “Vojniksi su došli s nekog drugog mjesta, služe nekome drugome, s vlastitim namjerama.”

“Oduvijek sam mislio da su strojevi”, reče Daeman. “Kao i ostali servitori.”

“Ne”, rekla je Savi.

Harman je pogledao van u noć. Kiša je bila prestala, a munja i grom pomakli su se preko obzora. Nekoliko se zvijezda pojavljivalo između komadića oblaka. “Calibani drže vojnikse podalje od ovog Bazena”, reče.

“Oni su jedan od razloga zbog kojih vojniksi ne dolaze ovamo”, složila se Savi. Zvučala je zadovoljno, glas joj je imao ton učiteljice, kao da se pokazalo da jedan on njenih učenika ipak nije potpuni debil.

“Ali zašto nas calibani nisu ubili?” upita Harman.

“Naša DNK”, rekla je Savi.

“Naša što?”, upita Daeman.

“Nije važno, dragi moji. Dovoljno je reći da sam posudila čuperak kose svakog od vas i da sam nas, uz vlastiti čuperak, sve spasila. Vidite, dogovorila sam se s Arijelom. Ako nam dopusti da ovo jednom prođemo, obećala sam da ću spasiti dušu Zemlje.”

“Srela si Zemljin entitet Arijel?” upita Harman.

“Pa, nisam ga baš srela”, rekla je Savi. “Ali porazgovarala sam s njim preko sučelja noosfera-biosfera. Dogovorili smo se.”

Daeman je tada znao da je starica potpuno luda. Uhvatio je Harmanov pogled i u njemu vidio isti zaključak.

“Nije važno”, rekla je Savi. Podesila je svoju naprtnjaču kao jastuk, ispružila se i zatvorila oči. “Malo se naspavajte, mladi moji prijatelji. Sutra morate biti odmorni. Sutra, budemo li imali sreće, letimo visoko, visoko, visoko do orbitalnog sloja.”

Već je spavala i hrkala prije nego su Harman i Daeman mogli razmijeniti još jedan zabrinuti pogled.

37. Ilij i Olimp

Kao što se pokazalo, ne mogu to učiniti. Nema u meni okrutnosti ili - možda - hrabrosti. Ne mogu kidnapirati Hektorovo dijete, čak niti spasiti Ilij. Ni spasiti samo dijete. Čak ni spasiti svoj život.

Još nije bilo svanulo kada sam se teleportirao u Hektorovu veliku kuću u Iliju. Bio sam ovdje prije samo dvije večeri kada sam - preobražen kao sada obezglavljeni kopljanik Dolon - slijedio Hektora kući da se sretne sa svojom ženom i sinom. Znajući raspored soba od tog posjeta, teleportirao sam se izravno u dječju sobu, nedaleko od Andromahine spavaće sobe. Hektorov sin, manje od godinu dana star, je u divno isklesanoj kolijevci s mrežom protiv komaraca prebačenom preko njega. U blizini spava ista dojilja koja je bila na bedemu Troje s Andromahom, one večeri kada je Hektor nehotice uplašio svog sina s odrazom na svojoj sjajnoj ratnoj kacigi. Ona je također brzo zaspala, naslonivši se na obližnjem ležaju, noseći na sebi tanku, prozračnu spavaćicu s vrlo složenim šarama. Čak je ova spavaćica izazovno otvorena na grčki i trojanski način, pokazavši kako su velike i bijele dojkinjine grudi, vidljive u odraženom svjetlu od vatre čuvarevih tronožaca na terasi. Bio sam pogodio prije da je ona djetetova dojilja. To je važno, zapravo, zato što moja zavjera ovisi o tome mogu li kidnapirati dijete i dojilju, ostavivši Andromahu - kojoj se “Afrodita” pojavljuje i kaže joj da su dijete kidnapiraju bogovi, kao kaznu za bezbroj trojanskih krivnji, te ako Hektor želi dijete, on je prokleto dobro došao na Olimp da ga uzme, bla, bla, bla.

Prvo moram uzeti dijete i onda zgrabiti dojilju - očekujem da bi mogla biti jača od mene, i vrlo vjerojatno spretnija u borbi, stoga ću upotrijebiti svoj taser ako moram, iako to ne želim - i onda teleportirati oboje za brzo naseljavanje brijega u prastaroj Indiani, naći Nightenhelsera - nisam još odlučio što ću s Patroklom - i uvjeriti skolika da čuva malo dijete i njegovu dojilju dok ja se ja ne vratim po njih.

Hoće li Nightenhelser moći izaći na kraj s ovom trojanskom dojiljom danima, tjednima ili mjesecima dok sam ja negdje drugdje? Stavivši profesora klasičnog stiha iz dvadesetog stoljeća nasuprot trojanskoj dojilji iz oko 1200. prije Krista, ja bih se kladio na dojilju. I dao protivnicima dobar omjer. No, to je Nightenhelserov problem. Moj zadatak je utjecati na Hektora, uvjeriti ga da se mora boriti protiv bogova - kao što je Patroklova “smrt” bila moj najbolji pogodak da uključim Ahileja u ovaj samoubilački pohod - i ova poluga sada spava ispred mene.

Mali Skamandar, koga stanovnici Ilija s ljubavlju zovu “Astijanaks, Gospodar Grada”, slatko spava i češka se ručicama po rumenim obrazima. Iako nevidljiv ispod hadske kacige, drhtim i promatram dojilju. Ona spava, iako znam da će se, čuvši bebin plač, vrlo vjerojatno probuditi.

Ne znam zašto skidam hadsku kacigu, ali to ipak učinim, postavši vidljiv. Nema ovdje nikoga osim moje dvije žrtve, a one će biti 15.000 kilometara odavde za nekoliko sekundi pa ne mogu dati moj opis nekom trojanskom umjetniku.

Hodam na prstima bliže i sklanjam mrežu protiv komaraca iznad djeteta. Vjetar puše s udaljenog mora i podrhtavaju obje zavjese s balkona i laganiji materijal oko krevetca. Ne oglasivši se, dijete otvori svoje plave oči i pogleda ravno u mene. Zatim mi se nasmiješi, svome otmičaru, iako sam mislio da se djeca koja nisu prohodala boje stranaca, pogotovo stranaca u njihovoj spavaćoj sobi usred noći. Ali što ja znam o djeci? Moja žena i ja nikad nismo imali niti jedno, a svi studenti kojima sam godinama predavao bili su zapravo djelomično ili loše formirane odrasle osobe, svi agresivni, pogrbljeni, čupavi, socijalno neprilagođeni i smiješnog izgleda. Nitko mi nije rekao da se dijete koje ima manje od godinu dana može nasmijati.

Ali Skamandar mi se smiješio. Za čas će galamiti i ja ću ga morati zgrabiti, zgrabiti dojilju, teleportirati je s nama - mogu li se teleportirati još dvoje ljudi zajedno sa mnom? Znat ću to vrlo brzo. Zatim ću se morati vratiti i iskoristiti svoje zadnje tri minute za preobražavanje u lik Afrodite da dam svoj ultimatum Andromahi.

Hoće li Hektorova žena biti histerična? Hoće li plakati i vrištati? Sumnjam. Uostalom, zadnjih godina ona je vidjela kako Ahilej ubija njenog oca i njenih sedmoro braće, gledala je svoju majku kako postaje Ahilejev plijen i onda umire pokušavajući roditi kopile svog silovatelja, ona je gledala svoj dom, okupiran i uništen i izdržala je -ne samo to, već je rodila zdravog sina svom suprugu Hektoru. I sada mora gledati Hektora kako se ide boriti svaki dan, znajući u svom srcu da je njenom voljenom sudbina već bila zapečaćena okrutnom voljom bogova. Ne, ona nije slaba žena. Čak i preobražen u Afroditu, bilo bi dobro da držim oko na Andromahinim rukavima, da se uvjerim da nema neki bodež kojim bi pozdravila vijest o božicinoj otmici.

Zapravo dok posežem za djetetom, moji prsti s prljavim noktima su tik do njegovog malenog tijela, prije no što uzmaknem.

Ne mogu to učiniti.

Ne mogu to učiniti.

Omamljen svojom nemoći čak i suočen sa sudbinom - svačijom sudbinom, čak sudbinom Grka koji će nastradati kroz njihovu pobjedu - teturam iz dječje sobe, čak ni ne skidajući hadsku kacigu.

Latim se medaljona za teleportaciju, ali zastanem. Kamo poći? Što god da Ahilej čini, to doista nije sada važno. On ne može sam pobijediti Olimp, čak ni s ahejskom vojskom ako su Trojanci još u ratu s njima. Zapravo, možda je moja mala šarada s ljudomorom bila suvišna - Hektor i njegove čete mogle bi slomiti Ahejce ovog jutra dok Ahilej još čupa kosu i zapomaže u žalosti zbog Patroklovog očitog ubojstva. Ahilej ne može sada proklinjati Trojance. Ako se tajanstveni muškarac za koga je Tetida Ahileju rekla da će doći - voditi ga Hektoru, rekla mu je, pokazati mu kako doći na Olimp - ne pojavi, hoće li on shvatiti da moj čin nije bio pravi čin? Vjerojatno. Onda će prava Atena posjetiti Ahileja da vidi u čemu je pogriješila i prosvjedovati dokazujući svoju nevinost brzonogom ljudomoru i možda - možda će se tada - Ilijada vratiti u svoju kolotečinu.

To nije važno.

Ovaj cijeli idiotski plan je završen. Tako je Thomas Hockenberry, doktor filozofije, prošlost, vjerojatno. Ali kamo otići da me nasilna Muza ili ponovo probuđena Afrodita napokon ne nađu? Posjetiti Nightenhelsera i popišanog Patrokla? Vidjeti dokle će dugo bogovi tragati za mnom dok jednom ne shvate što sam učinio... pokušao učiniti?

Ne. To bi samo bila propast za Nightenhelsera. Neka ostane tamo u 1200 godina prije Krista. U Indiani s dražesnim djevojkama Indiane, možda osnuje sveučilište i podučava klasike - iako se većina klasičnih priča još nisu dogodile - i neka mu bude sretno s Patroklom, koga ja neću dodirnuti opet taserom samo da bih ga vratio u Ahilejev šator. “Prvotravanjska šala!” Mogao bih iskoristiti svoje tri minute da se preobrazim u Atenu i kažem: “Evo tvog prijatelja natrag, Ahileju. Više ti nije teško?”

Ne, ja ću ih ostaviti same u Indiani.

Kamo ići? Na Olimp? Sjetio sam se da me Muza tamo lovi, Zeus i njegove radarske oči, Afrodita se probudila... dakle, ne na Olimp. Ne noćas.

Sjetim se jednog mjesta, vizualiziram ga i dotaknem medaljon za teleportiranje, okrenem ga i odem tamo prije nego što se predomislim.

Vidljiv sam i Helena me vidi odmah u slabom svjetlu svijeća. Podiže se na jednoj ruci na svojim jastučićima i reče: “Hock-en-bear-eee?”

Stojim u njenoj spavaćoj sobi i ne govorim. Ne znam zašto sam ovdje. Ako pozove svoje straže ili mi čak priđe s bodežom, osjećam da sam previše umoran za borbu, previše umoran čak pobjeći teleportacijom. Čak se nisam ni začudio što je njena spavaća soba osvijetljena svijećama u pola pet ujutro.

Prišla mi je, ali ne s bodežom. Bio sam zaboravio kako je krasna Helena Trojanska - njena graciozna, meka haljina, izrađena kao ona što je nosi Skamandrova sisata dojilja koja je, za razliku od Helene, gojazna i zdepasta. “Hock-en-bear-eee?”, reče Helena tiho, sa slatkim izgovorom mog imena, tako teško izgovorljivim u starogrčkom. Skoro sam zaplakao kad sam shvatio da je ona jedino ljudsko biće na Zemlji, osim Nightenhelsera - koji je možda već mrtav - koje zna moje ime. “Jesi li ozlijeđen, Hock-en-bear-eee?”

“Ozlijeđen?”, pitam. “Ne. Nisam ozlijeđen.”

Helena me vodi u kupaonicu koja graniči s njenom spavaćom sobom. Tamo gdje sam je prvi put vidio one noći. Svijeće su je opet osvjetljavale, voda je u kadi i vidim svoj odraz - crvene oči, upali obrazi, umor. Sjetih se da doista nisam spavao... koliko dugo? Ne mogu se sjetiti. “Sjedni”, reče Helena, i ja se srušim na izbočinu mramorne kade. “Zašto si došao, Hock--en-bear-eee?”

Zamuckujući kažem: “Pokušao sam naći uporišnu točku” i nastavljam pričati o svojoj beskorisnoj šaradi s Ahilejom,kidnapiranju Patrokla,mome planu da okrenem junake rata protiv bogova da bih spasio... svakoga, sve.

“Ali nisi ubio Patrokla?” upita Helena, dok su njene tamna oči sjajile.

“Ne. Samo sam ga odnio... drugdje.”

“Pomoću božanske metode putovanja?” upita Helena.

“Da.”

“Ali ne bi mogao odvesti potajno Astijanaksa, Hektorovog sina na taj način?”

Odmahnuo sam nijemo glavom.

Vidim da Helena razmišlja, njene lijepe tamne oči su se izgubile u sanjarenju. Kako mi može vjerovati? Što ona, k vragu, misli da sam ja? Zašto se ranije sprijateljila sa mnom - “sprijateljiti” je nešto kao eufemizam za dugu noć strasti - i što će sa mnom sada učiniti?

Kao da je to odgovor na zadnje pitanje, Helena se digne natmurena pogleda i krene u kupaonicu. Čujem kako u dvorani nekoga doziva i znam da će stražari doći s njom za manje od minute, tako da posegnem prema svom teškom medaljonu za teleportaciju.

Ne mogu se dosjetiti kamo ću ići.

Promatram svoju taser palicu, ali ne posegnem za njom dok se Helena ne vrati s ostalima. Ali to nisu stražari već sluškinje. Robinje.

Ubrzo me one razodijevaju, stavljaju moju prljavu odjeću kod zida dok druge mlade žene unose vrčeve s vrelom vodom za kupelj. Dajem im narukvicu za preobražavanje, ali ostavljam uza se medaljon. Ne bih ga trebao smočiti, ali ne želim da bude izvan mog dosega.

“Okupat ćeš se, Hock-en-bear-eee”, reče Helena Trojanska. Ona podigne kratki, blistajući brijač. “A onda ću te sama obrijati. Popij ovo. To će ti vratiti energiju i raspoloženje.” Ona mi dade pehar s gustom tekućinom.

“Što je to?”, pitam.

“Nestorovo omiljeno piće”, smije se Helena. “Ili je to bilo kada je ta stara budala posjetila mog muža, Menelaja. Ono okrepljuje.”

Mirišem to, znajući da sam prost. “Što je u njemu?”

“Vino, ribani sir i ječam”, reče Helena, podižući pehar bliže mojim usnama obuhvativši mi ruke uvis. Njeni prsti izgledaju vrlo bijeli nasuprot moje od sunca potamnjele i prljave kože. “Ali također dodajem med da ga zasladi.”

“Tako čini Kirka”, kažem, smijući se glupo.

“Tko, Hock-en-bear-eee?”

Odmahnem glavom. “Nije važno. To je iz Odiseje. Nije važno. Za... za... zanemarivo i nebitno.” Pijem. Tekućina me udara kao mazga iz Missourija. Pitam se je li bilo mazgi u Missouriju oko 1200. godine prije Krista.

Mlade sluškinje su me skinule golog, uspravivši me da bi skinule moju tuniku i ono ispod nje. Čak ne mislim da sam doveden u neugodnu situaciju. Previše sam umoran i piće je učinilo da u mojoj glavi zabruji.

“Kupaj se, Hock-en-bear-eee”, reče Helena i ponudi mi svoju ruku da me pridrži dok ugazim u duboku i vruću kupelj. “Obrijat ću te u kupelji.”

Voda je tako vruća da vrisnem kao dijete i spustim se brižljivo oklijevajući da zaronim svoje mošnje u vruću vodu. Ali to činim - previše sam umoran da se borim s gravitacijom - i kada se naslonih leđima na nakrivljeni mramor kade, Helenine sluškinje su mi nasapunale upale obraze i vrat, i čak ne brinem kako Helena rukuje oštricom brijača tako blizu mojim očima i vratu. Vjerujem joj.

Osjećam da mi Nestorovo piće vraća energiju, odlučim da ako mi Helena ponudi da odem u njen krevet, zasigurno ću je pitati da ga podijeli sa mnom u ovom zadnjem satu ili prije zore, zatvaram oči samo na trenutak. Samo nekoliko sekundi.

Kada sam se probudio kasno ujutro, kroz prozor visoko na zidu dopiralo je jako svjetlo. Bio sam obrijan i čist, čak namirisan. Ležao sam na hladnom, kamenom podu u praznoj sobi, ne u Heleninom visokom krevetu. I bio gol - sasvim gol, čak niti medaljon za teleportaciju nisam vidio. Dok je prava svjesnost utjecala u moj um kao nevoljna voda u propustljivu kadu, primijetim da sam vezan višestrukim kožnim vrpcama privezanim za zvekire u zidu i podu. Kožna vrpca kojom sam bio sputan vodila je od mojih zapešća - preko moje glave - do zida. Vrpce su mi vezivale gležnjeve, posebno svaku nogu prema dva druga zvekira u podu.

Ovaj stav i situacija bi me postidjela i uplašila čak i da sam bio sam, ali nisam. Pet žena stoji nada mnom, bulji u mene. Nitko od njih ne izgleda da ga ovo zabavlja. Natežem kožnate uzde dok instinktivno pokušavam pokriti svoje genitalije, ali remenja su kratka i moje ruke čak ni ne dopiru dalje od razine mojih pleća. Niti mogu učiniti da mi remenja na mojim gležnjevima dopuste da sklopim noge. Vidim sada da sve žene nose bodeže, iako se neke od oštrica čine dovoljno dugim da se mogu zvati mačevima. Znam koje su to žene. Osim Helene koja u sredini, tu je i Hekaba, Prijamova kraljica, Hektorova i Parisova sijeda, ali još uvijek privlačna majka. Tik iza Hekabe je Laodika, kraljičina kćer i žena ratnika Helikona. Lijevo od Helene je Teano, Kizeova kćer, žena Antenora, trojanskog konjanika, ali - i značajnije za moj sadašnju situaciju - ilijska glavna svećenica koja služi božici Ateni. Ne mogu zamisliti da bi Teano bila sretna da čuje kako je ovaj puki smrtnik uzeo oblik i upotrijebio glas božice kojoj je ona služila cijeli život. Pogledam u Teaninu tmurno lice i nagađam da je već čula vijest.

Napokon tu je Andromaha, Hektorova žena, žena čiji dijete sam htio kidnapirati i odnijeti u Indianu. Njeno liceje najtmurnije od svih žena. Ona je držala dugi, kao brijač oštar bodež i izgledala nestrpljivo.

Helena sjedi na niskom ležaju blizu mene. “Hock-en-bear-eee, trebaš nam svima ispričati ono što si meni ispričao. Tko si ti. Zašto si promatrao rat. Kakvi su bogovi i što si pokušao učiniti tijekom noći.”

“Hoćete li me prvo osloboditi?” Moj jezik je bio otežao. Ona me je bila drogirala.

“Ne. Govori sada. Govori samo istinu. Teano je dobila dar od Atene da razlikuje istinu od laži, čak i od nekoga čiji je naglasak tako divljački kao što je tvoj. Govori sada. Nemoj ništa zatajiti.”

Oklijevam. Možda je moje najbolje oružje da držim usta zatvorena. Leano mi je prišla. Ona je dražesna mlada žena svijetlo-sivih očiju, kao njena božica. Oštrica njenog bodeža je kratka, široka, dvosjekla i vrlo hladna. Znam to zato što je upravo stavila oštricu ispod mojih testisa, podižući ih kao da ih nudi na srebrnom nožu za serviranje. Vrh bodeža učini da krv brže poteče po mojoj osjetljivoj međici i moje se cijelo tijelo pokuša zgrčiti i podići, iako sam uspio ne oglasiti se.

“Kaži sve, ne laži ništa”, šapce Atenina visoka svećenica. “Kad prvi put slažeš, ja ću te nahraniti tvojim lijevim jajetom. Na drugu laž, pojest ćeš desno. A nakon treće laži nahranit ću svoje pse onim što je preostalo.”

U redu, govorim sve. Tko sam. Kako su me bogovi oživjeli da budem skolik. Moji dojmovi o Olimpu. Moje otkazivanje poslušnosti Muzi, moj napad na Afroditu i Aresa, moja zavjera da okrenem Ahileja i Hektora protiv bogova... sve. Vrh njenog bodeža nikad se nije pomaknuo i metal ispod mene nikad se nije ugrijao.

“Ti si uzeo oblik božice Atene?”, prošapće Teano. “To je u tvojoj moći?”

“U oruđima koja nosim”, kažem. “Ona su to učinila.” Ja sam zapravo zažmirio i zaškripao zubima, čekajući zamah, rez.

Helena reče: “Reci Hekabi, Laodiki, Teano i Andromahi o svom pogledu na blisku budućnost. Na našu sudbinu.”

“Nijedan prorok nije dao takvo viđenje bogova”, reče Hekaba. “On čak nije ni civiliziran. Slušajte njegov govor. Bar bar bar bar.”

“On priznaje da potječe iz daleka”, reče Helena. “Ne može ne biti barbarski. Ali slušaj što on vidi u našoj budućnosti, plemenita kćeri Dimasa. Kaži nam, Hock-en-bear-eee.”

Ližem svoje usne. Oči Teano su transparentne, sjevernomorski sive istinitog vjernika, muške nacističke oči. Hekabine oči su crne i ne pokazuju onoliko inteligencije kao Helenine. Laodikin pogled je natmuren, Andromahine oči su svijetle, divlje i opasno prodorne.

“Što želite znati?”, kažem. Bilo što da kažem bit će u svezi sudbina ovih ljudskih života, muževa, grada i djece.

“Sve što je istinito. Sve što misliš da znaš”, reče Helena. Oklijevam samo na sekundu i pokušavam obratiti pažnju na Teaninu feminističku oštricu protiv mojih donjih područja.

“Ovo nije gledanje u budućnost”, kažem,”već više moje sjećanje na priču koja govori o vašoj budućnosti, a koja je moja prošlost.”

Znači li to da ono što sam upravo rekao ne može značiti ništa bilo kojoj od njih, niti ih potaknuti da se pitaju odakle potječe moj barbarski naglasak - naglasak? Ne mislim da govorim ovim Grkinjama s naglaskom - govorim im o danima i mjesecima koji će doći.

Kažem im da će Ilij pasti, da će krv poteći ulicama i da će svi njihovi domovi izgorjeti. Kažem Hekabi da će njen muž Prijam biti ubijen ispod Zeusovog kipa u njihovom vlastitom hramu. Kažem Andromahi da će Ahilej posjeći njenog muža Hektora kada nitko iz grada neće izaći da se bori uz njenog voljenog i da će Ahilej u svojim bojnim kolima vući Hektorovo tijelo oko Grada i onda natrag prema ahejskom logoru gdje će po njemu pišati vojnici i razvlačiti ga grčki psi. Zatim mu kažem da će za samo nekoliko tjedana, njen sin, Skamandar, biti bačen s najviše točke na zidini grada, a njegov mozak će se razletjeti po kamenju. Kažem Andromahi da njena patnja neće tada biti okončana, zato što će biti osuđena da živi i biti odvedena na grčke otoke kao robinja, kako će završiti služeći jelo ljudima koji su ubili Hektora, zapalili njen grad i ubili njenog sina. Da će završiti slušajući njihove šale i sjediti tiho, slušajući dok stari ahejski junaci pričaju o ovim slavnim danima silovanja i pljačkanja.

Opisujem Laodiki i Teano Kasandrino silovanje i silovanje tisuća trojanskih žena i djevojaka i kako će tisuće njih radije izabrati mač nego takav sram. Kažem Teano kako će Odisej i Diomed ukrasti sveti kamen paladion iz Ateninog skrivenog hrama i onda se vratiti da opljačkaju, oskrnave i unište sam hram. Kažem svećenici s oštricom kod mojih jaja kako Atena neće učiniti ništa - ništa - da prekine ovo silovanje, pljačkanje i oskvrnjenje.

I ponovim Heleni detalje o Parisovoj smrti i njeno vraćanje u ruke njenog bivšeg supruga Menelaja.

I onda, kada sam rekao sve što znam iz Ilijade i objasnio opet kako ne znam da li će se sve ovo dogoditi, ali kad sam objasnio kako se toliko toga iz ove pjesme dogodilo tijekom mojih devet godina na dužnosti, zastanem.

Mogao bih im govoriti o Odisejevim skitnjama, ili o Agamemnonovom ubojstvu nakon njegovog povratka, ili čak o Vergilijevoj Eneidi s konačnim trijumfom Troje kroz osnivanje Rima, ali njima ne bi trebalo biti stalo do toga.

Kada sam završio svoj popis propasti, zašutio sam. Niti jedna od pet žena nije zaplakala. Niti jedna od njih pet nije pokazala bilo kakav izraz na svom licu kada sam bio počeo opisivati njihove sudbine.

Oslabljen, iscrpljeno, zažmirio sam i očekivao svoju sudbinu.

Dopustile su mi da se odjenem kad je Helena naredila slugama da mi donesu čisto donje rublje i tuniku.

Helena je držala sav moj pribor - medaljon za teleportaciju, taser palicu, hadsku kacigu i narukvicu za preobražavanje - i pitala me je li to dio moje “moći koju su mi posudili bogovi.” Razmišljao sam o tome hoću li slagati - posebno sam želio natrag hadsku kacigu - ali naposljetku kažem istinu o svakom elementu.

“Hoće li raditi na nekoj od nas ako to pokušamo upotrijebiti?”, upita Helena.

Oklijevao sam s odgovorom, zato što uistinu nisam znao. Jesu li bogovi napravili palicu i narukvicu za preobražavanje na otisak prstiju - da oružje ne djeluje u grčkim i trojanskim rukama ako ga mi izgubimo na bojištu? Prilično vjerojatno. Nitko od nas skolika nikada se nismo pitali o tome. Uređaj za preobražavanje i medaljon za teleportaciju zahtijevati nešto obuke, i ja to kažem ženama, hadska kaciga vrlo vjerojatno će raditi na bilo kome, jer je to ukraden predmet. Helena je zadržala sve oruđe, ostavivši mi samo neprobojni oklop, kapu i kožnati prsluk. Stavila je neprocjenjive darove od bogova u malenu kukičanu torbu, druge žene su kimnule glavom i izađosmo.

Otišli smo iz Helenine kuće - pet žena i ja - i hodali tog kasnog prijepodneva gradskim ulicama do Ateninog Hrama.

“Što će se dogoditi?” pitam, dok se žurimo kroz pretrpane uličice i uličice, pet smrknutih žena u crnim ogrtačima, nalik onima koje su nosile muslimanke iz dvadesetog stoljeća. Pet žena i jedan zbunjen muškarac. Upirem pogled iznad krovova, očekujući Muzu da se pojaviti u njenoj dvokolici svakog trenutka

“Tišina”, šapne Helena. “Govorit ćemo tamo gdje nas čak ni bogovi neće moći čuti.”

Prije no što smo ušli u hram, Teano mi dade crni ogrtač, insistirajući da ga navučem. Sada svi izgledamo kao ogrnute žene, ulazimo u hram kroz stražnja vrata, krećemo se praznim hodnicima, iako jedno od nas šestoro nosi bojne sandale.

Nikad nisam bio u hramu i pogled na glavnu dvoranu kroz otvorena vrata nije me razočarao. Prostor je golem, uglavnom mračan, osvijetljen visećim kodovima i zavjetnim svijećama. Meni miriše i osjeća se kao da sam u katoličkoj crkvi - miris tamjana u šupljikavom prostoru gdje su čak i odjeci prigušeni. Ali umjesto katoličkog oltara i kipova Djevice Marije i Djeteta, u ovom prostoru dominira golemi središnji kip Atene - barem deset metara visok, isklesan od bijelog kamena, ali napadno obojenih crvenih usana, rumenih obraza, ružičaste kože - božičine sive oči izgleda da su napravljene od komada bisera - i ona drži pomno izrađen štit od pravog zlata, štitnik za grudi od sjajnog bakra protkan zlatom, lenta od lazurnog kamena, a koplje dužine trinaest metara od prave bronce. Impresivan je i ja zastanem kod otvorenih vrata, buljeći u svetište. Tamo, upravo tamo kod Atenine svete stope u sandali Veliki Ajax će uhvatiti i silovati Kasandru, Prijamovu kćer.

Helena se vrati, zgrabi moju ruku i grubo me odvuče kroz dvoranu. Pitam se jesam li prvi muškarac koji je ikada pregledao unutrašnjost svetišta Ateninog Hrama u Iliju. Zar Paladin kip i sam hram ne čuvaju mlade djevice? Primijetim da svećenica Teano bulji u mene i žurim se sustići je. Teano nije djevica - vidi se da je strastvena i temperamentna Antenorova žena.

Slijedim žene dolje kroz sjenovito stubište prema širokom podrumu, osvijetljeno samo s nekoliko svijeća. Ovdje Teano razgledava oko sebe, pomiče ukrase na zidu, uzima čudno oblikovan ključ iz džepa u svom ogrtaču, umetne ga u naoko čvrst zid i jedna ploča u zidu otvara se prema strmijem stubištu osvijetljenom bakljama. Teano nas požuruje da uđemo.

Hodnik vodi do četiri prostorije u tom podrumu ispod podruma, i idem u grupi u krajnju sobu, maleni prostor prema standardima hrama - samo šest puta šest metara, u kojem je samo drveni stol u sredini, četiri mala tronošca - jedan u svakom kutu - i jedan kip Atene, grublje izrade i manji nego sve skulpture iznad. Tek nešto viši od jednoga metra.

“Ovo je pravi paladion, Hock-en-bear-eee”, šapce Helena, pokazujući na svetu skulpturu isklesanu od kamena koji je ispao iz raja jednoga dana, time pokazujući blagoslov Atene prema gradu Iliju. Kada se paladion ukrade, tako stoljećima stara priča govori, Troja će pasti.

Teano i Hekaba zure u Helenu u tišini. Moja bivša ljubavnica - dakle, moja bivša za jednu noć - izvadi sadržaj moje torbe na stol dok mi svi sjedimo na drvenim stolicama, zureći u hadsku kacigu, narukvicu za preobražavanje, taser palicu i medaljon za teleportaciju. Samo medaljon izgleda da bi mogao nešto vrijediti. Ostale stvari jedva da prošle na nekom sajmištu.

Hekaba govori Heleni: “Kaži ovom... čovjeku... da mi moramo vidjeti je li njegova priča istinita. Imaju li ove igračke neku moć.” Hektorova i Parisova majka podigne narukvicu za preobražavanje.

Znam da je ona ne može aktivirati, ali ipak kažem: “Samo je ostalo par minuta moći u njoj. Ne petljajte se u to.”

Stara žena baci na mene jedak pogled. Laodika podigne taser palicu i okrene je u svojim blijedim rukama.

“Ovim oružjem si onesposobio Patrokla?” upita. Ovo je prvi put da ona govori u mojoj nazočnosti. “Da.”

“Kako to radi?”

Kažem da ima tri točke koje moram kucnuti i okrenuti prekidač da aktiviram palicu. Siguran sam da je stvar izrađena da radi samo kada je ja držim. Svakako bogovi nisu ludi dopustiti da oružje upotrebljava netko drugi ako bih ga ja izgubio, iako su dvije tipke i jedan prekidač sigurnosni mehanizam takve vrste. Počeo sam objašnjavati Laodiki i ostalima da samo ja mogu upotrebljavati božji pribor.

Laodika usmjeri taser u moja prsa i opet pritisne držak palice.

Jednom, kada sam se penjao sa Susan u Brown County, Indiana, prešli smo preko livade na vrhu brežuljka kada je munja udarila samo deset koraka od mene, zabivši mi se u nogu, oslijepivši me i ostavivši me polusvjesnog nekoliko minuta. Mi smo pravili šale o tome - o izgledima da se to dogodi - ali prisjećanje na to učini da mi se usta osuše.

Ovaj udar je gori.

Osjetih kao da me netko udario u prsa vrućim žaračem. Odletjeh sa svoje stolice, padoh ošamućen na kameni pod i osjetih grčenje kao epileptičar - moje ruke i noge divlje su se trzale - prije no što sam izgubio svijest.

Kada sam došao k sebi, u ušima mi je zujalo, glava me je boljela. Četiri žene su me ignorirale, zagledane u kut u prazno.

Četiri žene? Ja sam mislio da ih ima pet. Uspravim se i mrdnem glavom, pokušavajući povratiti svoj vid.

Nedostaje Andromaha. Možda je otišla po pomoć, da nađe iscjelitelja. Možda su žene mislile da sam mrtav. Odjednom se Andromaha pojavi u praznom prostoru gdje sam ostale vidio. Hektorova žena skine hadsku kacigu s ramena.

“Kaciga Mrtvih radi, baš kako su stare priče govorile”, reče Andromaha. “Zašto bi bogovi dali njemu nešto takvo?” Ona kimne u mom pravcu te stavi kožu i metalnu kacigu na stol.

Teano uzme medaljon za teleportaciju. “Mi ne možemo ovo pokrenuti”, reče ona. “Pokaži nam.” U tom trenutku shvatih da svećenica razgovara sa mnom.

“Zašto bih ja?”, kažem, ustavši i oslonivši se na stol. “Zašto bih trebao pomagati bilo kojoj od vas?”

Helena priđe stolu i dodirnu mi podlakticu. Povučem ruku.

“Hock-en-bear-eee”, zaprede kao mačka. “Zar ne znaš da su te bogovi poslali nama?”

“O čemu govoriš?”, razgledavam sobu.

“Ne, bogovi nas ne mogu ovdje čuti”, reče Helena. “Zidove ove sobe su obloženi olovom. Bogovi ne mogu niti vidjeti niti čuju kroz čvrsto olovo. To je poznato stoljećima.”

Pogledam oko mene. Do vraga. Možda ima pravo. Supermenov rendgenski vid nikad nije mogao prodrijeti kroz olovo. Ali zašto bi postojala soba zaštićena od bogova u Ateninom hramu?

Andromaha stupi bliže. “Helenin prijatelju, Hock-en-bear-eee, mi, trojanske žene i Helena - radimo godinama na tome da se okonča ovaj rat. Ali muškarci - Ahilej, Argejci, naši trojanski muževi i očevi - imaju moć nad nama. Oni slušaju samo bogove. Sada su bogovi čuli naše najtajnije molitve i poslali tebe da nam pomogneš. S tvojom pomoći i našim planiranjem, mi ćemo promijeniti tijek događaja, spasiti ne samo naš grad, naše živote i živote naše djece već također i sudbinu čovječanstva - oslobađajući nas od pravila okrutnih i samovoljnih božanstava.”

Zatresao sam opet glavom i nasmijao se. “Postoji mali nedostatak u vašoj logici, gospođo. Zašto bi bogovi poslali mene da vam pomognem ako je vaš cilj poraz bogova? To nema smisla.”

Pet trojanskih žena zurilo je u mene na trenutak. Zatim Helena reče: “Mnogo je više bogova nego što si ti pomišljao u svojoj filozofiji, Hock-en--bear-eeee.”

Zurim u nju na čas, zatim odlučim da to mora budi podudarnost. Ili to ili ja ne čujem dobro. Moja prsa su još povrijeđena i osjećam bol u mišićima od grčeva koji je taser prouzročio. “Dajte mi oruđe”, kažem.

Žene mi donesu hadsku kacigu, taser palicu, narukvicu za preobražavanje i medaljon za teleportaciju. Podignem palicu kao da se od svih njih branim. “Kakav je vaš plan?”, pitam.

“Moj suprug mi nikad ne bi povjerovao kad bih mu rekla da se božica Afrodita pojavila i odvela Skamandra i njegovu dojilju da ih drži za otkup”, reče Andromaha. “Hektor je služio bogove cijelog svog života. On nije egomanijak kao što je ljudomor Ahilej. Hektor je mislio da što god bogovi učinili, oni ga samo iskušaju. Osim ako bi Afrodita ili neki drugi bog ubio našeg sina ispred svjedoka, ispred samog Hektora. U tom slučaju, njegov bijes ne bi imao granica. Zašto nisi ubio moga sina?”

Nisam znao što bih na to odgovorio. Andromaha odgovara za mene. “Ti si sentimentalna budala”, rekla je.

“Rekao si da će Skamandar umrijeti na kamenju ako ne promijeniš planove bogova.” “Da.”

“I još si odbio ubiti dijete koje je već osuđeno da umre, iako je tvoj plan da se okonča ovaj rat i pobijede bogovi zavisio o tome. Ti si slabić, Hock--en-bear-eee.”

“Da”, kažem.

Hekaba mi daje znak da sjednem, ali ostajem stajati, s taser palicom u ruci. “Kakav je vaš plan da okončate ovaj rat?”, pitam. Skoro se bojim pitati. Andromaha bi ubila svog sina da bi ostvarila svoj cilj? Zagledam se u njene oči i još više sam uplašen.

“Mi ćemo ti iznijeti naš plan”, reče stara kraljicu Hekaba”, ali nam prvo moraš dokazati da ove zadnje dvije božanske igračke rade.” Ona pokaže na narukvicu za preobražavanje i medaljon.

Gledajući ih sve pažljivo, navučem narukvicu. Indikator mi kaže da je preostalo manje od tri minute stvarnog vremena za preobražavanje. Upotrijebim njenu funkciju za skeniranje prema Hekabi, zatim pokrenem funkciju preobražavanja.

Prava Hekaba nestane dok ja preuzmem njen oblik u prostoru. “Vjerujte li mi sada?”, pitam glasom Hekabe. Podignem svoje zapešće - Hekabino zapešće - i pokažem im narukvicu za preobražavanje. Izvadim taser palicu iz njene haljine. Četiri ostale žene, uključujući Helenu, zadrhtaše i uzmaknuše, šokirane kao da sam posjekao staru udovicu kratkim mačem. Više šokirane, vjerojatno - smrt od mača predobro je poznata svima njima.

Prekinem funkciju preobražavanja i Hekaba se pojavi na njenoj strani sobe. Ona trepne, iako znam da nije imala osjećaj da je vrijeme prošlo, a pet žena mrmljale su među sobom. Provjerim virtualni indikator na narukvici. Dvije minute i dvadeset osam sekundi je preostalo vremena za preobražavanje.

Stavim medaljon za teleportaciju oko mog vrata. Barem se čini da ovaj uređaj nema bilo kakvih ograničenja.

“Želite da se teleportiram nekamo izvan i onda se vratim da vam pokažem kako ovo također radi?”, pitam.

Hekaba je vratila svoju mirnoću. “Ne”, reče ona. “Svi naši planovi - tvoji i naši - će zavisiti o tvojoj sposobnosti da putuješ na Olimp neprimijećen i da se vratiš. Može li tamo povesti jednu od nas?”

Oklijevam opet. “Mogu”, kažem konačno”, ali hadska kaciga pruža nevidljivost samo za jedno. Ako povedem jednu od vas na Olimp sa mnom, bila bi vidljiva.”

“Onda moraš donijeti nešto odande da dokažeš da si bio na Olimpu” reče Hekaba.

Podignem ruke, držeći šake prema gore. “Što? Zeusovu kahlicu?”

Svih pet žena opet uzmakne, kao da sam rekao neku prostotu. Sjetih se da - iz jasnog razloga - svetogrđe nije bilo prihvaćano u mojem vremenu, na kraju dvadesetog stoljeća. Ovi bogovi su vrlo realni, i njihovo vrijeđanje ima svoje posljedice. Preletim očima zidove i nadam se da nas olovo uistinu štiti od pogleda Olimpa - ne zbog podrugljive šale o kahlici, već zbog onog što planiramo učiniti.

“Kada sam bila s Afroditom tijekom jednog skupa bogova”, Helena reče tiho, “primijetila sam da je božica češljala svoju svijetlu kosu lijepim češljem, izrađenim od srebra, koji je izradio neki vješti bog. Odi u njene sobe na Olimpu i donesi to.”

Htio sam ih podsjetiti na ono što sam im bio rekao - da Afrodita trenutno pluta u bačvi za iscjeljivanje, ali sam onda shvatilo da to nije bitno. Njen češalj ne bi bio s njom u bačvi.

“U redu”, kažem uzimajući medaljon i podižući hadsku kacigu. “Ne idite nikamo dok se ne vratim.”

Namjestio sam kacigu prije no što sam pokrenuo medaljon, tako da je njima moj glas dolazi iz praznine prije no što sam se teleportirao.

* * *

Ne znam sigurno gdje su Afroditine sobe - vjerojatno su u jednoj od zdanja bijele boje veličine nekog hrama uz kratersko jezero - ali se sjećam da me je odvela na stranu, skoro me zavevši - kada mi je govorila da moram ubiti Atenu. Muza me je bila odvela do Afrodite u prostoriju poput one u velikoj Dvorani Bogova.

Ako to nije bila njena osobna prostorija, čini mi se da je barem bio apartman koji je imala u velikoj dvorani, vrsta olimpskog pied-a-terre.

Pojavim se unutar Velike Dvorane i zadržim dah.

Mnogi polukatovi su prazni, u dvoranu je uglavnom mračno i divovski holografski bazen pokazuje samo trodimenzionalne smetnje. Ali nekoliko bogova je ovdje, uključujući Zeusa, za koga sam bio mislio da sjedi na planini Idi gledajući pokolj na ilijskom bojnom polju. Kralj Bogova je na svom visokom zlatnom prijestolju. Pokraj njega je nekoliko drugih muških bogova, uključujući Apolona. Svi su tri metra visoki ili viši. Ja sam petnaestak metara dalje od njih, nevidljiv ispod hadske kacige i spremam teleportirati se dalje, plašeći se da bi mi mogli čuti disanje. Ali njihova pažnja je okrenuta nečemu drugom.

Ispred Zeusovog prijestolja, u središtu božjeg okruženja je nešto što izgleda kao divovski izgrebeni metalni rakoliki oklop veličine kamioneta, nekoliko uređaja koji futuristički izgledaju te maleni, sjajni, humanoidni robot. Robot govori - engleski. Bogovi ga slušaju, ali ne izgledaju zadovoljni.

38. Atlantida i staza oko Zemlje

“Ne razumijem zašto su posthumanci ovo mjesto na koje smo se uputili zvali 'Atlantida'“, reče Harman.

Savi, za upravljačem gusjeničara, reče: “Ne mogu reći da sam ikada razumjela većinu postupaka posta.”

Daeman je svrnuo pogled sa svoje treće iz posljednje zalihe pločica koju je polako žvakao. “Što je čudno u imenu Atlantida ?”

“Na kartama Minulog Doba”, reče Harman, “Atlantski ocean je velika vo- dena površina zapadno odavde, iza Heraklovih Stupova. Mi smo u ravnici koje je nekoć prije bilo dno Sredozemno more. Ono nije dio Atlantika.”

“Nije?”, upita Daeman.

“Ne.”

“I?” reče Daeman.

Harman je slegnuo i ušutio, ali Savi reče: “Moguće je da su posti iz hira dali to ime svojoj bazi ovdje. Ali čini mi se da se sjećam da je pisac iz vremena prije Minulog Doba po imenu Platon spominjao grad ili kraljevinu po imenu Atlantida u ovim krajevima, još kada je ovdje bilo more.”

“Platon”, razmišljao je Harman. “U knjigama koje sam pročitao nailazio sam na reference koje upućuju na njega. A jednom sam se susreo i s nekim čudnim crtežom. Nekog psa.”

Savi je kimnula. “Veliki dio značenja ikonografije Minulog Doba zauvijek je izgubljen.”

“Što je to pas?” pitao je Harman. Otpio je iz Savine boce s vodom. Treća pločica nije mu dostajala da utaži glad, ali u gusjeničaru nije više bilo hrane.

“Maleni sisavac koji je u prošlosti bio jako raširen, držalo ga se kao kućnog ljubimca”, rekla je Savi. “Ne znam zašto su posti dopustili da izumru. Možda je rubikonski virus napao i pse.”

“Poput konja?”, reče Daeman. Donedavno je mislio da su velike, strašne životinje u torinskoj drami bile čista izmišljotina.

“Manji i dlakaviji od konja”, rekla je Savi. “Ali također izumrli.”

“Zašto su posti vratili dinosaure?” upita Daeman zadrhtavši, “a ne te divne torinske konje i pse?”

“Kao što sam rekla”, ponovila je Savi, “veliki dio ponašanja posta teško je razumjeti.”

Probudili su se malo poslije zore i vozili u smjeru sjever-sjeverozapad cijeloga dana, tutnjeći cestom od crvene gline kroz polja bogata svakom vrstom usjeva koje je Daeman poznavao i s mnogo njih koje nikad nije vidio. Dvaput su naišli na plitke rijeke, a jednom na duboki prazni kanal od trajnog betona, a gusjeničar je sve to lagano prešao sa svojim velikim kotačima i polugama koje su podnosile sve nagibe.

U poljima su bili servitori, a njihov obični izgled umirio je Daemana dok nije shvatio da su mnogi od tih servitora ogromni - visoki oko četiri do pet metara i široki upola toliko, mnogo veći od strojeva na koje je bio navikao - a kako su se vozili dublje prema Bazenu, i usjevi i servitori izgledali su sve čudnije.

Gusjeničar je kloparao između visokih zelenih zidova onoga što je Savi nazivala šecernom trskom, cesta nije bila baš dovoljno široka za gusjeničara, a zelene su se stabljike savijale ispod šest kotača, kada je Harman primijetio sivo-zelene humanoide kako prolaze kroz polja s obje strane. Kretali su se tako fluidno i brzo da nisu savijali gusto zasađenu trsku, prolazili su kao duhovi među visokim stabljikama.

“Calibani”, rekla je Savi. “Mislim da neće napasti.”

“Mislio sam da si rekla da si se osigurala da neće”, reče Daeman. “Znaš, ono nešto de-en-ka iz kose što si ukrala od Harmana i mene.”

Savi se osmjehnula. “Dogovori s Arijelom nikada nisu sigurni. Ali vjerujem da bi calibani, da su nas namjeravali zaustaviti, to učinili sinoć.”

“Zar ih neće odbiti energetsko polje oko kabine?” upita Daeman.

Starica je slegnula ramenima. “Calibani su pametniji od vojniksa. Mogli bi nas iznenaditi.”

Daemana je prošla jeza i gledao je polja, hvatajući samo na trenutke pogled na blijede figure. Gusjeničar je izašao sa staze između polja šecerne trske i uspeo se na nizak brežuljak. Put je vodio dalje kroz široka polja ozime pšenice, čije stabljike nisu bile više od pola metra, a čitava su se polja talasala na povjetarcu sa zapada. Calibani, najmanje petnaestak njih sa svake strane puta, izašli su iz trskinih polja iza njih i grabili kroz pšenicu, ostajući na udaljenosti od pedesetak metara. Vani na otvorenom, trčali su na sve četiri.

“Ne sviđa mi se njihov izgled”, reče Daeman.

“Vjerojatno bi ti se izgled Calibana sviđao još manje”, reče Savi.

“Mislio sam da su ovo calibani”, reče Daeman. Staričine riječi nikad nisu imale smisla.

Savi se osmjehnula, upravljajući gusjeničarom preko reda šest cijevi koje su prenosile nešto sa zapada na istok ili s istoka na zapad. “Priča se da su calibani klonirani od jednog jedinog Calibana, trećeg elementa Gejinog Trojstva, uz Arijela i Prospera.”

“Priča se”, rugao se Daeman. “Kod tebe su sve priče stare. Zar ništa ne znaš iz prve ruke? Te stare priče su apsurdne.”

“Neke jesu”, složila se Savi. “Pa iako sam živa 1500 godina ili više, to ne znači da sam sve to vrijeme u opticaju. Tako moram iz druge ruke izložiti stvari koje sam čula i pročitala.”

“Kako to misliš da nisi bila u opticaju sve to vrijeme?” upita Harman. Zvučao je vrlo znatiželjno.

Savi se nasmijala, ali bez pretjeranog zadovoljstva u glasu, mislio je Daeman. “Ja sam bolje nano-ustrojena za popravak nego vi, eloi”, rekla je. “Ali nitko ne živi vječno. Ili za četrnaest stoljeća. Ili čak za deset. Ja većinu svoga vremena provodim poput Drakule, spavajući u dugotrajnim krio-jaslama na mjestima poput mosta Zlatna Vrata. S vremena na vrijeme izronim, pokušam vidjeti što se događa, pokušam pronaći način kako da izbavim svoje prijatelje iz plave zrake. A onda natrag u hladnoću.”

Harman se nagnuo naprijed.

“Koliko godina si... budna ukupno?”

“Manje od tristo”, reče Savi. “A čak i to je dovoljno da se tijelo iscrpi. I um. I duh.”

“Tko je Drakula?”, upita Daeman.

Savi je, ne odgovorivši, nastavila voziti gusjeničar u smjeru sjever-sjeverozapad.

* * *

Rekla im je da je mjesto na koje su se uputili oko petsto kilometara od obale na kojoj su ušli u Bazen iz zemlje koja se nekoć zvala Izrael - riječ koju Daeman nikada nije čuo. Ali izraz “petsto kilometara” Harmanu je značio malo, a Daemanu ništa, jer udaljenosti koja su prelazili kolicima ili kariolama koje su vukli vojniksi nikada nisu bila veća od dva-tri kilometra. Za bilo što dalje od toga Daeman bi se faksirao. Svatko bi se faksirao.

Ipak, do podneva su bili prešli polovicu udaljenosti, ali onda je put od crvene gline završio, teren je postao grub i gusjeničar se morao kretati puno sporije, ponekad je čak skretao kilometrima prije nego bi se vratio na put. Savi je održavala taj pravac koristeći mali instrument iz svoje naprt-njače i provjeravajući udaljenosti na rukom nacrtanoj, izlizanoj karti.

“Zašto ne koristiš dlan za traženje?”, upita Daeman.

“Farnet i allnet rade u Bazenu”, reče Savi,”ali proxnet ne, a mjesto na koje smo se mi uputili nije ni u jednoj mrežnoj banci podataka. Koristim kartu i prastaru napravu koja se zove kompas. Ipak radi.”

“Kako to radi?”, upita Harman.

“Magija”, kaže Savi.

Taj je odgovor bio dovoljan za Daemana.

Nastavili su se spuštati, a reljef Bazena se mijenjao, obrađene usjeve sada su zamijenila polja s velikim stijenama, gudure i povremena bambusovi gajevi ili visoke paprati. Calibane se više nije moglo vidjeti, ali počela je kiša kratko nakon što su došli do divljih krajeva, i stvorenja su se mogla jednostavno nalaziti iza zavjese kiše koja je lijevala.

Gusjeničar je prošao pokraj čudnih predmeta - olupina brojnih brodova od drveta i čelika, grada od srušenih jonskih stupova, drevnih plastičnih predmeta koji su se svjetlucali u sivom talogu, izbijeljenih kostiju brojnih morskih stvorenja, i nekoliko ogromnih, zahrđalih spremišta koja je Savi nazivala “podmornice”.

Poslijepodne se kiša malo stišala i njih troje vidjeli su kako se na sjeveroistoku uzdiže velika visoravan. Bila je visoka, široka i zaokružena, a ne odsječena, više planina nego visoravan, zelena na vrhu, neravna sa strana, sa strmim obroncima prošaranim potocima.

“Idemo li tamo?”, upita Daeman.

“Ne”, reče Savi. “To je Cipar. Sljedećeg utorka bit će tisuću četiristo osamdeset i dvije godine otkako sam tamo bila izgubila nevinost.”

Daeman je razmijenio tajne poglede s Harmanom. Obojica su imala dovoljno zdravog razuma da ništa ne kažu.

Do kasnog popodneva teren je postao niži i više močvaran, a polja usjeva počela su se pojavljivati na obje strane neravnog puta koji je opet bio od crvene gline. Servitori čudnih oblika radili su u poljima, ali nijedan nije pogledao prema gusjeničaru koji se valjao pokraj njih. Činilo se da većina strojeva nema oči. Jednom im je put prepriječila rijeka širine najmanje dvjesto metara Savi je zapečatila otvor, prepriječila time dovod svježem zraku u kojem su uživali, provjerila je li aktivirano sferno energetsko polje, i povela gusjeničar niz obalu. Voda je bila duboka - petnaestak metara pri sredini rijeke - pa su se čak i reflektori gusjeničara teško probijali kroz mulj i tminu. Struja je bila jača nego što je Daeman pretpostavio za tako široku, duboku rijeku, a gusjeničar se tresao toliko jako da je Savi morala čvrsto držati upravljač i boriti se da stroj vrati na pravi smjer. Daeman je pretpostavljao da bi stroj s manjim kotačima, manje fleksibilnim oprugama ili manjom snagom motora bio odnesen prema zapadu.

Kada su izbili na sjevernu obalu, a stroj bacao blato deset metara iza njih i voda se poput vodopada slijevala s paučinastih prečki, Harman reče: “Nisam znao da gusjeničar može ići pod vodom.”

“Ni ja”, rekla je Savi. Uzela je smjer sjever-sjeverozapad i nastavila voziti.

Prve energetski konstrukti pojavili su se kratko nakon toga, a Harman je bio prvi koji ih je primijetio. Prva se naprava ljeskala i pomicala trideset metara nalijevo od glinenog puta, na čistini iznad bambusovog gaja. Savi se zaustavila kako bi mogli izaći i vidjeti, iako je Daeman negodovao na pomisao da se makne od gusjeničara, bez obzira što već nekoliko sati nisu vidjeli nijednog Calibanija. Ali Harman je htio vidjeti, a Daeman nije htio sam ostati u sferi, pa je na kraju pratio njih dvoje niz ljestve i preko polja prema svjetlećem objektu. Daeman se osjećao čudno, opet hodajući nakon toliko mnogo sati sjedenja.

Stvar je bila sedam metara duga i oko tri metra visoka, žutonarančasta s pomičnim zelenim venama, nepravilnog loptastog oblika sa pseudopodi-ma koji su joj izrastali iz vrha, dna i završetaka, oblicima koji bi se nadimali, a zatim bi ih središnja masa ponovo upila u sebe. Lebdjela je oko metar iznad tla, a Daeman se nije htio približiti bliže od dvadeset koraka, iako su Savi i Harman došli ravno do nje.

“Što je to?” pitao je Harman, dok su mu glava i ramena na minutu nestali iza spore stvari koja je lebdjela.

“Mi smo u okolini Atlantide”, reče Savi, “iako smo udaljeni još stotinjak kilometara. Posti su od ovog materijala izgradili svoje postaje na tlu.”

“Kojeg materijala?” upita Harman. Ispružio je ruku prema jajolikoj žutoj stvari. “Smijem li je dotaći?”

“Neki oblici izazivaju šok. Neki ne. Niti jedan ne ubija. Hajde probaj. Neće ti istopiti ruku.”

Harman je postavio prste na oblinu blistave stvari. Ruka mu je nestala unutar nje. Kada ju je brzo izvadio, istopljeni komadi žute i narančaste boje kapali su mu s prstiju, a zatim pali natrag u stvar.

“Hladno”, reče. “Jako hladno.” Savio je prste i trgnuo ih od bola.

“To je u biti jedna velika molekula”, reče Savi. “Iako ne znam kako je to moguće.”

“Što je to molekula?”, doviknuo je Daeman. Bio je otišao par koraka unatrag kad je Harmanova ruka nestala i morao je podići glas da bi ga se moglo čuti. Također se nastavio osvrtati. Savi je imala revolver za pojasom, ali bambusov gaj je bio preblizu da bi to Daemana utješilo. Bio je skoro mrak.

“Molekule su male stvari od kojih se sve sastoji”, rekla je Savi. “Ne možete ih vidjeti bez posebnih leća.”

“Prilično lako primjećujem ovu”, reče Daeman. Ponekad je pričati sa Savi bilo kao pričati s malim djetetom, pomislio je, iako Daeman nikada nije bio proveo vrijeme s nekim malim djetetom.

Njih je troje odšetalo natrag do gusjeničara. Bogata večernja sunčeva svjetlost u lomila se u staklu kuglaste putničke kabine pa su se visoke povezane opruge sjajile. Vrhovi stratokumulusa u daljini prema istoku, prema brežuljku koji se zvao Cipar, hvatali su zlatno svjetlo.

“Atlantida se sastoji uglavnom od te makromolekularne smrznute energije”, rekla je starica. “Posti su stalno petljali s kvantnom fizikom. Umiješan je i pravi materijal - nešto što su znanstvenici Minulog Doba nazivali egzotičnom tvari' - ali ne znam omjere ili kako se to ponaša. Samo znam da su od toga sazdani njihovi gradovi - postaje - što god bili, vrsta promjenjivih oblika koje mijenjaju stanje unutar i izvan naše kvantne stvarnosti.”

“Ne razumijem”, reče Harman, oslobađajući Daemana od potrebe da to kaže.

“Dovoljno brzo ćete sami vidjeti. Trebali bismo moći vidjeti grad kada pređemo veliko uzvišenje na obzoru. I biti tamo negdje poslije sutona.”

Popeli su se u gusjeničar i zauzeli svoja mjesta. Ali prije nego je Savi mogla staviti veliki stroj u brzinu, Harman reče: “Ovdje si već bila prije.” Nije to izgovorio kao pitanje.

“Da.”

“Ali prije si rekla da nikada nisi bila u stazi oko Zemlje. Jesi li zbog toga i ranije dolazila ovamo?”

“Da”, rekla je Savi. “Još uvijek mislim da rješenje kako osloboditi moje prijatelje iz neutrino zrake leži ovdje.” Pokazala je glavom prema e-prsteni-ma i p-prstenima koji su svijetlili u sumraku neba iznad njih.

“Ali ranije nisi uspjela”, reče Harman. “Zašto?”

Savi se okrenula u svojoj stolici i pogledala ga. “Reći ću ti zašto i kako nisam uspjela, ako mi kažeš zašto zaista želiš ići tamo. Zašto si potrošio godine pokušavajući pronaći put do prstena.”

Harman joj je uzvratio pogled na minutu, a zatim ga skrenuo.

“Znatiželjan sam”, reče.

“Ne”, rekla je Savi. Čekala je.

Pogledao je ponovo prema njoj i Daeman je shvatio da lice starijeg čovjeka pokazuje više emocija nego što je Daeman ikada vidio na njemu. “U pravu si”, najednom reče Harman. “Nije to vrsta dokone znatiželje. Želim pronaći firmarij.”

“Kako bi mogao dulje živjeti”, reče Savi blago.

Harman je skupio šake. “Da. Kako bih mogao duže živjeti. Kako bih mogao nastaviti postojati nakon tih jebenih Konačnih Dvadeset. Jer pohlepan sam za životom. Jer želim da mi Ada rodi dijete i želim biti živ da ga vidim kako odrasta, iako očevi ne rade takve stvari. Jer sam pohlepni gad - pohlepan za životom. Jesi li zadovoljna?”

“Da”, rekla je Savi. Pogledala je Daemana. “A koji su tvoji razlozi da se uputiš na ovaj put, Daeman Uhre?”

Daeman je slegnuo ramenima. “Ja bih odmah skočio kući da u blizini ima faks.”

“Nema”, rekla je Savi. “Žao mi je.”

Ignorirao je sarkazam i rekao: “Zašto si nas povela, starice? Ti znaš put ovamo. Znaš gdje pronaći gusjeničara. Čemu si povela i nas?”

“Pošteno pitanje”, rekla je. “Zadnji put kada sam se zaputila u Atlantidu, došla sam pješke. Sa sjevera. Bilo je to prije stoljeća i pol, i povela sam sa sobom dva eloia - oprostite, to je uvredljiv naziv - povela sam sa sobom dvije mlade žene. One su bile znatiželjne.”

“Što se dogodilo?”, upita Harman.

“Umrle su.”

“Kako?” upita Daeman. “Calibani?”

“Ne. Calibani su ubili i pojeli čovjeka i ženu koji su pošli sa mnom jednom prije toga, prije skoro tri stoljeća. Tada nisam znala kako kontaktirati biosferu Arijel niti ono o DNK.”

“Zašto uvijek dolazite utroje?”, upita Harman. Daeman je mislio da je to čudno pitanje. Htio je saznati više detalja o svim tim mrtvim suputnicima. Je li mislila zauvijek mrtvi? Ili samo firmarijski mrtvi?

Savi se smijala. “Vi postavljate dobra pitanja, Harman Uhre. Uskoro ćete vidjeti. Vidjet ćete zašto sam došla s dvoje drugih nakon svog prvog posjeta Atlantidi, kada sam išla sama prije više od jednog tisućljeća. I ne samo u Atlantidu - već i u neke od njihovih drugih postaja. Na Himalaje. Uskršnji otok. Jednom čak na Južni pol. To su bila zabavna putovanja, jer se soni nije mogao približiti više od petsto kilometara niti jednom od njih.”

Daeman je bio izgubio interes za njenu priču. On je želio čuti više o ubijanju i proždiranju.

“Ali nikada nisi pronašla svemirski brod, šatl, da te podigne onamo?”, pitao je Harman. “Nakon svih tih pokušaja?”

“Nema svemirskih brodova”, odgovorila je Savi. Aktivirala je virtualne komande, naglo stavila gusjeničar u brzinu i odvela ih sjeverno-sjeverozapadno dok je zalazak sunca prolijevao crvenu boju preko cijelog zapadnog neba.

Grad posthumanaca širio se kilometrima preko suhog morskog dna, s blještavim energetskim tornjevima koji su se uzdizali više stotina metara. Gusjeničar je tutnjao pokraj energetskih obeliska, lebdećih kugli, stubišta crvene energije koja ne vode nikamo, plavih rampi koje su se pojavljivale i nestajale, plavih piramida koje su se savijale same u sebe, golemog zelenog torusa koji se pomicao naprijed i natrag duž vibrirajućih žutih prečki, te nebrojenih kocaka i raznobojnih stožaca.

Kada se Savi zaustavila i otvorila školjku kabine, čak je i Harman nekako oklijevao izaći. Savi je provjerila imaju li na sebi termokože te je izvadila tri osmotske maske iz ormarića s priborom u gusjeničaru.

Bilo se već skoro smračilo, zvijezde su se pridruživale rotirajućim krugovima na grimizno-crnom nebu iznad njih. Sjaj energetskog grada osvjetljavao je morsko dno i polja farmi deset kilometara daleko u svim smjerovima. Savi ih je odvela do crvenog stubišta i zatim gore - makromolekularnim stubama koje su nosile njihovu težinu, iako se Daeman osjećao kao da hoda po golemim spužvama.

Tridesetak metara iznad morskog dna stubište je završilo na crnoj platformi napravljenoj od tamnog metala koji nije odbijao svjetlost. U središtu kvadratne platforme bile su tri drvene stolice drevnog izgleda s visokim naslonjačima i crvenim jastucima za sjedenje. Stolice su bile okrenute prema van, raspoređene u jednakoj udaljenosti oko jedne crne rupe u crnoj platformi i međusobno razdvojene oko tri metra.

“Sjednite”, reče Savi.

“Je li to šala?” upita Daeman.

Savi je odmahnula glavom i sjela u stolicu koja je gledala na zapad. Harman je zauzeo svoje mjesto.

Daeman je opet prošetao oko crne platforme, vratio se do jedine preostale prazne stolice. “Što će se onda dogoditi?” upita. “Moramo li ovdje nešto čekati?” Pogledao je visoki žuti toranj koji se propinjao uvis stotinjak metara dalje, a energetski materijal mijenjao je svoj oblik poput trokutastog žutog oblaka.

“Sjednite i otkrit ćete”, rekla je Savi.

Daeman je oprezno sjeo. Naslon stolice i debeli rukohvati bili su detaljno izrezbareni. Na lijevom rukohvatu bio je bijeli krug, a na desnom crveni. Nije dodirnuo niti jedan.

“Kada izbrojim do tri”, reče Savi, “pritisnite bijelo dugme. To je ono na lijevoj strani ako ne raspoznajete

boje, Daemane.”

“Nisam slijep za boje, k vragu.”

“U redu”, reče starica. “Jedan, dva...”

“Čekajte! Čekajte!”, reče Daeman. “Što će mi se dogoditi ako pritisnem bijeli krug?”

“Apsolutno ništa”, reče Savi. “Ali moramo ga pritisnuti u isto vrijeme. To sam naučila kada sam ovdje došla sama. Spremni? Jedan, dva, tri.”

Svi su pritisnuli svoje bijele krugove.

Daeman je skočio iz svoje stolice i trčao do ruba crne platforme, a zatim do crvene platforme trideset koraka iza toga prije nego se okrenuo da pogleda unatrag. Prodor energije iza njegove stolice bio je zaglušujuć.

“Ti boga!”, povikao je, ali ono dvoje koji su još bili u svojim stolicama nisu ga mogli čuti.

Bilo je to kao munja, mislio je. A izboj vrele isprekidane energije, promjera samo jednog metra, sunuo iz crne rupe u sredini trokuta između stolica i uzdigao se u tamno nebo. Podizao se više, više... a zatim zaokrenula na zapad poput nekog nevjerojatnog, bijelog užarenog reza, praveći luk prema zapadu dok joj kraj nije nestao iz vida, ali rez je bio vidljiv i još uvijek se micao, kao da je munja povezana s...

Bila je povezana, shvatio je Daeman s bujicom straha zbog koje je skoro ispraznio mjehur. Povezana s pokretnim e-prstenom tisućama kilometara iznad. Povezana s jednom od zvijezda, jednim od pokretnih svjetala, sada prelazeći sa zapada na istok u tom prstenu.

“Vrati se!” Savi je vikala iznad praska i zagluše munje.

Daemanu je trebalo nekoliko minuta da se vrati - da dođe do prazne drvene stolice, štiteci oči dok je zasljepljujuće, pucketavo svjetlo bacalo njegovu sjenu i sjenu stolice dvadeset metara preko crnog i crvenog krova. Nikada kasnije nije mogao objasniti, čak ni sebi samom, kako ili zašto se vratio u tu stolicu ili zašto je učinio ono što je poslije toga učinio.

“Kada izbrojim do tri, pritisnite crveni krug”, povikala je Savi. Staričina sijeda kosa bila je nakostriješena, šibala je oko njene glave poput kratkih zmija. Morala je vikati glasnije od zaglušujuće energije da bi je čuli. “Jedan, dva...”

Ovo apsolutno ne mogu učiniti, bila je Daemanova mantra sebi samom. Ovo apsolutno neću učiniti.

“Tri!”, viknula je Savi. Ona je pritisnula svoj crveni krug. Harman je pritisnuo svoj crveni krug.

Ne! mislio je Daeman. I čvrsto pritisnuo svoj crveni krug.

Tri su drvene stolice poletjele u nebo, rotirajući oko snopa munje koja je prštala i mijenjala smjer, poletjele su gore tako brzo da je zvučni prasak odjeknuo morskim dnom, tresući gusjeničara na njegovim oprugama. Sekundu kasnije, manje od sekunde kasnije, tri su stolice nestale izvan pogleda prema gore, dok se nit čiste bijele energije vrtjela, grčila i savijala slijedeći blještavo mjesto na ekvatorskom orbitalnom prstenu.

39. Olimp, Ilij i Olimp

Mali robot fascinira me i u iskušenju sam da ostanem u velikoj Dvorani Bogova i da otkrijem što se događa, ali se bojim prići bliže zato što bi me bogovi mogli čuti u ovom ogromnom, tihom prostoru. Dijalog između bogova i robota je sada na starogrčkom - barem bogovi, uključujući Zeusa, govore uobičajenom jeziku na koji sam naviknut ovdje - ali sam daleko te mogu hvatati samo fragmente iz njega.

“... mali automati... igračke... s Velikog Kopnenog mora... trebali bi biti uništeni...”

Bolje da ne prilazim bliže, sjetivši se zašto sam ovdje - Afroditin češalj - i važnost mog povratka trojanskim ženama. Sudbina stotina tisuća ljudi dolje ovisi o onom što ću sljedeće učiniti, tako da hodam na prstima unatrag, dalje od bogova i čudnih strojeva, i nađem se na drugoj strani dugog hodnika prema povremenom Afroditinom stanu na Olimpu, gdje sam prvi put sreo Božicu Ljubavi prije samo nekoliko dana. Zar je to bilo samo prije nekoliko dana? Mnogo toga se dogodilo od tada, blago rečeno.

Čujem glasove - glasove bogova - odjekuju odnekud u Velikoj Dvorani, i skliznem u Afroditinu sobu dok mi srce jako lupa. Sjećam se ovog prostora od prije neki dan - bez prozora je, osvijetljen samo s nekoliko tronožnih kotlova, samo s ležajem i nekoliko drugih komada namještaja, uključujući tihi veliki plavi ekran na mramornom stolu. Bio sam mislio u to vrijeme da je to ekran poput računalnog monitora i pogledam ga sada. Točno - veliki plavi pravokutnik je odvojen od stola, nekoliko centimetara iznad mramorne površine, iako nema Microsoft Windows sučelja na njemu, bijeli krugovi lebde na njemu kao da me pozivaju da ih dodirnem i aktiviram ekran.

Nisam to učinio.

Blizu ležaja su, sjećam se, neke Afroditine osobne stvari na malenom okruglom stolu i ja se nadam se da je češalj među njima. Nema ga. Vidim srebrni broš i neke srebrne valjčiće - božanski ruževi za usne? - i lijepo izrađeno srebrno ogledalo, ali nema češlja.

Prokletstvo. Nemam pojma gdje stanuje Afrodita među posjedima razasutim na širokom zelenom vrhu Olimpa, i sigurno je da ne mogu pitati nekog od bogova da mi pokaže smjer. Kladio sam se i izgubio na Helenin izazov da vratim češalj. Ali važno je da im predočim da imam sposobnost putovati na Olimp i vratiti se te brzo nestati. Nemam pojma dokle će trojanske žene čekati.

Zgrabim ogledalo i ne pogledavši ga pažljivo, podesim kao odredište podrumsku sobu u Ateninom Hramu u Iliju i aktiviram medaljon za teleportaciju.

Tamo je bilo sedam žena kada sam se pojavio, ne pet žena koliko ih je bilo u podrumskoj sobi prije nekoliko minuta. Sve žene ustuknu kada stignem, ali jedna od njih divlje vrisne i prekrije rukama svoje lice. Još imam vremena vidjeti to lice i prepoznati ga - to je Kasandra, najdraža kći kralja Prijama.

“Jesi li nam donio češalj, Hock-en-bear-eee, kao dokaz tvoje sposobnosti da možeš otputovati na Olimp i vratiti se, kao što to čine bogovi?”, pita Hekaba.

“Nisam imao vremena tražiti ga”, kažem. “Donio sam ovo umjesto njega.” Predam ogledalo najbližoj ženi, Laodiki, Hekabinoj kćeri.

Helena reče: “Rezbarija na srebrnoj ručki i pozadina ogledala sliči na onu koje se sjećam pokraj božičinog češlja, ali...”

Ona umukne kad Laodika zadrhti i skoro ispusti ogledalo. Svećenica Teano podigne ogledalo i zagleda se u njega i, poblijedjevši, predade ga Andromahi. Hektorova žena se zagleda i zacrveni se. Kasandra zgrabi ogledalo od Andromahe, podigne ga i zureći u njega vrisne opet.

Hekaba zgrabi ogledalo i poprijeko pogleda Kasandru. Mogu odmah reći da nema ljubavi između ovih dviju žena, i sjećam se zašto - Kasandra, kojoj je moć proročanstva podario Apolon, govorila je kralju Prijamu, dok je Hekaba nosila Parisa u trbuhu, da ubije dijete kad se rodi. Od njenog djetinjstva pa nadalje, Kasandra je predvidjela katastrofu koja će proizaći iz Helenine otmice i rat koji će uslijediti. Ali, po tradiciji, Apolonov dar proročanstva djevojci bio je popraćenom kletvom da joj nitko nikada neće vjerovati.

Sada Hekaba zuri u ogledalo, dok joj usne drhte.

“Što je?”, pitam. Mora da vidi nešto loše u ogledalu.

Helena uzme ogledalo iz ruku Hektorove majke i preda mi ga. “Vidiš li, Hock-en-bear-eee?”

Zagledam se u staklo. Moj odraz je... čudan. To sam ja, ali također nisam. Moja brada je jača, moj nos manji, moje oči izražajnije, moji obrazi viši, moji zubi bjelji...

“Je li to ono što ste sve vidjele?” pitam. “Svoj idealizirani odraz?”

“Da”, reče Helena. “Afroditino ogledalo koje predočuje samo ljepotu. Mi u njemu izgledamo kao božice.”

Ne mogu zamisliti da bi Helena mogla biti ljepša nego što već jest, ali kimnem i dodirnem površinu ogledala. Nije ostakljeno. Na dodir je meko, elastično, prije kao kristalno čist ekran na laptopu. Možda bi ono što je unutar izrezbarene pozadine mogli biti moćni mikro-čipovi i video program za preobražavanje s algoritmima simetričnih, idealiziranih proporcija i drugih elemenata opažene ljudske ljepote.

“Hock-en-bear-eee” reče Helena, “dopusti mi da ti predstavim dvije druge žene koje smo doveli jutros da prosude da li govoriš istinu. Ova mlađa žena je Kasandra, kćer Prijamova. Ova starija žena je Herofila, 'voljena Hera, najstarija proročica i svećenica Apolonovog hrama. To je Herofila koja je interpretirala Hekabin san pred mnogo godina.”

“Koji san?”, pitam.

Hekaba, koja, čini se, neće ni pogledati Herofilu ni Kasandru, reče: “Kada sam bila trudna s mojim drugim djetetom, Parisom, sanjala sam da sam rodila gorući grm od kojeg se raširila vatra na cijeli Ilij, spalivši ga do zemlje. I to dijete je postalo razarajuća Erinija - dijete Krona, neki kažu, kćer Forkije kažu drugi, poteklo od Hada i Persefone kažu treći - ali, svi priznaju, da je najvjerojatnije kći smrtonosne Noći. Ta plamena Erinija nema krila, no nalikuju harpijama. Miris njenog daha je bio sumporan. Otrovno podlo ulagivanje joj se vidjelo u očima. Njen glas je bio poput mukanja užasnute stoke. Nosila je baklju u jednoj ruci i zmiju u drugoj, a njen dom je bio u Podzemnom svijetu, i ona je rođena da se osveti svima i da prezire majku. Njen dolazak navijestili su svi psi Ilija bolno lajući.”

“Ah”, kažem. “To je samo san.”

“Ja sam opazila da će Erinija biti dječak koji će se zvati Paris”, reče stara vještica po imenu Herofila. “Kasandra je to također vidjela i predložila da se dječačića ubije čim se pojavi iz maternice.”

Stara svećenica smrknuto pogleda Hekabu. “Naš savjet je odbačen.” Helena doslovno stupi između žena.

“Kao i svi ovdje, i Hock-en-bear--eeee je imao viziju da će Troja izgorjeti. Ali mi ne znamo koja se od naših vizija pojavila tek iz samog straha za našu djecu i naše muževe, a koje vizije su istiniti darovi bogova. Zato moramo prosuditi tvoju. Kasandra ima pitanja za tebe.”

Pogledam mlađu ženu. Ona je plavuša i anoreksična, ali nekako još uvijek lijepa. Kasandrini nokti su izgriženi i krvavi, a njeni prsti su uvijek zgrčeni i spleteni. Ona ne može stajati mirno. Njene oči su crvene kao i njeni nokti. Promatrajući je, podsjetih se na fotografije divnih filmskih zvijezda na liječenju zbog ovisnosti od kokaina.

“Nisam vas sanjala, čovječe slaba izgleda”, reče. Ignoriram uvredu i ne kažem ništa.

“Ali pitam vas ovo” nastavi. “Jednom sam sanjala kralja Agamemnona i njegovu kraljicu Klitemnestru kao velikog kraljevskog bika i kravu. Što vam ovaj san govori, o Proroče?”

“Nisam prorok”, kažem. “Vaša budućnost je tek moja prošlost. Ali vi vidite Agamemnona kao bika zato što će biti zaklan kao bik nakon povratka u Spartu.”

“U njegovoj palači?”

“Ne”, kažem. Osjećam se kao da sam izvukao teško pitanje na usmenom ispitu na Hamilton sveučilištu, gdje sam studirao. “Agamemnon će biti ubijen u Egistovoj kući.”

“Od čije ruke? Tko će to učiniti?”, navali Kasandra.

“Klitemnestra.”

“Zašto, o ne-proroče?”

“Zbog njene srdžbe, jer je Agamemnon žrtvovao njihovu kćer Ingeniju.” Kasandra nastavi zuriti u mene, ali kimne drugim ženama. “I što vidiš o meni i mojoj budućnosti, o Proroče?”, upita sarkastično.

“Ti ćeš biti divljački silovana u samom ovom hramu”, kažem. Činilo se da ni jedna od žena ne diše. Pitam se jesam li otišao predaleko. Dobro, ova vještica želi istinu i ja ću joj reći istinu.

Kasandra se čini da nije nimalo zbunjena, čak da je zadovoljna. Shvaćam da je mlada proročica mnogima govorila o tom silovanju tijekom svoga života. Nitko nije slušao njena upozorenja. Mora da joj je godilo da čuje nekoga da potvrđuje njenu viziju.

Ali njen glas je zvučao sve prije nego zadovoljno kada me opet upita. “Tko će me silovati u ovom hramu?”

“Ajax.”

“Mali Ajax ili Veliki Ajax?” pita žena. Kasandra izgleda neurotično i tjeskobno, ali također i vrlo dražesno na svoj ranjivi način.

“Mali Ajax”, kažem. “Ajax od Lokrisa.”

“A što ću ja raditi gore u ovom hramu, čovječuljče, kada me Mali Ajax napadne?”

“Pokušat ćeš spasiti ili sakriti paladion”, odgovorim. Pokažem glavom na maleni kip koji se nalazi samo tri metra od mene.

“I Mali Ajax će otići nekažnjen, o čovječe?”

“On će se utopiti na svome putu kući”, kažem. “Kada njegov brod udari u Girenske stijene. Najveći broj skolika misle da je to bio znak Atenine srdžbe.”

“Hoće li Atena Ajaxu od Lokrisa dosuditi propast zbog srdžbe izazvane silovanjem mene ili će to biti osveta zbog oskvrnjenja njenog hrama?”, pita Kasandra.

“Ne znam. Vjerojatno ovo potonje.”

“Tko će još biti gore u hramu kada ja budem silovana, o čovječe?”

Moram malo razmisliti. “Odisej”, kažem konačno, povisivši glas kao student koji se nada da je njegov odgovor točan.

“Tko još osim Odiseja, sin Laertovog, će biti svjedokom mojeg obeščašćenja te noći?”

“Neoptolem”, kažem konačno.

“Ahilejev sin?”, prekine me Teano s podsmijehom. “On ima devet godina, tamo u Argosu.”

“Ne”, kažem. “Ovaj Neoptolem ima sedamnaest godina i pravi je ratnik. Grci će ga pozvati iz Skira nakon što Ahilej pogine, i Neoptolem će biti s Odisejem u trbuhu velikog drvenog konja.”

“Drveni konj?”, upita Andromaha.

Ali mogu vidjeti da su Helena, Herofila i Kasandra, poput razrogačenih učenika, imale viziju tog konja.

“Ima li Neoptolem drugo ime?” pita Kasandra. Ona ima ton i intenzitet prisegnutog državnog tužioca.

“On će biti poznat budućim generacijama kao Pir”, kažem. Pokušavam se sjetiti detalja iz komentara, o cikličkim pjesnicima, od Proklusove Cyprije i mog Pindara. Odavno nisam čitao Pindara. “Neoptolem se neće vratiti u Ahilejev stari zavičaj na Skiru nakon rata”, kažem,”ali će pristati u Molosiju na zapadnoj strani otoka, gdje će ga kasniji kraljevi nazvati Pirom i govoriti da potječu od njega.”

“Hoće li počiniti još nešto drugo u noći kada Grci zauzmu Troju?” upita me Kasandra.

Pogledam svoju porotu sastavljenu od trojanskih žena - Prijamova žena, Prijamova kćer, Skamandrova majka, Atenina svećenica, Proročica s paranormalnim sposobnostima. Zatim ova vizijama opsjednuta dijete-žena i Helena, žena i Menelajeva i Parisova. Sve u svemu draža bi mi bila OJ-ova porota (O. J. Simpson, vrlo popularan američki ragbi-igrač koji je bio optužen za ubojstvo svoje supruge. Jedna od poznatih sudskih afera iz američkog pravosuđa (prev.).).

“Pir, poznat sada kao Neoptolem, zaklat će kralja Prijama te noći u Zeusovom hramu”, kažem. “On će baciti Skamandra sa zidina i smrskati dječji mozak na kamenju. On će osobno odvesti Andromahu u ropstvo. Ovo sam već rekao ostalima.”

“A hoće li ta noć doći uskoro?” upita Kasandra.

“Da.”

“U mjesecima i godinama ili u danima i tjednima?”

“Danima i tjednima”, kažem pokušavajući procijeniti koliko dana će proći prije no što će Ahilej ubiti Hektora i Troja padne i za koliko će Ilijadino vrijeme isteći. Ne mnogo.

“A sada nam reci - reci meni, o čovječe - kakva će biti moja sudbina nakon oskvrnuća Ilija i Kasandre”, upita Kasandra.

Oklijevam. Moja su usta suha. “Tvoja sudbina?” pitam.

“Moja sudbina, o čovječe budućnosti”, sikće lijepa plavuša. “Svakako, oskvrnuta ili ne, ja neću ostati živa nakon što Andromahu odvedu u ropstvo, a plemenita Helena padne u ruke srditom Menelaju. Što znači biti Kasandra, o čovječe?”

Pokušavam oblizati usne. Može li ona vidjeti svoju sudbinu? Ne znam da li dar Apolonova proročanstva može dosegnuti i nakon pada Troje. Netko, mislim da je to bio pjesnik-skolik Robert Graves, je preveo Kasandrino ime kao ona koja zapliće muškarce.' Ali je također netko tko je bio uklet od bogova da uvijek govori istinu. Odlučim isto učiniti.

“Tvoja ljepota djelovat će na Agamemnon da te uzme kao svoju konkubinu”, kažem, a moj je glas jedva čujan. “On će te odvesti u svoj dom, kao svoju... konkubinu.”

“Hoću li nositi njegovu djecu prije nego što stignemo?”

“Mislim da hoćeš”, kažem zvučeći bezobrazno čak i sebi. Prisjećam se Homerovih djela, miješam ih s Vergilijevim, Vergilijeve s Eshilovim i sve od spomenutih s Euripidovim. Do vraga, čak je Shakespeare uzeo građu iz ove priče. “Sinove blizance”, kažem nakon stanke. “Teledama i... uh... Pelopa.”

“A kada stignem u Spartu, Agamemnonov dom?”, potiče me Kasandra.

“Klitemnestra će te ubiti istom sjekirom kojom je ubila Agamemnona”, kažem, a moj glas je prodorniji nego što sam mislio da jest. Kasandra se nasmije. To nije ugodan osmijeh. “Prije ili nakon što obezglavi Agamemnona?”

“Nakon toga”, kažem. Jebi ga. Ako ona to može prihvatiti, mogu i ja. Ja sam vjerojatno mrtav u svakom slučaju. Ali upotrijebit ću svoj taser na onoliko ovih kuja koliko mogu prije no što me one sruše.

“Klitemnestra će te morati loviti neko vrijeme”, kažem. “Ali te hvata. Ona će odrezati tvoju glavu kao što je i njegovu. I onda će ubiti tvoju djecu.”

Sedam žena zagledaju se u mene dugo, bez riječi, a iz njihovi pogleda ništa ne mogu dokučiti. Kažem u sebi kako nikad neću igrati poker s bilo kojom od ovih dama. Zatim Kasandra reče: “Da, ovaj čovjek zna budućnost. Ne znam je li njegova vizija i nazočnost ovdje dar bogova ili trik bogova da razotkriju našu izdaju. Ali mi mu moramo vjerovati. Vrijeme prije kraja Ilija je prekratko da se nešto drugo učini.”

Helena kimne. “Hock-en-bear-eee, upotrijebi svoj medaljon i pođi u ahejske logore. Dovedi Ahileja do predvorja dječje sobe u Hektorovoj kući prilikom sljedeće promjene ilijske straže.”

Razmišljam. Straže na zidu će se promijeniti i zvona će se oglasiti kad bude pola dvanaest. To je za jedan sat.

“Što ako Ahilej ne želi doći sa mnom?” pitam.

Žene me zajednički pogledaju, od toga četiri prijezirno, a tri sažaljivo. Teleportiram se i odem k vragu odavde.

Ne bih to trebao učiniti, to je ludost, i uglavnom zato što se bojim suočiti se s Ahilejem, ali od samog početka Kasandrinog usmenog ispitivanja, otkrih da sam znatiželjan glede onog malog robota pred Zeusom na Olimpu. Vidio sam čudne stvari i ranije na Olimpu, naravno - ne računajući bogove i božice, koji su dovoljno čudni - čuda kao na primjer kukcolik div iscjelitelj. Ali nešto kod tog malog robota, ako to on jest, me pogodilo. On nije, čini se, bio dio svjetova u kojima sam provodio svoje vrijeme tijekom zadnjih devet godina - niti Olimpa niti Ilija. Mali robot mi se činio da je više iz mog svijeta. Mog starog svijeta. Stvarnog svijeta. Ne pitajte me zašto. Nikad nisam vidio humanoidnog robota osim onih u znanstveno-fantastičnim filmovima.

Uz to, kažem sebi, imam na raspolaganju još sat vremena prije no što moram predstaviti Ahileja Hektoru. Stavljam na sebe hadsku kacigu i teleportiram se natrag u veliku Dvoranu Bogova.

Malog robota i drugih uređaja, uključujući veliku stvar sličnu raku, više nema, ali Zeus je još ovdje. I još više bogova. Uključujući boga rata Aresa, koga sam zadnji put vidio kako se liječi u spremniku tik iza Afrodite.

Majko Božja, gdje je sada Afrodita? Ona me može vidjeti, čak i kada nosim ovu kacigu. Ona je naredila Muzi da mi da kacigu samo zato što bi me mogla dolje pratiti u bilo kojem trenutku. Je li već izašla iz spremnika? Isuse.

Ares viče svim bogovima dok Zeus sjedi na svom prijestolju. “Ludilo vlada dolje!” viče bog rata. “Mene nema nekoliko dana, a vi pustite da rat izmakne nadzoru. Kaos vlada! Ahilej je ubio Agamemnona i preuzeo zapovjedništvo nad ahejskom vojskom. Hektor uzmiče, a pobjeda Trojanaca bila je Zeusova zapovijed kralja Zeusa.”

Agamemnon je mrtav? Ahilej je zapovjednik? Ti boga. Nismo više u Ilijadi, Toto.

“I što s automatima sam vam doveo, Gospodaru Zeuse? S ovim... moravekima?” pita Apolon, a njegov glas odjekuje u golemoj dvorani. Vidim više bogova i božica u polukatovima iznad nas. Ekran u obliku bazena na podu sada prikazuje scene ludila i ubijanja na trojanskim bojnim linijama i u argejskom logoru. Ali moj pogled je usmjeren na golemog, silnog, sjedobradog Zeusa koji sjedi na svom zlatnom prijestolju. Njegova zapešća su masivna, kao da ih je Rodin isklesao od mramora iz Carrare. Dovoljno sam blizu da vidim sijede dlake na Zeusovim razgolićenim grudima.

“Smiri se, Apolone, plemeniti strijelce”, poviče bog svih bogova. “Naredio sam da se eliminiraju moravečki automati. Hera ih je oba do sada već uništila.”

Ide li ovo na gore?, pitam se.

Upravo tada Afrodita uđe u dvoranu između Ahilejeve majke Tetide i moje Muze.

40. Ekvatorski Prsten

Daeman je vrištao cijelim putem prema gore.

Možda su i Savi i Harman vrištali - trebali su vrištati - ali Daeman je čuo samo vlastiti vrisak. Čim su njihove stolice uzletjele vertikalno, pa se počele prevrtati dok su se vrtjeli oko svoje osi od munje - Daeman je s licem na dolje, 3000 metara iznad zelenog Mediteranskog bazena, vrištao cijelim putem - dva su ga velika ograničenja stala pritiskati: prvi je bio pritisak ubrzanja, a drugi stalni pritisak koji je morao biti neka vrsta energetskog polja. Ne samo da ga je držao čvrsto prikovanog uz crvene jastuke njegove jureće stolice, već ga je pritiskalo i u lice, u grudi, u usta, u pluća.

Daeman je još uvijek vrištao.

Tri su se stolice nastavile rotirati u suprotnom smjeru od kazaljke na satu oko debelog snopa energije, i Daeman je odjednom bio okrenut licem prema zvijezdama i prstenima. Nastavio je vrištati, znajući da će se stolica nastaviti vrtjeti, da će ovaj put ispasti, i da će pad sada biti s nekoliko desetaka tisuća metara veće visine.

Nije pao, ali vrištao je dolje prema Zemlji dok je letio sve više. Njihova putanja leta sada je bila skoro vodoravna, skoro vodoravna s površinom planeta koji je bio tako daleko ispod. Bila je noć iznad srednje Azije, ali kumulus koji se prostirao stotinama kilometara bio je osvijetljen iznutra, brzi bljeskovi munje osvjetljavali su crvenu masu kopna uhvaćenu između bisernih oblaka koji su ga prekrivali. Daeman nije znao je li to srednja Azija. Stolice su se opet rotirale, pokazujući mu zvijezde i prstene i prilično vidljiv tanki sloj atmosfere - sada ispod njih! - Sunce se izgleda ponovo dizalo na zapadu, a zrake su se lomile kroz opnu atmosfere u jarkim crvenim i žutim trakama.

Sada su bili iznad 99 posto atmosfere, ali Daeman to nije znao. Energetsko polje mu je davalo zraka, čuvalo ga da ga ne rastrgnu sile ubrzanja i omogućilo prostor sa zrakom u kojem je mogao vrištati. Dok nije shvatio da se približavaju e-prstenu već je postajao promukao.

Prsten nije bio ono što je oduvijek zamišljao, a bio je prezauzet stiskanjem rukohvata stolice i vrištanjem da bi to primijetio. Daeman je uvijek zamišljao e-prstene i p-prstene posta kao da se sastoje od tisuća dvoraca od sjajnog stakla kroz koje se moglo vidjeti posthumance kako se zabavljaju i rade što god su već posthumanci radili. Uopće nije bilo tako.

Većina sjajnih objekata kojima su se tako brzo približavali, dok se krivudajući snop svjetlosti niz kojeg su putovali grčevito savijao i jurio još dalje u visinu, bile su kompleksne strukture prečki, kablova i dugačkih staklenih cijevi, više poput antena nego orbitalnih kuća. Na krajevima nekih od tih struktura bili su svijetleći globusi energije, svaki s vibrirajućom crnom kuglom u svom središtu. Ostale strukture nosile su golema zrcala - svako se protezalo kilometrima, Daeman je to shvatio kroz vrištanje - koja su reflektirala ili emitirala plave, žute ili zagasitobijele zrake energije prema drugim zrcalima. Svjetlucajući prsteni i kugle, koji su izgledali da su napravljeni od iste energetske tvari i egzotičnih materijala kao i Atlantida, ispaljivali su laserske snopove i kratke pulseve iz brojnih potisnika za održavanje položaja. Činilo se kao da su to točno proračunati izboji energije koji bi se otvarali i raspršivali u svjetleće snopove čestica. Nijedna od kugli, prstena ili struktura nije izgledala kao da može biti dom posthumanaca.

Zemljin obzor postao je vidno zakrivljen, pa još više, kao luk koji se polako savija. Sunce je opet zašlo na zapadu i nebo je eksplodiralo ispunjeno zvijezdama koje su bile samo za nijansu bljeđe od svjetlećih prstenastih struktura iznad. Daleko ispod Daemana - stotinama kilometara, najmanje - vidio je lance snijegom prekrivenih planina koje su bile obasjane svjetlom zvijezda i prstena. Dalje prema zapadu, blizu oštro zakrivljenog ruba svijeta, svjetlucao se ocean. Odjednom se rotacija stolica usporila i Daeman je istegnuo vrat i pogledao gore.

Među pokretnim okvirnim strukturama i zrcalima gibala se planina sa svjetlećim gradom koji se omatao oko nje.

Daeman je prestao vrištati dok su se stolice naginjale jače naprijed, a energetsko polje ga je snažnije pritiskalo prema dolje u jastuke i stolicu ravnog naslona, a u toj sekundi stanke primijetio je da se vrteći snop energije kojim su se uspinjali završava u tom sjajnom gradu na golemoj ploči stijene.

Taj grad nije bio od onog energetskog materijala. Činilo se kao da je napravljen od stakla, a svaka od stotina tisuća staklenih i izbrušenih ploha bila je osvijetljena iznutra. Daemanu je izgledao poput divovskog japanskog lampiona. Upravo kada je shvatio da će njihov vrteći trokut stolica udariti u jedan od najviših šiljaka tornja na bližem kraju te kružeće planine, njegova se stolica potpuno izvrnula, a energetsko polje mu je istjeralo dah dok su tako naglo usporavali da je vidio sve crveno pa crno pa opet crveno.

Nisu bili dovoljno usporili. Daeman je zadnji put vrisnuo, sada potpuno promuklim glasom, a zatim su se zabili u građevinu koja je sigurno bila visoka sto katova.

Nije bilo udarca polomljenog stakla, niti fatalnog iznenadnog zaustavljanja. Zid građevine se savio, upio ih i prebacio dolje niz dugački svijetleći stožac, kao da su zaronili u podatnu žutu gumu, a zatim ih je lijevak ispljunuo u sobu sa šest svjetlećih bijelih zidova. Snop energije je nestao. Stolice su odletjele u različitim smjerovima. Energetska polja su se ugasila.

Damean je vrisnuo zadnji put, kliznuo preko tvrdog poda, odbio se o još tvrđi zid, pa se vratio do stropa i natrag na pod. Zatim je vidio samo crnilo.

Padao je.

Daeman je došao sebi dok su mu tijelo i um govorili da se ruši, da pada. Sa stolice? Na Zemlju? Otvorio je usta da vrisne opet, ali ih je zatvorio kada je shvatio da lebdi u zraku dok mu Savi drži jednu ruku, a Harman drugu.

Lebdim? Padam! Grčio se i savijao, ali Savi i Harman - koji su također lebdjeli u bijeloj sobi - okretali su se u zraku s njim, i dalje ga držeći za ruke.

“U redu je”, reče Savi. “Sad smo u nultoj ge”

“U čemu?”, uzdahnuo je Daeman.

“Nultoj gravitaciji. Nema sile teže. Evo, stavi ovo.” Dodala mu je osmotske maske iz gusjeničara. Netko mu je već bio navukao kukuljicu od termokože preko lica i pametno odijelo je razvuklo svoje rukavice preko njegovih ruku. Sada se Daeman borio u zbunjenosti, ali starica i postariji čovjek navukli su mu čistu osmotsku masku preko nosa i usta.

“Namijenjena je za vraćanje zraka u nuždi u slučaju požara ili toksičnih plinova”, rekla je Savi. “Ali u vakuumu će poslužiti nekoliko sati.”

“Vakuum?”, ponovio je Daeman.

“Grad posta izgubio je gravitaciju i velik dio svoga zraka”, reče Harman. “Već smo prošli kroz zid dok si bio u nesvijesti. Ima dovoljno zraka da se kroza nj pliva, ali nije baš dovoljno gust za disanje.”

Dovoljno zraka da se kroza nj pliva? Već smo prošli kroz zid?, mislio je Daeman dok ga je boljela glava. Sada su oboje ludi. “Kako se izgubi gravitacija?” upita na glas.

“Mislim da su koristili energetsko polje kako bi dobili nešto gravitacije na ovom asteroidu”, rekla je Savi. “Ova stijena nije dovoljno velika da bi proizvela veći dio vlastite, a grad koji se unutra nalazi pokazuje neke naznake orijentiranja prema tlu.”

Daeman nije pitao što je asteroid. Nije mu bilo posebno stalo. “Možemo li se vratiti natrag dolje?” upita, ali odmah doda: “Više se ne vraćam na jednu od onih stolica.”

Savin osmijeh bio je vidljiv kroz njenu osmotsku masku. Bila je skinula svoju vanjsku odjeću kako bi joj termokoža mogla učinkovitije raditi - nosila je boju breskve - a odijelo, ne deblje od sloja boje, pokazalo je koliko je starica zapravo bila mršava i koščata. I Harman je nosio samo svoju plavu termokožu. Daeman je pogledao dolje i shvatio da su mu bili skinuli njegovu pravu odjeću pa mu je zelena termokoža otkrivala koliko je bio punašan. S termokožom i osmotskom maskom na mjestu, Daeman je čuo glasove drugih kroz svoje pokrove za uši na kukuljici i lagan odjek vlastitog glasa kako krči kroz ugrađene mikrofone.

“Te stolice ne idu nikamo na neko vrijeme”, reče Savi. Kimnula je prema mjestu gdje su plutali komadići polomljenih stolica i crvenih jastuka.

“Ne mogu vjerovati da su posti na tome redovito putovali do prstena” reče Harman. Lagani drhtaj u glasu starijeg čovjeka dao je Daemanu do znanja da nije bio jedini koji je mrzio tu vožnju.

“Možda su svi bili ljubitelji vlaka smrti”, reče Savi.

“Što je...?”, zaustio je Daeman da kaže.

“Nije važno”, reče starica. Podigla je naprtnjaču koji je imala u krilu za vrijeme cijele vožnje gore i rekla: “Jesmo li spremni da prođemo kroz zid i upoznamo poste?”

Prolazak kroz zid uopće nije bio težak. Pri prolasku Daeman se osjećao kao da se progurava kroz neku vrstu popustljive membrane, ili možda kao da pliva kroz topli vodopad.

Plivanje. U zraku. Čak i nakon trideset minuta, Daemanu se to činilo čudnim. U početku je lamatao okolo udarajući besmisleno s obje ruke, a tim se bacanjem jedva nešto pomicao i stalno okretao, ali onda je naučio trik odbacivanja od jednog čvrstog predmeta do drugog, čak i na udaljenosti od dvadeset metara ili više, koristeći noge da ga odbace i skupljajući dlanove kako bi blago ispravio pravac.

Činilo se da su sve zgrade povezane kroz svoje interijere, a ono što je izgledalo kao blijedo svijetlo, kada su se približili, pokazalo se kao privid. Prozori su toplo svijetlili, ali prozori su bili ti koji su emitirali svjetlo.

Golemi interijeri - prvi prostor u koji su ušli nakon izlaska iz bijelog zida bio je u dijagonali stotinjak metara i najmanje tristo visok, s otvorenim terasama koje su se uzdizale na tri strane prostorije sa stupovima - bili su svi prigušeno osvijetljeni narančastim svjetlom udaljenih zidnih prozora, dajući Daemanu osjećaj kao da se kreće duboko pod vodom. Kao dodatak tome prividu da je pod vodom, razne biljke o kojima nitko nije brinuo bile su narasle u visinu do petnaest i više metara i njihale se na laganom povjetarcu poput kolonija golemih morskih algi.

Daeman je mogao osjetiti rijetkost atmosfere dok je pokušavao plivati kroz ono što je bilo preostalo od zraka. A iako je termokoža pokrivala svu izloženu kožu i čuvala svu njegovu tjelesnu toplinu, i dalje je mogao osjetiti iznimnu hladnoću izvan molekularnog ovoja. Mogao je i vidjeti rezultate toga, jer su unutrašnje plohe stakla bile prekrivene tankim slojem leda, a povremene nakupine slobodno plutajućih ledenih kristala hvatale su svjetlost poput prašine u svjetlosnim zrakama unutar katedrale.

Nakon samo pet minuta udaranja i plivanja kroz povezane asteroidne građevine naišli su na prva tijela. Površina ispod njih bila je prekrivena travom, zemaljskim biljkama, drvećem, biljkama i cvijećem koje Daeman nikada nije vidio na Zemlji, ali sve je bilo uvelo osim njišućih tornjeva golemih algi. Dok je površina bila nalik parku, otvoreni balkoni na metalnim stupovima i prostori za ručavanje i okupljanje koji su visjeli na zidovima i prozorskim površinama pokazali su koliko mala mora da je bila gravitacija energetskog polja. Posthumanci mora da su bili u stanju odbaciti se od “tla” i letjeti pedesetak metara prije nego su trebali sljedeću otvorenu platformu ili oslonac da se opet odbace. Mnoge od tih platformi još uvijek su imale stolove prekrivene injem, izokrenute stolice, grozdove ležajeva i samostojeće tapiserije.

I tijela.

Savi se odgurnula gore do terase koja je bila široka tridesetak metara. Očito je da je nekada stajala pokraj malog vodopada koji se rušio s balkona najmanje stotinu metara iznad, ali sada je vodopad bio zaleđen u krhku ledenu pregradu, a blagovaonica je sadržavala samo plutajuća tijela.

Ženska tijela. Sva ženska, iako su sivi objekti izgledali više kao kožne mumije nego bilo što muško ili žensko.

Bilo je vrlo malo tragova raspadanja, a djelovanje ekstremne hladnoće i smanjenog tlaka zraka osušio je tijela zaledivši ih godinama, desetljećima ili stoljećima. Kada je Daeman doplutao bliže prvoj skupini tijela - sva su slobodno lebdjela u nultoj gravitaciji, ali bila su zapletena u onome što je nekoć bilo vrsta dekorativne mreže između prostora za ručavanje i vodopada - shvatio je da su prošla stoljeća, ne samo desetljeća, otkako su ove žene disale, hodale i letjele u onome što je Savi rekla da je vjerojatno bila gravitacija od jedne desetine i smijale se i radile sve što su posthumanci radili prije... prije čega? Oči žena još su bile sačuvane, iako smrznute i oblačno bijele na osušenim sivim licima, a Daeman je promatrao prazne mliječne poglede desetak tijela kao da se u njima krije neki odgovor. No kako odgovor nije dolazio, pročistio je grlo i rekao u svoj mikrofon osmot-ske maske: “Što mislite da ih je ubilo?”

“I ja sam se isto pitao, reče Harman, plutajući pokraj druge skupine tijela. Plava boja njegovog odijela izgledala je skoro šokantno na prigušenom, pogrebnom svjetlu i u odnosu na sivu kožu leševa. “Iznenadni gubitak tlaka?”

“Ne”, reče Savi. Lice joj je bilo samo desetak centimetara udaljeno od lica jedne od žena. “Nema izljeva krvi u očima niti znakova gušenja niti puknutih bubnjića čega bi bilo da je došlo do naglog gubitka atmosfere. I pogledajte ovo.”

Ostala dvojica doplutala su bliže. Savi je tri prsta obučena u rukavicu gurnula u rastrganu rupu na osušenom vratu lesa. Prsti su ušli do zglobova. Zgrožen, Daeman se odbacio natrag, ali je prije toga primijetio da su i ostali leševi imali takve rastrgane rane na svojim vratovima, bedrima i rebrima.

“Lešinari?” upita Harman.

“Ne, ne vjerujem”, reče Savi, lebdeći od tijela do tijela, pregledavajući svaku ranu. “Nema posljedica raspadanja. Ne vjerujem da je tu nešto smetalo odgovarajućim bakterijama ni prije nego što je zrak počeo izlaziti i kada je hladnoća došla. Možda posthumanci nisu ni imali bakterije u utrobi.”

“Kako je to moguće?” upita Daeman.

Savije samo odmahivala glavom. Odlebdjela je do dva tijela zapetljana za stolice na sljedećoj platformi. Ti su leševi imali šire rane na trbusima. Komadi pokidane odjeće koja je visjela s njih lebdjeli su na tankom, hladnom zraku. “Nešto je izgrizlo rupu u njihovim utrobama”, prošaptala je Savi.

“Što?” Daeman je čuo kako mu glas muklo zvuči na komunikacijskoj vezi odijela od termokože.

“Mislim da su svi ovi ljudi - posti - umrli od ozljeda”, rekla je Savi. “Nešto im je iščupalo grla, utrobe i srca.”

“Što?”, Daeman opet upita.

Umjesto odgovora, Savi je uzela crni revolver iz naprtnjače i zakvačila ga na bedro za čičkastu flaster svoga odijela od termokože. Pokazala je dolje prema otvorenoj šetnici u unutrašnjosti grada koja je u luku prolazila oko pola kilometra ispred njih. “Tamo se nešto kreće”, rekla je.

Ne čekajući da vidi hoće li je njih dvojica pratiti, Savi se odbacila i odlebdjela u tom smjeru.

41. Olympus Mons

Nakon njihova hvatanja, Mahnmut je pomislio da bi njegov najbolji potez bio aktivirati Uređaj - što god on to bio - čim je plavokosi bog u letećoj dvokolici uništio balon i počeo ih voziti natrag prema Olympus Monsu.

Ali on nije mogao doći do Uređaja. Niti do odašiljača. Niti do Orpha. Sve što je bio u stanju bilo je da visi na konopima gondole dok su brzinom od gotovo jednog Macha letjeli prema marsovom Vulkana. Da Uređaj, odašiljač i Orphu s Ia nisu bili vezani u gondoli platforme sa svakim metrom kablova i užadi koje je Mahnmut mogao naći na brodu, sva tri objekata bi bila ispala s više od 12.000 metara na visoku zaravan među najsjevernijeg od Tharsis vulkana - Ascraeusa - i Thetvs mora.

Bog u stroju - i dalje držeći masu od više tona s jednom rukom - zapravo je povećao visinu dok je dvokolica išla prema sjeveru, okrenuo se prema moru te i dalje povećavao visinu, prilazeći Olympus Monsa iz smjera sjevera. Dok su se njegove kratke noge ljuljale, a manipulatori utonuli duboko u ogradu gondole, Mahnmut je morao priznati da je pogled na površinu Marsa bio nevjerojatan.

Masa gustih, gotovo čvrstih oblaka je prekrila najveći dio područja između vulkana Tharsis i Olympusa, ostavljajući samo masive vulkana da se uzdižu iznad pokrova oblaka. Sunce koje je izašlo bilo je maleno, ali vrlo sjajno na jugoistoku, obojivši ocean i oblake u zlatno. Zlatno blještavilo Tethis mora je bilo tako jako da je Mahnmut morao upotrijebiti svoje polarizirajuće filtre. Sam Olympus, uzdižući se desno od obale mora Tethys, ukazao se u svojoj golemosti, beskonačan stožac ledenih poljana sve do nemoguće zelenog vrha s nizom plavih jezera u svome krateru.

Dvokolica se spuštala i Mahnmut je mogao uočiti 4000 metara vertikalne hridi u samom podnožju njegovog sjeverozapadnog kvadranta, te iako su hridi bile u sjeni, mogao je također prepoznati putove i objekte u onom što je izgledalo da je uski pojas obale, iako je vrlo vjerojatno bilo tri do četiri kilometara obale između hridi i zlatnog oceana. Podalje na sjeveru i u moru, nalazio se otok nastao prilikom teraformiranja. Bio je to otok Lycus Sulci, nalik glavi guštera koja se podigla prema Olympus Monsu.

Mahnmut je sve to opisivao Orphu preko uskog snopa. Iončev jedini komentar je bio: “Lijepo zvuči, ali bih želio da smo krenuli na ovu turneju u vlastitom aranžmanu.”

Mahnmut se sjetio da on nije ovdje zato da bi uživao u pogledu dok se božanski humanoid spuštao bojnim kolima prema vrhu divovskog vulkana. Tri tisuće metara nad gornjim snježnim obroncima, prošli su kroz energetsko polje - Mahnmutovi senzori su zabilježili ozonski udar i razliku potencijala - i onda su se izravnali za konačno spuštanje na zelenu travnatu visoravan.

“Žao mi je što nisam ranije vidio ovog momka u kolima i poduzeo nešto da ga izbjegnem”, reče Mahnmut Orphu trenutak prije no što je morao prekinuti razgovor radi slijetanja.

“Nije to tvoja krivnja”, reče Orphu. “Ovi deus ex machina mogu nam se prikrasti kao neki likovi iz književnosti.”

Nakon slijetanja, bog koji ih je zarobio zgrabio je Mahnmuta za vrat i odnio ga nimalo svečano u najveći umjetni prostor koji je mali moravek ikada vidio. Drugi muški bogovi su izašli da odnesu Orpha, Uređaj i odašiljač. Više muških bogova je ušlo u dvoranu dok je Zeus slušao kako bog iz dvokolice opisuju njihovo hvatanje. Mahnmuta je sada veselilo to što ovi ljudi iz dvokolica misle o sebi da su bogovi, uzevši u obzir da njihov izbor Olympus Monsa kao doma nije bio slučajan. Hologrami u nišama sve više i više bogova i božica su podupirali su njegovu hipotezu. Onda je uber-bog, za koga je Mahnmut pretpostavljao da je Zeus, stao govoriti i sve je to bilo grčki (U engl. to znači turski, kineski tj. nerazumljivo (prev.).) za moraveke. Mahmut reče nekoliko rečenica na engleskom. Sjedobradi bogovi i oni mlađi su se namrštili, jer ga nisu razumjeli. Mahnmut je grdio sebe što nikad nije unio starogrčki ni novogrčki u svoju jezičnu bazu. U vrijeme kad je bio započeo u Crnoj Dami istraživati oceane Europe, nije mu se činilo da bi to moglo biti važno.

Mahnmut se prebacio na francuski. Zatim na njemački. Onda na ruski. Te na japanski. Iz svoje skromne baze podataka ljudskih jezika, Mahnmuth je sastavio istu rečenicu: “Dolazim u miru i ne želim nikoga povrijediti.” Onda mu je zeusovski lik dao znak svojom masivnom rukom da šuti. Bogovi su počeli govoriti između sebe i to nije zvučalo da su zadovoljni.

Što se događa?, javio se Orphu preko uskog snopa. Iončeva masa je bila pet metara dalje, na podu zajedno s druga dva predmeta iz gondole. Činilo se da njihovi domaćini nisu smatrali da je u toj napukloj i razbijenoj ljusci bila osoba koja ima osjećaje, i postupali su s Orphuom kao s drugim zaplijenjenim stvarima. Mahnmut je to bio predvidio. Zato je radije izgovorio frazu “Dolazim u miru...” nego “Dolazimo...” Što god bogovi odlučili učiniti s njim, Mahnmutom, postojala je šansa da bi ostavili Orpha samog, iako nije bilo jasno Mahnmutu kako bi jadni Ionac mogao pobjeći bez očiju, ušiju, nogu i manipulatora.

Bogovi govore, javio je Mahnmut. Ne razumijem ih.

Ponovi mi nekoliko riječi koje upotrebljavaju.

Mahnmut je to učinio šaljuci ih tiho.

To je varijanta klasičnog grčkog, reče Orphu. Ona je u mojoj bazi podataka. Mogu ih razumjeti.

Prebaci mi tu bazu podataka, javio je Mahnmut.

Preko uskog snopa?, upita Orphu. To bi trajalo jedan sat. Imaš li toliko vremena?

Mahnmut se okrenuo da pogleda lijepe humanoidne muškarce kako međusobno izgovaraju slog po slog. Činilo se da su blizu da donesu odluku. Ne, reče.

Subvokaliziraj mi ono što oni govore i ja ću to prevesti, a mi ćemo'se odlučiti za ispravan odgovor, i ja ću ti poslati natrag foneme za tvoj odgovor, reče Ionac.

U stvarnom vremenu?

Imamo li izbora?, upita Orphu.

Njihov zarobitelj je razgovarao s bradatim likom na zlatnom prijestolju. Mahnmut je prosljeđivao ono što je čuo, dobivao prijevod unutar djelića sekunde, savjetovao se s Orphom, i memorirao slogove njihovog odgovora na grčkom. Malom moraveku teško da se to činilo učinkovitim.

“... taj pametni mali automat i drugi predmeti bezvrijedni su kao plijen, moj gospodaru Zeuse”, reče dva i pol metra visoki plavokosi bog.

“Gospodaru srebrnoga luka Apolone, ne treba odbaciti takve igračke kao bezvrijedne dok ne znamo odakle su došle i zašto. Balon koji si uništio nije bio igračka.”

“Niti ja nisam igračka”, reče Mahnmut. “Došao sam u miru i ne želim nikoga povrijediti.”

Oba boga ga pogledaše i promrmljaše nešto između sebe. Koliko su visoki ti bogovi?, upita Orphu preko uskog snopa. Mahnmut ih je brzo opisao.

Nemoguće, reče Ionac. Ljudski kostur ne prelazi dva metra visine, a tri metra bi bilo apsurdno. Potkoljenične kosti bi se slomile.

Ovo je marsovska gravitacija, Mahnmut je podsjetio svog prijatelja. Ovo je najslabije g-polje koje sam ikada osjetio, a iznosi samo trećinu zemaljske normale.

Dakle ti misliš da su ti bogovi sa Zemlje?, upita Orphu. Čini mi se teško vjerojatno osim ako...

Oprosti, javio je Mahnmut. Zauzet sam.

Zeus se smijuckao zadovoljno i nagnuo se na svojom prijestolju. “Dakle mala igračka-osoba može govoriti ljudskim jezikom.”

“Mogu”, odgovori Mahnmut, kome je riječi slao Orphu, iako nijedan od moraveka nije znao ispravno odati počast bogu svih bogova, kralju bogova, gospodaru svemira. Oni to nisu odlučili ni pokušati.

“I Iscjelitelji mogu govoriti”, dobaci Apolon, i dalje oslovljavajući Zeusa. “Ali ne mogu misliti.”

“Mogu govoriti i misliti”, reče Mahnmut.

“Doista?”, reče Zeus. “Ima li mala osoba koja govori i misli i svoje ime?”

“Ja sam Mahnmut moravek”, reče Mahnmut glasno. “Mornar zamrznutih mora Europe.”

Zeus se smijuckao zadovoljno, ali to je bilo dovoljno bučno da zavibrira površina Mahnmutovog materijala. “Ma nemoj! Tko je tvoj otac, Mahnmute moraveku?”

Trebalo je Mahnmutu i Orphu pune dvije sekunde međusobnog komuniciranja da se opredijele za iskren odgovor. “Nemam oca, Zeuse.”

“Onda si igračka”, reče Zeus. Kada se bog mrštio, njegove velike, bijele obrve gotovo bi dotaknule oštri nos.

“Nisam igračka”, reče Mahnmut. “Samo sam osoba u drukčijem obliku. Kao moj prijatelj ovdje, Orphu s Ia, svemirski moravek koji radi na torusu Ia.” On je dao znak prema masi i svi bogovi pogledaše Orpha. Orphu je bio insistirao da se predstavi. Reče da želi sve podijeliti s Mahnmutom, kakva god,bi im bila sudbina.

“Druga mala osoba, ali u obliku razbijenog raka?” upita Zeus, ne smijuckajući se ovaj put.

“Da”, reče Mahnmut. “Da li bih mogao znati imena naših zarobitelja?” Zeus je oklijevao, Apolon se ogradio, ali naposljetku kralj bogova se ironično naklonio i redom pokazao rukom prema svakom bogu.

“Vaš zarobitelj, koga ste već upoznali, je Apolon, moj sin. Tik iza njega, onaj koji je mnogo vikao, prije nego što si nam se pridružio u razgovoru, je Ares. Onaj mračni lik iza Aresa je moj brat Had, drugi sin Krona i Reje. Desno od mene je sin moje žene, Hefest. Kraljevski bog koji stoji tik iza tvog račjeg prijatelja je moj brat Posejdon, pozvan ovamo u čast vašeg dolaska. Blizu Posejdona, sa svojim ovratnikom od zlatnog morskog raslinja, je Nerej, također iz morske dubine. Iza plemenitog Nereja je Hermes, vodič i divovski ubojica. Tu je još mnogo bogova... i božica, vidim... ušli su u Veliku Dvoranu dok sam govorio, ali ovih sedam bogova i ja ćemo biti vaša porota.”

“Porota?”, upita Mahnmut. “Moj prijatelj Orphu s Ia i ja nismo počinili nikakav zločin protiv vas.”

“Naprotiv”, reče Zeus smijući se. On počne govoriti engleski. “Ti si došao iz Jupiterskog svemira, mali moraveku, mali robotu, ponajprije sa zlom u svom srcu. Moja kći Atena i ja smo bili ti koji su srušili vaš brod i priznajem da sam mislio kako ste svi uništeni. Ti si odvratni mali stvor. Ali danas ste gotovi.”

“Vi govorite jezikom ovog stvora?”, Ares upita Zeusa. “Vi znate taj barbarski jezik?”

“Tvoj Otac govori sve jezike, Bože Rata”, odbrusi Zeus. “Šuti.”

Ogromna dvorana i mnogi polukatovi su se brzo napunili bogovima i božicama.

“Odvedite ovog malog psa-čovjeka-stroja i raka bez nogu u zaključanu sobi u ovom hodniku”, reče Zeus. “Razgovarat ću s Herom i ostalima koji su od povjerenja, i mi ćemo uskoro odlučiti što ćemo učiniti.s njima. Odnesite ove dvije stvari u obližnji trezor. Mi ćemo uskoro ocijeniti njihovu vrijednost.”

Bogovi su odredili Apolona i Nereja da pristupe Mahnmutu. Mali moravek je razmišljao o borbi i letu - imao je niskonaponski laser na svojem zapešću kojim bi za trenutak mogao iznenaditi bogove i onda brzo potrčati na sve četiri, možda u gužvi pobjeći iz ove Velike Dvorane i zagnjuriti se u vulkansko jezero da se sakrije u njegovim dubinama - ali tada je Mahnmut letimice pogledao Orpha, koga su već bez napora podigla četiri neimenovana boga, i on je dopustio da ga podignu i odnesu iz Dvorane kao veliku metalnu lutku.

Po Mahnmutovom unutarnjem kronometru, bili su u skladištu bez prozora trideset šest minuta prije no što je njihov egzekutor stigao. Bio je to velik prostor, sa zidovima od mramora debelim dva metra i - Mahnmutovi instrumenti su mu pokazali - okružen energetskim poljem koje bi moglo podnijeti slabiju nuklearnu eksploziju.

Vrijeme je da se aktivira Uređaj, javio je Orphu. Što god da Uređaj učini, bolje to nego dopustiti bogovima da nas unište bez borbe.

Ja ću ga aktivirati budem li bio u stanju, reče Mahnmut. Nemamo daljinski upravljač. Bio sam prezauzet gradnjom naše gondole da sastavim jedan.

Propuštene prilike, javio je Orphu s hučanjem. Do vraga. Ne možemo reći da nismo pokušali.

Još se ne predajem, reče Mahnmut. On se ushodao, ispipavao rubove metalnih vrata kroz koja su bili ušli. Ona su također ograđena energetskim poljem. Možda bi Orphu da još ima svoje udove, mogao razvaliti vrata. Možda.

Što bi šhakespeare rekao o kraju poput ovog?, upita Orphu. Je li “Pjesnik Will” ikada rekao zbogom Mladiću?

Doista nije, reče Mahnmut, pipajući zidove svojim organskim prstima. Oni su se rastali u prilično lošim okolnostima. Odnos se nekako iscrpio kada su saznali da su spavali s istom ženom.

Je li to bila igra riječi?, upita Orphu svojim oštrim glasom.

Mahnmut se nije micao. Što?

Nije važno.

Što bi Proust rekao na sve ovo?, upita Mahnmut.

Longtemps, je mene suis couche de bonne heure, recitirao je Orphu s Ia.

Mahnmut nije volio francuski - uvijek se osjećao kao pregusto ulje među svojim zupčanicima - ali to je bilo u njegovoj bazi podataka i on je to mogao prevesti. “Dugo već liježem u rani sat.”

Nakon dvije minute i dvadeset devet sekundi, Mahnmut dojavi preko uskog snopa: Ostalo je tišina.

Vrata se otvoriše i božica, dva metra visoka, uđe u sobu, zatvori i zabrtvi vrata iza sebe. Imala je u rukama srebrni jajoliki predmet čiji su maleni crni otvori ciljali u obojicu. Mahnmut je instinktivno znao da ne bi bilo dobro napasti je. Povukao se da bi mogao prići i dotaknuti Orphov oklop, premda je dobro znao da Ionac ne osjeća njegov dodir.

Božica reče na engleskom: “Moje ime je Hera i došla sam osloboditi vas budalaste, budalaste moraveka vašeg bijednog života jednom za sva vremena. Nikad nisam voljela vašu vrstu.”

Tada nešto bljesne, svjetlo utrne i nastupi potpuna tama.

42. Olimp i Ilij

Odmah sam se htio teleportirati iz Olimpa čim sam vidio Tetidu, Afroditu i moju Muzu da su ušle u Veliku Dvoranu, ali sam se sjetio da Afrodita mora imati moć koju mi je dala, a to je viđenje i praćenje poremećaja u kvantnom kontinuumu. Bilo koji nagli kvantni izlaz sada bi mogao privući njezinu pažnju. Osim toga, moj posao ovdje nije sasvim završio.

Stojeći postrance, visoki bogovi i božice stajali su između mene i žena koje su ulazile, hodam na prstima iza širokog stupa i onda stanem u drugom dijelu Velike Dvorane. Mogu čuti Aresovo ljutito vikanje, i dalje želim znati što se dogodilo na ilijskom bojištu za mog izbivanja. Onda čujem Afroditu kako kaže:

“Gospodaru Zeuse, oče, oporavljena od svojih užasnih rana kao što jesam, tražila sam da izađem iz ljekovite bačve i dođem ovamo zato što je privuklo moju pažnju da postoji jedan nemoralni smrtnik koji je ukrao medaljon za teleportaciju i Kacigu Smrti Gospodara Hada, koja nas čini nevidljivima. Bojim se da nam taj smrtnik ne naudi čak i sada dok govorimo.”

Mnoštvo bogova nahrupe postavljajući pitanja i žamoreći.

Toliko o prednosti koju sam možda bio imao. I dalje zaštićen poljem kacige, spustim se niz dugi hodnik, skrenem lijevo kod prvog skretanja, onda desno prema drugom hodniku. Nemam pojma kamo idem, znam da je moja jedina nada da idem prema Heri. Skliznuh prema drugom skretanju, čuvši urlanje koje je dopiralo iz Velike Dvorane, zažmirio sam i molio se - i to ne ovim svinjskim bogovima. Bilo je prvi put da sam se molio od kada mi je bilo devet godina i kada je moja majka imala rak.

Otvorio sam oči i ugledao Heru kako prelazi hodnikom sto metara lijevo od mene.

Moje sandale načiniše zvukove koji su odjeknuli u dugom mramornom hodniku. Visoki zlatni tronošci su bacali plameno svjetlo na zidove i stropove. Nije me bilo briga što me se moglo čuti - moram je stići. Više vike odjekuje od usplahirenog skupa u Velikoj Dvorani. Pitam se na trenutak kako će Afrodita prikriti svoje sudioništvo u mome naoružavanju i to što me je poslala da uhodim i ubijem Atenu, ali onda se dosjetih da je Božica Ljubavi lažljivica. Ja ću biti mrtav prije no što dobijem priliku ikome reći istinu. Afrodita će biti junakinja koja je upozorila druge bogove na moju izdaju.

Hodajući brzo, Hera odjednom stane i pogleda iza sebe. Ja sam zastao, uostalom i sada hodam na prstima, pokušavajući ne odati svoj položaj. Zeusova žena se namršti, pogleda na obje strane i stavi ruku na preko sedam metara visoka metalna vrata. Metal zabruji, unutarnja brava se otvori i vrata se zanjihaše prema unutra. Moram se požuriti unutra prije no što Hera dade znak da se vrata zatvore iza nje. Glasniji žamor iz Velike Dvorane nadjačao je zvuk mojih sandala na kamenu. Hera izvuče glatko sivo oružje - nalik morskoj školjki sa smrtonosno crnim otvorima - iz preklopa svoga ogrtača.

Mali robot i račje biće su jedine druge stvari u sobi. Robot se okrene prema Heri, očito očekujući što će uslijediti i čudno ljudski gledaše u golem račji lik, i prvi put shvatim da drugi objekt također mora biti robot. Što god da su ovi strojevi, oni nisu dio Olimpa - uvjeren sam u to.

“Moje ime je Hera i došla sam osloboditi vas budalaste, budalaste moraveka vašeg bijednog života jednom za sva vremena. Nikad nisam voljela vašu vrstu.”

Zastao sam prije no što je ona to izrekla. To je, ipak, Hera, Zeusova žena i sestra, kraljica bogova i najmoćnija od svih božica, s mogućom iznimkom Atene. Možda je ono “vašu vrstu”, dio od “nikad nisam voljela vašu vrstu.” Rođen sam sredinom dvadesetog stoljeća i živio u dvadeset prvom stoljeću, ali nisam jako davno čuo tu frazu.

Što god da je konačan razlog, ja sam naciljao svoju taser palicu u arogantnu kuju.

Nisam bio siguran hoće li 50.000 volti djelovati na božicu, ali je djelovalo. Hera se zgrči, zatetura se, i aktivira ovoid u svojim rukama, pogodivši velike plafonske ploče koje su osvjetljavale sobu. Nastupi potpuni mrak.

Uvukoh taser elektrodu i stavih drugo punjenje, ali bilo je crn kao u rogu u ovoj sobi bez prozora i nisam mogao vidjeti. Stupim naprijed i skoro se spotaknem o Herino tijelo. Činilo se da je bez svijesti, ali se i dalje trzala na podu. Odjednom dvije zrake svjetlosti proletješe preko sobe. Skinem hadsku kacigu sa sebe i vidjeh se u dva snopa svjetla.

“Sklonite svjetlo s mojih očiju”, kažem malom robotu. Činilo se da svjetla potječu s njegovih grudi. Zrake utrnuše.

“Jeste li vi čovjek?”, upita me robot. Trebao mi je trenutak da shvatim da on govori engleski.

“Da”, kažem. Moj materinji jezik zvuči čudno u mojim ustima.

“Što ste vi?” “Mi smo obojica moraveki” reče mali lik, primičući se, dvojne zrake prijeđoše na Heru. Njezini kapci su već treptali. Sagnem se, podignem sivo oružje, i ono sklizne u moj džep na tunici.

“Moje ime je Mahnmut”, reče robot. Njegova tamna glava nije dopirala ni do mojih grudiju. Nikad nisam vidio bilo čije oči smještene u metalno lice nalik plastici, ali na njemu su bile tamne trake gdje bi mogle biti oči, i ja osjećam da on zuri u mene. “Moj prijatelj je Orphu s Ia”, dodao je. Glas robota je tih, samo nejasno muški i nije metalan niti zvuči kao u robota. Ono... on... gestikulira prema napukloj masi koja zauzima pet ili više metara preko sobe.

“Je li... Orphu... živ?”, pitam.

“Da, ali on nema sada oči niti manipulatore”, reče mali robot. “No ja prenosim ono što mi govori Orphu putem uskog snopa i on kaže da mu je zadovoljstvo što smo se upoznali. On kaže da kad bi još imao oči, vi biste bili prvo ljudsko biće koje je ikada vidio.”

“Orphu s Ia”, ponovim. “Postoji li Saturnov mjesec koji se zove Io?”

“Jupiterov zapravo”, kaže Mahnmut stroj.

“Dobro, drago mi je što sam vas upoznao”, kažem, “ali moramo odmah izaći odavde i kasnije brbljati. Ova krava se budi. Netko će je uskoro potražiti. Bogovi su sada prilično uzrujani.”

“Krava”, ponovi robot. Pogleda u Heru. “Kako zbijaju šale.” Robot usmjeri svoj dvojni reflektor prema vratima. “Stajska vrata su izgleda zaključana iza krave. Imate li neko sredstvo da se otključaju ili razbiju vrata?”

“Ne”, kažem. “Ali ne moramo proći kroz ova vrata da bismo izašli odavde. Dajte mi vašu ruku... šapu... što god da je.”

Robot je oklijevao. “Mislite li nas možda kvantno teleportirati?”

“Vi znate za to?”

Mali lik promijeni zrake prema pasivnoj rakovskoj masi koja je bila viša od mene. “Možete li nas preuzeti obojicu?”

Sad je došao na mene red da oklijevam. “Ne znam. Mislim da ne. Tolika masa...” Hera je stenjala kod naših nogu - dobro, kod mojih nogu i kod Mahnmutovih udova nalik nogama.

“Dajte mi ruku”, rekoh opet. “Teleportirat ću prvo vas na sigurno, izvan Olimpa, a onda ću se vratiti po vašeg prijatelja.”

Mali robot zakorakne. “Moram znati da Orphu može biti spašen prije nego što odem.”

Glasovi u Dvorani su se pojačali. Traže li me već? Kao slučaj u kriminalističkoj praksi. Je li Afrodita podijelila svoju tehnologiju uz pomoć koje su me mogli vidjeti unatoč hadskoj kacigi ili samo razgovaraju dok istražuju prostor kako bi ulovili nevidljivog čovjeka? Hera stenje i okreće se na drugu stranu. Njezini kapci još trepću, ali još ne dolazi k sebi.

“Jebi ga”, kažem. Skidam levitacijski pojas koji je dio moje opreme. “Osvijetlite mi ovdje, molim vas.” Da li bih trebao robotu reći 'molim'? Naravno, ovaj Mahnmut nije rekao da je robot, već moravek. Što god to bilo.

Pojas je previše kratak da bi pristajao za velikog račjeg stvora, ali povezem sva tri sloja pojasa zajedno, omotam kopče na svakom kraju i prema pukotinama u oblozi. Ovaj jadni momak Orphu izgleda kao da su ga teroristi upotrijebili da godinama vježbaju gađanje. Tu su procjepi unutar procjepa na njegovom, čini se, metalnom leđnom oklopu.

“U redu”, kažem. “Vidjet ćemo radi li ovo.” Aktiviram pojas.

Mora biti da teži tone ovaj inertni račji gegavac, ali onda stade levitirati oko četvrt metra od mramornog poda.

“Da vidimo može li ovaj medaljon potegnuti tako mnogo tereta” kažem, ne obazirući se na to hoće li me Mahnmut razumjeti. Predam taser palicu malom robotu. “Ako se krava osvijesti prije no što se vratim, ili ako se netko drugi pojavi na vratima, usmjeri na njega palicu i pritisni ovdje. Ovo će zaustaviti jednog od njih.”

“Zapravo”, kaže Mahnmut, “moram uzeti dvije stvari koje oni su nam oteli i bolje bi mi došao uređaj koji vas čini nevidljivim. Je li on na posudbu?” Vratio mi je palicu.

“Jebi ga”, kažem. Glasovi su se sada čuli tik izvan vrata. Raskopčam svoj oklop, skinem kožnu kapuljaču i bacim je robotu. Hoće li hadski uređaj raditi na stroju? Hoću li mu reći da ga Afrodita može vidjeti kad je i s njim na sebi? Nemam sada vremena. Kažem. “Kako ću vas naći kada se vratim?”

“Dođite do obližnje obale vulkanskog jezera u bilo kojem trenutku u sljedećem satu”, reče.

“Naći ću vas.” Vrata se otvore. Mali robot nestane.

Nightenhelsera i Patrokla sam jednostavno bio zgrabio da ih ubacim u teleportacijsko polje. Onesviještenog Patrokla sam bio obgrlio. Sada se oslonih na Orphovu masu, jednu ruku prebacim preko njega koliko mogu dosegnuti, dok vizualiziram moje odredište i okrenem medaljon.

Sunce je iznad mene, a pijesak pod nogama. Orphova masa je teleportirana sa mnom i sada lebdi četvrt metra iznad pijeska, dok se nedaleko nas vide stijene. Ne znam je li moguće izroniti iz kvantne teleportacije u neki čvrsti predmet poput kamena, ali mi je drago da nisam danas to morao isprobavati.

Došao sam u Agamemnonov logor na obali, ali to područje je uglavnom opustjelo u ovaj kasni jutarnji sat. Unatoč nadolazećim olujnim oblacima iznad nas, sunčano svjetlo je dopiralo na obalu i preko svijetlih šatora, osvijetlilo duge crne čamce i ahejske stražare koji su ustuknuli u šoku od naše iznenadne pojave. Mogu čuti bitku nekoliko stotina metara iza logora i znam da se Grci i Trojanci još uvijek bore tamo iza ahejskih rovova. Možda Ahilej vodi protuudar.

“Ovaj je školjka sveta bogovima”, vičem stražarima koji čuče iza njihovih koplja. “Ne dirajte je, jer ćete umrijeti. Gdje je Ahilej? Je li bio ovdje?”

“Tko to želi znati?”, pita najviši i najkosmatiji od stražara. Podigne svoje koplje. Prepoznajem ga, to je Gunej, zapovjednik Enijaca i Perebijaca iz Dodone. Zašto ovaj zapovjednik danas drži stražu u Agamemnonovom logoru ne znam i nemam vremena sada otkrivati.

Oborim taserom Guneja i pogledam na trenutak drugog po rangu zapovjednika: “Hoćeš li me ti odvesti Ahileju?”

Čovjek zabode svoje koplje u pijesak, klekne i brzo pogne glavu. Drugi stražari malo oklijevaju te učine isto.

Pitam gdje je Ahilej. “Cijelo jutro, božanski Ahilej je koračao uz obalu, probudivši Ahejce i uzbunivši zapovjednike svojom prodornim vikom”, reče stražar. “Zatim je izazvao oba Atrejca i ubio ih. Sada je s velikim generalima, kažu, planiraju rata protiv samog Olimpa.”

“Odvedi me do njega”, kažem.

Kad me je vodio, pogledam prema Orphu s Ia - još lebdi nad pijeskom. Ostali stražari još ga gledaju s poštovanjem - i tada se glasno nasmijem.

Niski stražar me pogleda začuđeno, ali mu ja ne objašnj avam. Jednostavno je ovo prvi put u devet godina da hodam slobodno po poljima Ilija nepreobražen, kao Thomas Hockenberry. Zbog toga se dobro osjećam.

43. Ekvatorski Prsten

Malo prije nego što su pronašli firmarij, Daeman se žalio da je potpuno izgladnio. I bio je izgladnio. Nikada prije nije imao tako dugačku stanku između jela. Posljednje što je bio pojeo bilo je nekoliko jadnih zalogaja zadnje pločice suhe hrane prije deset sati.

“Mora postojati nešto za jelo u ovom gradu”, govorio je Daeman. Njih troje prolazilo je mrtvim orbitalnim gradom odbacujući se i plivajući. Iznad njih su sada umjesto svjetlećih staklenih ploča bile prozirne plohe na kojima su vidjeli da se asteroid i njegov grad polako okreću. Pojavila bi se Zemlja, prešla preko njihovog vidnog polja, a njezina bi blaga svjetlost osvjetljavala prazan prostor, plutajuća tijela, mrtve biljke, i plutajuće alge. “Ovdje mora postojati nešto za jelo”, ponovio je Daeman. “Konzerve s hranom, dehidrirana smrznuta hrana... nešto.”

“Ako postoji, stoljećima je staro”, reče Savi. “I mumificirano kao i posthumanci.”

“Ako nađemo ikoga od servitora, oni će nas nahraniti”, reče Daeman, shvativši čim je to izjavio da reče besmislicu.

Harman i starica nisu se ni potrudili odgovoriti. Odlebdjeli su na malu čistinu u poljima divljih algi. Zrak se ovdje činio nešto gušćim, premda Daeman nije podigao svoju osmotsku masku ili kukuljicu od termokože kako bi ga pokušao udahnuti. Čak i kroz masku osjetio je da i to malo hladnog zraka zaudara na trulež.

“Ako pronađemo faks-portal” reče Harman,”morat ćemo ga upotrijebiti da se vratimo kući”. Harmanovo je tijelo bilo mišićavo i napeto u plavom odijelu od termokoze, ali Daeman je primijetio početne bore oko očiju kroz svoju prozirnu masku. Izgledao je starije nego samo dan ranije.

“Ne znam ima li ovdje gore faks-portala” reče Savi. “A ja se ne bih ponovo faksirala čak i kad bih mogla.”

Harman ju je pogledao. Zemlja im je rotirala iznad glave i njeno blago svjetlo svima im je osvijetlilo lica.

“Hoćemo li imati izbora? Rekli ste da su stolice bile za put u jednom smjeru.”

Savin je osmijeh bio umoran. “Moje šifre više nema u njihovim faks-bankama podataka. Ili ako ga ima, tamo je samo u svrhu brisanja. A bojim se da isto može značiti i za vas dvoje nakon što su nas vojniksi otkrili u Jeruzalemu. Ali čak i ako vaše šifre vrijede, i čak i kada bismo ovdje nekako našli faks-čvorove, i kada bismo nekako naučili rukovati strojevima - znate, to nisu obični faks-portali - i kada bih ja ostala da vas faksiram kući, ne vjerujem da bi funkcioniralo.”

Harman je uzdahnuo. “Onda ćemo morati pronaći drugi način.” Pogledao je mračni grad, smrznute leševe i polja njišućih algi. “Nisam ovo očekivao u prstenima, Savi.”

“Ne”, reče starica. “Nitko od nas nije. Čak i u moje vrijeme, mislili smo da su tisuće svjetala na noćnom nebu milijuni i milijuni posthumanaca u tisućama orbitalnih gradova.”

“Što mislite koliko su gradova imali?”, upita Harman.

“Osim ovoga?” Slegnula je ramenima. “Možda samo jedan u polarnom prstenu. Možda nijedan više. Moja sadašnja pretpostavka je da je posthumanaca bilo samo nekoliko tisuća kada im se dogodio holokaust.”

“A što su onda bili svi ti strojevi i naprave koje smo vidjeli da idu gore?”, upita Daeman. Nije mu bilo posebno važno, ali pokušavao je odvratiti misli od praznog želuca.

“Nekakvi akceleratori čestica”, reče starica. “Posti su bili opsjednuti putovanjem kroz vrijeme. Te tisuće velikih akceleratora proizvodile su tisuće sićušnih crvotočina, koje su oni povukli u stabilnu crvotočinu - to su bile vrtložne mase koje ste vidjeli na kraju većine akceleratora.”

“A golema ogledala?”, upita Harman.

“Casimirov efekt”, reče Savi, “odbijanje negativne energije u crvotočine kako one ne bi implodirale u crne jame. Ako je crvotočina bila stabilna, posti su mogli kroz nju putovati u bilo kojem pravcu u prostornovremenskom kontinuumu kamo bi usmjerili drugi kraj crvotočine.”

“U druge solarne sustave?”, pitao je Harman.

“Ne vjerujem. Ne vjerujem da su posti ikada stigli do slanja sondi iz sustava. Vanjski Sunčev sustav, posebice asteroidni pojas te Jupiter i njegove mjesece, su opremili inteligentnim, samorazvijajućim robotima puno prije nego sam se ja rodila - posti su trebali asteroide za građevinski materijal - ali ne svemirske brodove, robote ili slično.”

“Kamo su onda išli s tom crvotočinom?” upita Harman.

Savi slegne ramenima. “Mislim da je kvantni rad koji je...”

“Do vraga!”, povikao je Daeman. Dovoljno je dugo već slušao to naklapanje. “Ja sam gladanl Hoću nešto jesti!”

“Čekajte”, reče Harman. “Vidim nešto.” Pokazao je prema gore ispred njihovog smjera putovanja.

“To je firmarij”, reče Savi.

Bila je u pravu. Još gotovo kilometar odbacivali su se i plivali kroz podvodno svjetlo mrtvog asteroidnog grada, ignorirajući lebdeće sive mumije mrtvih posta na koje su nailazili, sve dok nisu jasno mogli vidjeti pravokutnik od prozirne plastike na visini od oko sto metara na jednom od svjetlećih zidova. Unutra su, prostirući se stotinama metara, bili jedan na drugom naslagani redovi poznatih spremnika za liječenje ispunjeni golim drevnim ljudima, dok su se zaposleni servitori - Daeman je skoro zaplakao vidjevši poznati prizor - i ostali oblici kretali gore-dolje u blještavom bolničkom svjetlu unutar sobe.

“Čekajte”, dahtao je Daeman. Plivali su i odbacivali se kroz tanki, toksični zrak malo iznad tla, nalazeći potpornje, terase, mrtvo drveće i ostale čvrste predmete od koje su se odbacivali, ali Daeman je bio iscrpljen. Nikada mu nije bilo ovako naporno.

Iako vidno nestrpljiva da odleti do osvijetljenog formarija, Savi se požurila natrag i lebdjela pokraj zadihanog Daemana. Harman je pogledao gore prema sobi s čistim zidovima s nečim poput gladi u očima. Savi je dodala Daemanu svoju bocu i on je ispio ostatak vode, a da se nije ni trenutak premišljao ili pitao za dopuštenje. Bio je dehidriran i iscrpljen.

“Obećao sam Adi da ću je povesti s nama”, Harman reče tiho.

Daeman i stara Židovka su ga pogledali.

“Bio sam siguran da ćemo biti u nekom svemirskom brodu”, reče Harman, posramljeno slegnuvši ramenima. “Obećao sam joj da ću svratiti do Ardis Halla i povesti je.”

“Ionako je bila ljuta na tebe”, reče Daeman između predaha. Osmotska maska nikako mu nije davala dovoljno kisika koliko je on trebao.

“Da”, reče Harman.

Savi je odgurnula izjedeno sivo truplo koje je izašlo iz algi, sa smrznutim bijelim očima koje su izgledale kao da ih prijekorno promatraju.”Jako sumnjam da bi Ada bila imalo zahvalna da je sada ovdje”, reče.

Pokazala je gore prema firmariju. “Ali ti trebaš biti, Harmane. Ovo je bio tvoj cilj, zar ne? Doći do firmarija i pregovarati za još nekoliko godina?”

“Otprilike tako”, reče Harman.

Pokazala je prema lesu. “Izgleda da nisu posti ti s kojima ćeš pregovarati.”

“Misliš li da je firmarij automatiziran?, pitao je Harman. “Da su samo servitori ti koji je ovih zadnjih nekoliko stoljeća vode, faksiraju nas gore, prepravljaju nas za pet Dvadesetica koje su nam dodijeljene, i zatim nas faksiraju natrag u naše dosadne male živote?”

“Zašto ne bismo otišli gore i otkrili to?” reče starica.

Ušli su u svijetleći pravokutnik sa staklenim stranicama kroz bijeli kvadrat polupropusnog zida poput onog na hermetičkoj pregradi.

Bio je to firmarij. Ne samo da je u njemu bilo svjetlosti i zraka, već je imao i desetinu Zemljine gravitacije. Prošavši kroz zid, Daeman je pao na ruke i koljena, nesposoban da se tako brzo prilagodi na malu, ali postojanu silu teže. Zbog iznenadne promjene, uz dobrodošao prizor o-kako-poznatih servitora, uz njegov užas što je ponovo u firmariju tako brzo nakon epizode s alosaurom, noge su mu bile preslabe da bi ostao stajati čak i pri gravitaciji poput one u bazenu.

Savi i Harman hodali su od spremnika do spremnika. Savi je skinula svoju osmotsku masku i isprobavala zrak. “Rijedak i odvratno smrdi”, reče, dok joj je glas zvučao čudno i piskavo. “Mora da im je ovdje zbog nečeg potreban zrak, ali previše je smrdljiv za udisanje. Ostavite svoje maske na licu.”

Daemana nije trebalo više puta upozoriti; odmah je stavio svoju masku.

Servitori su ih ignorirali, vodeći brigu o različitim monitorima i upravljačkim pločama. Prozirni cjevovodi i cjevčice pokazivali su zelenu i crvenu tekućinu koja je utjecala i istjecala iz spremnika. Harman je zurio u svaki tri metra visoki spremnik. Ljudska su tijela u svakome, većinom, bila skoro savršena, ali neoblikovana, previše glatka, lubanje i spolovila bez dlaka, oči bijele. Samo nekoliko plutajućih oblika bilo je skoro završeno, a iz njih su oči s bojom i prodornom inteligencijom treptale prema njima.

Daeman je hodao iza ostalo dvoje, držeći se podalje od spremnika. Gledao je te proto-ljude, prisjećao se svojih maglovitih slika iz vremena kada je bio u spremniku prije samo prije nekoliko dana, i opet ga je prošla jeza, udaljavao se od spremnika dok se nije sudario s jednim pultom. Servitor je lebdio oko njega, ignorirajući ga.

“Očito nisu programirani da se bave ljudima izvan spremnika”, reče Savi. “Iako bi, kad bismo dovoljno ometali njihov posao, sigurno nešto učinili da nas sklone s puta.”

Iznenada je bljesnulo zeleno svjetlo na jednom od korita koje je sadržavalo potpuno rekonstruirano tijelo - mladu ženu plavih očiju, crvene kose i dlaka na spolovilu - a tekućina iz spremnika divlje se uzburkala. Sekundu kasnije, je tijelo nestalo. Nekoliko sekundi nakon toga, drugo se tijelo materijaliziralo u spremniku - bio je to blijed muškarac sa zurećim mrtvim očima, i ranom na čelu.

“Imaju faks-portal u svakom spremniku!”, povikao je Daeman. Zatim je shvatio, pa naravno da moraju imati. Tako se tijela donose gore svake Dvadesetice ili nakon svake ozbiljne ozljede. Ili smrti. “Mogli bismo iskoristiti ove faks-čvorove” reče.

“Možda ćeš moći”, reče Savi, s licem blizu jednog od spremnika. “A možda ne. Faks je kodiran za tijelo u spremniku. Faks naprave možda ne prepoznaju vaše kodove i možda jednostavno neće... povući vodu za vama.”

Obojane tekućine ulile su se u spremnik s novim tijelom. Gomile sićušnih plavih crva pojavile su se iz otvora, otplivale do mrtvog čovjeka, i žarile se u njegovu ranjenu lubanju i oteklo, bijelo meso. “I dalje želiš dodatno vrijeme u spremniku?”, Savi je upitala Harmana.

Harman je samo trljao bradu i letimice pogledao nekoliko redova blistavih spremnika. Odjednom je pokazao prema nečemu. “Bože sveti!” poviče.

Njih troje polako je prišlo, napola hodajući, napola lebdeći u slaboj, ali ne više zanemarivoj gravitaciji. Daeman jednostavno nije vjerovao u ono što je vidio.

Trećina spremnika na ovom kraju bila je ispunjena tekućinom, ali ne i ljudskim tijelima. Ali, tijela su postojala - dijelovi tijela - na svakoj mogućoj površini ovdje: na podu, stolovima, servitorskim konzolama, na samim servitorima koji nisu bili u pogonu. Na prvi pogled, Daeman je pomislio - nadao se - da su ovo još neki mumificirani ostaci posta, koliko god užasno to bilo, ali to nisu bile mumije. Niti su bili ostaci posthumanaca.

Firmarij je bio nečiji švedski stol.

Na dugačkom stolu ispred njih ležali su dijelovi ljudskih tijela - bijeli, ružičasti, crveni, vlažni, krvavi, svježi. Desetak oblika na tom stolu, muških i ženskih, izgledalo je još mokro od spremnika, ležalo je osakaćeno - organi su bili izvađeni, meso oglodano s krvavih rebara. Ljudska je glava ležala ispod stola, s plavim očima koje su zurile gore s izrazom koji je mogao biti trenutak šoka dok je nešto ili netko jeo tijelo za koje je ta glava bila pričvršćena. Mala hrpica ruku ležala je ispred stolice za ljuljanje s visokim naslonom koja je bila okrenuta od stola.

Prije nego je itko od njih mogao pričati jedan s drugim preko komunikacijske veze, stolica se zaljuljala natrag. Daeman je na trenutak pomislio da je to neko drugo ljudsko tijelo ispruženo u stolici, ali ovo je bilo zelenkasto, netaknuto i disalo je. Žute su oči trepnule. Nevjerojatno dugačke podlaktice i prsti s pandžama razmotali su se.

“Zar mišljaše ti da sam ja potpuno takav kakvi su oni?” reče ovo biće i Daeman shvati da to mora da je pravi Caliban. “Mišljaše krivo ti.”

Savi i Harman zgrabili su Daemana te su odbacujući se i leteći bježali duž firmarija, a Daeman je vrištao u komunikacijsku vezu isto kao onda kada je vrištao na putovanju stolicom. Udarili su ravno u bijeli zid, prošli kroza nj bez zaustavljanja - osjećajući kako ih termokože jače stišću u ledeno hladnom, skoro zrakopraznom prostoru izvan firmarija - a zatim se snažno odgurnuli o prozirni zid zaronivši prema tlu sto metara niže.

Savi i Harman pustili su Daemanove ruke kada su zastali na platformi dvadesetak metara iznad tla grada. Imao je vremena primijetiti lebdeće mumije oko njih, komade njihovih grla i utroba osakaćene zagrizima istog presjeka kao i kod ljudi u firmariju, shvatio je da će povratiti u svoju masku za disanje, a zatim su njih dvoje s obje njegove strane pronašli nešto čvrsto od čega su se odgurnuli i odlebdjeli prema tami ispred sebe.

Daeman je u očaju povukao masku gore i povraćao u prostor sličan vakuumu, u smrdljivi, hladni zrak. Osjetio je kako mu se bubnjići napinju i oči natiču, ali vratio je masku natrag - osjetivši smrad vlastite bljuvotine i svoj strah - te se odbacio za Savi i Harmanom. Nije htio bježati. Samo se htio sklupčati, plutati čvrsto sklupčan, i ponovo povraćati. Ali čak i Daeman je shvatio da nema takav izbor. Divlje mašući rukama, pogledavajući iza ramena u svjetlost firmarija, Daeman je lebdio i trčao i odbacivao se u borbi za život.

Caliban ih je našao u najmračnijem uglu grada, gdje je nakupine divljih algi njihala Coriolisova sila asteroida koji se polako okretao. Svi stakleni zidovi grada ovdje su bili prozirni, otkrivajući im Zemlju opasanu oblacima koja je prolebdjela na nekoliko minuta, a zatim nekoliko minuta tame koju su prekinule samo hladne zvijezde. Caliban se pojavio u tami. Njih se troje skupilo u toj tami.

“Jeste li ga vidjeli da je izašao iz firmarija?” zadihano je upitala Savi.

“Ne.”

“Nisam vidio ništa nakon što smo pobjegli”, dahtao je Harman.

“Je li to bio calibani?”, zadihano upita Daeman, shvaćajući da plače, i nije ga bilo briga za to. Postavio je pitanje sa zadnjim tračkom nade.

“Ne”, reče Savi preko komunikacijske veze, a ton joj je pokopao zadnju Daemanovu nadu. “Bio je to Caliban glavom.”

“Ta tijela...” počeo je Harman. “Pete Dvadesetice?”

“Izgledalo je kao da ima i mlađih”, prošaptala je Savi. Držala je crni pištolj u ruci i okretala se, zureći u tamu među stabljike njišućih algi.

“Možda je taj stvor prije uzimao samo pete Dvadesetice”, prošaptao je Harman preko komunikacijske veze. “Ali se ohrabrio. Postao nestrpljiv. Gladan.”

“Isuse, Isuse, Isuse, Isuse”, piskutao je Daeman. Bio je to najstariji uzvik poznat ljudskoj rasi, iako nisu znali što znači. Zubi su mu cvokotali.

“Jeste li još uvijek gladni?”, upitala je Savi. Možda je pokušavala smiriti Daemana nekom vrstom crnom humora. “Ja nisam”, reče ona.

“Ja jesam”, reče Caliban preko njihovih radio frekvencija. Čudovište je isplivalo iz algi, prebacilo svoju mrežu preko njih troje, izbilo pištolj iz Savine ruke i pokupilo ih poput riba.

44. Olympus Mons

Mahnmut se osjećao čudno što nema Orpha na vezi. Nadao se da mu je prijatelj na sigurnom.

Bogovi nahrupe u sobu odmah nakon što se čovjek, koji se nije predstavio, teleportirao. Mahnmut nije vjerovao u nevidljivost osim kod materijala nevidljivog za radar, no on je bio očito nevidljiv visokim bogovima i božicama koji su se skupili u sobi i kleknuli oko Here. Mahnmut je skliznuo između jednih brončanih nogu i bijele toge i stao tražiti put kroz labirint hodnika. Otkrio je da je bilo vrlo teško hodati kao dvonožac, kad si nevidljiv - provjeravao je gdje su mu stopala i nisu bile nigdje - pa se spustio na sve četiri i krenuo duž hodnika.

Zato što je Orphu bio usporio bogove koji su ga pratili prema njegovoj ćeliji, Mahnmut je mogao vidjeti gdje su spremili odašiljač i Uređaj. Soba je bila u trećem hodniku desno od sobe gdje su on i Orphu bili utamničeni.

Kada je Mahnmut stigao do skladišta, hodnik je bio prazan - iako su bogovi često prolazili kroz susjedne hodnike i križanja - i Mahnmut je aktivirao svoj niskovatni laser na zapešću da razreze vrata. A dok je rezao shvatio je kako bi čudno to izgledalo nekom božanstvu u prolazu ovim hodnikom - nigdje moraveka na vidiku, ali dvadeset centimetara duga crvena zraka lebdi izlazeći niotkuda i polako spaljivanjem pravi krug u bravi golemih vrata.

Laser ne bi mogao nikad izrezati cijela vrata, ali može izrezati fini krug promjera pet centimetara iznad brave - Mahnmutov sluh je mogao detektirati čvrsti mehanizam koji se pomicao kroz podzvučne frekvencije - i vrata se zanjihaše prema unutra. Mahnmut ih je zatvorio za sobom kada je ušao, čuvši zvukove koraka u hodniku samo nekoliko sekundi kasnije. Prošli su. Skinuo je sa sebe kožnu hadsku kacigu da bolje vidi svoje ruke i noge.

Nije ovo bila prazna ćelija. Soba je bila barem dvjesto metara duga, bar sto metra visoka, i puna poluga zlata, gomila kovanica, sanduka dragog kamenja, malih gomila sjajnih brončanih rukotvorina, mramornih kipova bogova i ljudi, velikih morskih školjki koje su prolile biserje na sjajni pod, rastavljenu zlatnu dvokolicu, stupove stakla pune lazurnog kamenja i bezbroj drugog blaga, koje je blistalo od odraženog svjetla od plamenova što su gorjeli u nizu zlatnih vatrenih tronožaca.

Mahnmut nije obraćao pažnju na blago i potražio neobični odašiljač od jednoličnog metala i malo manji Uređaj. Nije bilo načina da bi Mahnmut mogao iznijeti obje stvari - nevidljivost nije pomagala da netko prođe neprimijećen s dva metalna uređaja koja bi se mogla vidjeti kako lebde hodnikom - i znao je da ima vrlo malo vremena za djelovanje pa je izvukao Uređaj, našao pravi prekidač na komunikatoru te ga aktivirao standardnim niskonaponskim impulsom.

Odašiljačev jednostavni AI je prihvatio zapovijed i odbacio svoju nano-karbonsku kožu da pokaže složene uređaje koji su bili u njemu. Mahnmut se odmaknuo kad je odašiljač načinio kolut naprijed kao graciozni ljudski akrobat, ispruživši tri noge i Cekovskifelschenmass se snažno oglasi, zatim razvije antenu široku osam metara. Mahnmutu je bilo drago što nije ovo pokušao u maloj sobi.

Ali je i sada bio u sobi bez prozora, možda ispod tona mramora, granita i marsovskog kamena, vjerojatno previše debelog za transmisiju. Osim toga, nije bilo zvijezda da se iskoriste za navigaciju ili orijentaciju.

Dok se antena okretala, Mahnmut je osjetio tjeskobu - ne samo zato što je čuo viku iz Dvorane. Ovo bi moglo biti sljedeće mjesto kamo bi ga bogovi tražili - ili se teleportirali - nakon što se uvjere da se Hera osvijestila. Ako se odašiljač ne bi mogao ovdje pohraniti, Mahnmutova i Orphova misija bi bila vjerojatno gotova. Sve to ovisi o svojstvima odašiljača.

Antena se klimala, vrtjela, prilagodila se zadnji put, i ustalila se na oko dvadesetak stupnjeva od okomice. Virtualna kontrolna ploča se pojavila tik iza fizičkih prekidača i zelena svjetla su se upalila.

Mahnmut je podesio uređaj i unio u njegovu memoriji sve što se skupilo od cjelokupnog puta - svaki razgovor s Orphom, svaki dio dijaloga s Korosom III, Ri Poom i bogovima, sve što je bio vidio i zabilježio od vremena kad su napustili jupiterski prostor. Zahvaljujući širokopojasnom ulazu odašiljača, trebalo mu je manje od petnaest sekundi da završi unos.

Mahmnutovi senzori su podigli čevkovsko antimaterijsko energetsko polje u odašiljaču i on se pitao jesu li to bogovi mogli osjetiti. Ovako ili onako, znao je, oni će ga naći za nekoliko minuta, ako ne i ranije. I nije bilo načina da se izađe iz ove sobe i zgrade neko vrijeme noseći Uređaj. On bi ga mogao pokrenuti sada ili kasnije. Ovako ili onako, bio bi u središtu onoga što god da se dogodi.

Ali Mahnmut se dosjetio da nije bio Uređaj ono o čemu je morao sada brinuti. Bio je to ovaj čudni odašiljač. Komunikator je trepnuo zeleno preko nebrojeno mnogo indikatora, sugerirajući Mahnmutu da je izvor energije odašiljača sada bio na maksimumu, podaci su bili kodirani, i cilj - vjerojatno jupiterski prostor, možda čak i Europa - je bio pohranjen. Ili je tako mislio.

Netko je zalupao na vrata.

Zašto se sada jednostavno ne teleportiraju unutra?, pomisli Mahnmut. Nije imao vremena to sebi predočiti. Upotrebljavajući svoje ruke kao metalne elektrode, otkrio je potreban mu završni ulaz i prenio u njega uzbudni naboj napona trideset i dva modulirana volta.

Iz tanjuraste antene šiknula je žuta zraka široka osam metara. Stup čiste čevkovske energije je razvalio rupu u stropu i kroz tri kata prije no što je krenuo prema zvijezdama. Zatim ga je Mahnmuth isključio i odašiljač se tiho sam uništio, topeći se u lokvu metala.

Mahnmutovi polarizirajući filtri za slučaj opasnosti su se aktivirali u nanosekundi za vrijeme transmisije, ali bio je još zaslijepljen nekoliko sekundi. Kada je pogledao kroz niz rupa izdubljenih iznad sebe i vidio nebo, usudio se prvi put ponadati da će naći rješenje.

Bogovi su razvalili vrata, a onaj dio trezora gdje je bio Mahnmut ispunio se dimom i parom. Mahnmut je iskoristio to što ga je nekoliko sekundi prekrio dim da zgrabi Uređaj - koji je imao masu od samo desetak kilograma pri gravitaciji Zemlje i samo tri ovdje na Marsu - i onda je čučnuo, zgrčio opruge i pokretače u svojim stražnjim nogama, onako čvrsto kako je mogao, ignorirajući obzirnost, skočio prema gore kroz zadimljene rupe, proletio kroz petnaest metara razbijenog mramora i granita.

Krov ovog dijela Velike Dvorane je bio ravan i Mahnmut je prošao onako brzo kako je mogao na dvjema nogama, obradovavši se što je vani pod vedrim nebom, noseći Uređaj pod lijevom rukom.

Nebo nad vrhom Olympus Monsa je bilo plavo i puno desetaka letećih dvokolica kojima su upravljali bogovi i božice. Jedan od strojeva se obrušio i spustio na deset metara iznad krova, očito u nakani da zgromi Mahnmuta ispod svojih kotača.

Mahnmut je prekasno shvatio da je bio zaboravio navući hadsku kacigu preko svoje glave. Bio je vidljiv svakom od bogova iznad njega.

Upotrijebivši svaki djelić pohranjene energije u svojem sustavu, ne brinući o kasnijem punjenju, Mahnmut je čučnuo i opet skočio, prošavši ravno kroz holografske konje, i udario iznenađenu božicu ravno u prsa. Ona je poletjela prema stražnjem dijelu dvokolice i ispala na krov Velike dvorane bogova.

Mahnmutu je trebalo tri desetinke sekunde da prouči zaslon holografiran ispred dvokolice, i onda je uvukao svoje udove u matricu i usmjerio dvokolicu u desno. Druge dvokolice, s bogovi koji su povikivali u njima, su se okrenule i obrušile na njega da ga napadnu. Nije se moglo pobjeći iz olimpskog zračnog prostora, ali Mahnmut nije ni planirao pobjeći.

Pet dvokolica je bilo blizu njega i zrak je bio pun titanskih strjelica - strjelica! - kada je Mahnmut prešao preko ruba golemog vulkanskog jezera. Zgrabio je Uređaj i skočio baš kad je prva Apolonova strijela pogodila njegovu dvokolicu. Stroj je eksplodirao samo nekoliko metara iznad njega i Mahnmut je padao ravno prema vodi između rastopljenog zlata i zapaljenih energetskih kocki. Kiša elektronskih čipova pljuštala je po površini jezera nekoliko sekundi prije no što je i Mahnmut pljusnuo u njega. Njegov sonar za mjerenje dubine mu je pokazao da je vulkansko jezera bilo duboko više od 2000 metara.

To bi moglo biti dovoljno, smatrao je mali moravek. Našavši se u vodi, aktivirao je svoje peraje i, držeći čvrsto Uređaj jednom rukom, zaronio u dubinu.

45. Polja Ilija, Ilij

Žao mi je što nisam doveo malog robota, ali sada sam ovdje zauzet.

Stražari me vode Ahileju koji se odijeva za bitku, okružen poglavicama koje je naslijedio od Agamemnona - Odisejom, Diomedom, starim Nestorom, Velikim i Mali Ajaxom - uobičajena ekipa osim Atrejaca, Agamemnona i Menelaja. Može li to biti istina, kako je Ares gore vikao, da je Ahilej ubio kralja Agamemnona, tako lišavajući njegovu ženu, Klitemnestru, njene krvave osvete i stotine budućih pisaca kazališnih komada njihovog sadržaja? Hoće li Kasandra preko noći izbjeći svoju sudbinu?

“Tko si, do Hada, ti?”, povika ljudomor, brzonogi Ahilej, kada me stražar dovede u njegov logor. Opet se dosjetim da sam izgledom samo Thomas Hockenberry, poguren, sa zaliscima i umrljan, bez svoje kape, mača i levitacijskog pojasa, neugledni borac pješak u običnom brončanom prsnom oklopu.

“Ja sam čovjek kojeg ti je tvoja majka, božica Tetida, spominjala da će te odvesti prvo Hektoru, a onda u pobjedu nad bogovima koji su ubili Patrokla”, kažem.

Razni junaci i zapovjednici ustuknuše kod to čuše. Ahilej im je, očito je, rekao da je Patroklo mrtav, ali im možda nije svima rekao o svom planu da je najavio rat s Olimpom.

Ahilej me naglo odvuče na stranu, da nas ne čuje krug umornih ratnika. “Kako da znam da si ti onaj o kome mi je moja majka, božica Tetida, govorila?”, upita me ovaj mladi bogočovjek. Ahilej je izgledao danas stariji nego jučer, kao da su se nove bore na njegovom mladom licu pojavile preko noći.

“Pokazat ću ti kamo moramo ići”, kažem.

“Na Olimp?”, njegove oči nisu izgledale razumno.

“Kasnije”, kažem tiho. “Ali, kako ti je tvoja majka rekla, prvo se moraš pomiriti i udružiti s Hektorom.”

Ahilej se namršti i pljune u pijesak. “Nisam u stanju miriti se. Želim rat. Rat i božansku krv.”

“Da bi se borio s bogovima”, kažem, “moraš prvo završiti ovaj beskoristan rat s junacima Troje.”

Ahilej se okrene i dade znak glavom prema udaljenim bojnim linijama. Vidim ahejske vatre preko obrambenog rova, pomaknute tamo gdje je sinoć bila trojanska linija. “Ali mi se borimo s njima”, poviče Ahilej. “Zašto bih se trebao pomiriti s Hektorom kada mogu okačiti njegova crijeva na vrh svoga koplja za nekoliko sati?”

Slegnem ramenima. “To je tvoja volja, sine Pelejev. Poslan sam da ti pomognem da osvetiš Patrokla i uzmeš natrag njegovo tijelo za pogrebni obred. Ako to nećeš, ja ću otići.” Okrenem mu leđa i krenem.

Ahilej me vrlo brzo sustiže, baci me na pijesak i izvuče svoj nož tako brzo, da ga ne bih mogao dotaknuti taser palicom da je moj život ovisio o tome. Možda me i ubije, no za sada stavi oštricu na moje grlo.

“Usuđuješ se izazivati mene!”

Govorim vrlo oprezno tako da me oštrica ne posiječe: “Ja ne izazivam nikoga, Ahileju. Ja sam poslan ovdje da ti pomognem osvetiti Patrokla. Ako to želiš učiniti, učini ono što ti kažem.”

Ahilej zuri u mene na trenutak, zatim se digne, povuče svoj nož i podigne me. Odisej i drugi zapovjednici gledaju sve bez riječi deset metara dalje, očito vrlo radoznali.

“Kako se zoveš?” pita Ahilej.

“Hockenberry”, kažem, otresajući pijesak sa sebe i trljajući svoj vrat gdje ga je oštrica dotaknula. “Sin Duanov”, dodam, sjetivši se njihovog uobičajenog protokola.

“Čudno ime”, promrmlja ljudomor. “Ali ovo su čudna vremena. Dobrodošao, Hockenberry, sine Duanov.”

On pruži svoju ruku i stišće moju tako čvrsto da u njoj krv prestaje cirkulirati. Pokušavam uzvratiti stisak. Ahilej se okrene svojim zapovjednicima i svojim pomoćnicima. “Spremam se za rat, sine Duanov. Kada je tako, pratit ću do dubina Hada ako treba.”

“Samo zajedno s Ilijem možemo ratovati”, kažem.

“Dođi, upoznaj moje suborce i moje generale sada kad je Agamemnon poražen.” On me vodi prema Odiseju i ostalima.

Moram pitati. “Je li Agamemnon mrtav? A Menelaj?”

Ahilej je izgledao smrknuto kada je zatresao glavom. “Ne, ja nisam ubio Atrejce, iako sam nadjačao obojicu jutros u dvoboju, za redom. Ranjeni su i krvavi, ali ne ozbiljno. Sada su s iscjeliteljem Asklepijem, a premda su mi prisegnuli na vjernost u zamjenu za njihove živote, nikad im neću vjerovati.”

Onda me Ahilej predstavi Odiseju i svim drugim junacima koje sam promatrao više od devet godina. Svaki zgrabi moju desnicu u znak pozdrava i nakon svih vrhovnih zapovjednika, ruka me je boljela.

“Božanski Ahileju”, reče Odisej, “danas si postao naš kralj i mi ti prisežemo na vjernost i zavjetujemo ti se da ćemo te slijediti prema Olimpu ako treba da bismo vratili tijelo našeg suborca Patrokla nakon Atenine nevjere - iako to zvuči nevjerojatno - ali ti moram reći da tvoji ljudi i zapovjednici gladuju. Ahejci moraju jesti. Oni su se borili s Trojancima do maločas, a nisu spavali i odbili su Hektorovu vojsku od naših crnih brodova, naših rovova, ti su ljudi umorni i gladni. Neka Taltib pripremi divlju svinju za zapovjednike dok se ljudi ne vrate da bi jeli i...”

Ahilej pogleda sina Laertovog. “Da jedu? Jesi li lud, Odiseju? Nemam volje danas za jelom. Ono za čim uistinu žudim je ubijanje, krv, zapomaganje i stenjanje umirućih ljudi i obogaljenih bogova.”

Odisej malo pogne glavu. “Ahileju, sine Pelejev, daleko najveći od svih Ahejaca, jači nego što sam ja, i bolji s kopljem, ali ja bih te mogao premašiti u mudrosti, dopunjenu s više godina iskustva. Neka tvoje srce posluša što mu kažem, novi kralju. Ne dopusti da tvoji odani Ahejci, Argejci i Danajci napadnu Ilij s praznim trbusima ovog dugog dana, a još manje će biti spremni zaratiti protiv Olimpa dok gladuju.”

Ahilej zastane prije no što odgovori.

Odisej iskoristi Ahilejevu šutnju kao priliku da dopuni svoju tvrdnju. “Ti želiš svoje junake, Ahileju, želiš da umru za tebe, želiš da osvetiš Patrokla, želiš da umru ne u bitci s besmrtnim bogovima već od gladi?”

Ahilej stavi svoju jaku ruku na Odisejevo rame, i ja shvatim, ne prvi put, koliko je viši čovjek-ubojica od zdepastog taktičara. “Odiseju, mudri savjetniče”, reče Ahilej “neka Agamemnonov glasnik Taltib dovuče svog najvećeg vepra i drugu stoku. Zatim zakoljite onoliko koliko Ahejci mogu pojesti. Ja ću narediti svojim odanim Mirmidoncima da se pobrinu za gozbu. Ali neka na početku gozbe ništa ne nude bogovima. Nećemo prvo meso baciti u vatru kao žrtvu. Danas ćemo dati bogovima samo vrhove naših koplja i mačeva. Neka bude tako, za promjenu.”

On se osvrne oko sebe govoreći tako glasno da ga svi zapovjednici mogu čuti. “Jedite dobro, moji prijatelji. Nestore! Dovedi svoje sinove, Antiloha i Trasimeda, također Mega, sin Filovog, Meriona i Toa, Likeda, sin Kreonovog i Melanipa također, da vodi riječ za gozbom prema samoj liniji, tako da nijedan ahejski ratnik ne ide bez mesa i vina za svoj podnevni obrok! Ja ću se odjenuti za bitku i ići s Hockenberryjem, sinom Duanovim, da se pripremimo za budući rat s bogovima.”

Ahilej se okrene i uđe u šator gdje se bio oblačio kada sam ja stigao, mahnuvši mi rukom da ga slijedim. Čekajući Ahileja da se odjene za rat, sjetih se vremena kad sam čekao svoju ženu Susan da se odjene kada smo kasnili na neku zabavu. Ništa ne može požuriti taj proces - sve što se može učiniti je čekati.

Ali ja sam provjeravao svoj kronometar, sjetio se malog robota koga sam ostavio tamo gore - Mahnmut mu je ime - i pitao se jesu li ga bogovi ubili, njega, tu stvar. Ali on mi je rekao da ćemo se, kad se vratim, sresti kod vulkanskog jezera za jedan sat i još mi je ostalo više od trideset minuta.

Ali kako se mogu vratiti na Olimp bez hadske kacige? Brzopleto sam dao kacigu malom robotu, i sada mogu nastradati zbog te brzopletosti svakog trenutka ako bogovi gledaju dolje i uhode me. Ali, kažem sebi, Afrodita će me moći vidjeti ako se vratim na Olimp, s hadskom kacigom ili bez nje, tako da ću se morati brzo tamo kvantno teleportirati, naći Mahnmuta i teleportirati se natrag. Ono što je sada važno je ono što će se dogoditi ovdje i u Iliju.

Ono što se dogodilo ovdje je to da se Ahilej opremio.

Primjećujem da Ahilej škripi zubima dok se oprema za rat - bolje rečeno, dok mu njegovi sluge, robovi i ostali pomažu da se odjene za rat. Nema viteškog konjanika iz srednjeg vijeka koji bi oklop i oružje pripremio s većom pažnjom i ceremonijom nego što to danas čini Ahilej, sin Pelejev.

Kao prvo, Ahilej umota svoje noge velikim fino oblikovanim štitnicima - goljeničnim štitnicima koji me podsjećaju na vrijeme kad sam bio zarobi-telj u Maloj Ligi u bejzbolu - iako ovi štitnici nisu napravljeni od plastike, već su krasno izrađeni u bronci sa srebrnim zglobnim sponama.

Zatim Ahilej veže naprsnik oko širokih grudi i stavlja svoj mač preko pleća. Mač je također napravljen od bronce, ulašten i svjetliji nego ogledalo, oštar kao brijač te ima srebrom iskovan balčak. Mogao bih podići taj mač ako bih čučnuo i upotrijebio obje ruke. Možda.

Zatim on podigne svoj golemi, okrugli štit, izrađen od dvaju slojeva bronce i dvaju slojeva kositra - rijedak metal u to vrijeme - razdvojenih slojem zlata. Ovaj štit je sjajno i blistavo umjetničko djelo tako da je Homer njegovom opisu posvetio jedno cijelo pjevanje Ilijade. Taj štit je također bio predmet mnogih samostalnih pjesama, uključujući onu moju omiljenu od Roberta Gravesa. I, začudo, štit me nije razočarao kada sam ga vidio osobno. Dovoljno je reći da su na štitu nacrtani koncentrični krugovi slika koji sažimlju bit misli antičkog grčkog svijeta, započetog s Oceanom Rijekom na vanjskom rubu i preko zapanjujućih slika Grada Mira i Grada Rata blizu središta štita, koja kulminira u lijepim prikazima Zemlje, mora, Sunca, Mjeseca i zvijezda u volovskom oku središta. Štit je tako sjajan da sjaji čak i u hladu ovog šatora, blista kao heliografsko zrcalo.

Na kraju Ahilej podigne svoju hrapavu kacigu i stavi je na glavu do iznad svojih obrva. Legenda kaže da je u nju bog vatre Hefest osobno zabio perjanicu od konjske dlake - ne nose samo Trojanci visoko-kukmaste ratne kacige u ovom ratu, već također i Ahejci - i točno je da se visoka zlatna pera uz hrbat kacige ljeskaju kao plamenovi kada Ahilej hoda.

Sada potpuno naoružan, s izuzetkom svojeg koplja, Ahilej se ogledava u svojoj opremi kao igrač američkog nogometa koji se uvjerio da su stavljeni svi njegovi jastučići na ramenima. Ljudomor se vrti na svojim petama da vidi da li mu njegovi štitnici pristaju i stoji li mu naprsnik čvrsto, ali ne tako čvrsto da se ne može okretati, izmicati i zamahivati s lakoćom. Zatim trči nekoliko koraka, da se uvjeri je li sve, od njegovih visoko vezanih sandala do kacige na svom mjestu. Konačno, Ahilej podigne svoj štit, podigne ruku iznad ramena, izvuče svoj mač, sve u jednom jedinom pokretu tako da izgleda kao da je to činio od rođenja.

Vrati mač u tok i reče: “Spreman sam, Hockenberry.”

Zapovjednici nas slijede dok vodim Ahileja prema obali gdje sam ostavio Orpha. Straže nisu išle blizu golemog raka - stvari koja još lebdi zahvaljujući mojim levitacijskim pojasevima, nije se izgubio s vidika okupljenog mnoštva vojnika. Odlučio sam izvesti malu magičnu predstavu, da bih impresionirao Odiseja, Diomeda i druge zapovjednike da me malo više poštuju. Osim toga, znam da ovi drugi Ahejci nisu zaslijepljeni srdžbom kao što je Ahilej i ne mogu biti baš oduševljeni ratom protiv besmrtnih bogova koje su obožavali, prinosili im žrtve i pokoravali im se od kako su bili stari dovoljno da mogu misliti. Teoretski, ono što mogu sada učiniti je ojačati Ahilejevu suverenost nad njegovom novom vojskom, što bi trebalo biti od pomoći obojici nas.

“Uhvati me za ruku, sine Pelejev”, kažem tiho. Kada Ahilej to učini, ja okrenem medaljon svojom slobodnom rukom i mi nestanemo.

* * *

Helena je rekla da će se sastati s njima u predvorju sobe Skamandrove dojilje u Hektorovoj kući. Bio sam tamo, tako da nije bio problema da to vizualiziram i mi smo se teleportirali u praznu sobu. Bili smo nekoliko minuta ranije - promjena straže na zidinama Ilija će se dogoditi za četiri ili pet minuta. U ovom predvorju je bio prozor, i možemo obojica vidjeti da smo u središtu Ilija. Ulični promet - volovska zaprega, konji i njihova zvečeća oprema, povici s tržnice, prolaz stotina i stotina pješaka na ulici - dopire s otvorenog prozora kao umirujući pozadinski zvuk.

Ahilej mi ne izgleda zbunjen zbog teleportacije. Jasno mi je da je mladićev život bio pun božanske magije. Njega je odgojio i obrazovao kentaur, zaboga. Sada - znajući da je u trbuhu trbuha neprijateljske zvijeri u Iliju - on samo stavi ruku na balčak svog mača, ne vadeći ga i pogleda me kao da će pitati: “Što sad?”

“Što sad!”, jauče čovjek u strašnom bolu iz sobe posve blizu, iz dječje sobe. Prepoznajem da je glas čovjeka koji urla Hektorov, iako ga nikad nisam čuo da ovako stenje i plače. Žene su također plakale i oplakivale.

Hektor viče opet, kao da je u smrtnom bolu.

Ne ide mi se u tu dječju sobu, ali Ahilej radi za mene, kroči naprijed, njegova ruka je i dalje čvrsto na balčaku dopola izvađenog mača. Slijedim ga.

Moje trojanske žene su sve ovdje - Helena, Hekaba, Laodika, Teano i Andromaha - ali one se čak ni ne okrenuše kad Ahilej i ja uđosmo u dojiljinu sobu. Hektor je ovdje, prašnjav, krvave bojne opreme, ali čak ni ne pogleda svog starog neprijatelja kada Ahilej stane i pogleda u užasni prizor u koji su svi usredotočili pažnju.

Dječja, rukom izrađena kolijevka, je prevrnuta. Kolijevka je poprskana krvlju, mramorni pod i mreža protiv komaraca. Tijelo malog Skamandra, također s ljubavlju znanog kao Astijanaks, ni jednu godinu starog, leži na podu - raskomadano. Nema glave. Ruke i noge su okljaštrene. Jedan dio male ruke ostao je uz tijelo, ali drugi je bio odsječen kod zapešća. Dječja kraljevska odjeća, s Hektorovim obiteljskim znakom tako delikatno ukrašena na prsima, je raskvašena od krvi. U blizini leži tijelo dojilje koju sam vidio na kruništima zidina Ilija i kako spava ovdje mirno samo noć prije. Izgledala je kao da ju je ozlijedila neka golema prašumska mačka, njezine mrtve ruke još su se pružale prema prevaljenoj kolijevci kao da je umrla pokušavajući zaštititi malo dijete.

Sluge su iza kukale i vrištale, ali Andromaha reče, glasom omamljenim udarcem, ali je skoro zastrašujuće mirna: “Božice Atena i Afrodita su to učinile, moj gospodaru i mužu.”

Hektorovo lice ispod kacige je strašna maska šoka i strave. Njegova usta su otvorena, ispljuvak curi. Njegove oči su otvorene i crvene. “Atena? Afrodita? Kako to može biti?”

“Došla sam do vrata iz moje sobe samo sat prije kada sam ih čula kako razgovaraju s dojiljom”, reče Andromaha. “Sama Palada Atena mi je rekla da je ova žrtva našeg voljenog Skamandra Zeusova volja. 'Godinu dana stara junica za žrtvovanje' je fraza koju je božica upotrijebila. Pokušala sam se usprotiviti, plakala, molila, ali božica Afrodita mi reče da šutim, rekla je da ono što Zeus hoće ne može se poreći. Afrodita je rekla da bogovi nisu zadovoljni tijekom rata i s time što nisi spalio sinoć crne brodove. I da su uzeli ovu žrtvu kao upozorenje.” Ona pokaže prema osakaćenom djetetu na podu. “Poslala sam najbrže sluge da te dovedu s bojnog polja i pozvala ove žene, moje prijateljice, da budu uz mene u žalosti dok ti ne stigneš, o mužu moj. Nismo ulazili ponovo u ovu sobu dok ti nisi došao.”

Hektor okrene svoje divlje lice prema nama, ali prijeđe pogledom upravo preko zanijemjelog Ahileja. Mislim da ovog časa ne bi vidio ni kobru kod svojih nogu. Bio je slijep od zaprepaštenja. Sve što može vidjeti to je Skamandrovo tijelo - bezglavo, krvavo, jedna mala šaka bila je zatvorena. Onda Hektor reče grcajući: “Andromaho, voljena ženo, zašto nisi umrla na podu tik uz dojilju, pala pri pokušaju da spasiš naše dijete od gnjeva besmrtnika?”

Andromaha sagne glavu i tiho zaplaka. “Atena me zadržala kod vrata sobe ispred nevidljivog zida od sile dok su one svojom božanskom moći učinile ovo djelo”, reče, dok su suze lile na gornji dio njezine haljine.

Vidim sada da je njezina haljina krvava, jer mora da je klečala i grlila ostatke svog mrtvog djeteta. Sjetih se kako sam gledao televiziju i vidio Jackie Kennedy davno, onog dana, u studenom kada sam bio tinejdžer. No to je nevažno u ovom trenutku.

Hektor se nije pomakao da zagrli ili tješi svoju ženu. Sluge koje su jadikovale dignu se, ali Hektor odšuti jednu minutu dok ne podigne svoj mišićavu ruku punu ožiljaka, stisne moćnu šaku, i povika u strop:

“Prkosim vam bogovi! Od sada, Ateno, Afrodito, Zeuse - svi vi bogovi kojima sam služio i poštivao vas, čak više nego svoj život sve ove godine - moji ste neprijatelji.” On zatrese šakom.

“Hektore”, reče Ahilej.

Svi se okrenuše. Sluge zajaukaše od straha. Helena prekrije rukom usta u savršenoj simulaciji iznenađenja. Hekaba vrisne.

Hektor izvuče svoj mač i zareza izražavajući nešto skoro kao olakšanje. Ovdje netko izaziva moj bijes. Ovdje je netko koga ću ubiti. Mogu mu čitati misli s lica.

Ahilej drži oba dlana gore. “Hektore, brate u žalosti. Došao sam ovdje danas da podijelim tvoju žalost i ponudim ti svoju desnicu u bitki.”

Hektor se napeo da napadne ljudomora, ali sada se trojanski junak skamenio, na njegovom licu se vidi zbunjenost.

“Prošle noći”, reče Ahilej, dok su njegovi žuljeviti dlanove i dalje bili dignuti da pokaže svoje prazne šake, “Palada Atena je došla u moj šator u mirmidonskom logoru i ubila mog predragog prijatelja - Patroklo je umro od njene ruke - odnijela mu je tijelo na Olimp da njime nahrani ptice strvinarke.”

I dalje držeći svoj mač, Hektor upita: “Vidio si to?”

“Razgovarao s njom i bio sam svjedok”, reče Ahilej. “To je bila Božica. Ona je tada ubila Patrokla kao i tvoga sina danas - zbog istog razloga. Sama mi je to rekla.”

Hektor pogleda s prezirom svoj mač kao da su ga njegovo oružje i ruka izdali.

Ahilej iskorači. Skupina žena izmakne. Ahejski ljudomor ispruži svoju desnu ruku tako da je skoro dodirnuo vrha Hektorovog mača.

“Plemeniti Hektore, neprijatelju moj, brate u krvi”, reče Ahilej tiho, “hoćeš li mi se pridružiti u novoj bitki u kojoj se moramo boriti da osvetimo one koje smo izgubili?”

Hektor ispusti svoj mač tako da je bronca odjeknula na mramornom podu, njegov balčak pao je u baru Skamanderove krvi. Trojanac nije mogao govoriti. On stupi naprijed skoro kao da napada, ali onda zgrabi divlje Ahilejevu ruku - da je to bila moja ruka, on bi je istrgnuo - i onda zgrabi drugu njegovu ruku kao da se pridržava da ne padne.

Tada, optuženički, bacim pogled prema Andromahi, koja i dalje tiho plače, dok su druga lica više šokirana i zapanjena.

Ti si to učinila? Mislim na Hektorovu ženu. Ti si to učinila svome sinu da bi zaustavila ovaj rat?

Dok mislim na to, zgrožen okrećem leđa Andromahi, znam da je to bio jedini način. Jedini način. A onda pogledam raskomadane ostatke Astijanaksa, “Gospodara Grada”, ubijenog Skamandra, i zakoraknem. I kad bih doživio tisuću godina, deset tisuća, nikad ne bih razumio ove ljude.

U tom trenutku, prava božica Atena, u pratnji moje Muze i boga Apolona, teleportirala se u praznu dječju sobu.

“Što se događa ovdje?” upita Palada Atena, dva i pol metra visoka i arogantna u stavu, tonu i pogledu.

Muza pokaže na mene. “Ondje je!”, poviče.

Apolon izvuče svoj srebrni luk.

46. Ekvatorski Prsten

Calibanov brlog bio je mračan, vlažan i topao, skriven među starim cijevima u kanalizacijskom sustavu ispod grada, špilja zagrijana do tropskih temperatura biološkim raspadanjem i nastanjena užurbanim životinjama nalik vodenjacima te bundevastim biljkama. Caliban je probio tanki led, plivao kroz cijev u tlu asteroida, izbio u dugačku, usku špilju, objesio svoju mrežu zatočenika na kuku, prorezao mrežu, postavio troje zapanjenih ljudi, koji se nisu opirali, na tri stijene tri metra iznad uzburkanog bazena, i ispružio se na cijev prekrivenu lišajem i paprati. Stvor je gurnuo oba stopala u prljavu vodu i naslonio bradu na svoje glomazne stisnute šake kako bi proučavao Savi, Harmana i Daemana.

Daeman se bio upišao kada ih je čudovište zgrabilo. Termokoža je upila tekućinu i skoro trenutno se osušila, ne ostavljajući traga, ali, kada bi se sjetio toga, obrazi bi mu se zacrvenili i pokraj sveg užasa koji je osjećao.

U Calibanovom je brlogu bilo zraka i više gravitacije nego u samom gradu, a stvorenje im je tako brzo otrgnulo osmotske maske, s dugačkim rukama koje su žurno zamahivale naprijed, a prsti s pandžama grabili takvom brzinom da nijedno od njih troje nije imalo vremena sagnuti se ili ustuknuti. Njihove su se stijene uzdigle poput ljigavih stupova nad crnim bazenom. Zrak oko njih je smrdio na ustajalost, bio je gust i smrdio na kanalizaciju. Caliban ga je udisao kao da je božanski mirisan, pokazujući s vremena na vrijeme svoj žuti osmijeh kao da im se ruga. Riblji smrad u špilji dolazio je dijelom od samog stvorenja.

Daemanu su calibani u Mediteranskom bazenu bili strašni, ali sada mu je bilo jasno da su oni samo slabe kopije užasa ovog pravog i izvornog Calibana, ako je to ta stvar bila. Ovo stvorenje nije bilo veće od calibana, ali je bilo neusporedivo odvratnije u ukupnoj pojavi sa svojim zubima i testisima. Na prvi pogled, Caliban je davao dojam nezgrapnog, skoro nespretnog stvora, ali je s dovoljnom lakoćom plivao kroz hladni, rijetki zrak mrtvog grada, koristeći plivaće kožice na svojim velikim stopalima i rukama poput prikladnih vesala. Bio je zgrabio i skupio krajeve njihove mreže u svoja ogromna usta, držeći je čvrsto oštrim zubima, iako su se Savi, Harman i Daeman koprcali i bacali u njoj.

“Što namjeravaš s nama?”, pitala je Savi dok su njih troje čučali na svojim stijenama iznad podzemnog ribnjaka, a Caliban se izležavao proučavajući ih. Daeman je primijetio da se ponovo domogla pištolja koji je bio upao u mrežu s njima i da joj je sada u ruci, ali nije bio naciljan. Upucaj ga! Daeman se mislima obraćao starici. Ubij tog stvora!

Zavaljen dovoljno blizu nad njihovim kamenim stupovima da mu se zadah širio iznad njih, Caliban je siktao, s istim ustajalim smradom koji je bio u zraku. “On spusti se da dotakne i draška kosu i bradu. A ondje cvijet padne i pčela u njemu, a tamo plod da za njim posegne, zgrabi ga i zdrobi.” (Calibanove riječi su navodi iz pjesme “Caliban na Setebu” Roberta Browninga (prev.).)

“On je lud”, prošaptao je Harman preko svoje radio-veze.

Caliban se smiješio. “On priča sa samim sobom, kako god mu drago, o onome drugom, kog njegova je majka Bogom zvala. Jer pričati o Njemu, ljuti - ha, kad On bi samo znao! A vrijeme za ljutnju je sada.”

“Tko je 'On'?”, upitala je Savi. Glas joj je bio vrlo smiren za nekoga tko se nalazi u smrdljivoj špilji prepušten milosti zvijeri. “Pričaš li ti o sebi u trećem licu, Calibane?”

“On je On”, šaptalo je čudovište, nagnuto na svojoj cijevi prekrivenoj mahovinom, “osim kada On je Seteb!”

Na spomen imena, Caliban se spustio niže, ispružio se iskrenuvši lopatasta stopala prema van, stavivši ruke preko glave kao da je spreman obraniti se od udarca iz visine. Nešto maleno i ljuskasto koprcalo se i praćakalo u smrdljivom ribnjaku dolje. Žute pare uzdigle su se nad svima njima.

“Tko je Seteb?”, upita Harman, očito s naporom pokušavajući zadržati glas mirnim poput Savinog. “Je li Seteb tvoj gospodar? Hoćeš li ga pozvati da nas pusti? Popričali bismo s njim.”

Caliban je podigao glavu, grebao svojim pandžama po cijeloj dužini cijevi, i zavijao prema stropu špilje. “Seteb, Seteb, i Seteb! Misli, da On u hladnoći mjeseca prebiva.”

“Mjeseca?”, upita Savi. “Taj tvoj Seteb živi na Mjesecu?”

“Misli, da On ga je stvorio, sa suncem da mu bude par”, prelo je stvorenje. “Ali ne i zvijezde; zvijezde drukčije nastaše; Samo oblake napravi, vjetrove, meteore, i njima slično: I otok ovaj, što na njem' živi i raste, I zmijsko more što oplakuje ga i kraj mu određuje.”

“O čemu on to priča?”, prošaptao je Daeman Savi preko komunikacijske mreže odijela. “Je li on lud? Zvuči kao da priča o nekom božanstvu.”

“Mislim da i priča o nekom božanstvu”, odgovorila je Savi šaptom. “O svom bogu. Ili nečemu stvarnom u čemu on vidi boga.”

“Tko ili što je stvorilo ovo čudovište? Nikakav Bog, sigurno”, šaptao je Daeman.

Calibanove čudne, prozirne uši na to su se trgnule i podigle. “Misli da Sycorax, majka moja, stvorila me, smrtnu mrvu. Misli da je Prospero, nijemi sluga Tihosti, postao sluzi slugom. Misli, pak, da Seteb, mnogoruk poput sipe, koji djelima svojim strah ulijeva, pogleda gore, prvo, i vidje da nema mu mira i životne sreće, pa načini ovaj svijet-igračku da oponaša tamošnji stvarni, Ove dobre stvari da budu nalik onima kao grožđu divlji nar.”

“Ovaj svijet-igračku”, ponovila je Savi. “Misliš li na asteroidni grad ovdje na e-prstenu, Calibane?”

Umjesto odgovora, Caliban je puzao prema naprijed poput mačke prekrivene ljuskama spremne na skok, dok su mu žute oči bile samo metar udaljene od njihovih glava. “Misli On, znaju li oni Prospera?”

“Znam Arijela, jedinku biosfere”, reče Savi. “Arijel nam je dao dopuštenje da prođemo Atlantidu i doputujemo ovamo. Dopušteno nam je da budemo ovdje. Pitaj Arijela.”

Caliban se smijao i okrenuo na leđa, samo pandže i stopala s kožicama sprječavali su ga da ne padne s klizave cijevi u smrdljivu vodu pod njim. “Misli, On poput Prospera, drži za svoju Arijel visokog ždrala vrećastoga kljuna, kojeg šalje da traži ribu i odmah je povrati; tako i morsku neman, tromu, što uhvatio je u zamku, oslijepio i donekle ukrotio, razdvojio joj plivaće kožice, i sada zatvara kao roba u rupu stijene i naziva ga ... Caliban!

“O čemu on, do vraga, priča?” pitao je Daeman na komunikacijskoj vezi. “To stvorenje je ludo. Upucaj ga, Savi. Ubij ga.”

“Mislim da... možda... razumijem”, šaptao je Harman. “On je Caliban. On zaista priča o sebi u trećem licu, Savi. Tvoja logosfera Prospero nekako ga je zarobila i iskoristila Arijela, proizvod biosfere, da to učini.”

“A Caliban je oslijepio neku malu morsku zvijer, možda guštera poput ovih dolje u bazenu, i nazvao ga Calibanom”, reče Savi. Glas joj je bio čudan - udaljen, skoro odsutan - kao da ju je žutooki stvor koja se pružao i protezao pred njima hipnotizirao. “On se pretvara da je svoj gospodar, Prospero”, tiho je rekla.

Caliban se smijao i počešao sa strane. Daeman mu je tamo vidio škrge, kako se otvaraju i zatvaraju poput odvratnih sivih usta iznad njegovih rebara i točno ispod pazuha, “On sam promolio se kasno, vidio Prospera za svojim knjigama bezbrižnog i oholog, sada gospodara otoka”, siktao je Caliban. “Ljut, od širokog je lišća uvezao knjigu, u obliku strijele, ogulio je šibu i dao joj ime; ponekad nosi kožu podatnog okastog ocelota kao odoru čarobnjaka.”

“Ocelota?”, upita Harman.

“Ubij ga, Savi”, siktao je Daeman. “Upucaj ga sada prije negoli ono ubije nas.”

“Calibane”, reče Savi, umirujućim glasom, “što se dogodilo ovdje s posthumancima?”

Caliban je stao plakati. Slina mu je curila iz gubice. “Seteb”, šaptao je, opet gledajući prema stropu špilje kao da netko sluša. “Seteb je tražio da tom čovjekovom rodu dam tri zdrave noge za jednu, ili da drugu otkinem, i ostavim ih poput jajeta. Gdje ovo nije zadovoljstvo, za smrtnika mene, loviti poste jednog po jednog, piti kašu da zalijem njihovo meso, s mozgom još živim, praveći i kvareći ilovaču. Tako i On. Tako i On!”

“O, Bože”, uzdahnula je Savi. Klonula je natrag na svoj visoki, neravni kamen. Izgledalo je kao da razmišlja hoće li skočiti u smrdljivi bazen.

“Što je?” šaptao je Daeman na komunikacijskoj vezi. “Što je?”

“Caliban je ubio posthumance”, prošaptala je starica. Sada je izgledala starije u tom kanalizacijskom svjetlu. “Prema naredbi tog Seteba. Ili možda Prospera. Izgleda da Caliban obožava oboje kao božanstva. Možda ne postoji Seteb, samo njegovo obožavanje Prosperove osobe.”

Stvorenje je prestalo šmrcati i razvedrilo se, a široki gornji dio njuške mu se dizao. “Misli, da to u Njemu ne pokazuje ni dobro ni loše, ni milost ni okrutnost: On je jak i Gospodar.”

“Tko?” upitala je Savi. “Seteb ili Prospero? Kome ti služiš, Calibane?”

“Reče da On je grozan”, grmio je Caliban, podižući se sada na stražnje noge. “Gledajte njegova djela kao dokaz! Jedan orkan pokvarit će šest mjeseci nadanja. On okomio se na me, to znam.”

“Tko se okomio na tebe?” pitao je Harman.

Daeman je mislio da je suludo pokušati pričati s tim suludim stvorenjem. “Upuca jga”, šaptao je ponovo Savi. “Ubij tu stvar.”

Savi je podigla pištolj malo više, ali još nije naciljala.

“Misleći, On, da su posti donijeli crvotočinu, Seteb donese crve”, reče Caliban. “Prospero je ličinke crva načinio bogovima, a Seteb od kamena napravio Prosperovo lice, i zeke da ga dobro postave. Moja majka reče da je Spokoj napravio sve stvari koje je Seteb samo kvario, ali onda, primjećuje On, tko ih je učinio slabima ako je slabost značila onu slabost koju On može pokvariti? Da je On mislio drugačije, dok su Mu prsti bili u tome, zašto nije napravio izbočene oči, kao Calibanove, koje niti jedan trn ne može izbiti? Ili im tjeme pokrio kostima protiv snijega, ovako, ili krljuštima prekrio njihovo meso ispod zglobova poput oklopa orka? Eh - pokvariti Njegovu zabavu! On je Jedan sad: samo On čini sve!

“Tko je Jedan?” pitala je Savi. Caliban je izgledao kao da će ponovo zaplakati. “Moja oslijepljena zvijer voli svakoga tko joj stavi svježe meso na nos. Odgovara Setebu tako, da radi, koristi sve Svoje ruke.”

“Calibane”, tiho je rekla Savi, polako, kao djetetu, “mi smo umorni i želimo ići kući. Možeš li nam pomoći da odemo kući?”

Oči čudovišta činile su se usmjerene sada na nešto drugo osim njegove mržnje i mržnje prema sebi. “Da, Gospo, Caliban zna put i želi vam dobro. Ali vi i On oboje znate Njegov način i ne smijete Ga sada izigrati, sigurno.”

“Reci nam kako...”, reče Savi.”

“Čini volja sama”, reče Caliban, sada sve uznemireniji, čučeći na svojim zadnjim nogama, dok su mu podlaktice nisko visjele, a zglobovi s rogovima grebli mahovinu s cijevi. “Eto razbibrige; otkrijte kako ili umrite! Sviđati Mu se i spriječiti to? Što Prosper čini? Aha, kad bi mi rekao kako! Ne On!”

“Calibane, ako nas odvedeš kući, možemo...”, reče Savi. Bila je malo podigla pištolj.

“Svi moraju umrijeti”, vikao je Caliban, napinjući bedra i grebući zglobovima. “Misli, On, da Prosper će donijeti lukavog Odiseja ovamo, ali Seteb ga baci na lutanje. Prosper u noći pošalje povike Jupitru na nebesima, dovodeći šuplje ljude na Mars, ali Seteb to ispravi gnjevom lažnih bogova. Eto razbibrige; otkrij kako ili umri!”

Caliban je doskakutao do kraja cijevi, obujmio je svojim nogama, nisko zamahnuo i uhvatio albino guštera iz mulja. Gušterove oči bile su iskopane.

“Savi”, reče Harman.

“Ne moraju svi umrijeti, ne”, vikao je Caliban, plačući i škripeci zubima. “Neki pobjegnu daleko, neki zarone, neki se uspnu na drveće; oni u Njegovoj milosti - e, najviše Mu udovolje kada... kada... pa, nikada ne pokušaju isto dvaput!”

“Upucaj ga, Savi”, reče Daeman glasno, ne preko komunikacijske veze, već jasnim glasom, koji je odjekivao u špilji. Savi je ugrizla usnu, ali podigla oružje.

“O!” vikao je Caliban. “Lezi ravno i voli Seteba! Učini da mu je zubi spoj njegvu kroz gornju usnu.”

Caliban je pustio slijepog guštera, koji je skočio u bazen, ali pri tome udario u Savinu stijenu na svom putu u vodu.

“Gledajte Njegova djela kao dokaz!” viknuo je Caliban i skočio. Savi je pucala i nekoliko stotina kristalnih strelica pogodilo je Calibana u prsa, trgajući meso poput papira. Caliban je opet zaurlao, doskočio na Savinu stijenu, obuhvatio staricu u svoje nevjerojatno dugačke ruke, i pregrizao joj vrat jednim snažnim ugrizom čeljusti. Savi nije imala vremena ni vrisnuti prije nego je umrla, skoro potpuno presječena vrata, s tijelom koje se omlohavilo u rukama čudovišta, a pištolj je ispao iz beživotnih prstiju i nestao u močvari.

Dok mu je i samome navalila krv, Caliban je podigao okrvavljene čeljusti i žute oči prema zidovima špilje i opet zaurlao. Zatim, noseći Savino tijelo pod jednom dugačkom rukom, čudovište je zaronilo u uzburkanu vodu i nestalo pod pjenom.

47. Ardis Hall

U jutro Hannahine Prve Dvadesetice, nakon što je sa svojim mladim prijateljem bila odjahala do faks-čvora i gledala dok su je dva servitora i jedan vojniks otpratili u paviljon, Ada se počela ozbiljno brinuti. Bila se počela brinuti za Harmana drugog dana nakon što je odletio s Daemanom i Savi. Nije očekivala da on zaista po nju svrati svemirskim brodom kao što je bio obećao - bila je to djetinjasta fantazija u koju, mislila je, ni Harman nije povjerovao - ali očekivala je da se njih troje vrate sa soni za dva ili tri dana. Nakon četiri dana, njezina se briga pretvorila u ljutnju. Nakon tjedan dana, emocija se opet pretvorila u brigu - veću, brigu koja ju je izjedala više nego što je to ikada osjetila - i počela je loše spavati. Nakon dva tjedna, Ada nije znala što da misli.

Četrnaestog jutra nakon odlaska trojke, ne primivši nikakvu poruku preko nekog od prijatelja koji su je posjećivali - a Ardis Hall su sada sigurno posjećivale stotine i stotine ljudi - Ada je uzela vojniksa da je odveze na kratku vožnju dvokolicom do faks-portala, i nakon samo minute oklijevanja - što bi moglo biti opasno s faksiranjem? - otišla je u Krater Pariz i tamo posjetila domi Daemanove majke.

Mladićeva majka bila je izvan sebe od brige. Daeman je ponekad i tjednima znao ostajati na zabavama - pa je čak bio u lovu na leptire punih mjesec dana kada je imao godinu manje od Prve Dvadesetice - ali uvijek bi prenio poruku svojoj majci o tome gdje se nalazi i kada će se vratiti. U zadnja dva tjedna - ništa.

“Ne bih se brinula”, tješila ju je Ada, tapšući je. “Naš prijatelj Harman pazit će na Daemana, a žena koju smo upoznali - Savi - pazit će na njih oboje.” To je pomoglo Daemanovoj majci, ali je Adu uznemirilo više no ikad.

Sada, dva tjedna nakon njezina posjeta Krateru Pariz, Hannah joj je već nedostajala, ali znala je da djevojka mora biti na sigurnom u firmariju i Ada se izgubila u mislima u vožnji kolicima kući preko brežuljaka.

Ardis Hall zadnjih je mjesec dana bio pod opsadom. Prije dva tjedna iz Kratera Pariz se vratila noću, pa je vožnja ovoga jutra bila prvi put u zadnja četiri tjedna da je Ada zapravo vidjela promjene s visokog prilaznog puta posjedu, i sada joj je od prizora dah zastao.

Gomile obojanih šatora okružile su staro bijelo naselje na brežuljku. Isprva je deset, dvadeset posjetitelja - uglavnom muškaraca - bilo došlo čuti Odiseja kako govori na velikoj livadi na obronku brežuljka iza kuće, ali deseci su postali stotine, a sada su već tisuće ljudi doputovale faksom. Ardis Hall je imao samo desetak kolica i kariola, i te su bile izrabljene - kao i čudno namrgođeni vojniksi - zbog danonoćnog prevoženja stalne rijeke gostiju od faks-čvora do kuće, pa su se neki dragovoljci iz prvih dana Odisejevog podučavanja izmjenjivali ostajući kod faks-portala i nagovarajući stalnu rijeku posjetitelja da prijeđu pješke tih nevjerojatnih dva kilometra do posjeda. I jesu. I hodali su natrag da se odfaksiraju, vraćajući se nekoliko dana ili čak samo nekoliko sati kasnije s više posjetitelja - opet većinom muškaraca.

Sada, kada su se Adina kolica morala zaustaviti na kružnoj cesti ispred Ardis Halla prepunoj ljudi, shvatila je da je njezino izolirano imanje postalo samo jednim dijelom grada koji se širio. Gomila šatora, koje su podigli vojniksi, ali sada su o njima vodili brigu muškarci i žene, uključivala je šatore za kuhanje, paviljone za objedovanje, privatne šatore - Odisej je muškarcima pokazao kako iskopati zahod podalje od drugih šatora - i šatore za spavanje. Adina je majka bila u posjetu jednom za vrijeme te ludnice, ali zatečena gomilom ljudi koji su dolazili u Ardis Hall kao da je javna tržnica, odmah se faksirala do svog domija u Ulanbatu i nije više dolazila.

Ada je prihvatila hladni napitak od jednog od stalnih dragovoljaca - mladića po imenu Reman koji je puštao bradu, kao i mnogi od sljedbenika - i otišla je natrag do polja gdje je Odisej pričao i odgovarao na pitanja četiri ili pet puta dnevno, za sve veće skupine. Ada je gotovo htjela prekinuti beskorisna predavanja arogantnog barbara kako bi ga pitala - pred svima - zašto on, Odisej, nije ni pomislio da se oprosti s mladom djevojkom koja ga je obožavala.

Prošle noći, na Hannahinoj zabavi povodom Prve Dvadesetice - slavilo se uvijek dan prije pravog rođendana, dan prije nego bi osoba bila faksirana u firmarij - Odisej se jedva pojavio na večeri. Ada je znala da je Hannah bila povrijeđena. Mlada je žena još uvijek mislila da je zaljubljena u Odiseja, iako se on činio ravnodušnim prema Hannahinim osjećajima. Nakon povratka s njihovog puta, Hannah se pretvorila u Odisejevu sjenu, ali on kao da ju je jedva primjećivao. Kada je izbjegao Adino gostoprimstvo i izabrao da sebi izgradi logor u šumi, Hannah mu je tamo pokušala praviti društvo, ali Odisej je insistirao da ona spava u velikoj kući. Tijekom svakog dana, dok bi Odisej trčao, vježbao, i, kasnije, hrvao se s muškim sljedbenicima, Hannah je uvijek bila u blizini - trčala, penjala se po užadi na terenu s preprekama, čak se i prijavljivala za hrvanje. Odisej se nikada nije htio hrvati s lijepom mladom djevojkom.

Na slavlju povodom Prve Dvadesetice, svaki od desetak gostiju koji su sjedili pod golemim hrastom održao je tradicionalni govor - čestitke Hannah povodom njenog prvog posjeta firmariju, želje za doživotno zdravlje i sreću - ali kada je red došao na Odiseja, starac je jednostavno rekao: “Nemoj ići.” Hannah je kasnije plakala u Adinoj spavaonici - čak je i razmišljala da ne ode, da se nekako sakrije od servitora koji su još tada vezli njenu ceremonijalnu haljinu za Dvadeseticu - ali naravno da je morala ići. Svi su išli. Ada je bila.

Harman je bio četiri puta. I Daeman je bio dvaput u firmariju - jednom za svoju Prvu Dvadeseticu i opet poslije nesreće s alosaurom. Svi su išli.

Tako ovoga jutra, kada je Hannah sišla iz svoje sobe odjevena samo u ceremonijalnu pamučnu odoru, ukrašenu samo malim, tradicionalnim uvezenim likom kaduceja - dviju plavih zmija iscjeljenja omotanih oko štapa - Odisej nije došao da se pozdravi sa svojom mladom prijateljicom.

Ada je bila bijesna dok su se njih dvije vozile u jednima od Ardisovih kolica do faks-paviljona. Hannah je malo plakala, okrenuvši lice tako da je Ada ne vidi. Hannah je uvijek bila najčvršća mlada žena koju je Ada znala - umjetnica i sportašica, ona koja riskira i kiparica - ali ovoga jutra činila se izgubljenom malom djevojčicom.

“Možda će više obratiti pažnju na mene nakon što se vratim iz firmarija” rekla je Hannah. “Možda ću mu sutra izgledati više kao žena.”

“Možda”, rekla je Ada, ali razmišljala je kako su svi muškarci egoistične, sebične, bezosjećajne svinje koje samo čekaju priliku da se ponašaju kao još egoističnije, sebičnije, bezosjećajnije svinje.

Hannah je izgledala tako krhko dok su je dvoje servitora, pojavivši se iz faks paviljona, uzeli svaki pod jednu ruku i odveli je do faks-portala. Bio je divan dan, s vedrim plavim nebom, blagim vjetrovima sa zapada, ali, da je bilo u skladu s Adinim raspoloženjem, mogla je i kiša padati. Nije joj bilo jasno zašto ima taj osjećaj prokletstva - mnoštvo prijatelja je bila ispratila u firmarij na njihove put u Dvadesetice te je i sama bila otišla, sjećajući se samo maglovitih prizora plutanja u toploj tekućini - ali Ada je plakala kada je Hannah podigla ruku i mahnula sekundu prije nego ju je faks-portal otrgnuo od pogleda. Kada se sama vozila natrag u Ardis Hall, Adin se bijes na Odiseja, na Harmana, i na muškarce općenito, produbio.

Tako se Ada osjećala kao sve samo ne kao privržena sljedbenica dok je hodala gore preko brežuljka iza Ardis Halla kako bi čula Odisejevo predavanje vjernima i radoznalima.

Niski, bradati muškarac imao je na sebi svoju tuniku i sandale, na boku mač, sjedio je na deblu srušenog drveta koje je sam posjekao, a svuda oko njega i pružajući se niz brežuljak prema kući sjedilo je i stajalo nekoliko stotina muškaraca i žena. Nekoliko muškaraca nosilo je sada tunike slične Odisejevoj, s istom vrstom širokog kožnog pojasa. Činilo se da većina pušta brade, koje nisu bile u modi otkako Ada zna za sebe.

Odisej je upravo odgovarao na pitanja. Ada je znala da je njegov uobičajeni raspored bio da oko devedeset minuta priča sat vremena nakon svanuća, zatim bi se satima osamio, odgovarao bi na pitanja u satu do ručka, opet pričao bez prekida sredinom popodneva, i odgovarao na pitanja u dugačkom satu sumraka nakon što sunce zađe. Ovo je bilo okupljanje prije ručka.

“Učitelju, zašto moramo otkriti tko su bili naši očevi? Nikada prije to nije bilo važno.” Bio je to novi mladić koji je podigao ruku.

Kada je Odisej pričao, Ada je primijetila u zadnjih mjesec dana, obično bi držao ruke ispružene ravno, izbacujući svoje kratke, jake prste u zrak kao da utvrđuje argumente onoga što bi rekao. Ruke i noge su mu bile pocrnjele i jake. Bio je to prvi put da je Ada primijetila da su i neki od bradatih muškaraca iz publike također dobivali boju i mišiće. Odisej je bio postavio teren s preprekama - sama užad, klade i blatni jarci - u šumi na brežuljku, i zahtijevao da svatko tko ga je slušao više od dvaput mora na terenu vježbati barem sat vremena dnevno. Mnogi muškarci - i neke sljedbenice - smijali su se toj ideji prvi put kada su probali, ali sada su provodili puno vremena na terenu, ili na trčanju, svaki dan. Adu je to čudilo.

“Ako ne znate svoga oca”, Odisej je odgovarao tim tihim, smirenim, ali vrlo strastvenim tonom koji je nekako uvijek dopirao dovoljno daleko, “kako možete poznavati sebe? Ja sam Odisej, sin Laertov. Moj je otac kralj, ali također i čovjek od zemlje. Kada sam ga zadnji puta vidio, starac je bio na koljenima u blatu, sadeći drvo gdje je stari gorostas od drveta bio pao - završno posječen njegovom rukom - nakon što ga je udario grom. Ako ne znam svoga oca, i njegovog oca prije njega, i koliko su ti ljudi vrijedili, za što su živjeli i za što su bili spremni umrijeti, kako mogu znati sama sebe?”

“Pričajte nam opet o arete”, čuo se glas iz prvog reda. Ada je prepoznala da je čovjek koji je pitao bio Petyr, jedan od najranijih posjetitelja. Petyr nije bio dječak - Ada je mislila da je u svojoj Četvrtoj Dvadesetici - a brada mu je bila skoro jednako gusta kao i Odisejeva. Ada je vjerovala da taj čovjek nije napustio Ardis otkad je prvi put čuo Odiseja kako priča tog drugog ili trećeg dana, kada se posjetitelje moglo nabrojati na prste dvije ruke.

“Arete je jednostavno izvrsnost i stremljenje izuzetnosti u svemu”, reče Odisej. “Arete jednostavno znači čin nuđenja svih radnji kao vrste sakramenta izvrsnosti, posvećenja svog života pronalaženju izvrsnosti, njenog prepoznavanja kada vam se ponudi, i njenog postizanja u svom vlastitom životu.”

Jedan novopridošlica, koji je sjedio desetak redova uzbrdo, nabijen čovjek koji je Adu pomalo podsjećao na Daemana, smijao se i pitao: “Kako možete postići izvrsnost u svim stvarima, Učitelju? Zašto bi to uopće itko htio? To zvuči užasno zamarajuće.” Debeli je čovjek pogledao okolo, siguran da će izazvati smijeh, ali ostali na brežuljku mirno su ga gledali i zatim se okrenuli natrag Odiseju.

Grk se blago nasmijao - jaki bijeli zubi bljeskali su se naspram osunčanih obraza i kratke, sive brade - i rekao, “Ne možeš postići izvrsnost u svemu, prijatelju, ali moraš pokušati. A kako bi mogao to ne htjeti?”

“Ali ima tako mnogo stvari za učiniti”, smijao se debeli čovjek. “Ne može ih se sve vježbati. Mora se izabrati i koncentrirati na važne stvari.” Čovjek je stisnuo mladu ženu pokraj sebe, koja je očito došla s njim, i ona se glasno nasmijala, ali bila je jedina koja se smijala.

“Da”, reče Odisej, “ali time vrijeđate sve one aktivnosti u kojima ne njegujete arete. Jedenje? Jedite kao da vam je to posljednji obrok. Pripremite hranu kao da više nema hrane! Žrtve bogovima? Morate svaku žrtvu prinijeti kao da o vašoj energiji, odanosti i usredotočenosti ovise životi vaše obitelji. Ljubav? Da, volite kao da je to najvažnija stvar na svijetu, ali neka to bude samo jedna zvijezda u zviježđu izvrsnosti koja je arete”

“Ja ne razumijem što je agon, Odiseju”, reče mlada žena u trećem redu. Ada je znala da joj je ime Peaen. Bila je inteligentna, skeptik u svemu, a ovo joj je bio četvrti dan ovdje.

“Agon je jednostavno usporedba svih sličnih stvari, jedne naspram druge”, Odisej reče blago ali jasno, “i prosudba tih stvari kao jednakih, važnijih od, ili manje važnih. Sve stvari u univerzumu sudjeluju u dinamici agona”. Odisej je pokazao na mrtvo drvo na kojem je sjedio. “Je li ovo drvo bilo važnije, manje važno, ili jednostavno jednako... onome drvetu?” Pokazao je na visoko živo drvo na brežuljku, na rubu šume. Vojniksi su stajali pod sjenama grana. Oni se nisu htjeli približavati Odiseju.

“Ono je drvo živo”, reče debeli čovjek koji je ranije govorio. “Mora biti vrjednije od mrtvog drveta.”

“Jesu li sve žive stvari vrjednije od svih mrtvih stvari?”, pitao je Odisej. “Mnogi od vas bili su pod torinskim platnom i vidjeli tamošnju bitku. Je li neki trgovac koji živi danas bolji čovjek nego što je Ahilej bio onda, čak i ako je Ahilej danas mrtav?”

“To je usporedba različitih stvari”, povikala je jedna žena.

“Ne”, reče Odisej. “Obojica su ljudi. Obojica su bili rođeni. Obojica će umrijeti. Malo je važno to što jedan još uvijek diše, a drugi prebiva samo u nemoćnim sjenama Hada. Moramo biti u stanju usporediti muškarce - ili žene - i zato trebamo poznavati svoje očeve. Svoje majke. Svoju prošlost. Svoje priče.”

“Pa, to drvo na kojem sjedite i dalje je mrtvo, Učitelju”, reče Petyr. Ovaj put svi su se ljudi smijali.

Odisej se pridružio u smijehu. Pokazao je na vrapca koji je upravo bio sletio na jednu od nekoliko grana koje Odisej nije bio odsjekao s palog drveta. “Ne samo da je i dalje mrtvo”, reče,”ono je odnedavno mrtvo. Ali korist drveta već je - u agon terminima korisnosti - nadmašila agon korisnost onog živućeg drveta na brežuljku. Za tu pticu. Za kukce koji se i u ovom trenutku zarivaju u koru ovog paloga diva. Za miševe, voluharice i veća stvorenja koja će uskoro doći da nastane ovo mrtvo drvo.”

“Tko će onda biti konačni sudac agona?”, upita ozbiljan, stariji muškarac u petom redu. “Ptice, kukci ili ljudi?”

“Svi”, odgovorio je Odisej. “Svatko će doći na red. Ali jedini sudac koji je važan ste vi.”

“Nije li to arogantno?”, pitala je žena koju je Ada prepoznala kao prijateljicu svoje majke. “Tko je nas izabrao za suce? Tko nam je dao pravo da sudimo?”

“Svemir vas je izabrao kroz petnaest milijardi godina evolucije”, reče Odisej. “Dao vam je oči kojima vidite. Ruke kojima držite i važete. Srce kojim osjećate. Um da učite pravila prosudbe. I maštu kojom možete zamisliti prosudbu ptice i kukca - pa čak i drugog drveća - o ovome. A toj prosudbi morate pristupiti s arete kao vodiljom - vjerujte mi da kukci, ptice i drveće to već čine. Oni u svom svijetu nemaju vremena za osrednjost. Oni se ne brinu o aroganciji prosudbe, bilo da je to u odabiru partnera, neprijatelja - ili doma.”

Odisej je pokazao prema mjestu gdje je vrabac uskočio u rupu u palom deblu, nestao u šupljem drvetu.

“Učitelju”, reče mladić daleko u gomili, “zašto od nas muškaraca tražite da se barem jednom na dan hrvamo?”

Ada je poslušala dovoljno. Popila je ostatak svoga hladnog napitka i odšetala natrag u kuću, zaustavivši se na trijemu da pogleda niz dugačko travnato dvorište gdje su deseci ili više posjetitelja - sljedbenika - zajedno šetali i pričali. Šatorska svila ljuljala su se na toplom povjetarcu. Servitori su se izmjenjivali od jednog posjetitelja do drugog, ali malo njih je prihvatilo ponudu hrane i pića. Odisej je tražio da nitko tko ga više od jednom ostane slušati kako priča ne dopusti servitorima da rade za njega, ili vojniksima da ga služe. To je u početku mnoge odbilo, ali sve više njih je ostajalo.

Ada je pogledala gore u plavo nebo, primijetila blijede krugove dvaju prstena kako tamo kruže svojom putanjom, i mislila na Harmana. Bila je tako ljuta na njega kada je pričao o tome kako žene biraju spermu muškaraca mjesecima, godinama ili desetljećima nakon odnosa - o tome se jednostavno nije raspravljalo, osim između majke i kćeri, i to samo jednom. I te gluposti o umiješanosti gena moljca, kao da žene nisu oduvijek na taj način birale očeve svoje dopuštene djece. Bilo je tako ... odvratno... od Harmana da načne tu temu.

Ali upravo je izjava njezinog ljubavnika da želi biti otac Adinog djeteta... ne samo biti jedan čije je sjeme izabrano u nekom budućem datumu, već biti prisutan, biti poznat kao otac... to je Adu tako zbunilo i razbjesnilo da je Harmana poslala na njegovu bezopasnu pustolovinu sa Savi i Daemanom bez ijedne lijepe riječi. Zapravo, s ružnim riječima i pogledima.

Ada je dotakla svoj donji trbuh. Firmarij je nije bio obavijestio preko servitora da je vrijeme za njenu trudnoću došlo, ali, ona i nije tražila da je se stavi na spisak. Bilo joj je drago da ne mora uskoro birati između - kako ih je Harman zvao? - paketa sperme. Ali mislila je na Harmana - njegove inteligentne oči pune ljubavi, njegov nježni, ali čvrst dodir, njegovo ostarjelo, ali živahno tijelo - i dotakla je ponovo svoj trbuh.

“Aman” šaptala je sebi, “sin Harmana i Ade.”

Protresla je glavom. Odisejevo naklapanje zadnjih tjedana počinjalo joj je puniti glavu besmislicama. Jučer, sita svega, kada je pao mrak, nakon što su gomile i gomile sljedbenika otišle do faks-paviljona ili šatora za spavanje - više njih do šatora nego do paviljona - otvoreno je upitala Odiseja koliko još planira ostati u Ardis Hallu.

Starac joj se skoro tužno nasmijao. “Ne još dugo, draga.”

“Jedan tjedan?” navaljivala je Ada. “Mjesec? Godinu?”

“Ne tako dugo”, reče Odisej. “Samo dok nebo ne počne padati, Ada. Samo dok se novi svjetovi ne pojave u tvojem dvorištu.”

Bijesna zbog njegove drskosti, bila je u napasti da servitorima naredi da odmah deložiraju tog dlakavog barbara, Ada se bijesno uspela u svoju spavaonicu - njezino posljednje privatno mjesto u ovom odjednom javnom Ardis Hallu - gdje je ležala budna ljuteći se na Harmana koji joj je nedostajao, brinući se za Harmana, umjesto da naredi servitorima da nešto učine u vezi sa starim Odisejom.

Sada se okrenula da uđe u kuću, ali čudna kretnja koju je uhvatila krajičkom oka ponukala ju je da se okrene natrag. Prvo je mislila da se to samo prsteni okreću, kao uvijek, ali onda je pogledala ponovo i vidjela još jednu crtu - poput dijamanta koji urezuje crtu preko savršeno plavog stakla neba. Zatim još jedna crta, šira, svjetlija. Pa još jedna, tako svijetla i oštra da je Ada jasno mogla vidjeti plamenove koji se šire iza pruga svjetlosti. Nekoliko sekundi kasnije, tri tupa tutnja odjeknula su preko travnjaka, sljedbenici koji su šetali zastali su i pogledali gore, a čak i servitori i vojniksi zastali su se u svojim poslovima.

Ada je začula vriske i povike s brežuljka iza kuće. Ljudi na travnjaku pokazivali su prema nebu.

Mnoštvo ogrebotina sada je nagrđivalo ažurno nebo - svijetle, u plamenu, posvuda raširene crvene crte koje su se urezivale i križale, padale sa zapada na istok, neke sa spektrom boja, druge uz grmljavinu i zastrašujuću tutnjavu.

Nebo je padalo.

48. Olimp i Ilij

Posljednji rat započne ovdje u dječjoj sobi ubijenog dječarca.

Bogovi mora da su se dolje teleportirati da bi na taj način razgovarali sa smrtnicima tisuću puta ptijr - Atena, arogantna u svom božanstvu, Apolon, siguran u svojoj moći, i moja Muza, vjerojatno dovedena da bi identificirala hulju skolika, Hockenberryja. Ali danas, umjesto susreta punih obzira i strahopoštovanja, umjesto općenja s budalastim smrtnicima željnih da nauče zanimljivije načine međusobnog ubijanja, bogovi bijahu napadnuti.

Apolon podigne svoj luk u mojem smjeru, Muza me pokaže i reče: “Ondje je!” Ali prije no što je bog mogao odapeti jednu svoju srebrnu strijelu, Hektor skoči, zamahne svojim mačem, rasiječe luk, stupi bliže, i zabode svoj mač duboko u Apolonov trbuh.

“Stani!” poviče Atena, podižući energetsko polje, ali prekasno. Brzonogi Ahilej već je stupio u krug energetskog polja i posjekao božicu od ramena do bedra jednim snažnim zamahom.

Atena vrisne i njen urlik je bio tako glasan da većina smrtnika u ovoj sobi - uključujući mene - pade na koljena od bola prekrivši rukama uši. Ne i Hektor. Ne i Ahilej. Njih dvojica mora da su bili gluhi na sve osim na unutarnji urlik svog vlastitog bijesa.

Apolon poviče nešto kao upozorenje, čak podigne svoju desnu ruku - ili da odvrati Hektora ili da pusti neku božansku munju - ali Hektor ne čeka da se otkriju božje namjere. Vitlajući svojim teškim mačem s dvije ruke, što me podsjeti na Andrea Agassija u svojem najboljem izdanju, Hektor odreže Apolonovu desnu ruku, pri čemu šikne zlatni ihor.

Drugi put u svom životu, gledam boga kako se savija u agoniji i mijenja oblik - izgubio je svoj božanski ljudski oblik i postao vrtlog tame. Od te tame nastane vjetar koji nagna sluge da potrče iz dječje sobe i baci me na koljena. Pet Trojanki - Andromaha, Laodika, Teano, Hekaba, i Helena - izvukoše bodeže iz ogrtača i okrenuše se prema Muzi.

Atena, čiji se oblik također promijenio i postao nestabilan, pogleda u svoje zasječene grudi i krvavi trbuh i podigne svoju desnu ruku, ispali zraku koherentne energije koja je mogla pretvoriti Ahilejevu lubanju u stanje plazme, ali se Ahejac sagne nadljudskom brzinom - njegov DNK su sami bogovi obogatili nanostanicama - zamahne svojim mačem prema nogama božice, ne obazirući se na zid iza sebe koji sukne u plamenu. Atena levitira - digla se s poda i lebdi - ali ne prije no što Ahilejev mač zasječe božanske mišiće i kost, presjekavši njezinu lijevu nogu na pola.

Ovaj put njen vrisak je bio tako glasan, da sam bio onesviješten jednu minutu, ali ne prije no što sam vidio svoju Muzu - moj strah i trepet - tako uspaničenu da se zaboravila teleportirati te je jednostavno otrčala iz sobe, a mojih pet trojanskih žena je pojurilo za njom s bodežima u ruci.

Došao sam k sebi. Ahilej me je tresao.

“Pobjegli su”, reče. “Proklete kukavice su pobjegle na Olimp. Odvedi nas tamo, Hockenberry”. On me podigne jednom rukom u zrak, svojom šakom čvrsto zgrabi vezicu koja drži moj naprsnik, prodrma me i stavi vrh svoga mača, umrljanog krvlju bogova - ispod moje brade. “Sada!”, poviče.

Znam da oduprijeti mu se znači smrt - Ahilejeve oči su luđačke, učenici su ih usporedili s crnim pribadačama - ali u tom trenutku Hektor zgrabi Ahilejevu ruku i povuče je prema dolje te nogama dodirnuh pod. Ahilej me ispusti i okrene se prema svom kratkotrajnom trojanskom savezniku, i za čas sam uvjeren da će se sudbina ponovo potvrditi - da će hitronogi Ahilej sada probosti Hektora.

“Suborče”, reče Hektor, pokazujući svoj prazan dlan. “Suborče u neprijateljstvu prema okrutnim bogovima!”

Ahilej zastade.

“Čuj me!”, poviče Hektor kao da je feldmaršal. “Naša zajednička želja je slijediti ove ranjene bogove prema Olimpu i tamo umrijeti u slavnoj bitki, pokušavajući srušiti i samog Zeusa.”

Ahilejev divlji izraz lica se nije promijenio. Njegove oči bile su bijele. Ali slušao je. Jedva.

“Ali naše slavne smrti sada će označiti propast naših naroda”, nastavi Hektor. “Da bismo se osvetili kako treba, moramo ujediniti naše vojske, krenuti u opsadu Olimpa i srušiti sve bogove. Ahileju, pogledaj svoj narod!”

Ahilej trepne i obrati mi se. “Ti”, odreže. “Možeš li me odvesti u ahejski logor s tvojom magijom?”

“Da”, kažem rastreseno. Vidim Helenu i druge žene kako se vraćaju u sobu smrti, njihovi bodeži nisu zamrljani zlatnom božjom krvlju. Očito je Muza pobjegla.

Ahilej se obrati Hektoru. “Razgovaraj sa svojim ljudima. Ubij svakog zapovjednika koji se odupru tvojoj volji. Ja ću učiniti isto s mojim Argejcima i srest ćemo se u tri sata kod oštrog grebena koji se diže kod Ilija - znaš na koji mislim, čovječe. Vi ga zovete Grebenska Guštara. Bogovi i Ahejci ga zovu grobni humak Amazonke Mirine.”

“Znam gdje je to”, reče Hektor. “Povedi sa sobom desetak svojih najboljih zapovjednika na taj skup, Ahileju. Ali ostavi svoju vojsku iza dok se ne dogovorimo o strategiji.”

Ahilej pokaza zube što je moglo biti rezanje ili smiješak. “Ti mi ne vjeruješ, sine Prijamov?”

“Naša srca su udružena u neizmjernoj ljutnji i beskrajnoj tuzi u ovom trenutku”, reče Hektor. “Ti zbog Patrokla, ja zbog svog sina. Mi smo u ovom trenutku braća u ludilu, ali tri sata je dosta da se naše vatre ohlade. A ti imaš najsposobnijeg taktičara na svijetu - Odiseja, čije se spretnosti i lukavstva svi Trojanci boje. Ako te sin Laertov bude nagovarao na izdaju, kako ću ja to znati?”

Ahilej zatrese glavom nestrpljivo. “Za dva sata. Dovest ću svoje najpouzdanije zapovjednike. A svaki Ahejac koji me danas neće slijediti u ratu protiv bogova će u sumrak biti bačen u Had.”

On se okrene od Hektora i stisne moju ruku tako čvrsto da sam skoro kriknuo. “Povedi me u moj logor, Hockenberry “

Dohvatim medaljon za teleportaciju.

Vjetar je otpuhao lebdećeg Orpha nekoliko stotina metara uz obalu te na površinu mora između dva duga crna ahejska broda i moram napustiti Ahileja i njegove zapovjednike da bih vratio tu spravu, što god da je. Zbog levitacijskog pojasa nema trenja te posudim uže od Grka koji su ovo promatrali, zakvačim ga oko jednog levitacijskog pojasa i povučem napuklu školjku iz vode te vratim na obalu ispred zabuljenih junaka Ilijade.

Očito je bilo mnogo prepirke u ahejskom logoru. Diomed reče Ahileju da polovica ljudi priprema svoje brodove da otplovi, dok je druga polovica spremna za smrt. Ideja da se suprotstave bogovima - da ne govorimo o tome da ih se napadne - bila je za sve te ljude, koji su vidjeli bogove na djelu, ne samo ludost već i svetogrđe. I Diomed se inatio Ahileju u vijeću.

Govoreći s velikom retorikom po kojoj je bio poznat, Ahilej ih podsjeti na svoj dvoboj s Agamemnonom i Menelajem i na svoje zakonito pravo da zapovijeda ahejskom vojskom. On ih podsjeti na ubojstvo Patrokla. Pohvali njihovu hrabrost i odanost. Reče im da plijen iz Ilija nije ništa u usporedbi s bogatstvima koje će imati kada opljačkaju Olimp. Podsjeti ih da može te da će ubiti sve one koji mu se odupru. Sve u svemu, bio je to uvjerljiv govor ali ne i ugodno vijećanje.

Ovo je u svima probudilo hrabrost. Moj plan je bio da se junaci suprotstave bogovima i okončaju rat, da potom Ahejci otplove svome domu, a da Trojanci prekinu živjeti iza velikih vrata njihovog obzidanog grada i da ponovo budu otvoreni za putnike i trgovce. Zamislio sam Grad Mira kao sliku blizu središta Ahilejevog štita. I smatrao sam - nadao se - da bi se Ahilej i Hektor mogli žrtvovati za veće dobro, ne više novačiti desetke, stotine ili tisuće drugih u međusobnoj bitki.

No ipak je moj plan o dovođenju Hektora i Ahileja za Olimp na njihovu kobnu aristeiau propao. Planirao sam odvesti dva ratnika gore, jednog po jednog, dok su svi bogovi nesvjesni opasnosti od grčko-trojanske olujne munje. Ali napadom na Apolona i Atenu u Skamandrovoj dječjoj soba nestao je čak i najmanji element iznenađenja.

I što sad?

Pogledam na sat. Obećao sam malom robotu da ću doći po njega. Ali velika Dvorana Bogova i sav Olimp morao bi sada biti gnijezdo stršljena. Izgledi da se teleportiram i budem tamo neotkriven ravni su nuli. Što bi Hektor i Ahilej učinili ako se ne bih vratio?

To je njihov problem. Htio sam navući svoju hadsku kacigu, ali sjetivši se da sam je posudio Mahnmutu, uzdahnuh. Vizualizirao sam koordinate za zapadnu stranu vulkanskog jezera na vrhu Olimpa i teleportirao se.

Ovdje jest gnijezdo stršljena. Nebo je puno dvokolica koje lete nad jezerom. Mogu vidjeti mnogo bogova kako stoje uz obalu i nešto gađaju. Zraka čiste energije se zabila u jezero. Voda kipi na kilometre u vulkanskom jezeru. Drugi bogovi viču pojačanim glasovima kako je Zeus zapovjedio da se svi skupe u Velikoj Dvorani. Nitko me još nije primijetio - previše je zbrke - no to je samo pitanje koje minute dok netko od njih ne opazi ne-boga na isključivo njihovom klupskom terenu.

Odjednom uzavrela voda prsne samo nekoliko metara od mjesta gdje stojim i neodređen oblik se pojavi, vidljiv samo zbog vode koja se prelijevala s nevidljive površine. Zatim crni mali robot posta vidljiv nakon što je skinuo hadsku Kacigu i prepoznao me.

“Bolje da se brzo izgubimo”, Mahnmut reče na engleskom. Bez riječi uzmem kožnatu kacigu, a on ispruži ruku tako da može biti uključen u teleportacijsko polje. Zgrabim ga za ruku, vrisnem i pustim je. Metal, plastika, ili od čega mu je već koža, je vrela. Već dlan moje desne ruke crveni i na njemu se pojavi plik.

Dvije dvokolica nasrnuše na nas. Munja bljesne. Zrak je imao miris ozona. Zgrabim robota za rame i okrenem opet medaljon, znajući da odavde nećemo izaći živi, ali govorim sebi da sam se barem vratio zbog malog stroja kao što sam bio obećao. Barem sam to učinio.

49. Ekvatorski Prsten

Prva dva tjedna živjeli su od guštera iz zagađenog izvora. Obojica su izgubili toliko na težini da su im se termokože morale skupiti dva broja kako bi ostale u kontaktu s kožom.

Savina smrt toliko je bila šokirala Daemana i Harmana da su cijelu minutu nakon Calibanova odlaska - koji je nosio tijelo njihove prijateljice - oba zabezeknuto sjedila na svojim kamenim stupovima tri metra iznad smrdljive vode. Daemanu je kroz glavu prolazila samo jedna misao - Caliban će se vratiti po nas. Caliban će se vratiti po nas. Harman je prekinuo mantru skočivši na noge u smrdljivu vodu i nestao u njoj.

Daeman bi tada bio zavrištao od straha da je imao snage, ali sve što je mogao bilo je zuriti u uzburkanu pjenu gdje ga je Harman napustio. Nakon vremena koje se činilo kao nekoliko dugačkih minuta, Harman je izronio van, dolazeći do zraka, pracakajući se i držeći tri predmeta u svojim rukama - njihove dvije osmotske maske i Savin pištolj. Podigao se na nižu izbočinu stijene i Daeman se - konačno oslobođen od svoje paraliziranosti - spustio dolje da mu se pridruži.

“Dubina je ovdje samo oko tri metra”, zadihano reče Harman, “inače nikada ne bih ovo pronašao.” Predao je Daemanu njegovu osmotsku masku i svoju namjestio preko kukuljice od termokože, ne pričvršćujući je za lice. Harman je zatim podigao pištolj.

“Da li radi?”, pitao je Daeman, dok mu se glas tresao. Bojao se biti tako blizu vode, siguran da će se u svakom trenutku Calibanova dugačka ruka dogmizati da ga povuče. Daeman se još uvijek prisjećao odvratnog krckanja kada su monstrumove čeljusti pregrizle Savin grkljan i vrat.

“Samo je jedan način da otkrijemo”, šaptao je Harman. Glas starijeg čovjeka također je drhtao, ali Daeman nije znao je li to od hladne vode ili od straha.

Harman je naciljao oružje isto kao što je vidio Savi da puca, stavio prst na otponac, i pritisnuo. Krug vode u blizini najdaljeg zida izbio je u nepravilnu fontanu visoku jedan metar dok su stotine kristalnih strelica parali površinu.

“Da!” vikao je Daeman, a glas mu je odjekivao u maloj špilji, febeš Calibana!

“Gdje je Savina naprtnjača?” prošaptao je Harman. Daeman je pokazao gdje je bio pao iza i ispod njenog kamenog stupa. Obojica su se uzverali do njega i kopali po sadržaju. Svjetiljka je još radila. Bilo su još tri okvira streljiva, svaki sa sedam plastičnih paketa punjenja strelica. Harman je otkrio kako se vadi trenutni okvir i prebrojio preostala punjenja u njemu. Dva.

“Misliš li da je... ono... mrtvo?”, prošaptao je Daeman, okrećući se oko ramena na oba mjesta gdje je podzemni potok ulazio u malu špilju. Stjenoviti prostor bio je osvijetljen samo odsjajem gljivastih svjetiljki.

“Savi ga je upucala ravno u prsa sa udaljenosti od samo metra. Možda je mrtvo.”

“Ne”, reče Harman. “Caliban nije mrtav. Stavi masku. Moramo pronaći izlaz odavde.”

Podzemni je potok išao od špilje do špilje, zatim do veće špilje, a svaki je prostor bio veći od prethodnog. Gornji slojevi asteroida pod kristalnim gradom izgledali su kao prožeti špiljama i cijevima. Pronašli su krv na stijenama druge špilje u koju su izbili.

“Savina ili Calibanova?” prošaptao je Daeman.

Harman je slegnuo ramenima. “Možda od oboje.” Zaokrenuo je svjetiljku oko pljosnate stijene koja je bacala sjenu deset metara sa svake strane smrdljivog potoka. Vidjeli su prizor. Rebra, goljenice, zdjelične kosti i jedna lubanja.

“O, Bože, Savi”, uzdahnuo je Daeman. U brzini je navukao masku i pripremio se da skoči natrag u podzemni potok.

Harman ga je zaustavio čvrsto ga uhvativši za rame. “Ne vjerujem.” Približio se kostima i šarao snopom svjetiljke uokolo. Još skeletnih ostataka bilo je rasuto na svim grebenima s obje strane potoka. “Stari su”, reče Harman. “Mjesecima ili godinama - možda desetljećima.” Podigao je dva rebra i držao ih na svjetlu, kosti su bile šokantno bijele naspram njegove plave termokožne rukavice. Daeman je na njima vidio otiske glodanja.

Daeman se opet počeo tresti. “Oprosti”, prošaptao je.

Harman je odmahnuo glavom. “Oboje smo u šoku i izgladnjeli. Nismo skoro ništa jeli više od dva dana.”

Ležao je nagnut nad stijenom uz vodu. “Ali možda ima hrane u gradu...”, reče Daeman.

Harmanova je ruka zagrabila dolje u vodu i nešto se divlje koprcalo. Daeman je odskočio, siguran da se Caliban vratio, ali kada je pogledao natrag preko ramena, stariji je čovjek u objema rukama držao albino guštera. Ovaj nije bio bez očiju kao onaj koji je okrznuo Savi - njegove kugličaste oči bile su ružičaste.

“Šališ se”, reče Daeman.

“Ne.”

“Ne trebamo uzalud trošiti streljivo da ubijemo ovo...”, reče Daeman. Harman je uhvatio guštera čvrsto iznad njegovih zadnjih nogu i istresao mu mozak udarcem u stijenu. Daeman je podigao svoju osmotsku masku, siguran da će opet povratiti. Nije. Želudac mu je krulio i grčio se.

“Da je barem Savi imala nož u svojoj naprtnjači” mrmljao Harman. “Sjećate li se onog finog noža za guljenje kože koji je Odisej uvijek nosio sa sobom na most Zlatna Vrata? Sada bi nam jako dobro došao.”

Daeman je okrenuo glavu, izvan sebe od užasa, kad je Harman među ljudskim kostima našao kamen veličine šake i počeo odlamati jedan njegov rub. Kada je dobio oštru stranu, otkinuo je glavu mrtvog guštera i počeo guliti vodozemčevu bijelu kožu.

“Ja to ne mogu jesti”, reče Daeman teško dišući.

“Sam si rekao da nema hrane u gradu”, reče Harman, nagnut nad svojim poslom. Guljenje guštera, vidio je Daeman, nije baš bio krvav proces.

“Kako ćemo ga skuhati?”

“Ne vjerujem da možemo. Savi nije ponijela šibice, ovdje nema goriva niti zraka u gradu nad nama”, reče Harman. Otkinuo je crveno meso s prednje noge guštera, njihao ga minutu na svjetlu svjetiljke, i ubacio u usta. Zatim je u Savinu bočicu zahvatio vode iz potoka i njome zalio komad.

“Kakvo je?”, pitao je Daeman, iako mu je na to mogao odgovoriti izraz Harmanova lica.

Harman je otkinuo tanji komad i pružio ga Daemanu. Prošle su pune dvije minute prije nego je Daeman to stavio u usta i žvakao. Nije povratio. Imalo je okus, mislio je, poput slane riblje sluzi. Želudac mu je tražio još.

Harman mu je predao svjetiljku. “Lezi na rub potoka. Svjetlo privlači guštere.”

A Calibana?, mislio je Daeman, ali legao je nagnuvši se nad rub vode, osvjetljavajući duboki bazen lijevom rukom i spremajući se da bijele guštere, koji su plivali, zgrabi kad bi se dopraćakali bliže.

“Pretvorit ćemo se u Calibana” mrmljao je Daeman. Mogao je čuti Harmana kako skida meso i žvače u gljivastoj tami iza njega.

“Ne”, reče Harman između zalogaja. “Nećemo.”

Iz špilja su se probili dva tjedna kasnije - dva blijeda, bradata, izgladnjela muškarca izbuljenih očiju - koja su plivala gore kroz pravilnu cijev, probila se kroz tanki pokrov leda na ribnjaku, i izbila u razmjernu svjetlost kristalnog grada.

Začudo, Daeman je bio taj koji je insistirao da odu gore.

“Lakše je braniti se od Calibana ovdje dolje”, govorio je Harman. Bio je napravio neku vrstu futrole od komada Savine naprtnjače i revolver se nalazio unutra. Izmjenjivali su se na spavanju uz jedan ili drugi zid špilje, pa dok bi jedan drijemao, drugi bi držao stražu uz svjetiljku i oružje.

“Nije važno”, reče Daeman. “Moramo se skloniti s ove stijene.”

“Caliban možda umire od svojih rana”, reče Harman.

“Ili se liječi od njih”, reče Daeman. Sada, kada je Daeman izgubio svu svoju punašnost, i obojici narasla brada, njih su dvoje bili sličniji jedan drugom. Daemanova je brada bila malo gušća i tamnija od Harmanove. “Nije važno”, reče opet. “Moramo pronaći put odavde.”

“Ja se ne mogu vratiti u firmarij”, reče Harman.

“Možda ćemo morati. To su možda jedini faks-portali u orbitalnom prstenu.”

“Nije me briga”, reče Harman. “Ne mogu se više vratiti u tu klaonicu. Osim toga, faks-portali tamo su za tijela koja putuju gore i dolje nakon popravka. Njihovi čvorovi sigurno su kodirani samo za te ljude.”

“Promijenit ćemo kodove budemo li morali”, reče Daeman.

“Kako?”

“Ne znam. Gledat ćemo servitore kada faksiraju ljude dolje i raditi što i oni.”

“Savi je rekla da ne vjeruje da su naši kodovi još uvijek važeći”, reče Harman.

“Nije znala. Bila je izvan faks-petlje više od tisućljeća. I na kraju krajeva, moramo istražiti ostatak grada posthumanaca tamo gore.”

“Zašto?”, pitao je Harman. Starijem je čovjeku bilo teže spavati nego Daemanu i volja mu je bila oslabila.

“Možda je tamo negdje neki svemirski brod”, reče Daeman. Harman se tada počeo smijati, u početku tiho, ali kasnije tako nekontrolirano da je počeo plakati. Daeman ga je morao uštipnuti za nadlakticu da on obrati pažnju..

“Hajdemo”, reče Daeman. “Znamo cijev koja vodi do površine. Za mnom. Budem li morao, ja ću nam pištoljem prokrčiti put kroz površinski led.”

Istražili su ostatak grada tijekom iduća dva tjedna, pronašli zakutke i skrovišta u kojima bi prespavali, a jedan je uvijek čuvao stražu dok je drugi spavao. Daeman je stalno sanjao da pada i probudio bi se kad bi se protresao, a noge i ruke su mu se borile protiv nulte gravitacije. Znao je da Harman ima iste snove, jer je spavao u još kraćim periodima prije nego bi se zadihao i mašući razbudio.

Kristalni je grad bio potpuno mrtav, iako su tornjevi na suprotnoj strani dva kilometra dugačke stijene bili pažljivije izrađeni, s više terasa i zatvorenih prostora. Svuda su plutali mumificirani, napola pojedeni ostaci posthumanaca, sve žene. Dva su muškarca stalno bila gladna, iako je Savina naprtnjača bila puna oguljenih i narezanih vodenih guštera, i ponekad bi Daemanov želudac zakrčio kada bi vidio neke od ovih mesnatih mumificiranih ostataka. Znali su da će se zbog vode svaka tri dana vraćati do nekog od smrznutih bazena.

Iako su očekivali da susretnu Calibana na svakom koraku i iza svakog ugla, pronašli su samo povremene plutajuće kugle krvi koja bi mogla biti njegova. Trećeg dana od njihovog izlaska iz špilja, dok su im se oči tek tada polako privikavale na jače Zemljino svjetlo kroz prozirne ploče iznad njih, naišli su na ruku sa zglavkom - koji su plutali poput blijedog pauka iz jako gustog polja algi - za koje su vjerovali da bi mogli pripadati Savi. Te noći - “noć” su nazivali razdoblja od dvadeset minuta kada Zemlja nije osvjetljavala prozirne ploče iznad njih - oboje su čuli užasan, kalibanski jauk iz pravca firmarija. Buka kao da se prenosila više kroz tlo asteroida i egzotični materijal tornjeva oko njih nego kroz rijetki zrak.

Mjesec dana nakon dolaska u taj orbitalni pakao bili su istražili cijeli grad osim dva područja - dalekog dijela firmarija iznad mjesta gdje su prvi put susreli Calibana, i dugački mračni hodnik točno na mjestu gdje je grad oštro zavijao oko sjevernog pola asteroida. Taj uski hodnik, nije bio širok više od dvadeset metara, bio je bez prozora i ispunjen njišućim algama - savršeno skrovište za Calibana na oporavku - i na njihovom prvom putu oko malog asteroida, obojica su odlučili da ne idu na to mračno mjesto nego da provjere ostatak grada posthumanaca. Sada su bili provjerili ostatak grada - nije bilo svemirskih brodova, niti drugih hermetičkih pregrada, nije bilo nadzornih soba, drugih firmarija, spremišta s hranom niti drugih izvora vode - i sada su imali izbor ili vratiti se do špilja da napune zalihe guštera, jer im je preostao samo jedan leš guštera u raspadanju, da se vrate u firmarij i isprobaju tamošnje faks-čvorove u spremnicima, ili da istraže mračni hodnik ispunjen algama. “Ja sam za mračno mjesto”, reče Harman.

Daeman je samo umorno kimnuo.

Dolje su se probili udarajući nogama izvijene alge i držeći jedan drugom ruku na nadlaktici kako se ne bi razdvojili. Toga je dana Daeman imao pištolj i njihao je njime s jedne strane na drugu pri svakom sablasnom pokretu alge. Bez prozora ili odsjaja svjetla iz središta grada, samo je Savina svjetiljka pokazivala put. Oboje su se pitali koliko će baterija potrajati, ali nitko nije na glas izražavao tu brigu. Daeman se umirio sjećajući se mutnih gljivastih svjetiljki u većini, ne svim, špiljama dolje, koje je uz malo sreće bilo dovoljno za hvatanje guštera, ali zapravo se više nikad nije htio vratiti u ta kosturska lovišta. Baš je dvije noći ranije pitao Harmana o skoro zrakopraznom prostoru koji ih je okruživao. “Što misliš da bi se dogodilo ako bih skinuo osmotsku masku?”

“Umro bi”, reče Harman bez emocija. Stariji je čovjek bio bolestan - to nije bilo stanje s kojim su se ljudi često susretali, jer se o takvim stvarima brinuo firmarij - i tresao se od hladnoće, unatoč tome što je termokoža čuvala svu njegovu tjelesnu toplinu. “Umro bi”, ponovio je.

“Brzo?”

“Sporo, mislim”, reče Harman. Njegova plava termokoža bila je prljava od riječnog blata i krvi guštera.

“Ugušio bi se. Ali ovdje nije čisti vakuum, pa bi se dugo mučio.”

“Daeman je kimnuo. “A što ako bih skinuo termokožu i ostavio masku na licu?”

Harman je razmislio o tome. “Bilo bi brže”, složio se. “Smrznuo bi se za manje od minute.”

Daeman nije ništa rekao i mislio je da je Harman ponovo zaspao, ali onda je stariji čovjek šapnuo preko komunikacijske veze: “Ali nemoj to napraviti prije nego mi kažeš, može, Daemane?”

“Može”, reče Daeman.

Hodnik je bio tako gusto obrastao divljim algama da su zamalo odustali i vratili natrag, ali kako je jedan od njih okretao i gurao lebdeće raslinje u stranu dok je drugi probijao put, uspijevali su se nekako migoljenjem, udaranjem i guranjem provući kroz dvjestotinjak metara mračne dužine hodnika bez prozora. Na kraju je bio zid - upravo ono što su obojica očekivala nakon svojih muka - ali Daeman je nastavio pomicati svjetiljku i odjednom su mogli razabrati jedva vidljiv bijeli kvadrat postavljen u tamnoj pregradi egzotičnog materijala.

Daeman je imao pištolj, pa je prvi prošao kroz polupropusnu membranu.

“Što vidiš?” pitao je Harman preko komunikacijske veze. Nije još bio prošao. “Vidiš li išta?”

“Da.” Odgovor je došao iz veze s Daemanovim odijela, ali glas nije bio njegov. “On vidi divne stvari.”

50. Ilij

“Kaži mi opet što vidiš”, reče Orphu, govoreći ne preko usko snopa već putem kabela k-veze Mahnmut je jahao na loncu kao džokej na lebdećem slonu. K-veza je pružala dovoljno široku frekvenciju za Orpha da učita cjelokupni grčki jezik i bazu podataka o Ilijadi u nekoliko sekundi.

“Grčki i trojanski vođe su se sastali na vrhu ovog grebena”, reče Mahnmut.

“Mi smo upravo iza grčke skupine - Ahileja, Hockenberryja, Odiseja, Diomeda, Velikog i Malog Ajaxa, Nestora, Idomeneja, Toasa, Tlepolema, Nireja, Mahaona, Polipoeta, Meriona i nekoliko drugih ljudi čija imena još nisam uhvatio tijekom Hockenberryjevog brzog upoznavanja.”

“Ali nema Agamemnona? Nema Menelaja?”

“Ne, oni su još u Agamemnonovom logoru gdje se oporavljaju od dvoboja s Ahilejem. Hockenberry mi reče da se o njima brine Asklepije, njihov iscjelitelj. Braći su slomljena rebra, a imaju još i drugih ozljeda - Menelaja je Ahilej na kraju udario štitom, ali nisu u opasnosti po život. Prema skoliku, obojica će moći hodati za dan ili dva.”

“Pitam se bi li mi Asklepije mogao vratiti vid i udove”, promrmlja Orphu. Mahnmut nije znao što bi na to rekao.

“Što je s Trojancima?” upita Orphu, zainteresirano. Njegov glas je zvučao onako kako je Mahnmut uvijek zamišljao da bi zvučao glas ljudskog djeteta - sretno, oduševljeno, gotovo radosno. “Tko ovdje predstavlja Ilij?”

Mahnmut se uspravio na napukloj masi, da bi bolje vidio, preko glava ahejskih junaka okićenih perjanicama, trojanske jedinice.

“Hektor predvodi vojsku, dakako”, reče Mahnmut. “Njegova crvena perjanica od konjskog repa i blještava ratna kaciga doista strše. Nosi i crvenu pelerinu također. Kao da prkosi bogovima da siđu i da se bore.”

Mahnmut je već bio prenosio Orphu kako izgleda mjesto gdje se vojska nalazi kako ga je opisao Hockenberry ranije tog poslijepodneva kada su Hektor i njegova žena Andromaha hodali između tisuća ratnika Ilija, držeći visoko izmrcvareno tijelo njihovog mrtvog sina Skamandra, još uvijek umotano u zakrvavljeno kraljevsko platno, da svi Trojanci vide leš. Hockenberry je izvijestio da je tamo bilo tisuće Ahejaca koji su i dalje razmišljali da se otisnu na pučinu u svojim crnim brodovima, ali nakon Hektorove i Andromahine žalosne povorke, svi Trojanci i njihovi saveznici su bili spremni da se bore s bogovima, prsa u prsa ako je to potrebno.

“Tko je ovdje iz Ilija osim Hektora?”, upita Orphu.

“Paris stoji tik iza njega. Zatim stari savjetnik, Antenor, i sam kralj Prijam. Starci stoje malo izdvojeno, ne komuniciraju s Hektorom.”

“Dvojica Antenorovih sinova, Akam i Arheloh, su već poginuli, mislim”, reče Orphu. “Obojicu je ubio Telemonac Ajax - Veliki Ajax.”

“Mislim da je tako”, reče Mahnmut. “Mora da im je teško prihvatiti primirje. Vidim Velikog Ajaxa kako razgovara s Antenorom kao da se ništa nije dogodilo.”

“Svi su oni profesionalni vojnici”, reče Orphu. “Oni znaju da podižu svoje sinove za borbu i moguću smrt. Koga još vidiš od Hektorovih?”

“Eneja je ondje”, reče Mahnmut.

“Ah, Eneja”, uzdahnuo je Orphu. “Eneja je... bio... suđeno mu je biti jedini preživjeli iz kraljevske kuće Ilija. Suđeno mu je... bilo mu je suđeno - pobjeći iz grada u plamenu sa svojim sinom Askanijem i skupinom Trojanaca, a njihovi će nasljednici na kraju osnovati grad koji će postati Rim. Po Vergiliju će Eneja...”

“Nećemo dalje”, prekine ga Mahnmut. “Kako Hockenberry reče, sve oklade moraju pasti u vodu. Ne bih rekao da se u bilo kojem dijelu Ilijade koju si mi poslao spominje da su Grci i Trojanci postali saveznici u propalom križarskom pohodu protiv Olimpa.”

“Ne”, reče Orphu. “Tko još stoji tamo s Hektorom osim toga Eneja, Parisa, starog Prijama i Antenora?”

“Otrionej je tamo”, reče Mahnmut. “Kasandrin zaručnik.”

“Bože moj”, reče Orphu. “Otrioneju je bilo suđeno da ga ubije Idomenej - večeras ili sutra. U bitki za grčke brodove.”

“Sve oklade padaju u vodu”, ponovi Mahnmut. “Izgleda da ove noći neće biti nikakve bitke za brodove.”

“Tko je još tamo?”

“Difob, drugi Prijamov sin”, reče Mahnmut. “Njegov oklop je tako blještav da moram staviti polarizirajuće filtre samo da ga mogu gledati. Tik iza Difoba je Pedaeon, Prijamov zet, kako se ono zvaše... Imbrij.”

“O Bože”, reče Orphu. “Imbriju je bilo suđeno da ga ustrijeli Teukar za samo nekoliko sati...”

“Prestani!” povika Mahnmut. “Netko može prisluškivati.”

“Prisluškivati me na uskom snopu ili k-vezi?” upita Orphu hučeći. “Nije to vjerojatno, stari prijatelju. Osim ukoliko ovi Grci i Trojanci imaju malo bolju tehnologiju nego što si mi ti pričao.”

“Dobro, to je zbunjujuće”, reče manji moravek. “Pola ljudi koji stoje tamo na Grebenskoj Guštari trebaju biti mrtvi za dan ili dva, po tvojoj glupoj Ilijadi!'

“Nije to moja glupa Ilijada”, bučao je Orphu. “I osim toga...”

“Sve oklade padaju u vodu”, završio je Mahnmut. “Uh-oh.”

“Što?”

“Pregovori su gotovi. Hektor i Ahilej stupaju naprijed, sada drže jedan drugog za lakat... Bože moj!”

“Što je sad?”

“Možeš li to čuti?” uzdahne Mahnmut.

“Ne”, reče Orphu.

“Oprosti, oprosti”, reče Mahnmut. “Žao mi je. Nisam mislio doslovno. Samo sam mislio... Mislio sam...”

“Nastavi”, zamoli Ionac. “Što nisam čuo?”

“Vojske - i grčka i trojanska - sada viču. Dobri Bože, to je opće klicanje. Stotine tisuća Ahejaca i Trojanaca su zajedno, ovacije, mašu zastavama, podigli su svoje mačeve, koplja i zastave u zrak... ovacije i povici mnoštva odjekuju u redovima do zidina Ilija. Ljudi su tamo na zidinama - mogu vidjeti Andromahu, Helenu i druge žene o kojima mi je Hockenberry govorio - one također povikuju. Drugi Ahejci - oni koji se nisu odlučili, čekajući na svojim brodovima - izašli su do grčkih rovova i kliču i dovikuju također. Kakva buka!”

“Dobro, ne moraš i ti vikati”, Orphu reče suho, “k-veza fino radi. Što se sada događa?”

“Dobro... ne mnogo toga”, reče Mahnmut. “Zapovjednici su svi protresli jedan drugom ruke na Grebenu. Čuju se zvona i gongovi sa zidina grada. Vojske se motaju uokolo - obični pješaci sa svake strane stupaju na ničiju zemlju da se međusobno potapšaju po ramenu i razmjene imena ili nešto drugo - i svi su, izgleda, spremni za borbu, ali...”

“Ali nema nigdje protivnika”, reče Orphu. Točno.

“Možda bogovi ne žele sići u borbu” reče Ionac.

“Sumnjam u to”, reče Mahnmut.

“Ili će možda Uređaj raznijeti Olimp u milijarde komada”, reče Orphu. Mahnmut je ušutio kod se toga sjetio. Vidio je bogove i božice gore, tisuće tih osjećajnih bića, i nije poželio biti masovni ubojica.

“Koliko još ima dok tvoj podešeni tajmer ne aktivira Uređaj?”, upita Orphu, iako je to sam morao znati.

Mahnmut je provjerio svoj unutarnji kronometar. “Pedeset četiri minute”, reče.

Iznad njih tamni se oblaci odjednom stadoše valjati. Izgledalo je da bogovi konačno silaze.

Kada je Mahnmut zaronio u Vulkansko jezero na vrhu Olympus Monsa, imao je malo nade za bijeg. Trebala mu je otprilike jedna minuta da pripremi Uređaj za aktiviranje - za detonaciju? - i mislio je da mu neka dubina i snaga pritiska mogu dati toliko vremena.

Tako je i bilo. Mahnmut je zaronio na dubinu od 800 metara, osjećajući znani i ugodni osjećaj tlaka na svaki četvorni milimetar svoje konstrukcije, i našao izbočinu na zapadnoj strani strmine vulkanskog zida gdje bi mogao stati, osigurati Uređaj i pripremiti ga. Bogovi ga nisu progonili u vodi. Ili nisu voljeli plivati ili ga njihovi laseri i elektromagnetski valovi s površine ne bi mogli pogoditi, Mahnmut nije znao niti se za to brinuo.

Propustio je zbog nemara podesiti mehanizam za daljinsko aktiviranje prije no što su on i Orphu započeli njihovo kratkotrajno putovanje balonom, te je to učinio sada, 800 metara dolje u tami jezera, dok su njegove svjetiljke na grudima osvjetljavale jajoliki makromolekularni Uređaj. Uklonivši pristupni poklopac svojeg oklopa od legure, Mahnmut je pojeo djelić samog sebe - jednu od svoje četiri pogonske ćelije - da osigura energiju nužnu za 32-voltni okidački signal, jedan od svoja tri redundantna radio-prijemnika lučno zavarenih za okidačku ploču njegovim ručnim laserom te za tajmer napravljenim od njegovog vanjskog kronometra. Konačno, pričvrstio je grubi senzor kretanja koji je namjestio pomoću jednog od svojih transpondera, tako da bi se Uređaj mogao automatski aktivirati na ovoj dubini ako bi ga itko drugi osim njega dotaknuo.

Ako se ovi lažni bogovi spuste sada do mene, pokrenut ću ovu stvar ručno, mislio je Mahnmuth dok je bio na izbočini 800 metara ispod površine jezera. Ali on nije želio uništiti sebe - ako je uništenje doista bilo svrha Uređaja - i nije se želio kriti pod vodom cijeli dan. A čovjek Hockenberry je obećao da će se natrag teleportirati po njega, tako da će Mahnmuth čekati. Želio je vidjeti opet Orpha. Osim toga, njihova misija - posljednja misija Korosa III i Ri Poa, zapravo - bila je donijeti Uređaj na Olympus Mons i javiti o svom dolasku putem komunikatora. Oba ta zadatka bila su obavljena. U biti, Mahnmut i, Ionac završili su svoj posao.

I zašto da se onda krijem 800 metara ispod površine ovog nemogućeg Vulkanskog jezera? Pomislio je na uzavrelu vodu iznad njega kad bogovi iskale svoju srdžbu i toplinske zrake u jezeru i morao se nasmiješiti na svoj moravečki način - ova voda bi trebala ionako ispariti, budući da bi vrh Olympus Monsa morao biti u gotovo vakuumu.

Zatim je došlo vrijeme za čovjeka po imenu Hockenberry da se vrati i spasi ga, i, začudo, on je to učinio.

“Opiši Zemlju”, reče Orphu na Grebenskoj Guštari. Mahnmut se bio odvojio od Orpha i vodio svog prijatelja užetom privezanim za levitacijski pojas. “Jesi li siguran da smo na Zemlji?” dodao je Orphu.

“Prilično siguran”, reče Mahnmut. “Gravitacija je prava, zrak je pravi, sunce je prave veličine i biljni život je u skladu sa slikama u bazama podataka. O, to su ljudska bića - iako se čini da su svi ti muškarci i žene članovi kluba za najbolje zdravlje i vježbu u Sunčevom sustavu.”

“Dobro izgledaju, ha?”, upita Orphu.

“Kao ljudi, da”, reče Mahnmut. “Ali od svih tih prvih Homo sapiensa koje sam sreo osobno, tko zna? Samo Hockenberry od svih ljudi koje sam sreo ovdje izgleda uobičajeno kao muškarci i žene na fotografijama, video-zapisima i holoima koje ti i ja imamo u našim bazama podataka.”

“Što misliš...”, započe Orphu.

Ššš, reče Mahnmut preko uskog snopa. On je izvukao k-vezu tako da nije više morao jahati na Orphovoj oblozi. Oblaci su se nastavili kretati nad bojištem. Ahilej se obraćao trupama - i trojanskim i ahejskim.

Možeš li ga razumjeti?

Naravno da mogu. Riječi se fino prenose, iako za neke od kolokvijalizama i kletvi koje su izgovorene moram nagađati iz konteksta.

Mogu li ga drugi ljudi čuti bez javnog sustava veze?

Ovi muškarci imaju željezna pluća, reče Mahnmut. Metaforički rečeno. Njegov glas sigurno dopire do mora u jednom smjeru i do zidina Troje u drugom.

Što govori?, upita Orphu.

Prkosim vam, bogovi... bla, bla, bla... i sada prijeti da će ih sve uništiti i osloboditi pse rata... bla, bla, bla... recitirao je Mahnmut.

Čekaj, reče Orphu. Je li doista citirao Shakespearea?

Ne, reče Mahnmut. Samo sam to slobodno preveo.

Uh, reče Ionac preko uskog snopa. Mislio sam da se radi o zapanjujućem plagijatu. Koliko još ima do aktiviranja Uređaja?

Četrdeset jedna minuta, reče Mahnmut. Da nije nešto u redu s tvojom... On zastane.

Molim?, upita Orphu.

Usred Ahilejevog prkosnog eri de coeur protiv bogova, Kralj Bogova se pojavio. Ahilej je umuknuo.

Dvjesto tisuća muških lica i jedno robotsko je pogledalo uvis s polja Ilija.

Zeus je sišao s uskomešanih crnih oblaka u svojim zlatnim bojnim kolima koja su vukla četiri lijepa holografska konja.

Ahejski glavni strijelac Teukar, koji je stajao blizu Ahileja i Odiseja, naciljao je i ispalio strijelu uvis, ali dvokolica je bila previsoko i - Mahnmut je bio siguran - okružena moćnim energetskim poljem. Strijela je poletjela i podbacivši, upala u guštare trnja uz podnožje grebena gdje su vojskovođe stajale.

“USUĐUJETE SE PRKOSITI MENI?”, zagrmio je Zeus dužinom i širinom polja, obalom i do grada gdje su se vojske skupljale. “ETO POSLJEDICA VAŠE KAŽNJIVE OHOLOSTI!”

Dvokolica se podigla naviše i onda ubrzala prema jugu, kao da Zeus napušta bojno polje u smjeru planini Ida jedva vidljive na južnom obzoru. Možda je samo Mahnmut, sa svojim teleskopskim vidom, vidio malenu srebrnu Zeusovu kuglu koju je on ispustio iz dvokolica kada je bio oko petnaest kilometara južno od njih.

“Dolje!” povikao je Mahnmut potpuno pojačavši svoj glas, povikavši na grčkom. “Ako vam je život mio, ležite!!! Ne gledajte prema jugu!!!”

Neki su ga poslušali.

Mahnmut je zgrabio Orphov ular i pojurio prema obližnjem zaklonu od velike stijene na vrhu Grebena, trideset metara dalje.

Kada je bljesnulo, oslijepilo ih je na tisuće. Mahnmutovi polarizirajući filtri automatski su skočili sa 6 na 300. On nije prestao mahnito trčati, vukući Orpha za sobom kao neku divovsku igračku.

Udarni val je uslijedio nakon bljeska, krećući se od juga u zidu prašine i šaljuci vidljive udarne valove kroz samu atmosferu. Brzina vjetra se popela od pet kilometara na sat sa zapada na stotinu kilometara na sat s juga za manje od sekunde. Stotine šatora se istrgnulo s tla i poletjelo uvis u nebo. Konji su se propeli i zbacili svoje gospodare. Bijele perjanice su poletjele uvis.

Rika i udar su oborili sve koji su stajali - sve osim Hektora i Ahileja - na zemlju. Zvuk i potisak su bili užasni, zavibrirali ljudske kosti i moravečku stabilnu unutarnjost te Mahnmuthove organske dijelove. Činilo se kao da sama Zemlja urla i zavija u srdžbi. Stotine trojanskih i ahejskih vojnika dva kilometra na južnoj strani Grebenu su izgorjeli i bili podignuti u zrak, njihov pepeo se raspršio na sve strane, ljudi su trčali prema sjeveru.

Dio južnog zida Ilija se rascijepio i srušio, s ljudima koji su bili na njemu. Nekoliko drvenih tornjeva u gradu se zapalilo, a jedan visoki toranj - onaj s kojeg je Hockenberry promatrao Hektora dok se opraštao od svoje žene i sina samo dan ranije - pao je na ulice rasprsnuvši se.

Ahilej i Hektor su pokrili rukama svoja lica, zaštitivši svoje oči od užasnog bljeska koji je bacio svoje sjene stotinu metara iza njih na Grebenskoj Guštari. Iza njih, velike stijene koje su čvrsto stajale na grobu Amazonke Mirine su zavibrirale, razdvojile se i srušile zgnječivši i Trojance i Ahejce. Hektorova sjajna kaciga je ostala na njegovoj glavi, ali njegova ponosna perjanica od crvene konjske dlake se pokidala na snažnom vjetru koji je pokrenuo početni udarni val.

Je li se nešto dogodilo?, pitao je Orphu preko uskog snopa.

Da, prošaptao je Mahnmuth.

Osjećam neku vrstu vibracije i pritiska kroz moju oblogu, reče Orphu.

Da, prošaptao je Mahnmuth. Jedini razlog što lonca nije otpuhao vjetar je bio taj što je Mahnmuth svezao uže oko najvećeg kamena koji je mogao naći na stijeni koja ih je štitila.

Što..., započe Orphu.

Samo malo, prošapta Mahnmuth.

Oblak obliku gljive se dizao deset kilometara uvis, dim i radioaktivne čestice su se dizale u stratosferu.

Zemlja se zatresla tako snažno od udara da su čak i Ahilej i Hektor morali sagnuti, no nisu bili pokošeni kao desetine tisuća njihovih ljudi.

Atomski oblak u obliku gljive je poprimio oblik lica.

“ŽELITE RATOVATI, O, SMRTNICI?” zagrmjelo je bradato Zeusovo lice koje se dizalo u polako odmatajući oblak. “BESMRTNI BOGOVI ĆE VAM POKAZATI ŠTO JE RAT.”

51. Ekvatorski Prsten

Prospero je sjedio u dugačkoj, kraljevskoj plavoj odori prekrivenoj mlazom svijetlih boja koji je prikazivao galaktike, sunca, komete i planete. Držao je izrezbareni štap u jednoj desnoj ruci prekrivenoj staračkim pjegama, a ispod dlana lijeve ruke bila je stopu debela knjiga. Izrezbareni stolac sa širokim rukohvatima nije bio baš tron, ali dovoljno sličan da da osjećaj velikog autoriteta pojačanog magovim hladnim pogledom.

Čovjek je bio ćelav, ali tragovi dugačke bijele kose visjeli su natrag preko ušiju i padali u uvojcima na plavu tkaninu njegove odore. Nekoć grandiozna glava sada je bila stajala visoko na starčevom osušenom vratu, ali lice je odavalo čeličnu čvrstinu karaktera, pokazujući hladno ravnodušne, ako ne i zaista okrutne male oči, izražen nos, snažno isturenu bradu koja se još nije izgubila u vilici ili podvaljku, i tanke čarobnjačke usne okrenute prema gore zbog drevne navike ironije. Bio je, naravno, hologram.

Daeman je gledao kako se Harman probija kroz polupropusnu membranu i pada na pod zbog neočekivane sile teže, isto kao i što je pao i on. Zatim, vidjevši Daemana kako sjedi u udobnoj stolici sa skinutom osmotskom maskom, Harman je skinuo svoju masku, duboko udahnuo svježi zrak, i doteturao do druge prazne stolice.

“Ovdje je samo trećina Zemljine gravitacije”, reče Prospero, “ali sigurno se čini poput Jupitera nakon mjesec dana u skoro nultoj gravitaciji.”

Ni Harman ni Daeman nisu odgovorili.

Soba je bila kružna, promjera oko petnaest metara, a u biti ostakljena kupola od poda do vrha. Daeman je nije vidio dok su na stolicama prilazili kristalnom gradu, jer su ušli na južnom polu asteroida, a ovo je bio sjeverni pol, ali zamišljao je da mora izgledati kao dugački, tanki metalni stalak sa svojom svjetlećom gljivom na kraju. Jedino svjetlo u sobi dolazilo je od blagog sjaja okruglog ekrana u središtu prostora, iza Prospera, te od Zemljinog, Mjesečevog i zvjezdanog svjetla koje je unutra naviralo iznad i oko njih. Bilo je dovoljno svijetlo da je Daeman mogao vidjeti pažljivo izrađene ornamente na magovoj izvezenoj odori i uljem premazane rezba-rije na njegovom štapu.

“Vi ste Prospero”, reče Harman, dok su mu se grudi dizale i brzo spuštale pod plavom bojom njegove termokože. Svježi zrak u sobi i za Daemana je bio šok. Bilo je to poput udisanja sočnog, gustog vina.

Prospero je kimnuo.

“Ali niste stvarni”, nastavio je Harman. Muškarac je izgledao stvarno. Odora je padala u lijepim, ali dinamičnim naborima i preklopima u jednotrećinskoj gravitaciji.

Prospero je slegnuo ramenima. “To je točno. Nisam ništa više od snimljenog eha sjene sjene. Ali vas vidim, čujem, pričam s vama i suosjećam s vašim naporima. To je više od onoga što mogu neka prava bića.”

Daeman je pogledao preko ramena. Držao je crni pištolj labavo u svom krilu.

“Hoće li Caliban doći ovamo?”

“Ne”, reče Prospero. “Moj me se bivši sluga boji. Boji se ovog sjećanja na mene koje govori. Da se plavooka kurva koja ga je rodila nalazi na ovome otoku, ta prokleta vještica Sycorax, progonila bi vas ovdje, ali Caliban me se boji.”

“Prospero”, reče Daeman, “moramo otići s ove stijene. Natrag na Zemlju. Živi. Možete li nam pomoći?”

Starac je naslonio štap na svoj stolac i podigao obje pjegave ruke. “Možda.”

“Samo možda?”, reče Daeman.

Prospero kimne.”Kao eho snimljene sjene, ja ne mogu ništa učiniti. Ali vam mogu dati informacije. Možete djelovati ako hoćete, i ako imate volje. Malo pripadnika vaše vrste je još uvijek ima.”

“Kako da odemo odavde?” pitao je Harman.

Prospero je prošao rukom preko knjige i jedan hologram se izdigao iznad središta okruglog ekrana iza njega. Bili su to asteroid i kristalni grad promatrani iz udaljenosti od nekoliko kilometara u svemiru, a tornjevi u zlatnim staklima polako su se kretali kako se asteroid okretao oko svoje osi. Daeman je pogledao u jaku plavu i bijelu boju Zemlje koja je dolazila u vidno polje vani kroz prozore i shvatio da je prizor sinkroniziran - bio je to pogled u stvarnom vremenu iz neke točke u prostoru.

“Tamo!”, povikao je Harman, pokazujući. Pokušao je skočiti iz stolice, ali je zbog gravitacije zateturao i zgrabio rukohvat da se podupre. “Tamo”, reče opet.

I Daeman ga je vidio. Na vanjskoj ploči terase, dvjestotinjak metara gore na tom prvom visokom tornju gdje su bili ušli, njegova metalna konstrukcija je sada svijetlila u odsjaju Zemlje - soni.

“Pretražili smo grad”, reče Daeman. “Nikada nismo pomislili da bi moglo postojati vozilo parkirano izvan grada.”

“Izgleda kao soni kojim smo bili otišli u Jeruzalem”, reče Harman, naslanjajući se naprijed kako bi bolje vidio holografski prikaz.

“To jest soni”, reče Prospero. Opet je pomaknuo dlan i prizor je nestao.

“Nemoguće”, reče Daeman. “Savi nam je rekla da soniji ne mogu letjeti do orbitalnih prstena.”

“Ona nije znala da mogu”, reče stari mag. “Arijel je sklonila kamenje koje su nabacali vojniksi i programirala ga da dođe ovamo.”

“Arijel?” Daeman je glupavo ponovio. Bio je tako, tako gladan, i tako jako umoran. Vršljao je kroz svoje pamćenje. “Arijel? Avatar zemaljske biosfere?”

“Otprilike tako”, reče Prospero uz osmijeh. “Savi se nikada zapravo nije susrela s Arijel. Sva njihova komunikacija bila je preko allneta. Starica je uvijek mislila da je Arijel muško, iako duh najčešće izabire ženskog avatara.”

Koga briga? mislio je Daeman. Naglas reče: “Može li nas soni odvesti natrag na Zemlju?”

“Mislim da može”, reče Prospero. “Mislim da ga je Arijel poslala unaprijed programiranog da vrati vas troje u Ardis Hall. Još jedan deus ex machi-na. Ne sviđa mi se što je taj stroj ovdje.”

“Zašto ne?”, upita Harman, ali onda je kimnuo. “Caliban.”

“Da”, reče Prospero. “Čak i mom negdašnjem goblinu bi se mučili zglobovi u jakim bolovima, a tetive grčile ako bi izašao na čisti vakuum bez odijela ili termokože. Ali on je to zaboravio i progrizao odijelo jadne Savi.”

“Još je dva odijela bio mogao imati proteklog mjeseca”, reče Daeman tako tihim glasom da je bio tiši od šuma ventilacije. Iz sobe se gore više nije vidio zaobljeni komad Zemlje. Rotirala se prema zvjezdanoj svjetlosti. Iznad Prospera dizao se polumjesec.

“I imao bi, no Caliban nije bog”, reče mag. “Savi nije ubila zvijer kad mu je pucala u grudi, ali ju je jako ranila. Caliban cijelo vrijeme krvari i oporavlja se, ponekad je odlazio duboko u svoju najdublju špilju gdje oblaže rane blatom i pije guštersku krv za snagu.”

“I mi smo to pili i jeli”, reče Daeman.

“Da” reče Prospero, pokazujući žuti starački osmijeh. “Ali vi u tome ne uživate.”

“Kako da dođemo do sonija?” pitao je Harman. “I imate li ovdje hrane?”

“Odgovaram na vaše drugo pitanje s 'ne'“, reče Prospero. “Nitko osim Calibana nije jeo na ovom kamenom otoku u zadnjih petsto godina. Ali s 'da na vaše prvo pitanje. Postoji membrana na staklu tornja visoko gore kroz koju možete proći do terase za lansiranje. Vaša vas odijela mogu... mogu... zaštititi dovoljno dugo da aktivirate soni i njen program puta. Sjećate li se kako se njime upravlja?”

“Mislim... gledao sam Savi... hoću reći...”, mucao je Harman. Tresao je glavom kao da otresa paučinu. Oči su mu izgledale umorno kao što se i Daeman osjećao. “Morat ćemo. Hoćemo.”

“Morat ćete ponovo proći firmarij i Calibana da se domognete dalekog tornja”, reče Prospero. Starčeve su se male oči micale od Harmana do Daemana i pogled je bio procjenjivački. “Ima li još nešto što morate obaviti prije negoli pobjegnete odavde?”

“Ne”, reče Harman.

“Da”, reče Daeman. Uspio je ustati i doteturati do zakrivljenog staklenog zida. Odraz u njemu bio je mršav, upao, i bradat, ali bilo je nečeg novog u njegovim očima. “Moramo uništiti firmarij”, reče. “Moramo uništiti cijelo ovo prokleto mjesto.”

52. Ilij i Olimp

Zbog nekih razloga, bježao sam s Trojancima prema Grebenskoj Guštari kroz manja vrata, predviđena samo za ljude Skejskih Vrata, glavnog ulaza u Ilij. Vjetar je i dalje puhao i mi smo svi djelomično oglušili od nuklearne eksplozije na jugu. Bacih zadnji pogled na gljivasti oblak prije ulaska u grada zajedno s ogromnim mnoštvom trojanskih vojnika. Vidio sam stup dima i pepela koji se kretao prema jugoistoku nošen vjetrom. I dalje se vidjelo Zeusovo lice u oblaku na vrhu, ali vjetar ga stade raznositi.

Rezultat toga je da su uništena mala vrata, te Hektor naredi stražarima da širom otvore središnja Skejska Vrata, koja nisu otvarana više od devet godina. Tisuće ljudi se sjate unutra.

Argejci su se sklonili na svoje brodove. Kao i Hektor, pokušavali su umanjiti paniku. Hvatam pogledom Ahileja kako pokušava zadržati Grke da se ne vrate. U Ilijadi, u Ahilejevom haranju nakon Patroklove smrti, Homer kaže da se čovjek-bog bori s preplavljenom rijekom - i pobjeđuje, gradeći brane od tijela svojih trojanskih neprijatelja - ali sada Ahilej ne može zaustaviti ovaj tsunami Ahejaca u bijegu i bez ubijanja stotina, a to on ne želi učiniti.

Sklonio sam se u Grad, no već mi je žao što sam pobjegao. Shvatim da se trebam probiti kroz mnoštvo ljudi na Greben, gdje sam vidio malog robota Mahnmuta skrivenog iza stijena na vrhu grobnog humka Amazonke Mirine. Da li taj robot - kako zovu tu vrstu? moravek? - da li moravek zna da je Zeusovo oružje bilo nuklearno, možda termonuklearno? Odjednom, sjetih se nečega iz mog drugog života - kako me Susan pokušala nagovoriti da govorim na Sveučilištu Indiana u znanstvenoj predavaonici tijekom nekog multidisciplinarnog tjedna na sveučilištu. Neki znanstvenik prezimena Moravec izlagao je svoje teorije o autonomnoj umjetnoj inteligenciji. Fritz? Hans? Nisam bio išao, naravno - što može biti zanimljivo u znanstvenim teorijama te vrste jednom klasičaru?

Dobro, to sad nije važno.

I kao potvrda mojim mislima o boravku u gradu, pet dvokolica se pojavilo sa sjevera - znam odakle su se teleportirali - i počnu kružiti oko grada na visini od oko tisuću metara. Čak i s optičkim pojačavanjem, ne mogu raspoznati likove u svjetlucavim strojevima, ali izgleda kao da su tamo gore i bogovi i božice.

Onda započne bombardiranje.

Prema gradu poletješe uski, srebrni, balistički projektili, i gdje svaki udari tu dođe do eksplozije, prašina i dim se podignu, začuju se krici. Ilij je velik grad po prastarim standardima, ali strijele brzo lete - iz Apolonovog luka, znam, iako mislim da to Ares ispaljuje kad se dvokolice obruše nisko da procijene štetu - i uskoro eksplozije i krici dopiru iz svake četvrti velike metropole.

Shvatim da ne samo što sam izgubio nadzor nad svime, već sam izgubio iz vida sve s kim bih trebao porazgovarati, pomagati, dogovarati se. Ahilej je vjerojatno pet kilometara dalje, već kod brijega, sa svojim ljudima, pokušavajući zadržati ih da ne otplove u panici. Čujem još eksplozija konvencionalnog, ne nuklearnog oružja - potječe iz smjera ahejskog logora. Ne vidim kako Ahilej može uspjeti skupiti svoje ljude. Također sam izgubio iz vida Hektora, i vidim da je golemi ahejski zaklon opet postavljen - kao da to može zadržati bogove. Jadni Mahnmut i njegov nijemi prijatelj Orphu, su vjerojatno već nastradali tamo na Grebenu. Ne vidim kako itko može preživjeti ovo bombardiranje.

Više eksplozija se čuje iz središnje tržnice. Trojanski vojnici s crvenim perjanicama dojure da ojačaju redove na zidinama, ali opasnost ne dopire izvan zidina. Zlatna dvokolica opet leti, izvan dometa bilo čije strijele, a kiša od pet srebrnih strijela spustila se, eksplodiravši blizu južnog zida, kao i blizu središnjeg, čini se, ravno na Prijamovu palaču. Ovo me podsjeti na CNN-ov prijenos iz drugog rata s Irakom prije no što sam dobio rak.

Hektor. Junak je vjerojatno okupljao svoje ljude, ali ne vrijedi okupljati ih već ih skloniti ispod nečeg. Možda je Hektor otišao svojoj kući da provjeri gdje je Andromaha. Sjetih se prazne, okrvavljene dječje sobe i lice mi se iskrivi čak ovdje u dimu i buci od bombardiranja gradskih ulica. Kraljevski par još nije imao vremena za posmrtni obred njihovog čeda.

Bože, je li sve ovo moje djelo?

Leteća dvokolica leti nisko. Eksplozija ruši bedeme i izbacuje desetak likova s crvenim pelerinama. Dijelovi tijela padaju po ulicama i po krovovima kao snijeg od mesa. Odjednom, sjetih se nečeg drugog, sličnog užasa, tri tisuće dvjesto godina u zemaljskoj budućnosti, dvije tisuća i jedne krvave godine nakon rođenja Krista. Pamtim razbacana tijela po ulicama, zid prašine i betona pada po tisućama koji bježe. Sada vidim ilijsku glavnu ulicu. Samo se zgrade i način odijevanja razlikuju.

Nikad nećemo naučiti. Stvari se nikad neće promijeniti.

Trčim prema Hektorovoj kući. Više projektila pada, eksplozija na trgu baš iza prolaza otkuda sam došao. Vidim malo dijete koje bojažljivo hoda ulicom gdje su krhotine onoga što je trenutak prije bila dvoetažna kuća. Ne mogu reći je li to dječak ili djevojčica, ali dječje lice je krvavo, njegova kovrčava kosa je prekrivena prašinom od žbuke. Zastanem i hodam po koljenima prema posrnulom djetetu - kamo da ga odvedem? Nema bolnice u Iliju! - ali žena s crvenim šalom preko glave potraži malo dijete i podigne ga. Obrišem znoj koji mi curi u oči i teturam prema Hektorovoj kući.

Nema je. Nema Hektorove palače - samo krhotine i niz rupa u zemlji. Moram otrti znoj iz očiju da mogu vidjeti, i čak kada vidim, ne mogu vjerovati. Cijeli blok zgrada je srušen bombama. Trojanski vojnici već kopaju po ostacima svojim kopljima i sklepanim lopatama. Njihove ponosne crvene perjanice su posivjele od prašine koja se digla. Tvore živi lanac koji nosi ljudska tijela i dijelova tijela prema mnoštvu ljudi koja čekaju na ulici.

“Hock-en-bear-eee”, čujem glas. Shvatim da netko stalno ponavlja moje ime, a sada mi dodirne ruku. “Hock-en-bear-eee!”

Okrenem se glupo, obrišem opet znoj, i vidim Helenu. Prljava je, njezina haljina krvava, a kosa čupava. Nikad nisam vidio nekoga tako lijepog. Ona me zagrli i ja je zagrlim objema rukama.

Ona se odvoji. “Jesi li teško povrijeđen, Hock-en-bear-eee?”

“Molim?”

“Imaš li težih ozljeda?”

“Nisam povrijeđen”, kažem. Ona mi dotakne lice, a njena ruka se zacrveni od krvi. Dodirnem rukom sljepoočice - tamo su dva duboka reza - vidim da su mi krvavi prsti na obje ruke i shvatim da sam brisao krv, a ne znoj. “Dobro sam”, kažem. Pokažem na zadimljene krhotine. “Hektor? Andromaha?”

“Oni nisu bili tamo, Hock-en-bear-eee” Helena nadjačava krike i mrmor. “Hektor je poslao svoju obitelj u Atenin hram. U podrumu je sigurno.”

Gledam kroz dim i vidim da je visoki krov hrama čitav. Naravno, mislim. Bogovi neće bombardirati svoje hramove. Prevelik im je prokleti ego. “Teano je mrtva”, reče Helena. “I Hekaba. I Laodika.”

Ponovim glupo njihova imena. Atenina svećenica, žena koja je samo nekoliko sati prije držala hladnu oštricu kod mojih jaja. I Prijamova žena i kći. Tri od pet mojih trojanskih žena već su umrle. A bombardiranje je tek počelo.

Odjednom se okrećem u panici. Nema buke. Eksplozije su prestale. Muškarci i žene na ulicama pokazuju uvis i viču. Četiri od pet dvokolica već je nestalo i sada peta, Aresova bombarderska dvokolica, mislim, leti na sjever i nestaje, očito se teleportira natrag na Olimp. Kolika šteta - vidim uokolo srušene zgrade, krater iz kojih se diže dim, krvava tijela po ulicama - od samo jedno božjeg napada s jednim lukom i nekoliko Apolonovih strijela. Što dalje? Biološki napad? Daljnometni se vjerojatno oporavio gore u spremnicima za iscjeljivanje - poznat po širenju kuge među ljudima ispod.

Zgrabim medaljon oko mog vrata. “Gdje' je Hektor?” Pitam Helenu. “Moram naći Hektora.”

“On je izašao kroz Skejska Vrata s Parisom, Enejom i svojim bratom Difobom” reče Helena. “Reče da mora naći Ahileja prije no što svi klonu duhom.”

“Moram ga naći”, ponovim. Okrenem se prema glavnim vratima, ali Helena me povuče natrag.

“Hock-en-bear-eee”, reče i privuče moje lice njezinom i stade me ljubiti na trgu, na ulici. Kada odmakne usne s mojih, mogu samo glupo trepnuti, opet se saginjući prema njoj za poljubac. “Hock-en-bear-eee”, reče opet. “Ako moraš umrijeti, umri dobro.”

Zatim se okrene i dugim koracima uputi niz ulicu ne osvrćući se.

53. Ekvatorski Prsten

Deaman se jedva iznenadio vidjevši da Prosperov hologram može stajati i hodati. Čarobnjak je uzeo svoj štap i polako odšetao do kupolastog prozora sobe. Kada je podigao lice da bi promatrao zvijezde koje su prolazile, blijedo je svjetlo naglasilo bore na njegovom vratu i obrazima. Sav taj napadaj starosti u posljednjih nekoliko dana stvarao je nelagodu u Daemanu - tim veću s obzirom na to o čemu su u tom trenutku raspravljali. Pokušao je zamisliti svijet u kojem njegovi prijatelji i on - njegova majka! - stare poput Savi, poput ovog pjegavog i izboranog holograma. Stresao se od takve pomisli.

Onda se sjetio užasa tankova, plavih crva i Calibanovog stola za jelo. Ne bi li bilo jednostavnije ubiti čudovište? A firmarij ostaviti netaknut? Ne, shvatio je Daeman unatoč gladi i umoru. Ovo je mjesto bilo bestidno kako god se na njega gledalo. Čitav sustav vjerovanja u pet Dvadesetica temeljio se na uvjerenju da su ljudi nakon stotinu godina odlazili na prstene, pridružujući se tu gore posthumancima u udobnosti i besmrtnosti. Daeman pomisli na sive, polupojedene leševe koji su plutali tamo vani u tankom, ustajalom zraku, i uspije se tek roktavo nasmijati.

“Što je?”, upita Prospero, napola se okrenuvši od prozora.

“Ništa”, odgovori Daeman. Poželio je plakati ili nešto razbiti. Po mogućnosti ovo drugo.

“Kako možemo uništiti firmarij?”, upita Harman. Viši, stariji muškarac drhtao je od bolesti. Lice mu je bilo još bljeđe nego Daemanovo i od znoja se sjajilo kao nalickano.

“Kako?”, upita Prospero. Naslonio se na svoj štap i pogledao u njih. “Jeste li ponijeli eksplozive, oružje - nešto drugo osim Savinog glupavog jadnog pištolja - ili barem neki alat?”

“Ne”, reče Harman.

“Ovdje gore ih nema”, reče Prospero. “Posthumanci su se razvili do stupnja puno daljeg od ratova i sukoba. Ili alata. Servitori su ovdje obavljali sav posao.”

“Oni još uvijek rade”, reče Daeman.

“Samo u firmariju”, reče čarobnjak. Polako je prešao prostoriju natrag do ekrana. “Jeste li pomislili na stotine ljudskih bića koja plutaju bespomoćno u tankovima u firmariju?”

“ Bože moj”, prošapće Harman.

Daeman protrlja svoj obraz, osjećajući pod prstima bradu. Bio je to čudni zadovoljavajući osjećaj. “Ne možemo iskoristi faks-čvorove u tankovima za liječenje da se vratimo natrag na Zemlju”, reče on, “ali pretpostavimo da se te ljude, koji su već u tankovima, može faksirati natrag na portale s kojih su došli.”

“Da”, reče Prospero. “Ako uspijete nagovoriti servitore da to učine. Ili ako sami preuzmete upravljanje faksom. Ali tu će biti problema.”

“Kakvih?”, upita Daeman, ali u trenutku dok je izgovarao to pitanje i sam je jasno uvidio problem.

Prospero se sablasno nasmiješi i kimne glavom. “Za one koji su upravo faksirani u tankove ili za one koji su gotovi s iscjeljiteljskim procesom plavih crva povratak faksom je moguć. Međutim za stotine onih koji su na pola puta do izlječenja...” Njegova je šutnja sve rekla.

“Što možemo uraditi?” upita Harman. “Novi će ljudi stalno biti faksirani ovamo, a izliječeni faksirani natrag, stotine njih je stalno u tom procesu.

“Ako je Prospero u pravu i ako možemo preuzeti upravljanje faksa”, reče Daeman, “mogli bismo zaustaviti dolazak novih, zatim nastaviti s faksiranjem natrag na Zemlju onih izliječenih kako se njihovo izlječenje budu završavalo, sve dok tankovi ne budu prazni. Obojica smo bili u tankovima. Koliko traje izlječenje Dvadesetice - dvadeset četiri sata? Četrdeset osam za teške ozljede, kao na primjer kada nekoga pojede alosaur?”

“Tada nisi bio 'liječen'“ reče Prospero. “Izgradili su te od nule, koristeći tvoje ažurirane memorijske kodove iz baze podataka faks-mreže, spremljene DNK i organskih rezervnih dijelova. Ali u pravu si, čak i najduži procesi liječenja ne zahtijevaju više od četrdeset osam sati.”

Daeman raširi ruke i pogleda Harmana. “Dva dana od trenutka kada preuzmemo firmarij.”

“Ako nam uspije preuzeti firmarij i nadzor procesa faksiranja”, sumnjičavo odvrati Harman.

Čarobnjak se nasloni na naslon svoje stolice. “Ja ne mogu uraditi ništa, ali mogu vam dati informacije”, reče starac. “Mogu vam reći kako se upravlja faksiranjem.”

“Ali se nećemo moći mi sami faksirati dolje?” opet upita Harman. Očito ga je brinula pomisao na upotrebu sonija.

“Ne”, reče Prospero.

“Možemo li reprogramirati servitore da obave faksiranje?” upita Daeman.

“Ne”, reče čarobnjak. “Morat ćete ih uništiti ili onesposobiti. No oni nisu programirani za sukob.”

“Nismo ni mi”, nasmije se Harman.

Prospero je koračao oko svoje stolice. “Da”, prošapće, “vi jeste. Kod ljudskih bića, bez obzira kako civilizirano vi izgledali, to je samo pitanje reaktiviranja starog programa.”

Daeman i Harman se pogledaju. Harman je ponovo drhturio u svom plavom odijelu od termokože.

“Vaši se geni sjećaju kako ubijati”, reče Prospero. “Dođite, pokazat ću vam sredstvo uništenja.”

Prosperov hologram nije sam mogao upravljati kontrolama na centralnoj upravljačkoj ploči, ali je pokazao Daemanu i Harmanu kako da koriste svoje ruke na i u složenim svjetlećim prekidačima, priključcima, utikačima i manipulatorima.

Iz izmaglice nad konzolom formirao se lik, zatim rotirao u tri dimenzije kako bi ga oni razgledali.

“To je jedan od onih velikih uređaja na e-prstenu koje smo vidjeli pri dolasku”, reče Daeman.

“Linerani akcelerator sa svojim prstenom za sakupljanje crvotočina”, reče Prospero. “Posthumanci su bili toliko ponosni na ove stvari. Kao što ste vidjeli, napravili su ih na tisuće.”

“I?”, reče Harman. “Hoćete reći da ove stvari upravljaju faks-sustavom na Zemlji?”

Namršteni Prospero odmahne glavom. “Vaš faks-sustav je zemaljski. On ne miče tijela kroz prostor i vrijeme, samo podatke. Ali ovi sakupljači crvotočina su paukovi u središtu kvantne teleportacijske mreže posthumanaca.”

“I?”, ponovi Harman. “Mi se samo želimo vratiti na Zemlju.”

“Uhvati čvrsto taj zeleni prekidač i stisni dvaput crveni krug”, reče Prospero.

Daeman to uradi. Na holografskom zaslonu orbitalnog linearnog akceleratora mala grupa od četiri pogonska potisnika dva puta zapulsira, šaljuci sićušni srebrni stožac kristaliziranog ispušnog otpada u svemir.

Dugačak niz greda, tankova, stupova, i prstenova počne sasvim polako rotirati. Protupotisnici su se na trenutak aktivirali, i dugi se akcelerator stabilizirao. Pedeset metara široka treperava crvotočina, smještena u sredinu ogromnog i blijedo svjetlucavog prstena, nije se okrenula s akceleratorom. Daeman se naslonio blizu holografskog lika akceleratora i vidio da je sakupljački prsten bio na kardanskom obruču za održavanje instrumenata. Gurnuo je prst u lik, dodirnuo različite elemente, i vidio da se video-lik pretvorio u dijagrame i slovne opise - povratna cijev, ubrizgivač, kvadratni potisnici. Maknuo je svoju ruku i trodimenzionalni prikaz u stvarnom vremenu se ponovo vratio. Riječi mu, naravno, nisu ništa značile.

“Kontrola kuta i rotacije, orbitalni translacijski potisnici”, reče Prospero. “Ovaj je asteroid na stabilnoj stazi - njegov bi pad na Zemlju vjerojatno bio događaj koji bi istrijebio mnoge vrste - ali akceleratori sakupljanja crvotočina i Casimirova ogledala su stalno bili seljeni s mjesta na mjesto.”

“Odavde”, reče Daeman.

Prospero kimnu. “I iz drugih asteroidnih gradova.” Harman i Daeman se opet pogledaju. “Postoji više gradova posthumanaca?” upita Harman.

“Još tri”, odgovori čarobnjak. “Drugi ovakav na ovom ekvatorskom prstenu. Još dva na polarnom prstenu.”

“Ima li tamo živih posthumanaca?” upita Daeman. Odjednom je vidio alternativu čitavom ovom uništenju i kraju načina života po principu pet Dvadesetica.

“Ne.” Prospero je sjeo u svoju stolicu s visokim naslonom. “A nema ni drugih firmarija, također. Ovaj se grad jedini gnjavio s poslovima oko vas modificiranih staromodnih ljudi tamo dolje.” Mahne svojom izbrazdanom rukom prema Zemlji što se uzdizala iznad desnog luka kupole. Soba se odjednom osvijetli od svjetla Zemlje.

“Svi posti su mrtvi”, ponovi Daeman.

“Ne, nisu mrtvi”, reče Prospero. “Otišli drugdje.”

Daeman pogleda rub Zemlje što se uzdizala i crnilo svemira iznad treperave krivulje atmosfere. “Kamo su otišli?”

“Na Mars, za početak”, reče čarobnjak. Pogleda njihove upitne izraze na licu i zahihoće. “Da li i jedan od vas staromodnih ljudi ima pojma gdje je Mars? Što je Mars?”

“Ne”, odgovori Daeman bez nelagode. “Hoće li se posti vratiti s tog... Marsa?”

“Mislim da ne”, reče Prospero, još uvijek se smiješeći.

“Onda to nije važno, zar ne?”, reče Harman. “Prospero, jeste li vi sugerirali da bismo mogli upotrijebiti ovaj... subatomski akcelerator crvotočina... kao oružje?”

“Kao konačno oružje protiv ovog grada”, reče Prospero. “Obični bi eksplozivi ili oružja imali malen učinak na kristalni grad ili na njegov asteroid. Ovi su tornjevi napravljeni da izdrže pravi udar meteora. Ali tri kilometra i više egzotičnih materijala teške mase s crvotočinom na njuški, pod tlakom, imat će definitivnog učinka, posebno ako ga naciljate na firmarij.”

“Hoće li Caliban preživjeti?”, upita Daeman.

Prospero slegne ramenima. “Njegovi tuneli i pećine spašavali su ga i ranije. Ali možda će takav sudar prouzročiti istrebljenje kalibanske vrste.”

“Može li on pobjeći prije udara?” upita Harman.

“Samo ako sazna za soni i domogne se jednog od vaših odijela od termokože”, reče Prospero. Na njegovom se licu pojavi uznemirujući osmjeh, kao da takva mogućnost i nije potpuno nevjerojatna.

“Koliko će vremena trebati da taj čudovišni akcelerator dođe ovamo?”, upita Daeman. “Do sudara?”

“Možete ga programirati da stigne toliko brzo ili sporo koliko vi želite”, reče čarobnjak, ustavši i ušetavši u centralnu konzolu, dok je donji dio njegovog tijela nestajao u metalu i upravljačkim pločama. Podigne jednu ruku, čiji rukav malo sklizne, a mršava podlaktica i koščat prst pokažu prema kraju akceleratora udaljenom od prstena crvotočine. “Točno ovdje”, reče Prospero, “su potisnici za promjenu ravnine - najsnažniji motori. Pokazat ću vam kako da ih aktivirate i naciljate ovo oružje.”

Dvojica muškaraca slijedila su čarobnjakove upute o rotiranju akceleratora i programiranju nečega što je Prospero nazvao njegovim koordinatama putanje i deltom-v. Daemanov je prst lebdio nad dugmetom pokreni. “Nisi nam rekao koliko vremena imamo do udara”, reče on Prosperu.

Hologram spoji vrške prstiju svojih ruku. “Pedeset sati mi se čini u redu. Jedan sat da stignete do firmarija i preuzmete upravljanje. Četrdeset osam sati da se novopridošli izliječe i ih se faksira natrag neozlijeđene. Zatim još jedan sat da nađete put do sonija i pobjegnete prije nego li dođe kraj ovom malenom svijetu.”

“Neće biti vremena za spavanje?”, upita Harman.

“Ne bih vam to savjetovao”, reče Prospero. “Caliban će vas vjerojatno pokušavati ubiti svake minute tijekom tog vremena.”

Harman i Daeman razmijeniše brze poglede. “Možemo se izmjenjivati u kratkim periodima spavanja, obroka i nadzora faksiranja”, reče Daeman. Odvagne na dlanu težinu pištolja i vrati ga u Savinu naprtnjaču. “Držat ćemo Calibana podalje.”

Harman je sumnjičavo kimao. Izgledao je jako, jako iscrpljen.

Daeman ponovo pogleda na prikaz linearnog akceleratora u stvarnom vremenu i opet stavi svoj prst iznad dugmeta pokreni potisnike. “Prospero, sigurni ste da ovo neće dokrajčiti sav život na Zemlji ili nešto slično?”

Čarobnjak se samozadovoljno zasmijulji. “Sav život kakav ti poznaješ hoće”, reče. “Ali neće biti plamtećeg asteroida s neba kao događaja koji će istrijebiti vrste. Barem ja ne vjerujem u to. Vidjet ćemo.”

Daeman pogleda u Harmana, čije su ruke i same do zapešća bile u virtualnoj upravljačkoj ploči. “Napravi to”, reče Harman.

Daeman stisne dugme. Na zaslonu iznad holografskog projektora osam je potisnika zasvijetlilo na kraju linearnog akceleratora jednoličnim, neprekinutim pulsevima plavo-ionskog paljenja. Dugačka je tvorevina lagano zadrhtala i počela se polako pomicati - direktno prema Daemanovom i Harmanovom licu.

“Zbogom, Prospero”, reče Daeman, zgrabivši Savinu naprtnjaču i krenuvši prema polupropusnom izlazu.

“A ne”, reče Prospero. “Ako uspijete stići do firmarija, ja ću biti tamo. Ne bih ni za što na svijetu propustio sljedećih pedeset sati.”

54. Polja Ilija i Olimp

Ostavljam gorući grad u potrazi za Ahilejem i vidim kaos svuda na putu prema moru. I Trojanci i Ahejci vuku tijela od zadimljenih rupa sa Skejskih Vrata prema moru i svuda rastreseni ljude pomažu svojim ranjenim drugovima da se vrate u Ilij ili preko obrambenog rova u grčke logore. Kao i s mnogim zračnim bombardiranjima u moje doba, efekti napada su bili jezovitiji nego stvarna šteta.

Pretpostavljam da ima nekoliko stotina mrtvih - trojanskih i ahejskih ratnika i civila u Iliju - ali najviše ih je ostalo neozlijeđeno, posebno izvan srušenih zidina i ruševina.

Popevši se preko najnižeg dijela Grebenske Guštare, vidim malog robota da ide prema meni, vukući iza sebe svojeg lebdećeg prijatelja nalik malom dječaku koji vuče vrli veliki leteći vagon. Tko zna zašto, vrlo mi je drago vidjeti ih žive- iako je “još postoje” možda bolji termin - da sam skoro zaplakao.

“Hockenberry”, reče robot Mahnmut, “vi ste ozlijeđeni. Da li teško?”

Dotaknem svoje čelo i sljepoočice. Krvarenje je skoro prestalo. “Nije to ništa.”

“Hockenberry, znate li kakva je to eksplozija bila?”

“Nuklearna eksplozija”, kažem. “Mogla bi biti termonuklearna, ali pretpostavljam da je to bilo samo fisijsko oružje. Malo veće nego bomba nad Hiroshimom, možda. Ne znam mnogo o bombama.”

Mahnmut se zagleda u mene. “Odakle ste vi, Hockenberry?”

“Iz Indiane”, odgovorim ne razmišljajući. Mahnmut čeka.

“Ja sam skolik”, kažem mu opet, znajući da je to sve komentirao sa svojim nijemim prijateljem putem uskog snopa. “Bogovi su me obnovili iz starih kostiju i DNK i nekakvi fragmenti memorije su izvađeni od djelića nađenih na Zemlji.”

“Memorija iz DNK?” reče Mahnmut. “Ja ne mislim tako.”

Odahnem rukom nestrpljivo. “Nije važno”, prekinem ga. “Ja sam mrtvac koji hoda. Živio sam u drugoj polovici dvadesetog stoljeća, vjerojatno umro u prvoj polovici dvadeset prvog. Ne snalazim se u datumima. Nisam se sjećao ničega iz svog prošlog života do unatrag nekoliko tjedana, kada mi se pamćenje počelo vraćati.” Odmahnuo sam glavom. “Ja sam mrtvac koji hoda.”

Mahnmut me nastavi promatrati tom tamnom metalnom trakom umjesto očiju. Zatim kimne s razumijevanjem i udari me - gadno - u lijevu goljenicu.

“Prokletstvo!” povičem skočivši na drugoj nozi.”Zašto si to učinio?”

“Vi mi izgledate živi”, reče mali robot. “Kako ste došli ovamo iz dvadesetog ili dvadeset prvog stoljeća iz Minulog Doba, Hockenberry? Većina nas moraveka znanstvenika su sigurni da je takvo vremensko putovanje nemoguće osim ako se krećete gotovo brzinom svjetlosti ili upadnete u crnu jamu. Jeste li kad učinili takvo nešto?”

“Ne znam”,kažem. “I svakako to nije važno. Pogledajte sve ovo!” Pokažem prema zadimljenom gradu i kaosu na poljima Ilija. Neki od grčkih brodova su već zaplovili.

Mahnmut kimne. Za robota, njegov tjelesni jezik izgleda čudno ljudski. “Orphu se čudi zašto su bogovi prekinuli svoj napad”, reče.

Pogledam golemu pretučenu oblogu. Ponekad zaboravim da postoji navodno mozak u njemu. “Kaži Orphu da ne znam”, kažem. “Možda samo žele uživati u strahu i kaosu koji je nastao ovdje prije negoli izvedu coup de grace.” Oklijevam jedan trenutak. “To je na francuskom...” počeh.

“Da, znam francuski,”, reče Mahnmut. “Orphu je upravo citirao meni sasvim zanemarivog Prousta na francuskom tijekom bombardiranja. Što sad namjeravate učiniti, Hockenberry?”

Pogledam ahejski logor. Šatori gore, ranjeni konji jure panično, mnoštvo ljudi, brodovi su opremljeni za plovidbu, drugi već otplovljavaju, njihova jedra hvataju vjetar. “Idem naći Ahileja i Hektora”, kažem. “Ali trebat će mi sati u svoj ovoj zbrci.”

“Za osamnaest minuta i trideset pet sekundi”, kaže Mahnmut”, nešto će se dogoditi što može promijeniti sve.”

Pogledam ga i čekam da objasni.

“Postavio sam... Uređaj... tamo gore u Vulkanskom jezeru”, reče mali robot. “Orphu i ja smo to donijeli iz Jupiterovog sustava. Staviti tu stvar gore je bio glavni cilj naše misije, premda nismo mi bili predviđeni za tu dostavu... dobro, to je druga priča. Za sedamnaest minuta, pedeset dvije sekunde, uređaj će se aktivirati.”

“Je li to bomba?”, pitam promuklo. Odjednom su moja usta potpuno suha. Ne mogu pljunuti i da moj život zavisi o tome.

Mahnmut slegne ramenima na svoj čudni ljudski način. “Ne znamo.”

“Ne znate?”, uzdahnem. “Ne znate? Kako biste mogli postaviti... uređaj tamo gore i satni mehanizam ako ne znate što ste učinili? To je smiješno!”

“Možda”, reče Mahnmut”, ali mi smo zbog toga bili poslani ovdje da... dobro, bili smo poslani tamo, zapravo... poslali su nas moraveki koji su planirali tu akciju.”

“Koliko ste rekli?”, pitam, grabeći kožnu narukvicu na mojem zapešću koja mi služi kao osobni tajni kronometar. Narukvica ima mikrostrujni krug i male holografske projektore da znam koje je vrijeme.

“Sedamnaest minuta i osam sekundi” kaže mali robot. “I odbrojava.”

Podesim tajmer na svom satu i ostavim mali holografski prikaz vidljivim. “Jebi ga”, kažem.

“Da”, složi se Mahnmut. “Hoćete li se teleportirati tamo, Hockenberry? Na Olimp?”

Stavio sam ruku na medaljon za teleportaciju oko mog vrata, ali samo zato što sam razmišljao da si uštedim nešto vremena teleportirajući se u ahejski logor da nađem Ahileja. Ali Mahnmutovo pitanje me natjera da zastanem i razmislim.

“Možda”, kažem. “Netko treba vidjeti što bogovi rade. Možda bih se mogao posljednji put igrati uhode.”

“I što onda?”, pita robot.

Sad sam ja slegnuo ramenima. “Onda ću se vratiti po Ahileja i Hektora. Zatim možda po, recimo, Odiseja i Parisa. Eneju i Diomeda. Da vode rat protiv bogova, odvesti te junake gore dva po dva, kao životinje na Noevu Arku.”

“To ne zvuči previše učinkovito za jednu ratnu logistiku”, reče Mahnmut.

“Znaš li vojnu strategiju, mala robotska osobo?”

“Ne. Zapravo, sve što uistinu znam o nečemu je jedna podmornica koja je potonula u more Marsa i o Shakespeareovim sonetima”, reče Mahnmut. Zastane. “Orphu mi je upravo rekao da ne bih trebao uključiti sonete u svoj rezime.”

“Mars?”, pitam.

Sjajna metalna glava se okrene prema meni. “Vi niste znali da je Olimp zapravo vulkanska planina zvana Olympus Mons na Marsu? Živjeli ste ondje devet zemaljskih godina, zar ne??”

Za tren mi se zavrtjelo dovoljno da sam posrnuo preko niske stijene i sjeo. Bojao sam se da se ne srušim na tlo. “Mars”, ponovim. Dva mjeseca, golemi vulkan, crljenica, smanjena gravitacija pa sam zato uvijek bio tako sretan kad se ondje vratim nakon dugog dana na poljima Ilija. “Mars.” Jebi ga. “Mars.”

Mahnmut ne reče ništa, možda znajući da me je dovoljno zapanjio za jedan dan.

“Čekaj malo”, kažem. “Mars nema plavo nebo, oceane, drveće, zrak koji se može udisati. Gledao sam kako se prvi Viking spušta 1976. Gledao sam na televiziji godinama poslije, desetljećima poslije, kako se malo vozilo kotrlja i uzima uzorke s tla. Nije bilo oceana. Ni drveća. Ni zraka”

“Oni su ga teraformirali”, reče Mahnmut. “I sada to rade.”

“Tko ga je teraformirao?” pitam, oćutjevši ljutnju u svome glasu.

“Bogovi”, kaže Mahnmut, ali mogu čuti mali znak pitanja u njegovom ljubaznom robotskom glasu.

Pogledam u svoj sat. Petnaest minuta i trideset osam sekundi. Prinesem kronometar ispred kamera malog robota, očiju ili što je već iza tih sunčanih naočala na njegovom licu. “Što će se dogoditi za petnaest minuta, Mahnmute? Nemoj mi reći da ti i Orphu ne znate.”

“Ne znamo”, reče Mahnmut.

“Otići ću tamo da vidim što će se dogoditi”, kažem grabeći medaljon.

“Povedi me”, reče Mahnmut. “Ja sam postavio satni mehanizam. Ja bih trebao biti tamo kad se Uređaj aktivira.”

Zastanem opet, promatrajući golemu masu iza Mahnmuta. “Želiš otići da to deaktiviraš?” pitam.

“Ne. Moj zadatak je bio postaviti i aktivirati Uređaj. No ako ga satni mehanizam ne pokrene, ja bih trebao biti tamo da ga detoniram osobno.”

“Govorimo li mi... makar kao o manje važnoj vjerojatnosti... o kraju svijeta ovdje, Mahnmute?”

Robotova šutnja mi kaže sve.

“Ti bi trebao ostati s Orphom još... ah... četrnaest minuta trideset i devet sekundi”, kažem. “Jadni momak u svijetu kome bi mogao doći kraj, a on to neće znati osim ako mu ti to ne kažeš.”

“Orphu kaže da si prilično zabavan za jednog skolika, Hockenberry” reče Mahnmut.”I dalje mislim da bih trebao ići s tobom.”

“Prvo”, kažem, “premalo je vremena da bi ga se trošilo za razgovor. Drugo, samo ja imam jednu hadsku kacigu i ne želim biti uhvaćen jer bogovi vide robota kako hoda sa mnom nevidljivim. Treće... doviđenja.”

I stavim hadsku kacigu na glavu, okrenem medaljon i odem.

Teleportiram se ravno u veliku Dvoranu Bogova.

Izgleda da su svi ovdje osim Atene i Apolona, koji sada, pretpostavljam, plutaju u bačvama za iscjeljivanje sa zelenim crvima u očima i pazuhima. U nekoliko sekundi prije negoli doleti prva torta u mene, vidim da su bogovi u oklopima i naoružani za rat - dvorana se sjaji od zlatnih naprsnika, sjajnih koplja, kaciga s perima i ulaštenih štitova po mjeri bogova. Vidim Zeusa kako stoji uz svoju blještavu dvokolicu, Posejdon je u crnom oklopu, Hermes i Hefest su naoružani do zuba, Ares nosi srebrni Apolonov luk, Hera je u blještavoj bronci i zlatu, a Afrodita se okrenula prema meni... Sranje.

“SKOLIČE HOCKENBERRY!” poviče sam Zeus, gledajući ravno u mene preko pretrpane dvorane. “ZAMRZNI SE!”

Nije to samo Zeusova sugestija. Svaki mišić, tetiva, ligament i stanica u mojem tijelu se zamrzla. Osjećam kako je stalo moje hladno srce. I mozak mi prestade raditi. Moja ruka se ne može pomaknuti ni pedlja prema medaljonu za teleportaciju, jer sam kip.

“Uzmite mu hadsku Kacigu, uređaj za teleportiranje i sve što ima”, zapovjedi Zeus.

Ares i Hefest stupe naprijed i razodjenu me ispred bogova i božica. Kožnatu kacigu su predali smrknutom Hadu, koji, odjeven u svoj crni hitinski oklop egzotičnog izgleda, sliči na strašnog, smrknutog kukca. Zeus stupi naprijed i zgrabi moj medaljon za teleportaciju s poda, zureći u njega i smrknut je kao da će ga zdrobiti u svojoj divovskoj šaci. Druga dva boga završe s paranjem moje odjeće i čak mi ne ostave ni moj ručni sat niti gaće.

“Odmrzni se”, reče Zeus. Ja se srušim na mramorni pod zadihan, uhvatim se za grudi. Moje srce me stade toliko boljeti kad započe opet kucati da sam siguran kako imam srčani napad. Sve što mogu učiniti je da se popišam ispred svih.

“Vodite ga”, reče Zeus, okrenuvši mi leđa.

Tri metra visoki Ares, bog rata, zgrabi me za kosu i odvuče.

55. Ekvatorski Prsten

“Razmisli sam”, prosikće Calibanov glas iz sjena firmarija, “hoće li naučiti razboriti par što znači 'mora'! Čini kako hoće, ili zašto je Gospodar? Tako On.”

“Iz kojeg prokletog smjera dolazi taj glas?”, oštro upita Harman. Firmarij je bio većinom u mraku, sa svjetlom koje je dolazilo iz svjetlećih tankova koji su se jedan po jedan praznili, i Daeman prijeđe od polupropusnog zida do kanibalovog stola, pokušavajući pronaći izvor šaptanja.

“Ne znam”, reče Daeman naposljetku. “Ventilacija za zrak. Neki ulaz koji nismo pronašli. No ako dođe na svjetlo ubit ću ga.”

“Možeš pucati u njega”, reče Prosperov hologram stojeći naslonjen na ogradu pokraj tankova za liječenje, “ali nije sigurno da ćeš ga ubiti. Caliban - đavao, rođeni đavao, čiju se prirodu nikada nije moglo odgojiti; kod kojeg sav moj trud uložen ljudski - bačen je uzalud bačen!”

Dva dana i dvije noći, četrdeset sedam i pol sati, stotinu četrdeset i četiri okretaja asteroida od svjetla Zemlje do svjetla zvijezda, dva su muškarca nadzirala faksiranje iz tankova za liječenje sve dok desetak tijela nije preostalo. Znali su sada kako da pozovu vanjske holograme linearnog akceleratora koji je ubrzavao ravno prema njima. Mogli su sada vidjeti tu ogromnu stvar, prvo približavajuću crvotočinu, vidljivu i strašnu u prozirnim pločama firmarija nad njihovim glavama, potisnike koji su bacali plavi plamen sa stražnje strane.

Prospero i očitavanja na ekranu su ih uvjeravali da imaju gotovo devedeset minuta do udara, ali instinkt i njihov vid govorili su im drukčije, pa su obojica gledala prema gore.

Caliban je bio negdje u blizini. Daeman je držao masku termokože na licu zbog leća za pojačavanje svjetla, ali je također koristio Savinu ručnu svjetiljku, poigravajući se ispod kanibalovog stola njezinim svjetlom, koje se odražavalo s razasutih bijelih kostiju.

Mislili su da je put od kupolaste kontrolne sobe bio najgori - dugo su plivali odguravajući se kroz alge i polumrak, očekujući svakog trenutka da Caliban napadne - i premda se dva puta nešto zeleno-sivo pomaknulo u sjenama, a Daeman dva puta ispalio Savin pištolj u smjeru tog micanja, jednom je sjenovita pojava otplivala dalje, a drugi put se iskobeljala na površinu, mrtva, s kristalnih strelicama koje su se sjajile u njenom sivom mesu. Bilo je to tijelo jednog posthumanca u vodenoj travi. Ali sada, nakon četrdeset sedam i pol sati bez sna i s hranom koja se sastojala isključivo od užeglog mesa guštera, ništa nije moglo biti gore. Ovaj je zadnji sat bio najgori.

Onda su se barem zaustavili pokraj ulaza u špilju, udarali ledenu koru svojim čizmama i drškom pištolja dok nisu mogli napuniti svoju jedinu bocu ogavnom, prljavom, žarko žuđenom vodom. Barem su to mogli učiniti. Ali sada vode nije bilo, a niti jedan nije mogao napustiti svoje mjesto u firmariju da bi otišao po još.

Osim toga, skinuli su plastične pokrove s vrhova tankova i zakucali ih preko polupropusne ulazne membrane da ih zvuk paranja upozori ako i kada Caliban uđe u firmarij tim putem, pa nisu mogli tako jednostavno izaći tim putem da su i htjeli. Sada su im obojici jezici bili natečeni, a glave su ih do ludila boljele od žeđi, umora, lošeg zraka i straha.

Imali su manjih problema s desetak servitora u firmariju. Nekolicini su dopustili da nastave raditi na svojim zadacima faksiranja izliječenih tijela, dok su druge - čiji su im poslovi smetali - onesposobili. Daeman je opalio pištolj u jednoga, ali to je bila pogreška. Strelice su otrgle boju i komadiće metala sa servitora, raskidali jedan manipulator i iskopali jedno oko, ali nisu uništile stroj. Harman je riješio problem našavši komad teške cijevi među tankovima, savijajući je dok nije pukla - oslobađajući tako paru tekućeg kisika u već ionako hladnom zraku - i udarajući po servitoru dok se nije prestao kretati. Preostali su servitori skončali na isti način.

Prospero je stigao u trenutku kada su pokrenuli holografski komunikacijski centar na vrhu kontrolne ploče, i čarobnjak se pobrinuo da ispravno podese pražnjenje tankova. Prvo su isključili dolazeće faks-čvorove. Zatim su odmah faksirali pristigle Dvadesetaše natrag na njihove zemaljske čvorove prije nego li je otpočeo proces rekonstrukcije. Prospero im reče da nema načina da ubrzaju posao plavih crva i narančaste tekućine, tako da su ostavili te tankove da završe ciklus. Plutajuće gole ljude koji su bili pri kraju liječenja faksirali su natrag ranije. Od šesto šezdeset i devet tankova u firmariju samo je još trideset osam bilo puno - od kojih je trideset šest imalo opsežne popravke i dva koja su bila regularni Dvadesetaši koji su se faksirali ovamo i počeli normalno liječenje netom prije nego li su Harman i Daeman uspjeli isključiti fax-kompjutore.

“Također, milo je Setebu raditi”, prosikće glas nevidljivog Calibana.

“Ušuti!” viknu Daeman. Kretao se među svjetlećim spremnicima, trudeći se da ne lebdi u slaboj, ali osjetnoj gravitaciji. Sjene su posvuda plesale, ali ni jedna od njih nije bila dovoljno čvrsta da u nju puca.

“Započne raditi nešto: donese onu hrpu treseta i složi, i zabode tamo komade mekane bijele krede,” prošapće Caliban iz mraka. “I ribljim zubom ureze mjesec na svaki, i postavi uspravno drvene šiljke, i sve okruni lubanjom ljenivca, što ga je mrtvog našao u šumi, jer ga je teško ubiti. Beskoristan u poslu, kad se o samom poslu radi. Jednog će ga dana ponovo srušiti: tako i On.” Harman se nasmijao.

“Što je?” Daeman odšeće i otpluta natrag do nadzornog pulta gdje je holosfera omogućavala Prosperu da stoji. Dijelovi i komadići servitora bili su razasuti posvuda po podu, ocrtavajući kanibalov stol dalje u sjenama.

“Moramo uskoro izaći odavde”, reče Harman, trljajući crvene oči. “Počeo sam razumijevati što čudovište govori.”

“Prospero”, reče Daeman, mičući pogled od sjene do sjene u sjenovitoj šumi blago svjetlećih tankova. “Tko ili što je taj Seteb o kojem Caliban ne prestaje trabunjati?”

“Bog Calibanove majke”, odgovori čarobnjak.

“A ti si rekao da je Calibanova majka također tamo negdje vani.” Daeman je u jednoj ruci držao pištolj, a drugom trljao oči. Cijeli firmarij je bio u nekoj izmaglici, djelomično i od plutajuće pare prolivenog tekućeg kisika.

“Da, Sycorax je još živa”, reče Prospero. “Ali ne na ovom otoku. Ne više na ovom otoku.”

“A taj Seteb?”, odmah upita Daeman.

“Neprijatelj Spokoja”, reče Prospero. “Isto kao i njegova dvočlana skupština, ogorčeno srce što čeka svoj trenutak i kuca.”

Zvučno upozorenje se oglasi iznad konzole. Harman je aktivirao uređaje preko upravljačke konzole. Još su tri izliječena čovjeka - skoro izliječena - faksirana natrag. Trideset pet ih je preostalo.

“Odakle je došao taj Seteb?” upita Harman.

“Doveden je iz tame s vojniksima i ostalim stvarima”, reče Prospero. “Mala pogreška u proračunu.”

“Je li Odisej jedna od tih stvari dovedenih iz tame?” upita Daeman.

Prospero se nasmije. “O ne. Taj jadnik je poslan ovamo zbog prokletstva, s raskrižja odakle je većina posthumanaca pobjegla. Odisej je izgubljen u vremenu, a na dugo ga je lutanje primorala zločesta, zločesta dama koju ja znam kao Ceres, ali koju Odisej poznaje - u svakom smislu - kao Kirku.

“Ne razumijem”, reče Harman. “Savi je rekla da je pronašla Odiseja tek nedavno, kako spava u jednom od njezinih kriogenskih kreveta.”

“To je istina”, reče Prospero,”ali istodobno i laž. Savi je znala za Odisejevo putovanje i kamo on želi stići. Iskoristila ga je jednako tako kao što je i on iskoristio nju.”

“Ali on jest Ahejac iz torinske drame?” upita Daeman.

“Da i ne”, reče Prospero na svoj izluđujući način. “Ta drama prikazuje vrijeme i priču koja je rascijepljena. Ovaj je Odisej iz jednog od tih grananja, da. Ali nije Odisej iz cijele pripovijesti, ne.”

“Još uvijek nam niste rekli tko je Seteb”, reče Harman. Njegovo je strpljenje bilo pri kraju. Daljnjih šest ljudi, gotovih i izliječenih, faksirano je iz spremnika. Samo je dvadeset devetoro preostalo. Imali su još dvadeset minuta do trenutka kada će morati početi trku prema soniju. Linearni akcelerator je bio dovoljno blizu da se sada vidi kroz prozor bez povećanja. Crvotočina je bila kugla izmjenjujućeg svjetla i mraka.

“Seteb je bog čije je obilježje čista, samovoljna moć”, reče Prospero. “On ubija nasumice. Pošteđuje iz hira. Ubija masovno, ali bez uzorka ili plana. On je bog Jedanaestog rujna. Bog Auschwitza.”

“Čega?” reče Daeman.

“Nije važno”, odvrati čarobnjak.

“Kaže”, prosikće Caliban iz tame, pokraj ljudožderskog stola, “Možda On, slučajno, voli ono od čega ima koristi. Da, sam voli ono što mu čini dobro; ali zašto? Jer mu inače nije dobro.”

“Proklet bio!”, zaurla Daeman. “Pronaći ću tu svinju.” Uzeo je pištolj i odskočio dolje u mrak. I još je pet ljudskih tijela faksirano van, a njihovi su se spremnici ispraznili sa šumom tekućine koja je naglo otjecala.

Dvadeset četiri preostala.

Ovdje je bilo tijela po podu, tijela na stolu, dijelova tijela na stolici. Daeman je držao Savinu svjetiljku u lijevoj ruci, njezin pištolj u desnoj, nosio kukuljicu i leće za noćni vid, ali je i dalje bilo tamno među sjenama. Promatrao je i čekao pokret kutkom oka.

“Daemane!”, zovne Harman.

“Evo me za minutu”, poviče Daeman, čekajući, koristeći samog sebe kao mamac. Htio je da Caliban skoči. U pištolju se nalazilo pet punjenja strelica i on je iz iskustva znao da će oni biti brzo ispaljeni ako bude držao pritisnut okidač. Mogao je smjestiti pet tisuća kristalnih strjelica u tog krvožednog kurvinog sina kada bi...

“Daemane!”

On se okrene na Harmanov povik. “Vidiš li Calibana?” zaviče natrag prema osvijetljenom kontrolnom prostoru.

“Ne”, odgovori Harman. “Nešto još gore.”

Daeman začuje buku ventila, a zatim prigušene alarme. Nešto nije bilo u redu s tankovima.

Harman uperi prstom u razne instrumente na upravljačkoj ploči koja su bljeskala crveno. “Tankovi ispuštaju tekućinu prije nego li su posljednja tijela izliječena.”

“Caliban je pronašao način kako da prekine dotok hranjivih tvari negdje izvan firmarija”, reče Prospero. “Ovih dvadeset četvero muškaraca i žena je mrtvo.”

“Prokletstvo!” zaurla Harman. Udari šakom o zid.

Daeman je ušetao u šumu tankova, obasjavajući svjetiljkom spremnike koji su se praznili.

“Razina tekućine ubrzano opada”, dovikne on Harmanu.

“Ionako ćemo ih faksirati.”

“Faksirat ćemo kući leševe s migoljećim plavim crvima u njihovim crijevima”, reče Daeman. “Moramo ih

izvući odavde.”

“To je ono što Caliban želi!” poviče Harman. Daeman sada nije mogao vidjeti upravljačku ploču. Bio je duboko u zadnjem redu tankova, u mračnim prostorima kamo se prije bojao zaci. Pištolj u njegovoj ruci je bio težak. Nastavio je osvjetljavati svjetiljkom tank po tank. Prospero je mrmljao svojim dubokim staračkim glasom:

“Ko da si nešto zbunjen, sinko moj, I prestravljeni Al budi radostan, Jer svršena je naša svečanost I kao što sam prije rekao, Igrači naši svi su bili dusi I u zrak su se svi rasplinuli, U laki zrak. A poput zračne građe Fantoma tih i kule će se jake, Što strše nebu pod oblake, sjajne Sve palače i divni hramovi I velika zemaljska kugla sama I sve, što na njoj živi - sve će se To raspasti - i ko što nestade Bestjelesne i puste varke te, Ni traga neće ostaviti. Mi smo Tek tvar od koje građeni su snovi, I snovima je samo obavit Naš kratki život...”

“Zaveži, jebem ti!”, izdere se Daeman. “Harmane, čuješ li me?”

“Da”, odgovori stariji muškarac, naslanjajući se teško na upravljačku ploču. “Moramo ići, Daemane. Izgubili smo ovih dvadeset četvero. Ništa ne možemo napraviti.”

“Harmane, slušaj me!” Daeman je stajao u stražnjem redu tankova, a zraka svjetlosti je mirovala. “U ovom tanku...”

“Daemane, moramo ići! Nestaje napajanje. Caliban gasi napajanje.” I kao da potvrđuje Harmanovu tvrdnju, holosfera iščezne i Prospero u trenu nestane. Svjetla u tankovima se ugase. Sjaj kontrolne ploče počne blijediti.

“Harmane!”, zaviče Daeman iz sjene. “U ovom tanku. Hannah.”

56. Polja Ilija

“Moram naći Ahileja i Hektora”, reče Mahnmut Orphu. “Moram te ostaviti ovdje na Grebenskoj Guštari.”

“Naravno. Zašto da ne? Možda će me bogovi zamijeniti za sivu stijenu i neće ispustiti bombu na mene. Ali hoćeš li mi učiniti dvije usluge?”

“Naravno.”

“Prvo, zadrži uski snop. Osjećam se nekako usamljeno ovdje u mraku kad ne znam što se događa. Posebno kad je samo nekoliko minuta ostalo prije aktiviranja Uređaja.”

“Naravno.”

“Drugo, priveži me za nešto, hoćeš li? Hoću ukrotiti ovu levitaciju - iako ne mogu shvatiti kako to radi - ali ne želim da me vjetar otpuše u more.”

“Već učinjeno” reče Mahnmut. “Privezao sam te za najveću stijenu na grobnom humku Amazonke Mirine, ovdje na Grebenu.”

“Izvrsno”, reče Orphu. “Ali znaš li tko je bila ta Amazonka Mirina i zašto ona ima grob ovdje, izvan zidina Ilija?”

“Nemam pojma”, reče Mahnmut. Ostavio je svog prijatelja i počeo juriti na sve četiri, preko polja Ilija, prema ahejskom logoru, privukavši pažnju nekolicine iz kolone Grka.

Nije morao tražiti po obali Ahileja i Hektora. Dva junaka su upravo prelazili most preko rova i vodili svoje zapovjednike i dvije-tri tisuće boraca sa sobom prema sredini starog bojišta. Mahnmut je odlučio biti služben i podigao se svoje stražnje noge u znak pozdrava.

“Mali stroju”, reče Ahilej, “gdje je tvoj gospodar, sin Duanov?”

Ovo je Mahnmutha nagnalo da na trenutak zastane. “Hockenberry?” upita potom. “Prije svega, on nije moj gospodar. Ni jedan čovjek nije moj gospodar i ja nisam čovjek. Drugo, on je otišao na Olimp da vidi što bogovi gore rade. Reče da će se ubrzo vratiti.”

Ahilej pokaza svoje bijele zube. “Dobro. Potrebne su nam obavijesti o neprijatelju.”

Odisej, stojeći između Hektora i Ahileja, reče: “To nije bilo tako dobro za Dolona.” Diomed, između dvojice junaka, se nasmija. Hektor se namršti.

Dolon je bio Hektorov izviđač prošle noći kad je situacija bila teška za Grke, javio je Orphu. Pošto Mahnmuth nije razumio grčki i mogao je govoriti nakon što mu stigne spremljeni odgovor od Orpha, on je i dalje slao cijeli dijalog svom prijatelju preko podzvučne veze. Orphova poruka nije bila gotova - Diomed i Odisej su Dolonu odsjekli glavu kad je hodao noću na zadatku. Unatoč obećanju da ga neće ozlijediti i kad im je dao sve tražene informacije Diomed ga je ubio. Mislim da Diomed to govori jer on i dalje ne vjeruje Hektoru kao savezniku i...

“Nećemo o tome”, reče Mahnmuth, zaboravljajući podzvučnu vezu. Promijenio je frekvenciju. Sad se moram koncentrirati. Mahnmuth je mislio da je sposoban obavljati više stvari odjednom kao bilo koji drugi moravek, ali Orphov sat povijesti mu je ometao koncentraciju.

“Što si sad rekao?”, upita Hektor. Trojanski junak nije bio raspoložen. Mahnmuth se sjetio da su njegova majka i polusestra poginule u zračnom napadu, iako nije bio siguran zna li već Hektor za to. Možda je bio samo loše volje.

“Samo kratku molitvu svojim bogovima”, reče Mahnmuth.

Odisej se sagnuo i opipao Mahnmuthove ruke, torzo i zaštitni oklop. “Genijalno”, reče sin Laertov. “Tko god da te je izradio to je majstorsko djelo.”

“Hvala”, reče Mahmuth.

Mislim da si ušao u dramu Samuela Becketta (Misli se na poznatu Beckettovu dramu “Očekujući Godota” u kojoj likovi uzalud čekaju Godota (personifikacija Boga) koji ne dolazi (prev.).), poslao je Orphu poruku.

“Zaveži”, Mahmuth reče i posla poruku na engleskom. “Prokletstvo, zaboravio sam podesiti vezu samo za podzvučnu.”

“On i dalje moli”, reče Odisej, uspravivši se. “Ali sviđa mi se kad kaže da mu je ime Nisam Čovjek. Zapamtit ću to.”

“Brzonogi Ahileju”, reče Mahnmuth na tečnom grčkom, “mogu li vas pitati kakve su vam namjere?”

“Idemo izazivati bogove na dvoboj”, reče Ahilej. “Ili njihovu vojsku besmrtnika protiv naše vojske ljudi - što im je draže.”

Mahnmuth se zagleda u dvije tisuće Grka - mnogi od njih su bili krvavi - koje je predvodio Ahilej iz pravca svog logora. Okrenuo se i vidio tisuću ili dvije Trojanaca koji su dolazili preko Grebena da se pridruže Hektoru. “Ovo je vaša vojska?” upita Mahnmuth.

“Ostali će nam se pridružiti”, reče Ahilej. “Mali stroju, kad vidiš Hockenberryja” sina Duanovog, reci mu da dođe do mene u središte polja.”

Ahilej, Hektor i ahejski zapovjednici se udaljiše. Moravek se morao skloniti ili biti pregažen od oklopnika koji su prolazili.

“ČEKAJTE!” zovne Mahnmuth. Pojačao je svoj glas više nego što je planirao.

Ahilej, Hektor, Odisej, Diomed, Nestor i ostali se okrenuše. Ljudi između Mahnmutha i junaka napraviše prostor.

“Za trideset sekundi”, reče Mahnmuth, “nešto će se dogoditi.”

“Što?”, upita Hektor.

Ne znam, mislio je Mahnmuth. Ne znam čak ni bi li zapazili posljedice odavde. Do vraga, čak ne znam da li moj satni mehanizam radi na dnu Vulkanskog jezera.

Šalješ podzvučno, znaš, poslao je Orphu poruku.

Oprosti, poslao je Mahnmuth. Glasno reče na grčkom: “Čekajte i gledajte. Još osamnaest sekundi.” Grci nisu upotrebljavali minute i sekunde kao mjerne jedinice, naravno, ali Mahnmuth je mislio da je njegov prijevod ispravan.

I kad bi uređaj raznio Mars na komade, reče Orphu, ne znam je li ova Zemlja u tom vremenu ili svemiru. Ali opet, takozvani bogovi su povezali ovo mjesto - gdje god ono bilo - s Olympus Monsom tisućama kvantnih tunela. “Devet sekundi”, reče Mahnmuth.

Bi li se vidjela eksplozija Marsa po danu s ovog mjesta u Maloj Aziji!, posla Orphu. Mogao bih brzo izvesti simulaciju. “Četiri sekunde”, reče Mahmuth.

Ili da samo čekam pa vidim. Naravno, ti ćeš to morati vidjeti za mene. “Jedna sekunda”, reče Mahnmuth.

57. Olimp

Ne sjećam se jesu li se Ares ili Hefest teleportirali dok su me vukli iz Velike Dvorane, ali očito da jesu. Soba u koju su me bacili - moj zatvor - je na gornjem katu nepojmljivo visoke zgrade u istočnom dijelu Olimpa. Vrata su bila zabravljena s onu stranu i nije bilo prozora, ali druga vrata su bila od balkona koji visi stotine metara nad ničem osim obronaka Olimpa upravo tamo gdje se spuštaju prema vertikalnim hridima. Prema sjeveru je ocean, osvjetlana bronca u ovom popodnevnom svjetlu, a daleko, daleko prema istoku gdje su tri vulkana, shvaćam sada da su to marsovski vulkani.

Mars. Sve te godine. Majko moja... Mars.

Drhtim na hladnom zraku. Vidim ozebline na mojim golim rukama i bedrima i mogu ih zamisliti na mojoj goloj stražnjici. Tabani su mi ledeno hladni na hladnom mramoru. Koža na glavi me boli jer su me vukli za kosu, i moj ponos je povrijeđen jer su me uhvatili i skinuli golog tako lako.

Tko bi to pomislio? Gledao sam bogove i superjunake tako dugo da sam zaboravio da sam samo običan momak kada sam stvaran. A sada još manje.

Sjetih se svojih igrački - levitacijskog pojasa, neprobojnog oklopa, narukvice za preobražavanje, medaljona za teleportaciju, puške-mikrofona i zumirajućih leća, taser palice i haške kacige. Sve je to sranje iz kompjutorskih igrica. To mi je omogućila da se igram superjunaka nekoliko dana.

Ne više. Tata je uzeo moje igračke. A Tata je ljut.

Sjetih se Mahnmutove bombe i, iz stare navike, podignem svoje golo zapešće da vidim koliko je sati. Sranje. Ja čak ni nemam svog sata. Ali mora da je još samo nekoliko minuta do vremena kad će se Uređaj, kako pretpostavlja robot, detonirati. Nagnem se s balkona, ali ova strana zgrade nema pogled na Vulkansko jezero, pa pretpostavljam da neću vidjeti bljesak. Hoće li udarni val udariti u ovu zgradu izvan vrha Olimpa ili je samo zapaliti? Novo sjećanje mi nadođe - televizijske slike nesretnih ljudi koji skaču iz zapaljenih zgrada u New Yorku - zažmirim i stisnem svoje sljepoočice, zamišljen u pokušaju da se riješim ove nepozvane slike. Samo mi se učini stvarnijom. Do vraga, mislim, ako me ostave na životu sljedećih nekoliko tjedana - kad bi me pustili živjeti, a da se ne igram sa svojim igračkama i sudbinama mnogih - mogao bih se sjetiti svega iz mog prošlog života. Možda čak i svoje smrti.

Vrata se otvoriše iza mene i Zeus uđe sam. Okrenem se, vidim kako ulazi u praznu sobu.

Želite li naputak za gubljenje samopoštovanja? Pokušajte biti goli i bosi, lice u lice s Bogom svih bogova koji je odjeven u visoke čizme, zlatne štitnike za noge i bojni oklop. Osim toga, ta očita razlika u visini. Visok sam sto osamdeset - ne nizak, navikao sam podsjećati ljude, uključujući moju ženu Susan, da sam “natprosječno visok” - a Zeus mora da je pet metara visok ovo poslijepodne. Prokleta vrata su izrađena za NBA zvijezde koje nose druge NBA zvijezde koje stoje na njihovim ramenima, a Zeus se morao sagnuti kada je ulazio. Sada on zalupi vratima. Vidim da još uvijek nosi moj medaljon za teleportaciju u svojoj masivnoj ruci.

“Skoliče Hockenberry”, reče na engleskom, “znaš li koje si nevolje prouzročio?”

Pokušavam izgledati neposlušno, ali odlučim ne dopustiti da se moje gole noge tresu nekontrolirano. Mogu osjetiti kako su se moj penis i mošnja skupili od hladnoće i straha na veličinu mrkvice i dječjih špekula.

Kao da je to primijetio, Zeus me odmjeri od glave do pete. “Bože moj, vi staromodni ljudi ste ružno izgledali”, zagrmi. “Kako mogu biti tako upala ta vaša rebra i da još uvijek imate trbuh?”

Sjećam se da je Susan običavala reći da imam stražnjicu kao dvije BB, ali ona je to običavala reći kad je bila uzrujana.

“Kako znate engleski?”, pitam dok mi glas podrhtava.

“ZAVEŽI!”, poviče Otac Bogova.

Zeus mi brzo pokaže na balkon i krene za mnom. On je tako golem da tamo jedva ima dovoljno mjesta za mene pokraj njega. Odem u kut, pokušavam ne gledati dolje. Gnjevnom bogu nad bogovima dovoljno je samo da me podigne jednom rukom i zavitla preko ograde da bi se osvetio. Ja bih lepršao i vrištao pet minuta do dolje.

“Ti si naudio mojoj kćeri”, zagrmi Zeus.

Kojoj?, mislim očajnički. Jesam li kriv što sam se urotio da ubijem Afroditu i Atenu, iako pretpostavljam da on misli na Atenu. Uvijek je bio sklon Ateni. Pretpostavljam da to nije važno. Urotiti se da se ozlijedi bilo koji bog - a da ne govorimo da se naškodi bogovima općenito - mora biti najveći prekršaj. Nadvirujem se opet preko ograde. Vidim kristalne pokretne stube kako vijugaju prema dolje u maglu do morske razine, a moje stare skoličke barake, zapaljene do temelja, premalene su da se vide golim okom. Bože moj, dug je put do dna.

“Znaš li što će se danas dogoditi, Hockenberry?”, pita Zeus, mada pretpostavljam daje pitanje retoričko. On pruža svoje ruke ravno dolje i stavlja svoje prste - pola svakog je kao moj lakat - na kamenu ogradu.

“Ne znam”, kažem.

On me pogleda. “Mora biti čudno nakon svih tih godina skoličke mudrosti”, zagrmi on. “Kada uvijek znaš što će se dogoditi čak i kada bogovi ne znaju. Mora da si se osjećao kao sama Sudbina.”

“Osjećam se kao šupak” kažem.

Zeus kimne. Zatim pokaže prema bojnim kolima koja se dižu s vrha Olimpa. Ima ih stotine. “Ovo popodne”, reče Zeus, “ćemo uništiti čovječanstvo. Ne samo umišljene budale u Troji, već sva ljudska bića, svugdje.”

Što reći na to? “To mi se čini malo pretjeranim”, kažem konačno. Moje nastojanje da budem hrabar bi bilo više zadovoljavajuće kad moj glas ne bi i dalje podrhtavao kao u nervoznog dječaka.

Zeus pogleda u dvokolice kako se podižu i u mnoštvo bogova i božica u zlatnim oklopima kako čekaju na brdu svoj prijevoz. “Posejdon, Ares i drugi nastojali su stoljećima eliminirati ljudsku rasu kao virus”, reče Zeus, grmeći više sebi nego meni, mislim. “Svi mi imamo briga - ovo Doba Ljudskih Junaka koje vidiš u Iliju zabrinulo bi bilo koju vrstu bogova, previše je parenja između njihove rase i naše - moraš znati koliko je DNK nanoinženjeringa koju smo prenijeli izrodima poput Herakla i Ahileja kroz naše pohotljivo jebanje sa smrtnicima. I to mislim doslovno.”

“Zašto mi govorite o tome?”, pitam.

Zeus me je sada doista gledao odozgo. Slegne ramenima, njegova golema ramena su dva i pol metra nad mojom glavom. “Zato što ćeš biti mrtav za nekoliko sekundi, pa ti mogu slobodno pričati. Na Olimpu, skoliče Hockenberry, nema stalnih prijatelja niti pouzdanih saveznika niti vjernih partnera... ima samo stalnih interesa. Moj interes je ostati Kralj Bogova i Vladar Svemira.”

“To je posao za puno radno vrijeme”, kažem sarkastično.

“Da”, reče Zeus. “Da. Samo pitaj Seteba, Prospera ili Spokoj ako mi ne vjeruješ. A sada, imaš li posljednje pitanje prije no što nestaneš,

“Doista imam”, kažem. Na moje iznenađenje, glas mi je prestao drhtati, koljena su mi prestala klecati.

“Želim znati što ste vi zapravo, bogovi. Odakle potječete? Znam da niste pravi grčki bogovi.”

“Nismo?” reče Zeus. Njegov osmijeh, oštri bijeli zubi, koji se sjaje iznad njegove sivo-srebrne brade, ne doimaju se očinskim.

“Tko ste vi?” pitam opet.

Svevišnji Zeus uzdahne. “Bojim se da sada nemamo vremena za priču. Zbogom, skoliče Hockenberry.” On podigne ruke s ograde i okrene se prema meni.

Bio je u pravu kad se okretao - više nemamo vremena za priču niti za bilo što drugo. Najednom visoka zgrada zadrhti, stade pucati. Sam zrak nad vrhom Olimpa čini se da se mreškao i rijedio. Zlatna dvokolica se zatetura u letu i mogu čuti povikivanja i krike bogova i božica na tlu, daleko ispod.

Zeus se zatetura prema ogradi, ispusti medaljon za teleportaciju na mramorni pod i osloni se golemom rukom uz zgradu dok je visoki toranj podrhtavao na svojim temeljima, njihao se naprijed-natrag u luku za desetak stupnjeva.

On pogleda gore.

Odjednom je nebo puno pruga. Mogu čuti zvučnu tutnjavu kako vatrene crte jedna za drugom paraju marsovsko nebo. Nad Olimpom, nad našim glavama, nekoliko golemih, rotirajućih kugli crnog svemira i crvene magme otvaraju se na plavetnilu. Bile su poput rupa probijenih u samo nebo i vrtjele su se spuštajući se.

Niže dolje, mnogo niže dolje, vidim više tih nazupčanih krugova, svaki polumjera barem nogometnog igrališta, kako se vrte pri podnožju Olimpa. Više njih ih se pojavilo nad oceanom prema sjeveru, neki su zasjekli u samo more.

Mravi su u tisućama dolazili kroz krugove na tlu. Jasno mi je da su ti mravi zapravo ljudi. Ljudi?

Nebo je sada puno ne samo zlatnih dvokolica, već i crnih strojeva oštrih rubova, nekih koji su veći nego dvokolice, nekih koji su manji, svi djeluju zastrašujuće, neljudski i vojnog su oblika. Više vatrenih pruga ispuni gornju atmosferu, šibajuci dolje prema Olimpu kao interkontinentalni balistički projektili.

Zeus podigne obje ruke prema nebu i dovikne malim božjim prilikama daleko ispod. “PODIGNITE EGIDU!” (Strašni Zeusov štit (prev.)) zagrmi. “PODIGNITE EGIDU!”

Volio bih vidjeti kome on to govori i što se događa, ali moram učiniti nešto važnije. Bacim se naglavce između Zeusovog moćnog svoda od nogu, skliznem na trbuhu po podrhtavajućem mramornom pod, grabim medaljon za teleportaciju jednom rukom i okrećem njegov brojčanik drugom.

58. Ekvatorski Prsten

Prvo nisu uspijevali izvaditi Hannah iz tanka. Teški komad cijevi nije mogao probiti plastično staklo. Daeman je ispalio tri punjenja iz Savinog pištolja, ali strelice su jedva okrznule površinu tanka prije nego su se odbile posvuda po firmariju, razbijajući krhke predmete, zabijajući se u već neosposobljene servitore, i gotovo pogodivši obojicu muškaraca. Naposljetku je Harman pronašao način da se popne na vrh tanka, pa su upotrijebili cijev kao polugu da prvo otvore, a zatim otkinu komplicirani poklopac. Zatim je Harman povukao niže vizir svoje termokože, potegnuo osmotsku masku i skočio dolje, u tekućinu koja je istjecala iz tanka, da izvuče Hannah van. Bez glavnog napajanja, s ugašenim svjetlima i nestajućim sjajem tanka, radili su uglavnom pri svjetlu ručne svjetiljke.

Gola, mokra, bez kose, s kožom koja je izgledala sirova i nova, njihova je mlada prijateljica djelovala ranjivo kao ptić dok je ležala na mokrom podu firmarija. Dobra je vijest bila da je disala - kratkim i plitkim udisajima, zabrinjavajućom brzinom - ali je disala. Loša je vijest bila da je nisu mogli probuditi.

“Hoće li preživjeti?”, zapita Daeman. Ostalih je dvadeset troje muškaraca i žena u tankovima očito bilo mrtvo, ili su umirali, i nije bilo načina da se do njih dođe na vrijeme.

“Kako da ja znam?”, dahćući odgovori Harman.

Daeman pogleda uokolo. “Temperatura pada bez energije za zagrijavanje. Još nekoliko minuta i bit će ispod nule, kao što je vani u glavnom gradu. Moramo pronaći nešto da je pokrijemo.”

Još uvijek držeći pištolj u ruci, ali gotovo nemarno, ne tražeći Calibana, Daeman potrči kroz sve mračniji firmarij. Našao je ljudske kosti, komade raspadajućeg mesa, nepokretne servitore, komadiće laboratorijskih posuda i cjevčica, ali ne i pokrivač. Daeman otrgne pravokutni komad prozirne plastike s pokrova koji su već pokidali da zatvore polupropusni ulaz, i vrati se natrag.

Hannah je i dalje bila bez svijesti, ali je nekontrolirano drhtala. Harman je ovio svoje ruke oko nje i trljao joj kožu golim rukama, ali nije pomagalo. Plastika se sablasno savila oko njezina mršavog, bijelog tijela, i ni Daeman ni Harman nisu vjerovali da zadržava Hannahinu toplinu.

“Umrijet će ako nešto ne poduzmemo” prošapće Daeman. Iz sjena sada mračnih tankova za liječenje dopre zvuk klizanja. Daeman se nije potrudio čak ni podići svoj pištolj. Para od tekućeg kisika i ostalih prolivenih tekućina punila je firmarij.

“Ionako ćemo svi uskoro umrijeti”, reče Harman i pokaže prema prozirnoj ploči iznad njih.

Daeman pogleda gore. Bijela zvijezda koja je bila tri kilometra dug linearni akcelerator bila je bliže - puno bliže. “Koliko još imamo vremena?” upita.

Harman odmahne glavom. “Kronometri su nestali sa strujom i Prosperom.”

“Imali smo otprilike dvadeset minuta kad su počeli problemi.”

“Da”, reče Harman. “Ali kada je to bilo? Prije deset minuta? Petnaest? Devetnaest?”

Daeman pogleda gore. Zemlja se više nije vidjela i samo su zvijezde - uključujući blistavi predmet koji padao prema njima - hladno gorjele u prozirnim pločama. “Zemlja je još bila vidljiva kad je ovo sranje počelo”, reče on. “Ne može biti više od dvadeset minuta. Kada se Zemlja opet pojavi...”

Plavo-bijeli rub planeta dolazio je u vidokrug između nižih ploča. “Moramo ići”, reče Daeman. U mraku iza njih opet se nešto s bukom razbilo i čulo se klizanje. Daeman se okrenu s visoko dignutim pištoljem, ali se Caliban nije pojavio. Sada je i gravitacija u firmariju opadala; lokve tekućine podizale su se s poda i pokušavale lebdjeti, srastajuci u oblike amebe, pokušavajući se pretvoriti u kugle. Svjetlost Savine svjetiljke reflektirala se odasvud s glatkih površina.

“Zar ćemo ići?”, upita Harman. “Ostaviti nju ovdje?” Hannahini kapci nisu bili do kraja zatvoreni, ali su oni mogli vidjeti samo bjeloočnice. Njezino drhtanje se smanjilo, ali je to Daemanu izgledalo kao loš znak.

Daeman trzajem skine masku s lica - bilo je taman dovoljno zraka za disanje u firmariju, koji je pak smrdio kao hladnjača za meso bez struje - i sada protrlja bradu. “Ne možemo je odvesti do sonija sa samo dvije termokože. Umrla bi od izlaganja hladnoći u gradu, a da ne govorimo o svemiru.”

“Soni raspolaže zaštitnim poljem i grijalicom”, prošapće Harman. “Savi ih je bila aktivirala dok smo visoko letjeli.” Opet je skinuo masku i dah mu se ledio na hladnom zraku. Na njegovoj bradi i brkovima nakupio se led. Oči su mu izgledale tako umorne da je Daemana boljelo gledati u njih.

Daeman zatrese glavom. “Savi mi je rekla sve o tome koliko je u svemiru hladno i vruće, što vakuum radi tijelu. Bila bi mrtva prije nego bismo podigli zaštitno polje.”

“Sjećaš li se kako se polje uključuje?”, upita Harman. “Kako se upravlja prokletom napravom?”

“Ja... ne znam”, reče Daeman. “Gledao sam je kako upravlja, ali nisam nikada pomislio da ću sam to morati. Zar se ti ne sjećaš kako se to radi?”

“Tako sam... umoran”, reče Harman, trljajući sljepoočice.

Hannah se prestala tresti i sada je izgledala mrtvo. Deaman odlijepi rukavicu svoje termokože i stavi svoj goli dlan na njezine grudi. Na trenutak je bio siguran da je mrtva, ali onda osjeti slabo udaranje njezinog srca, brzo poput ptičice.

“Harmane”, reče čvrstim glasom, “skini svoju termokožu.”

Harman ga pogleda i zatrepće. “Da”, reče glupavo, “u pravu si. Ja sam proživio svojih pet Dvadesetica. Ona zaslužuje živjeti više nego...”

“Ne, idiote.” Daeman mu počne pomagati oko skidanja odijela. Zrak je već pretvarao Daemanovo izloženo lice i ruke u led; nije mogao zamisliti da bude gol na ovoj hladnoći. Zrak je postajao sve rjeđi kako su razgovarali, a njihovi glasovi sve viši i slabiji. “Dijeli termokožu s njom. Broji do petsto, onda odlijepi odijelo s nje i ugrij sebe. Nastavi s tim izmjenjivanjem osim ako ne umre.”

“Gdje ćeš ti biti?”, dahćući upita Harman. Skinuo je termokožu i pokušavao je prevući preko onesviješćene djevojke, ali su mu ruke toliko drhtale od hladnoće da mu je Daeman morao pomoći. Istog se trenutka termokoža prilagodila Hannahinom tijelu i ona se opet počela tresti, premda je odijelo sada zadržavalo gotovo 100 posto njezine tjelesne topline. Harman joj stavi osmotsku masku na lice.

“Idem po soni”, uzdahne Daeman. Dodao je pištolj Harmanu, ali je morao skinuti osmotsku masku da bi ga on mogao čuti budući da Harman više nije bio priključen na komunikator u odijelu. “Evo ti. Drži ga u slučaju da vas Caliban napadne.” Daeman podigne nešto više od metra dugačku cijev koju su bili upotrijebili kao polugu.

“Neće”, reče Harman kroz isprekidano disanje. “Napast će tebe. Onda nas može sve pojesti kada poželi.”

“E pa nadam se da će ga boljeti želudac”, reče Daeman. Spusti svoju osmotsku masku i odgurujući se, trčeći i plutajući krene prema izlaznoj membrani.

I tek nakon što je upotrijebio oštri kraj cijevi da izreže i iskida rupu veličine čovjeka u membrani, odgurujući se nogama kroz nju u još slabiju gravitaciju, jaču hladnoću i tamu izvan firmarija, shvatio je da nije rekao Harmanu da je njegov plan bio da se vrati sa sonijem - da nekako njime prođe kroz prozirni zid i da ih pokupi. Pa, sad je prekasno da se vratim i da mu kažem.

Daemanu je stalno bilo teško pratiti Savi i Harmana dok su njih troje prvi puta plivajući i odgurujući se pronalazili put kroz kristalni grad prije mjesec dana - prije čitave vječnosti - ali je sada Daeman plivao kroz rijetki zrak kao neko morsko biće naviklo na slabu gravitaciju, vidra kristalnog grada, uvijek pronalazeći savršeno mjesto za odbacivanje u baš pravom trenutku, veslajući kroz zrak svojim trima slobodnim ekstremitetima, potpuno ekonomizirajući svoj napor, praveći savršeno tempirane kolute i piruete dok je tražio sljedeći potporanj, stol ili čak ljudski leš da se odgurne za sljedeći dio puta.

Pa ipak, to nije bilo dovoljno brzo. Mogao je osjetiti kako vrijeme dobiva ovu utrku, dok je pogledavao prema pločama kristalnog grada - pločama koje su pokazivale svoj umirući sjaj, doprinoseći sve većoj tami nakupina vodene trave i terasama posutim tijelima gdje se odbacivao i plivao - ali ovdje nije bilo prozirnih ploča kroz koje bi mogao vidjeti jurišajući linearni akcelerator. Hoću li čuti kada probije kristalni krov, ili je zrak prerijedak za zvuk?

Odbacio je to pitanje. Znat će kada se to dogodi.

Daeman je zamalo prošao kristalni toranj koji je gledao prema jugu kada je pogledao gore i vidio da se već nalazi točno ispod stotina i stotina katova zraka koji se izdizao u tamu iznad njega. Izašao je na asteroid, držeći cijev objema rukama, okrećući se oko svoje osi, koristeći se samo lećama termo-odijela da prodre kroz mrak. Tamo vani plutali su ljudski likovi, neki blizu, ali je njihovo nasumično preokretanje dalo naslutiti da su to vjerojatno leševi posthumanaca, a ne Caliban. Vjerojatno.

Daeman zataknu cijev pod ruke, čučne nisko, sjećajući se Calibanovog dugorukog čučnja, i imitirajući ga odgurne se svom preostalom energijom u rukama i nogama. Lebdio je prema gore, ali sporo, presporo. Osjećao je kao da se jedva miče stigavši do prve izbočene terase nekih dvadeset ili dvadeset pet metara gore, i shvatio je koliko je slab kada je upotrijebio ogradu terase da se ponovo odgurne uvis, promatrajući sjene dok se uzdizao.

Bilo je previše sjena. Caliban je mogao skočiti na njega s bilo koje od tih zamračenih terasa, ali Daeman nije mogao ništa učiniti da to spriječi - morao je ostati blizu zida i terasa da se nastavi odgurivati, bivajući stalno u pokretu, plutajući uvis - najprije brzo, pa sve sporije dok ne odabere sljedeću terasu - osjećajući se kao žaba koja skače s jednog kamena i metalnog lista lopoča na drugi.

Odjednom se Daeman glasno nasmije. Njegova je termokoža, ispod skorene prljavštine, blata i krvi, bila zelena. On jeste izgledao kao neka čudna, suhonjava žaba, čučeći da bi se odgurnuo vertikalno od svake desete ograde svake desete terase. Njegov je smijeh šuplje odjeknuo kroz jastučiće komunikatora na ušima i šok ga je vratio u tišinu, osim njegovog izmučenog disanja i stenjanja.

Proboden strahom, Daeman stane i napravi kolut naprijed upravo u trenutku kada je plutao naviše. Jesam li prošao razinu gdje je izvana parkiran soni? Udaljenost od tla izgledala je nemoguće - tristo metara praznog prostora, najmanje - a soni je bio samo... Koliko katova gore? Dok mu je srce panično lupalo, Daeman se pokuša sjetiti holo-slike u Prosperovoj ćeliji kontrolne sobe. Otprilike sto pedeset metara gore? Dvjesto?

Osjećajući mučninu prouzrokovanu strahom da se izgubio, Daeman se odmakne od zida i provjeri staklene ploče. Većina je svjetlucala tim boležljivim, sve slabijim narančastim svjetlom. Neke su bile prozirne ovako visoko, srebrne od Zemljinog odsjaja. Ni jedna nije imala bijeli znak polupropusnih membrana kao na prvoj zračnoj komori i Prosperovim vratima. Jesam li vidio takvu prozorsku oznaku na hologramu ili sam samo pretpostavio da ću je vidjeti iznutra?

Gotovo zaustavljajući svoje lebdenje u najvišoj točki skoka, Daeman nakrivi i olabavi svoju osmotsku masku. Povraćalo mu se.

Nemaš vremena za to, idiote. Pokušavao je udisati zrak na ovoj visini, ali je on bio prerijedak, prehladan, previše smrdljiv. Daeman, polusvjesno, ponovo namjesti masku. Zašto nisam ponio svjetiljku? Mislio sam da će je Harman trebati da se brine o Hannah ili da ustrijeli Calibana, ali sada ne mogu razaznati proklete prozore.

Daeman se natjera da uspori disanje i da se smiri. Prije nego li ga je gravitacija opet počela vući dolje, prema tom mračnom tlu nekoliko stotina metara ispod, odgurnuo se i nastavio veslati dalje od zida, okrenuvši se na leđa kao plivač koji gleda u zvijezde.

Tamo. Još petnaest metara gore, na ovom zidu. Bijeli kvadrat na neprozirnoj prozorskoj ploči. Daeman napravi piruetu, stisne cijev između brade i grudi, i upotrijebi obje ruke i dlanove u rukavicama za snažne zamahe prsnog plivanja. Ako sada ne uspije doći do te najbliže terase, izgubit će šezdeset i više metara visine, a nije vjerovao da ima snage da se ponovo uspne.

Dosegnuo je terasu, zgrabio cijev lijevom rukom, odgurnuo se vertikalno, tempirajući pokret tako savršeno da je usporio do zaustavljanja upravo u trenutku kada je došao u visinu bijelo markirane ploče. Dašćući, pogleda zamućenog od znoja, Daeman ispruži desnu ruku - dlan i podlaktica prošli su kroz membranu kao kroz pomalo ljepljivu gazu.

“Hvala ti, bože”, dahnu Daeman.

Caliban ga je tada udario, skočivši iz sjenovitog uleknuća ispod sljedeće gornje terase, duge ruke i duge noge raširene, spremne da ga zgrabe, zubi koji su sijevali na svjetlu Zemlje.

“Ne”, prokrklja Daeman baš kada je čudovište napalo, omatajući ruke i noge i duge prste oko muškarčevog tijela, sa zubima koji su škljocnuli prema Daemanovoj vratnoj arteriji. Čovjek uspije podići desnu podlakticu da zaštiti svoj vrat - Calibanovi zubi zaparaju meso i udare u kost - dok su dva lika padala zajedno kroz rijetki zrak, zapleteni, udarajući, s krvlju koja je liptala u slaboj gravitaciji oko njih, zabijajući se u staklo, plastiku, drvo i smrznuto meso posthumanaca dok su, prevrćući se, padali u mrak.

59. Polja Ilija

Mahnmut je možda bio prvi koji je zamijetio što se događalo na nebu, na moru i na tlu oko Ilija, ali to je bilo zato što je to očekivao. On nije znao što je očekivao... ali svakako ne ono što je sada vidio.

Što vidiš?, upita ga Orphu preko uskog snopa.

Ah... uzdahnuo je Mahnmut.

Rotirajuća kugla nekoliko stotina metara promjera se bila pojavila na nebu najmanje tisuću metara iznad Ilija. Zatim se druga vrtjela točno iznad bojišta, negdje na pola puta između grada i Guštare Grebena. Mahnmut se okrenuo brzo i vidio treću kuglu koja se pojavila nad ahejskim logorom, zatim četvrtu koja se odjednom pojavila nekoliko kilometara dalje, nad morem, odmah ispred desetaka odbjeglih ahejskih brodova. Peta se pojavila sjeverno od grada; šesta na jugu.

Što vidiš? pitao je Orphu.

Uh... reče Mahnmut.

Sve kugle su svijetlile u blještavim bojama, ali su najednom promijenile oblike te se preobrazile u umnožene slike Olympus Monsa, viđene s raznih udaljenosti i iz različitih perspektiva. Sada su sve prikazivale marsovski vulkan i plavo marsovsko nebo. Jedna od kugli se smjestila na polja Ilija tako da se marsovsko tlo u stotinu metara širokom krugu pružalo preko trojanskog tla. Golema kugla na zapadu spljoštila se u krug na nebu i onda se spustila tako da je marsovski ocean sada bio na razini Sredozemnog mora. Voda se valjala naprijed-natrag između dvaju svjetova. Ahejski brodovi su pokušali spustiti svoja jedra, ljudi su prestali veslati, ali brodovi nisu mogli stati i jedrili su u krugu uzavrele turbulencije u marsovski sjeverni ocean, s Olympus Monsom bijelih padina od snijega, koji se ocrtavao u pozadini. Nije bilo važno u kojem smjeru bi Mahnmut pogledao, mogao je vidjeti marsovski Vulkan, čak kroz kugle koje su se tanjile u okrugle portale visoko na nebu iznad Ilija.

Što se događa?, vikao je Orphu preko uskog snopa.

Ah... reče Mahnmut opet.

Mnogo crnih letećih objekata jurnulo je kroz okrugle portale u nebu, iz kruga koji zarezao more iza Mahnmuta, čak i kroz vodoravni portal - koji je sada više bio svod nego krug, budući da mu je jedan dio bio ispod trojanskog tla - otvarajući se na manje od stotinu metara ispred Ahileja, Hektora i njihovih ljudi.

Leteći objekti su letjeli nebom nalik divovskim stršljenima i Mahnmut je primijetio da su crni, bodljikavi, ne mnogo veći od Orpha i pokretani pomoću vidljivih pulsirajućih motora u njihovoj unutrašnjosti. Strojevi su imali lukovičaste, pilotske kabine sa crnim staklima i s bičastim antena za međusobnu komunikaciju i s, što je i očekivao da imaju, oružjem - projektilima, topovima, bombama, projektorima zraka. Ako su to bile dvokolice bogova nove generacije, njihova viskotehnološka industrija je zaista brzo radila.

Mahnmute!, doviknuo je Orphu.

Oprosti, reče mali moravek. Skoro je mucao, požurio se opisati kaos na nebima, morima i poljima oko njih. Nije imao osjećaj za vrijeme.

Što Ahilej, Hektor i ostali Grci i Trojanci rade?, upita Orphu. Bježe?

Neki da, reče Mahnmut. Ali većina Ahejaca oko mene i Trojanaca blizu tvog grebena trči u najbliži kružni portal.

Trči u to!, ponovi Orphu s Ia. Mahnmut nikad prije nije čuo da glas njegovog velikog prijatelja zvuči zapanjeno.

Aha. Ahilej i Hektor su započeli - vikali su, dovikivali nešto, drže uspravno svoja koplja i štitove i upravo... pa... zaletjeli su se u to. Pretpostavljam da vide Oljmpus Mons i znaju što je to i upravo su ga... napali.

Napali su marsovski vulkan!, ponovio je Orphu. Glas mu je zvučao čak kao da je gromom ošinut.

Napali su Olimp, dom bogova, reče Mahnmut, zvučeći sam sebi prilično glupo. O, Bože!

Zašto 'O, Bože'?, upita Orphu.

Okrugli portal iza nas, zastade Mahnmut. Deseci grčkih brodova su prošli kroz njega...

Aha, to si već rekao.

Ali stotine brodova se vidi kroz portal.

Grčkih brodova?, upita Ionac.

Ne, reče Mahnmut. Većina njih su MZLJ brodovi.

Mali zeleni ljudi? Orphov glas je zvučao kao da je iz loše načinjenog uređaja sa sintetičkim glasom, svaka riječ je Mahnmutu zvučala kao da je nikad nije bio čuo ranije.

Tisuće MZ. Na stotinama brodova.

Feluke?, upita Orphu.

Feluke, ti veliki brodovi koji se koriste za transport kamenja za Glave, veći brodovi, manji brodovi... svi oni plove prema Olympus Monsu, sada pomiješani s ahejskim brodovima.

Zašto?, upita Orphu. Zašto zeki plove prema Olympusu?

Ne pitaj mene!, povika Mahnmut. Ja samo radim ovdje... uh-oh.

Uh-oh?

Nebo je puno vatrenih pruga, koje su nalik meteorima koji zapaljeni padaju iz svemira.

Bogovi obnavljaju prekinuto bombardiranje?, upita Orphu.

Ne znam.

U kojem smjeru?

Molim?, upita Mahnmut. Iako je bio napravljen s ustima, ona su sada bila zatvorena. Nebo je bilo ispresijecano vatrenim prugama, s okruglim portalima koji su prikazivali Olympus Mons na desetak mjesta oko Ilija i s puno crnih bodljikavih strojeva koji su letjeli naprijed-natrag smanjujući visinu. Još tisuće Ahejaca i Trojanaca se zaletjelo u prvi portal nakon Ahileja i Hektora, dok su još deseci tisuća Trojanaca i njihovih saveznika zauzeli obrambene položaje na zidinama Ilija i na polju ispred Skejskih vrata. Zvona se oglasiše. Začuše se bubnjevi. Zrak je bio nabijen energijom i odjekivao urlicima. Ahejci su zauzeli obrambene pozicije u svojim rovovima, sunčeve zrake su se odbijale o sjajne oklope. Tisuću trojanskih strijelaca na ilijskim zidinama su donijele svoje lukove, strijele su bile uperene uvis. Više crnih brodova je zaplovilo morem iz ahejskog logora. Mahnmut se nije mogao osvrtati dovoljno brzo da sve uoči.

U kojem smjeru se protežu tragovi meteora?, upita Orphu. Od zapada prema istoku, od istoka prema zapadu ili od sjevera prema jugu?

Zašto je, do vraga, važno u kojem smjeru?, poviče Mahnmut. Ne, čekaj, oprosti. Dolaze sa svih strana. Šrafiraju plavetnilu.

Idu li neki od njih prema Iliju?, upita Orphu.

Ne bih rekao. Ne direktno. Čekaj, mogu sada vidjeti nešto na kraju jednog od tih tragova... Zumiram ga... Bože, to je...

Svemirski brod?, upita Orphu.

Da!, uzdahne Mahnmut. Peraje, trup, motor koji bruji... sliči na svemirski brod iz crtanih filmova, Orphu. Lebdi na stupu žute energije. Drugi meteori su također brodovi... neki lebde... jedan se spušta. Uh-oh.

Uh-oh opet?, upita Orphu.

Onaj koji lebdi, izgleda da se taj brod spušta, reče Mahnmut. Zajedno s četiri ili pet manjih crnih letjelica.

Da?, upita Orphu. Glas lonca je zvučao mirno, možda ga je to čak zabavljalo.

Oni su sletjeli na Greben blizu tebe! Skoro na samog tebe, Orphu! Ostani na mjestu, dolazim! Mahnmut je počeo juriti na sve četiri najvećom brzinom do Grebena gdje je žuti svemirski brod spuštajući se podigao prašinu i kamenčiće dvadesetak metara u zrak. Nije mogao vidjeti Orpha kroz prašinu dok su se razni strojevi rasporedili tik iza groba Amazonke. Bodljikave letjelice su ispružile složen tronožac do tla. Oružja na sletjelim stršljenastim brodovima su rotirala, naciljana u Orpha. Mahnmut je to vidio netom prije no što je sve izgubio iz vida dok je galopirao u pješčanu oluju.

Ja ne idem nikamo, poslao mu je Orphu poruku. Ali nemoj u žurbi iščašiti servomehanizam, stari prijatelju. Mislim da znam tko su ovi momci.

60. Ekvatorski Prsten

Kotrljajući se u mraku terasa s Calibanom, Daeman je imao osjećaj kao da mu čudovište pokušava otkinuti ruku. Samo su metalna vlakna u termokoži i automatska reakcija odijela da zatvori sve poderotine, sprječavali Calibanove zube da oderu meso s Daemanove ruke, a onda i raskidaju kosti. Ali odijelo nije moglo spašavati Daemana još dugo.

Čovjek i čovjekolika zvijer udarali su o stolove, vrtjeli se oko leševa posthumanaca, odbijali se o grede i opet odskakali natrag u mikrogravitaciji od staklenog zida. Caliban nije popuštao svoj stisak i držao je Daemana čvrsto stisnutog uza se svojim dugim ručnim i opnastim nožnim prstima kojima se služio za hvatanje. Odjednom stvor olabavi ugriz, povuče svoju slinavu glavu unatrag i ponovo poleti prema Daemanovom vratu. Daeman opet zaustavi nasrtaj svojom desnom podlakticom, bivajući ponovo ugrizen do kosti, i glasno zajauče dok su odskočili natrag do ograde terase. Unatoč automatskom zatvaranju odijela, krv je štrcnula u malim kuglicama, rasprskavajući se pri sudaru s Daemanovim odijelom i Calibanovom ljuskavom kožom.

Na trenutak su bili prikliješteni o ogradu terase, i Daeman je zurio u Calibanove žute oči, samo nekoliko centimetara udaljene od svojih. Znao je da bi mu, da njegova probodena podlaktica nije prepreka, Caliban progrizao osmotsku masku i oderao lice u sekundi, ali ono što je uistinu prolazilo Daemanovom glavom tog trenutka bila je jednostavna rečenica i zaprepašćujuća činjenica - ne bojim se.

Tu nije bilo firmarija da faksira njegovo mrtvo tijelo i popravi ga za četrdeset osam sati ili manje, nije bilo plavih crva koji su čekali Daemana - što god se sljedeće dogodilo bilo je zauvijek.

Ne bojim se.

Daeman je gledao uši životinje, slinavu njušku, ljuskasta ramena, i ponovo pomislio kako je Caliban od krvi i mesa. Sjetio se opscene ružičaste boje golih mošnji i penisa one životinjske pojave u špilji. Kad je Caliban oslobodio zube za novi napad - upravo u trenutku kada je Daeman shvatio da neće moći obraniti svoju vratnu arteriju treći put - muškarac posegne dolje svojom slobodnom lijevom rukom, nađe mekane kugle, i stisne tako snažno kao nikada u životu.

Umjesto zamaha naprijed, čudovište trgne glavom jako unatrag, riknuvši tako glasno u rijetkom zraku da je zvuk odjeknuo u gotovo zrakopraznom prostoru, a onda se zvijer pokuša otrgnuti. Daeman se nisko sagne, spuštajući niže obje ruke - desna mu je krvarila, ali su prsti još uvijek funkcionirali - i opet stisne, viseći dok ga je Caliban vukao u pokušaju da se izmigolji i oslobodi udarajući nogama. Daeman je zamislio kako stišće rajčice u kašu svojim snažnim rukama, svojim ljudskim rukama, zamislio je kako cijedi sok iz naranče, prskajuće meso voća, i nije popuštao - svijet se skupio u njegovu volju da drži i stišće - i Caliban je opet riknuo, zamahnuo dugačkom rukom i udario Daemana dovoljno jako da je ovaj odletio.

Nekoliko sekundi Daeman nije bio dovoljno pribran da se brani, niti je čak znao gdje se nalazi. Ali stvorenje nije iskoristilo te sekunde - bilo je prezauzeto mlatarajući, zavijajući i držeći svoja ljuskava koljena podignuta visoko dok se pokušavao šcucuriti i saviti u zraku. I dok se Daemanov pogled bistrio, vidio je kako čudovište mlatara natrag do terase, grabi ogradu i baca se tih pet metara između njega i Daemana. Dugačke ruke i pandže bile su već na pola puta do njega.

Daeman je naslijepo tapkao među stolicama i stolovima oko sebe, pronašao svoju cijev na mjestu gdje je pala, podigao je na ramena objema rukama i divljački zamahnuo metalom postrance po Calibanovoj glavi. Zvuk mu je pružio veliko zadovoljstvo. Calibanova se glava trgnula u stranu, a mlatarajuće ruke i torzo koji se okretao udare o Daemana, međutim muškarac baci zvijer na stranu - tada je prestao osjećati desnu ruku - i ispusti cijev, skoči prema ogradi terase i odgurne se prema polupropusnom izlazu desetak metara visoko.

Presporo.

Navikao na slabu gravitaciju, tjeran mržnjom izvan svih ljudskih mjerila, Caliban se koristio rukama, stopalima, nogama i momentom sile da odskoči od zida terase, uhvati ogradu nožnim prstima, savije se, skoči, i odgurne Daemana kroz zrak do označene ploče iznad njih.

Vidjevši da ne može pobijediti u utrci do stakla, Daeman zgrabi gredu koja je izvirivala pet metara ispod označene ploče i zaustavi svoje kretanje. Caliban se dočeka na rubu, ispruženih ruku, zaprječujući pristup bijelom kvadratu. Daeman shvati da ne postoji način da zaobiđe te široke ruke i iskošene pandže. Odjednom je osjetio kako mu bol iz njegove pokidane i probodene ruke udara u mozak i gornji dio tijela kao električni šok, a zatim sve veću obamrlost koju je protumačio kao upozorenje na slabost i šok koji moraju za tim uslijediti.

Caliban zabaci glavu, ponovo rikne, pokaže zube i zapjeva: “Što ja mrzim, On posvećuje - što sam ja proždro, On slavi! Nema druga tebi - više mesa meni!” Caliban je bio spreman skočiti na Daemana čim ovaj pokuša pobjeći.

Vidjevši svježe ožiljke na Calibanovim grudima, Daeman se sablasno osmjehne. Savi ga je ranila svojim hicem. Nije umrla bez borbe.

Neću ni ja.

Umjesto da počne bježati, Daeman se povuče vodoravno po gredi, čučne, skupi preostalu snagu u nogama, spusti glavu i baci se ravno na Calibanove grudi.

Trebalo mu je dvije ili tri sekunde da prijeđe prostor između njih, ali je čudovište na trenutak djelovalo previše iznenađeno da bi reagiralo. Hrana se ne bi trebala ponašati ovako drsko - plijen ne bi trebao napadati. Zatim stvorenje shvati da večera dolazi prema njemu - noseći termokožu koju je želio - i Caliban pokaže sve svoje zube u osmijehu koji se pretvori u rezanje. Zvijer prebaci ruke i noge oko pristižućeg čovjeka u stisku za koji je Daeman znao da neće popustiti sve dok čovjek ne bude mrtav i polu-pojeden.

Zajedno su prošli kroz membranu, a Daeman je osjećao kako se zastor od ljepljive gaze kida, kako se Calibanov urlik u rijetkom zraku u jednom trenutku pretvara u hladnu tišinu u sljedećem. Zajedno su izletjeli u prostor svemira, Daeman držeći se Calibana jednako jako kao što je čudovište stiskalo njega, čovjekova lijeva ruka pritisnuta o donju čeljust čudovišta, pokušavajući držati njegove zube na udaljenosti u tih osam ili deset sekundi koliko je mislio da mu treba.

Odijelo od termokože reagiralo je istog trenutka na vakuum - stišćući neopisivom jačinom Daemanovo meso, stežući se sve dok nije djelovalo poput astronautskog odijela, zatvarajući čak i otvore na molekularnoj razini koji bi mogli propustit zrak, krv ili toplinu u svemir. Osmotska maska je napuhala prozirni vizir i prebacila kretanje i pročišćavanje muškarčevog recikliranog disanja na 100 posto. Cjevčice za hlađenje u termokoži brzo su propuštale Daemanov prirodni znoj kroz kanale, hladeći njegovu stranu okrenutu Suncu u trenutku dok se tjelesna toplina premještala na onaj dio tijela koji se nalazio u sjeni na minus sto dvadeset stupnjeva Celzija. Sve se to događalo u djeliću sekunde i Daeman nije ništa ni primijetio. Bio je prezaposlen guranjem Calibanove čeljusti i njuške prema gore, držeći njegove zube daleko od svog vrata i ramena.

Caliban je bio prejak. Otresao je glavom, oslobodio se Daemanovog sve slabijeg stiska, a onda otvorio usta da zaurla prije nego razdere muškarčev vrat.

Zrak je prokuljao iz Calibanovih grudi i usta kao voda iz probijenog tla. Slina se smrzla u trenutku dok je bila ispljunuta u svemirski prostor. Caliban je poklopio svojim dugoprstim dlanovima uši, ali ne na vrijeme - kuglice krvi bile su ispljunute u svemir kad su uši stvorenja eksplodirale. Grudice krvi proključale su u vakuumu, i, jedva sekundu kasnije, krv u Calibanovim žilama počela je jednako tako ključati.

Calibanove su oči počele otjecati i opet je krv prsnula iz njegovih suznih kanalića. Gubica mu se pomicala gore-dolje dok su mu se usta otvarala poput ribe, hropćući tiho u vakuumu, boreći se za zrak, ali zraka nije bilo. Površina Calibanovih izbuljenih očiju počela se smrzavati i bijelo zamagljivati.

Daeman se istrgnuo, otkotrljao preko vanjske terase - gotovo otplutavši bespomoćno u svemir, ali se uhvatio za ogradu od metalne mreže - pa se odvukao prebacujući ruku preko ruke do mjesta gdje je dobro poznati soni bio zakvačen o metalnu površinu. Nije htio bježati. Nije htio okrenuti leđa Calibanu. Htio je ostati i ubiti svojim rukama čudovište koje se bacakalo.

Ali jedna od tih ruku nije više bila ni za što - njegova je desna ruka sada beskorisno visjela dok se on nogama odbacivao posljednja tri metra do niskog vozila. Harman. Hannah.

Ljudsko bi biće do tog trenutka već bilo mrtvo, nezaštićeno u svemiru. Daeman je to instinktivno znao - ali Caliban nije bio ljudsko biće. Pljujući krv i zaleđeni zrak kao neki strašni komet kojem površina iskuhava dok se približava Suncu, Caliban se okretao, lamatao, našao uporište na mrežastom metalu terase, i odgurnuo se natrag kroz polupropusni zid, natrag u zrak i relativnu toplinu.

Daeman je bio prezauzet da bi to gledao. Uvukavši se potrbuške na vozačeve jastuke, okrenuo je pogled na metalnu policu gdje je trebala biti virtualna kontrolna ploča. Bila je ugašena. Kako da je aktiviram? Što da radim ako uspijem? Kako ga je Savi upalila?

Daemanov je um bio prazan. Njegovo se vidno polje sužavalo dok su crne točkice plesale pred očima.

Ubrzano je disao, bio na rubu nesvjestice dok je grozničavo radio na tome da se prisjeti slike Savi koja upravlja sonijem, aktivira upravljač. Nije se mogao sjetiti.

Smiri se. Polako. Polako. Bio je to njegov glas - ali ne njegov - stariji, smiren, koji je zvučao kao da se zabavlja. Ne uzrujavaj se.

Tako je i napravio, natjeravši se da disanje vrati na razumnu brzinu, zatim usporivši otkucaje srca snagom volje, a onda fokusirajuči pogled i um.

Zar nije upotrijebila glasovnu naredbu? To ne bi radilo ovdje u svemiru. Nema zraka, nema zvuka - Savi im je to rekla. Ili možda Harman. Daeman je od svih učio ovih dana. Kako onda? Natjerao se da se još malo više opusti, a onda zatvorio oči i pokušao se sjetiti Savinog lika kako ih sve odvozi s ledene sante u onom prvom noćnom letu.

Prošla je rukom ispod ovog niskog pokrova, blizu rukohvata, i pokrenula stvar.

Daeman pomakne svoju lijevu ruku. Ekran kontrolne ploče zabljesne. U mogućnosti da se služi samo lijevom rukom, zatvarajući oči kad se morao nečega jasnije sjetiti, Daeman je pomicao prste po upravljačkih tipkama na šarenoj ploči. Zaštitno se polje upali zasvijetlivsi te pritisne Daemana dolje na jastuke. Sekundu kasnije tutnjava natjera Daemana da iznenađeno pogleda gore, ali to je bio samo zrak koji je punio zaštićeni prostor, kao što je on to prstima i naredio. Sa zrakom je došao i glas: “Ručno upravljanje ili autopilot?”

Daeman malo povuče osmotsku masku prema gore, zamalo zaplače dok je udisao prvi slatki zrak koji je osjetio u mjesec dana, i reče: “Ručno.”

Kontrolna palica klikne na mjesto, okružena elektronskom aurom. Daeman je osjećao čvrstinu upravljača u svom lijevom dlanu.

Zaboravivši pojaseve sve dok nije vidio kako elastične trake slobodno lete u prostoru, Daeman podigne soni tri metra iznad površine metalne terase, povuče palicu, usmjeri energiju u stražnje potisnike, skrene s kursa, na brzinu se ispravi prije nego se zabio u metal umjesto u prozor, i udari u polupropusni kvadrat krećući se brzinom od pedeset ili šezdeset kilometara na sat.

Caliban je čekao unutra na rubu. Čudovište skoči na Daemanovu glavu u savršenom luku, ali je zaštitno polje bilo uključeno. Caliban se odbije od njega i otkotrlja u prazan prostor u sredini tornja.

Daeman napravi široki zaokret, navikavajući se na upravljanje, okrene kontrolnu palicu da doda još snage. Soni je išao brzinom od devedeset ili sto kilometara na sat kada je Caliban pogledao gore, čudovišne su se oči raširile, a pramac sonija zaorao kroz središnji dio njegovog tijela, odbacujući ga preko otvorenog prostora tornja dok se nije zabio u grede i staklo na drugom kraju.

Daeman bi uživao da je mogao ostati i igrati se - želja za tim boljela ga je više nego oštra bol u desnoj ruci - ali njegovi su prijatelji dolje umirali. Nagnuo je soni na stranu i zaronio ravno dolje prema dnu grada više od devedeset katova u dubinu.

Zamalo se nije na vrijeme zaustavio - soni je skrenuo s kursa, prošao kroz vodenu travu, a mrtve su biljke poletjele uokolo - ali je Daeman uspio ispraviti smjer letenja naprave i malo smanjio brzinu. Dvadeset minuta njegovog koprcajućeg puta od firmarija svelo se na tri minute leta natrag.

Ulaz nije bio dovoljno širok za soni. Daeman vrati lebdeću letjelicu unatrag, doda gas, i polupropusni ulaz postade trajno potpuno propusan.

Komadići stakla, metala i plastike pratili su soni dok je Daeman njime upravljao među mračnim, praznim tankovima za liječenje. Trgnuo se ugledavši na trenutak u nekima od tih tankova mrtva bijela tijela ljudi koje se nisu spasili na vrijeme. Zatim zaustavi soni, isključi zaštitno polje, i iskoči pokraj dva tijela na podu. Harman je ostavio plavo odijelo od termokože na Hannah, zadržavajući za sebe samo osmotsku masku u posljednjim minutama. Muškarčevo golo tijelo bilo je prekriveno masnicama i ogrebotinama i djelovalo je blijedo u reflektiranom svjetlu farova letjelice. Hannahina su usta bila širom otvorena, kao u posljednjem jalovom pokušaju da natjera zrak u pluća. Daeman nije gubio vrijeme provjeravajući jesu li živi. Koristeći se samo lijevom rukom podigao ih je oboje i položio na dva ležaja koja su bila s jedne i s druge strane njegovog. Zaustavio se samo da još jednom iskoči, ubaci Savinu naprtnjaču na stražnji ležaj, i gurne pištolj na naslon svog ležaja prije nego što se vratio na mjesto i aktivirao zaštitno polje.

“Čisti kisik”, reče soniju kada je krenulo strujanje zraka. Čisti, hladni zrak postao je gušći, toliko gust da se Daemanu zavrtjelo u glavi. Prtljao je po kontrolnoj ploči, uključivši nekoliko upozoravajućih alarma prije nego je pronašao grijanje. Topli zrak širio se iz konzole i različitih ventilatora.

Harman je prvi počeo kašljati, Hannah nekoliko sekundi kasnije. Oči su im zatreptale, otvorile se, naposljetku se usredotočile.

Daeman se glupavo smješkao gledajući ih. “Gdje... gdje...” dahne Harman.

“Smiri se”, reče Daeman, vozeći soni polako prema izlazu firmarija. “Daj si vremena.”

“Vrijeme... vrijeme...” teško dišući izusti stariji muškarac. “Linearni... akcelerator.”

“U, jebem mu”, reče Daeman. Zaboravio je na obrušavajuću napravu, niti jednom ne pogledavši gore ili preko ramena u svemir da vidi njezin dolazak.

Daeman stisne gas do daske, projuri kroz rupu gdje je bila membrana, i ubrza do izlaza tornja.

Calibana nije bilo u tornju. Daeman okrene letjelicu u širokom luku, prođe kao konac kroz iglenu uš kroz izlaznu ploču tornja, i uspne se s vanjske terase u svemir.

“O, Isuse”, izusti Harman.

Hannah vrisne - prvi zvuk koji je ispustila od kada su je izvadili iz tanka za liječenje.

Tri kilometra dug linearni akcelerator bio je tako blizu da je prsten za skupljanje crvotočina svojim prednjim dijelom ispunjavao dvije trećine neba nad njima, prekrivajući sunce i zvijezde. Potisnici su se upalili u četverostrukim nosačima njegovom cijelom apsurdnom dužinom, unoseći posljednje ispravke kursa prije udara. Daeman nije u tom trenutku znao sve imenovati, ali je razaznavao svaki detalj blještavih poprečnih spona, ulaštenih prstena sada izbrazdanih bezbrojnim udarima mikrometeora, paru s ovojnica za hlađenje, dugačku povratnu cijev boje bakra iznad glavne jezgre akceleratora, udaljene naslagane ubrizgavače, i vrteću kuglu boje zemlje i mora same uhvaćene crvotočine. Predmet se povećavao dok su gledali, zastirući posljednje zvijezde iznad njih, i njegova je sjena pala preko kilometar i pol dugačkog kristalnog grada dolje.

“Daemane...” zausti Harman.

Daeman je već reagirao, povećavajući brzinu do maksimuma i uspinjući se u lupingu iznad grada, asteroida, ponirući prema velikoj plavoj krivulji Zemlje u trenucima dok je linearni akcelerator prekrivao posljednjih nekoliko stotina metara iza njih.

Na trenutak su tornjevi grada bili iznad njih, kako se soni okrenuo, a onda sasvim malo iza njih u trenutku kada se jureća masa sudarila s gradom i asteroidom - kugla crvotočine sručila se na tornjeve i dugački grad sekundu ili dvije prije konstrukcije od egzotičnog materijala samog akceleratora. Crvotočina se bešumno urušila u samu sebe, dok je izgledalo kao da je akcelerator u pokretu sličnom harmonici nestao, a zatim se očitovala puna jačina udara dok su se tri ljudska bića okretala u svojim ležajevima i istezala vratove da vide iza sebe.

Nije bilo zvuka. To je Daemana najviše pogodilo - potpuna tišina trenutka. Bez vibracija. Bez ijednog od uobičajenih zemaljskih znakova da se događa neka velika kataklizma.

Ali ona se događala.

Kristalni grad eksplodirao je u milijune i milijune fragmenata, žarećeg stakla i gorućeg plina koji su se širili u svim smjerovima.

Velike, napuhane vatrene kugle bubrile su kilometar, dva, deset, kao da pokušavaju dohvatiti ponirući soni, no onda se učinilo da se ogromne vatre savijaju prema unutra - kao video sekvenca puštena unatrag - dok su plamenovi proždirali ostatke raspršenog kisika.

Grad sa suprotne strane asteroida bio je udarom odbačen s malog stjenovitog svijeta, raspadajući se u tisuće nezamjetljivih putanja, dok su staklo, čelik i pulsirajući egzotični materijali letjeli i raspršivali se, većina većih komada slaveći svoje vlastite zasebne orgije destrukcije, probodene posvuda s više tihih eksplozija i samoproždirućih vatrenih kugli.

Sekundu nakon prvog udara, čitav se kilometar i pol dugačak asteroid zatresao, šaljuci koncentrične valove prašine i plina u svemir, slijedeći krhotine grada. Zatim se asteroid raspao.

“Požuri!”, reče Harman.

Daeman nije znao što radi. Zaronio je brodom punom brzinom prema Zemlji, ostajući malo ispred plamenova, krhotina i valova smrznutog plina, ali sada se uključili različiti crveni i žuti i zeleni alarmi na kontrolnoj ploči. Još gore od toga, izvan sonija se napokon čuo zvuk - sumnjivo siktanje i pucketanje koji je u sekundama preraslo u zastrašujuću buku. Najgore od svega, narančasti sjaj na rubovima sonija brzo se pretvarao u kuglu plamenova i plave električne plazme.

“Što se događa?” vikne Hannah. “Gdje smo?”

Daeman ju je ignorirao. Nije znao što da radi s kontrolama za brzinu i kut leta. Buka je postajala sve glasnija, a vatreni oklop sve deblji.

“Jesmo li oštećeni?” poviče Harman.

Daeman odmahne glavom. Mislio je da nisu. Pomislio je da to ima veze s povratkom u Zemljinu atmosferu pri tolikoj brzini. Jednom, u kući prijatelja u Krateru Pariz, kada je Daeman imao šest ili sedam godina, unatoč majčinim opomenama da to ne učini, kliznuo je niz rukohvat, odskočio na pod pri velikoj brzini, a onda se na golim dlanovima i koljenima odsklizao po debelom tepihu majčinog prijatelja. Gadno ga je peklo i nikada to više nije ponovio. Ovo je trenje podsjećalo Daemana na taj događaj.

Odlučio je ne reći Harmanu i Hannahi o svojoj teoriji. Zvučala je glupavo, čak i njemu.

“Učini nešto!”, vikne Harman iznad buke i krckanja koji su ih okruživali. Kosa i brada obojice muškaraca stajala je nakostriješena u sredini sveg tog električnog ludila. Hannah - ćelava, čak i bez obrva - zurila je oko sebe kao da se probudila u ludilu.

Prije nego li je buka sve nadglasala, Daeman zaviče prema upravljačkoj ploči: “Autopilot!”

“Uključiti autopilota?” Sonijev neutralni glas bio je gotovo nečujan u grmljavini ulaska. Daeman je mogao osjetiti vrućinu kroz zaštitno polje i znao je da to nije moglo biti dobro.

“Uključi autopilota!”, izdere se Daeman svom snagom. Zaštitno je polje prekrilo tri ljudska bića, stišćući ih na njihove ležajeve dok se soni okretao naopako, a stražnji se motori upalili tolikom snagom da je Daeman pomislio kako će mu zubi zvekećući ispasti iz usta. Ruka ga je strašno bolje pod pritiskom usporavanja.

“Ulaz u Zemljinu atmosferu u ranije isprogramiranoj putanji leta?” soni je hladno upitao, govoreći poput neinteligentnog sveznalice, što je i bio.

“Aha”, vikne Daeman. Vrat ga je bolio od stravičnog pritiska i bio je siguran da će mu kralježnica pući. “Je li to potvrdan odgovor?”, upita soni. “Potvrdan!” vikne Daeman.

Još se potisnika upalilo, činilo se kao da je soni odskočio poput bačenog kamena koji odskakuje s površine jezerca, dvaput se još okrenuo u vatri ulaska u Zemljinu atmosferu, a onda se nekako sam ispravio. Daeman je podigao glavu.

Letjeli su - letjeli su toliko visoko da je rub Zemlje još uvijek bio krivulja pred njima, tako visoko da su planine daleko ispod njih bile prepoznatljive kao planine samo po bijeloj teksturi snijega između zelene i smeđe boje zemlje - ali su letjeli. Tamo vani bilo je zraka.

Daeman vikne od radosti, okrene se na stranu i zagrli Hannah u njezinom plavom odijelu od termokože, podižući stisnutu šaku prema neba u trijumfu.

Ukipio se s podignutom šakom i očima. “O sranje”, reče. “Što je?”, upita Harman, još uvijek gol, ako se izuzme osmotska maska koja mu je visjela oko vrata. Stariji muškarac pogleda gore, prateći Daemanov ukočeni pogled. “Sranje”, reče on.

Prva od tisuću vatrenih lopti - krhotina grada ili linearnog akceleratora ili razbijenog asteroida - s grmljavinom su prolazile pokraj njih udaljene nešto više od kilometra, stvarajući rep okomite vatre i plazme petnaest kilometara iza sebe, zamalo preokrećući soni silinom svog prolaska. Meteori su se s bukom spuštali prema njima iz gorućeg neba povrh njih.

61. Polja Ilija

Mahnmut je stigao na Grebensku Guštaru upravo kad je devet visokih crnih likova izašlo iz svemirskog broda koji je bio pristao usred stršljenastih letjelica, svih devet kročilo je do kosine u vitlajuću pješčanu oluju koja se stvorila od njihovog slijetanja. Likovi su bili humanoidni, ali kukcoliki, svaki dva metra visok, svaki prekriven velikim, hitinskim duraplast oklopom i kacigom koja je reflektirala sve oko njih kao ulašteni oniks. Njihova oružja i ruke su podsjetile Mahnmuta na slike kukaca balegara koje je bio vidio - iskrivljeni, s kvakama, kukama i crnim bodljama. Svaki je nosio kompleksno, višecjevno oružje koje se činilo da teži barem petnaest kilograma. Lik u olovu je zastao u vitlajućoj prašini i pokazao direktno u Mahnmuta.

“Ti tamo, mali moravek, je li ovo Mars?” Pojačani glas reče na međumjesečevskom osnovnom engleskom koji je stigao i putem zvuka i uskog snopa.

“Ne”, reče Mahnmut.

“Nije? Pretpostavili smo da je ovo Mars.”

“Nije”, reče Mahnmut, poslavši sve to Orphu.”Ovo je Zemlja. Barem mislim.”

Visok vojnički lik je odmahnuo svojom glavom s kacigom kao da je to neprihvatljiv odgovor. “Kakva ste vi vrsta moraveka? Kalistanac?”

Mahnmut se uspravio do svoje pune dvonožne visine.”Ja sam Mahnmut iz Europe, nekada istraživač s podmornice Crna Dama. Ovo je Orphu s Ia.”

“Nije li taj hardvak moravek?”

“Da.”

“Što se dogodio s njegovim očima, senzorima, manipulatorima i nogama? Kako mu je pukla obloga?”

“Orphu je ratni veteran”, reče Mahnmut.

“Mi se trebamo javiti Ganimedancu po imenu Koros III.”, reče oklopljeni lik. “Odvedi nas do njega.”

“On je nastradao”, reče Mahnmut. “Na dužnosti”

Visoki crni lik je oklijevao. Pogledao je ostalih osam oniks ratnika i Mahnmut je pomislio da se dogovaraju putem uskog snopa. Prvi vojnik se vratio. “Odvedite nas onda do Kalistanca Ri Poa”, zatražio je.

“I on je nastradao”, reče Mahnmut. “I prije no što nastavimo, tko ste vi?”

Oni su asteroveki, posla Orphu poruku na svojem privatnom uskopojasnom kanalu. “Da niste vi asteroveki?”, Ionac je pitao na zajedničkoj valnoj duljini. Dugo Orphu nije komunicirao s bilo kim osim s Mahnmutom, tako da se mali moravek šokirao kad je čuo njegov glas na zajedničkom kanalu.

“Mi želimo da nas se zove Pojasni moraveki”, reče vođa, okrenuvši se prema Orphovoj masi. “Mogli bismo vas rehabilitirati u borbenom obnoviteljskom centru, old tajmeru.” On je pokazao prema nekima od drugih borbenih moraveka i oni su krenuli prema loncu.

“Stanite”, zapovjedio je Orphu, a njegov glas je imao u sebi dovoljno autoriteta da visoki likovi zastanu u svojim čizmama. “Ja ću odlučiti kad ću napustiti polje. I ne zovite me old tajmerom ili ću uzeti vaše mehanizme za podvezice. Koros III je vodio ovu ekspediciju. On je mrtav. Ri Po je bio drugi zapovjednik. I on je mrtav. Ostali smo Mahnmut iz Europe i ja, Orphu s Ia, kao zapovjednik. Koji je tvoj čin, asterovek?”

“Centurionski vođa Mep Ahoo, gospodine.” Mep Ahool, pomisli Mahnmut.

“Ja sam zapovijednik”, odreže Orphu. “Je li vam zapovjedni rang ovdje jasan, vojniče?”

“Da, gospodine”, reče asterovek.

“Ukratko nam recite zašto ste ovdje i zašto mislite da je ovo Mars”, reče Orphu u istom tonu apsolutne zapovijedi. Mahnmut je mislio da je glas njegovog prijatelja na uskom snopu uronio u podzvučni bas koji je bio tako dubok. “Odmah, centurionski vođo Ahoo.”

Asterovek je učinio kako mu je Orphu rekao, objašnjavajući onako brzo kako je mogao, dok je više stršljenastih letjelica brujalo i iznad stotina trojanskih ratnika koji su izašli iz grada i polako napredovali uz Greben prema iskrcavalištu, štitove su podigli, a koplja spustili. U istom času, još su stotine Ahejaca i Trojanaca pretjecali kroz okrugli portal nekoliko stotina metara prema jugu, svi su trčali prema ledenim obroncima Olimpa, vidljivog kroz krišku izvađenu iz neba i zemlje.

Centurionski vođa Mep Ahoo je bio sažet. On je potvrdio Orphovo ranije kazivanje Mahnmutu - tijekom njihove rasprave kada su bili prelazili kroz Pojas asteroida na njihovom putu prema Marsu - da su šezdeset Z-godina ranije moravek Asteague/Che s baze Pwyll i Konzorcij Pet Mjeseca poslali Ganimedanca Korosa III prema Pojasu. Ali Korosova misija je bila da ode kao diplomat, ne kao uhoda. Provevši više od pet godina u Pojasu, skačući s asteroida na asteroid i izgubivši većinu svoje jupitersko-moravečke pomoćne ekipe u tom zadatku, Koros je bio pregovarao s ratobornim asterovek vođama klana i upoznavao ih sa zabrinutošću moravečkih znanstvenika iz Jupiterovog sustava zbog naglog teraformiranja Marsa i ranih znakova upravo otkrivene kvantno-tunelske aktivnosti. Asteroveki su željeli znati tko buši te opasne kvantno-teleportacijsko tunele - posthumanci sa Zemlje? Koros III i Pojasni moraveki su se složili glede akronima NME - Nepoznati Marsovski Entiteti.

Astroveki su već bili zabrinuti, premda više zbog vidljivog - i nemogućeg - brzog teraformiranja Marsa nego zbog kvantne aktivnosti koju njihova tehnologija nije mogla tako lako otkriti. Po prirodi skloni sukobima i hrabri, Pojasni moraveki su već poslali šest brzih svemirskih brodova na relativno kratak put na Mars. Nijedan od tih brodova se nije bio vratio niti je opstao u stazi oko Marsa. Nešto je na Crvenom planetu, ili na onom što je bio Crveni planet odnedavno - asteroveki nisu znali što - uništilo njihove brodove prije dolaska.

Diplomacijom, lukavstvom, hrabrošću i ponekim sukobom, Koros III. je bio zadobio povjerenje vođa asterovečkih klanova. Ganimedanac je objasnio plan Konzorcija Pet Mjeseca - prvo, asteroveki bi dizajnirali te u svojim biopogonima proizveli ratnike-veke tijekom sljedećih pedeset godina, koristeći već postojeću asterovek DNK kao rasplodnu osnovu. Asteroveki bi također preuzeli na sebe planiranje i izgradnju novih svemirskih i atmosferskih borbenih letjelica. U međuvremenu, napredniji moravečki znanstvenici i inženjeri s Pet Mjeseca bi preinačili vrhunsku tehnologiju iz njihovog interstelarnog programa te je prilagodili za gradnju vlastite kvantno-tunelske bušilice i stabilizatora crvotočine. Drugo, kada dođe pravo vrijeme za to i kvantna aktivnost na Marsu dosegne alarmantne razine, Koros bi osobno vodio malu skupinu moraveka iz jupiterskog svemira koji bi stigli neotkriveni na Crveni Planet. Treće, Koros III. Bi došavši na Mars stavio uređaj za kvantno-tunelsku bušilicu u središte trenutne kvantno-teleportacijske aktivnosti, stabilizirajući ne samo tunele koji su već u upotrebi od NME, već otvarajući nove tunele prema Pojasu asteroida, gdje bi drugi tunelski uređaji, koje su kreirali u Pet Mjeseca, čekali na njegov master signal i odmah se aktivirali.

Četvrto, i konačno, asteroveki bi poslali svoje borce kroz kvantni tunel na Mars, gdje bi se suočili, identificirali, nadvladali, pokorili i ispitali neidentificirane marsovske entitete i eliminirali prijetnju Sunčevom sustavu od jake kvantne aktivnosti.

“To zvuči jednostavno”, reče Mahnmut. “Suočiti se, identificirati, nadvladati, pokoriti i ispitati. Ali u stvarnosti, vaša skupina čak nije stigla ni na pravi planet.”

“Navigacija kvantnim tunelima je složenija nego što smo očekivali”, reče centurionski vođa Mep Ahoo.

“Naše skupine su se očito spojile na jedan od NME postojećih tunela i, prošavši Mars, stigle... ovdje.”

Hitinski oniks lik je pogledavao oko sebe. Njegovi vojnici su podigli svoja teška oružja kad je stotinjak Trojanaca došlo na vrh Grebena.

“Ne pucajte na njih”, reče Mahnmut. “Oni su naši saveznici.”

“Saveznici?”, upita asterovek vojnik, njegova sjajna kaciga se okrenula prema pristiglom zidu štitova i kopalja. Ali naposljetku on je kimnuo, naredio svojim vojnicima i oni spustiše svoja oružja. Trojanci nisu spustili svoja oružja.

Srećom, Mahnmut je prepoznao trojanskog zapovjednika iz niza današnjih upoznavanja. Mahnmut je viknuo na grčkom: “Perime, sine Megov, ne napadajte. Ovi crni momci su naši prijatelji i saveznici.”

Koplja i štitovi su ostali uspravljeni. Strijelci u drugom redu su spustili svoje lukove, ali strijele i lukovi su bili polovično nategnuti, spremni da se podignu i strijele polete na zapovijed. Asteroveki bi se mogli osjećati sigurni od metar dugih strijela umočenih u otrov, ali Mahnmut nije želio testirati probojnost svoje obloge na taj način.

'“Prijatelji i saveznici'“, reče Perim podrugljivo. Njegova ulaštena brončana kaciga - štitnik za nos, kapci za obraze, okrugle rupe za oči i nizak greben otraga - pokazao je jedino Perimov ljutit pogled, uske usne i jaku bradu. “Kako nam mogu biti 'prijatelji i saveznici,' mali stroju, kada nisu čak ni ljudi? Zapravo, mala igračko, kako nam i ti možeš biti saveznik?”

Mahnmut nije imao pravi odgovor na to pitanje. Reče: “Vidio si me jutros s Hektorom, sine Megov.”

“Vidio sam te i s ljudomorom Ahilejem također”, reče Trojanac. Strijelci su podigli svoje lukove i barem trideset strijela je bilo naciljano na Mahnmuta i asteroveke.

Kako da steknem povjerenje ovog momka?.- Mahnmut se javio Orphu preko uskog snopa.

Perim, sin Megov, utone u misli Ionac. Da smo bili pustili da događaji teku po Ilijadi, Perima bi za dva dana ubio Patroklo zajedno s Antonijem, Eheklom, Adrestom, Elasom, Mulijem i Pliartom u jednom žestokom sukobu.

Dakle, poslao je Mahnmut, mi nemamo dva dana, većina Trojanaca koje si spomenuo - Antonije, Mulije i ostali - stoje tamo s podignutim štitovima i kopljima, i ne mislim da će nam Patroklo doći pomoći, prema Hockenberryju, osim ako Ahilejev prijatelj ne dopliva iz Indiane. Što misliš da bismo sad mogli učiniti?.

Kaži im da su asteroveki pomoćnici koje je iskovao Hefest i da ih je Ahilej poslao da pomognu da pobijedimo bogove.

“Pomoćnici”, reče Mahnmut, ponavljajući tu riječ na grčkom. Ne znam određeni oblik te imenice - to ne znači ni “sluga” ni “rob” ni...

Samo to reci, poviče Orphu, prije no što ti Perim probode jetru.

Mahnmut nije imao jetru, ali je razumio što je Orphu htio reći. “Perime, plemeniti sine Megasov”, reče Mahnmut”, ovo su pomoćnici koje je iskovao Hefest, a doveo Ahilej, da nam pomognu pobijediti bogove.”

Perim ga je smrknuto pogledao. “Jesi li ti također pomoćnik?”, upita.

Reci da jesi, poslao je poruku Orphu. “Da.”

Perim je zviznuo svojim ljudima i lukovi su spušteni, strijele vraćene u tobolce.

Po Homeru, poslao je Orphu, “Pomoćnici” su neka vrsta androida koje je kreirao Hefest od ljudskih dijelova i koristili su kao roboti bogovima i nekim smrtnicima.

Hoćeš reći da se u Ilijadi spominju androidi i moraveki?, upita Mahnmut.

U Ilijadi ima svega, reče Orphu. Orphu se obratio rokvečkom vođi: “Centurionski vođo Ahoo, jeste li dovezli projektore energetskih polja?”

Visoki oniks asterovek se uspravio. “Da, zapovjednice.” “Pošalji ekipu u grad - ovaj grad, Ilij - i postavi energetsko polje pune snage da ga štiti”, naredio je Orphu. “Postavi drugo da zaštiti ahejski logor koji vidite da je uz obalu.”

“Polje pune snage, gospodine?” upita centurionski vođa. Mahnmut je znao da bi vjerojatno bila potrebna cjelokupna izlazna snaga fuzijskog reaktora svemirskog broda, da se podigne takvo polje.

“Pune snage”, reče Orphu. “Sposobno suzbiti napad kopljima, laserom, maserom, projektilom, krstarećom raketom, nuklearnim, termonuklearnim, neutronskim bombama, plazmom, antimaterijom i strijelama. Ovo su naši saveznici, centurionski vođo.”

“Da, gospodine” Oniks lik se okrenuo i prenio naredbu preko radio-veze. Desetak jurišnika je sišlo s brode noseći masivne projektore. Tamni jurišnici su otrčali u dva navrata s Grebena sve dok samo centurionski vođa Ahoonije ostao tik iza Mahnmuta i Orpha. Letjelice oblika stršljena su brujale u zraku i kružile, oružje se još uvijek vrtjelo u svim smjerovima.

Perim je prišao bliže. Perjanica na njegovoj sjajnoj, ali izgrebenoj kacigi jedva je dopirala do izrezbarenih prsa centurionskog vođe Ahooua. Perim je podigao svoju šaku i kucnuo na asterovekov duraplast štitnik.

“Zanimljiv oklop”, reče Trojanac. Okrenuo se Mahnmutu. “Mali pomoćniče, pridružit ćemo se Hektoru u borbi. Hoćeš li s nama?” Pokazao je na golemi krug na nebu i tlo prema jugu. Više trojanskih i ahejskih jedinica su stupale - ne trčale, već propisno stupale, dvokolice i štitovi su blistali, zastave vijorile - kroz kvantni portal, vrhovi njihovih koplja su hvatali Zemljino sunčano svjetlo na ovoj strani polulopte, marsovsko na drugoj.

“Da”, reče Mahnmut, “želim vam se pridružiti.” Obratio se Orphu na uskom snopu: Bit će ti dobro ovdje, old tajmeru?

Centurionski vođa Mep Ahoo će me zaštititi, javio je Ionac.

Mahnmut je hodao tik iza Perima, uz obronak - guštare su ovdje bilo gotovo potpuno zgažene i poravnane za devet godina bitke - vodeći malu jedinicu Trojanaca da se pridruži Hektoru. Na dnu brijega su zastali dok je čudan lik teturao prema njima - gol, golobradi čovjek s raščupanom kosom i malo mahnitih očiju. Hodao je oprezno, gazeći po kamenju na krvavim stopalima i nosio samo medaljon.

“Hockenberry?”, obrati mu se Mahnmut na engleskom. Sumnjao je u svoje sklopove za vizualno prepoznavanje.

“Nazočan i na broju”, nasmiješio se skolik. “Haj, Mahnmute.” Onda reče na grčkom: “Dobar dan, Perime, sine Megov. Ja sam Hockenberry, sin Duanov, prijatelj Hektora i Ahileja. Mi smo se sreli jutros, sjećaš se?”

Mahnmut nikad nije bio vidio uživo jedno golo ljudsko biće i mislio je da će dugo, dugo trebati dok ne vidi još jedno. “Što ti se dogodilo? Tvoja odjeća?” pitao je.

“To je duga priča”, reče Hockenberry” ali kladim se da bih je mogao sažeti i završiti prije no što stupimo kroz tu rupu u nebu.” Onda reče Perimu: “Sine Megov, ima li izgleda da dobijem neku odjeću od vaše skupine?”

Perim je očito prepoznao Hockenberryja i sjetio se kako su i Ahilej i Hektor iskazivali poštovanje prema njemu ranije na prekinutom sastanak zapovjednika na Grebenskoj Guštari. Okrenuo se i povikao svojim ljudima: “Odjeću za ovog gospodara! Najbolji ogrtač, najnovije sandale, najbolji oklop, najsjajnije štitnike za noge i najčišće donje rublje!”

Jedan vojnik stupi naprijed. “Nemamo nikakve dodatne odjeće, oklopa ni sandala, plemeniti Perime.”

“Skidaj se i daj mu odmah svoju!” naredi trojanski zapovjednik. “Ali prvo potamani uši. To je zapovijed.”

62. Ardis

Nebo je nastavilo padati cijelog popodneva do večeri.

Ada je istrčala na dugačku tratinu Ardis Halla kako bi promatrala krvave pruge koje su presijecale nebo - zvučne eksplozije stalno su se ponavljale duž šumovitih brda i riječne doline - i samo je stajala tamo dok su gosti i učenici vrištali, prevrtali stolove i trčali niz cestu prema udaljenom paviljonu za faksiranje u paničnom nastojanju da pobjegnu.

Odisej joj se pridružio i tako su stajali tamo na travi, ljudski nepomični otok u moru kaosa.

“Što je to?”, prošapće Ada. “Što se događa?” Ni u jednom trenutku nije bilo manje od desetak vatrenih pruga na nebu, a na mahove je večernje nebo bilo potpuno prekriveno meteorima.

“Nisam siguran”, reče barbar.

“Ima li ovo kakve veze sa Savi, Harmanom i Daemanom?”

Bradati čovjek u tunici pogleda u nju. “Možda.”

Većina je gorućih tragova opržila nebo i nestala, ali je sada jedan - sjajniji od ostalih i glasan, škripeci poput tisuću nokata koji grebu po staklu - gorio na putu prema istočnom horizontu i srušio se izbacujući napuhani oblak vatre. Minutu kasnije strašni je zvuk došao do njih - toliko glasniji i dublji od zvuka škripanja noktiju koji je pratio prolazak meteora, da su od grmljavine Adu zaboljeli stražnji zubi - a onda se podigao siloviti vjetar koji je pokidao lišće sa starih brijestova i prevrnuo većinu šatora koji su bili podignuti na livadi malo iza prilaznog okretišta.

Ada uhvati Odisejevu snažnu podlakticu i stisne je tako da je ispod njezinih noktiju procurila krv, a da ona to nije ni primijetila, niti je Odisej išta rekao.

“Želite li ući?” upita je on naposljetku.

“Ne.”

Još su sat vremena promatrali događaje u zraku. Većina je gostiju pobjegla, trčeći niz cestu ako nisu uspjeli pronaći slobodnu kariolu, kolica niti vojniksa da ih vuče, ali sedamdesetak je učenika ostalo, stojeći s Adom i Odisejom na padini tratine. Još nekoliko predmeta udari o zemlju, zadnji snažnije od prethodnog. Svi su prozori na sjevernoj strani Ardis Halla bili razbijeni, s kišom krhotina u večernjem svijetlu.

“Tako mi je drago da je Hannah na sigurnom u firmariju u ovom trenutku”, reče Ada.

Odisej pogleda u nju i ne reče ništa.

Čovjek čije je ime bilo Petyr došao je iz dvorca o zalasku sunca i reče im su servitori gotovi.

“Kako misliš 'gotovi'?”, oštro ga upita Ada.

“Gotovi”, ponovi Petyr. “Na tlu su. Ne rade. Neispravni.”

“Besmislica”, reče Ada. “Servitori se ne kvare.” I dok je kiša meteora postajala sve svjetlija na zalazećem suncu, Ada se okrene i povede Odiseja i Petyra natrag u Ardis Hall, pažljivo koračajući preko polomljenog stakla i otpale žbuke.

Dva su servitora bila na podu kuhinje, a još jedan u gornjoj spavaćoj sobi. Njihovi su komunikatori bili bez zvuka, manipulatori mlohavi, mali su dlanovi u bijelim rukavicama visjeli. Ni jedan nije reagirao na bockanje, naredbe ili udaranje. Troje ljudi vrati se natrag van i nađu još dva servitora koja su pala u dvorištu.

“Jesi li ikada vidjela neispravnog servitora?”, upita Odisej.

“Nikada”, odgovori Ada.

Još se učenika okupilo. “Je li ovo smak svijeta?” upita mlada žena po imenu Peaen. Nikom nije bilo jasno kome se obraća.

Naposljetku Odisej progovori nadglasavajući grmljavinu neba. “Ovisi o tome što pada.” Pokaže svojim snažnim, nabijenim prstom u smjeru e-prstena i p-prstena koji su bili jedva vidljivi od vatrometa meteorske oluje. “Ako su gore samo veliki akceleratori i kvantni uređaji, trebali bismo preživjeti. Ako pak pada jedan od četiri glavna asteroida gdje su posti živjeti... pa, onda bi mogao biti kraj svijeta... barem onakvog kakav mi znamo.”

“Što je to asteroid?” upita Petyr, uvijek znatiželjni učenik. Odisej odmahne glavom, reagirajući na pitanje odmahivanjem ruke.

“Kada ćemo znati?”, upita Ada.

Stariji bradati muškarac uzdahne. “Za nekoliko sati. Gotovo sigurno do sutra navečer.”

“Nikada nisam zapravo razmišljala o smaku svijeta,” reče Ada. “Ali sigurno nikada nisam zamišljala da će završiti u vatri.”

“Ne”, reče Odisej, “ako za nas završi, završit će s ledom.” Muškarci i žene u krugu pogledaju u njega.

“Nuklearna zima”, promrmlja Grk.”Ako jedan od ovih asteroida - ili samo dovoljno velik komad jednog asteroida - padne u ocean ili na kopno, izbacit će dovoljno prljavštine u atmosferu da se temperatura spusti petnaest ili dvadeset stupnjeva Celzija za nekoliko sati. Možda i više. Nebo će biti prekriveno oblacima. Oluja će početi s kišom, a onda se pretvoriti u snijeg koji će padati mjesecima, možda stoljećima. Ovaj planetarni tropski staklenik, na koji ste navikli u proteklom tisućljeću i pol, postat će igralište za glečere.”

Manji meteor nisko propara nebo na sjeveru i padne negdje u šumama. Zrak je mirisao na dim i Ada je mogla vidjeti udaljene vatre u svim smjerovima. Na trenutak se zamislila kako joj je cijeli svijet bio nepoznat. Što se nalazilo u šumama sjeverno od Ardis Halla? Nikada nije pješačila više od nekoliko kilometara daleko od Ardisa ili bilo kojeg drugog čvora za faksiranje, a i onda uvijek u pratnji vojniksa kao zaštite.

“Gdje su vojniksi?”, upita iznenada.

Nitko nije znao. Ada i Odisej prošetali su oko Ardis Halla, provjerili vanjska polja, prilaz i donju livadu gdje su vojniksi obično stajali čekajući ili hodajući po zadanom perimetru. Niti jednog vojniksa nije bilo. Nitko se u maloj skupini na tratini nije mogao sjetiti da ih je vidio čak ni prije nego li je počela kiša meteora.

“Napokon ste ih toliko uplašili da su zauvijek nestali”, reče Ada Odiseju, pokušavajući se našaliti.

On ponovno mahne glavom. “Ovo nije dobro.”

“Mislila sam da ne volite vojnikse”, reče Ada. “Jednog ste moga prepolovili prvi dan svog boravka ovdje.”

“Nešto smjeraju”, reče Odisej. “Možda je njihovo vrijeme napokon došlo.”

“Što?”

“Ništa, Ada Uhr” Uhvatio ju je za ruku i potapšao. Kao otac, pomisli Ada i glupavo, iznenađujuće, počne plakati. Stalno je razmišljala o Harmanu, i kako je bila zbunjena i ljuta kada joj reče da joj želi pomoći da odabere njega za oca svog djeteta, i kako želi da dijete zna da je on otac. Što je djelovalo kao apsurdna ideja - gotovo sramotna - sada se Adi činilo vrlo, vrlo razumnim. Zgrabila je čvrsto Odisejevu ruku i zajecala.

“Gledajte!”, vikne djevojka po imenu Peaen.

Manje sjajan meteor spuštao se točno prema Ardisu, ali pod manjim kutom od ostalih. I ovaj je za sobom ostavljao vatreni trag na sve tamnijem nebu - sunce je napokon zašlo - ali je ovaj meteorski rep izgledao više kao pravi plamen nego vrišteća, užarena plazma.

Sjajni predmet napravi jedan krug i kao da je pao s neba srušio se u glasnom udaru negdje iza niza stabala iznad gornje livade.

“To je bilo blizu”, reče Ada. Srce joj je lupalo.

“To nije bio meteor”, odgovori Odisej.”Ostanite ovdje. Ja ću odšetati gore i provjeriti što je to.”

“Idem i ja s vama”, reče Ada. I dok je bradati muškarac otvorio usta da se usprotivi, ona samo reče: “To je moj posjed.”

Zajedno su se popeli na brdo u sve tamnijem sumraku, a nebo iznad njih još je živjelo tihim plamenovima. Vatra i dim nazirali su se upravo iza ruba gornje livade, s one strane niza drveća, ali Ada i Odisej nisu morali ići u potragu u tami. Ada ih je prva spazila - dva bradata, izgladnjela muškarca koračala su prema njima od šume. Jedan je od njih bio je gol, koža mu je blijedo sjajila u sumraku, a rebra se nazirala s petnaest metara udaljenosti. Činilo se kao da u rukama nosi ćelavo dijete u plavom odijelu. Drugi, poput kostura mršav, bradati muškarac bio je obučen u nešto što je Ada odmah prepoznala kao zeleno odijelo od termokože, ali je to odijelo bilo toliko poderano i prljavo da je jedva mogla raspoznati boju materijala. Desna ruka ovog muškarca visjela je beskorisno postrance, dlan okrenut naprijed, a goli zglob i dlan bili su tamnocrveni od krvi. Obojica muškaraca su teturala, boreći se da ostanu stajati i nastave hodati.

Odisej izvuče svoj kratki mač do pola iz korica na pojasu.

“Ne”, vikne Ada, gurajući Odisejevu ruku i mač dolje. “Ne, to je Harman! To je Daeman!” Potrčala je prema njima kroz visoku travu.

Harman je posrtao krećući naprijed dok se ona približavala, a Odisej brzo potrči zadnjih dvadeset koraka, hvatajući Harmanov teret dok je muškarac padao. Daeman također padne na koljena.

“To je Hannah”, reče Odisej, polažući polusvjesnu mladu ženu u travu i tražeći prstima po njenom vratu da bi joj opipao puls.

“Hannah?”, ponovi Ada. Ova žena nije imala ni kose ni trepavica, ali su oči ispod trepćućih kapaka bile Hannahine.

“Bok, Ado”, reče djevojka na tlu.

Ada se spusti na jedno koljeno i sagne se pokraj Harmana koji je pao, pomažući mu da legne na leđa. Pokušao joj se osmjehnuti. Lice njezinog ljubavnika bilo je puno modrica i porezano ispod zalistaka, obrazi i čelo bili su mu prekriveni skorenom krvlju. Oči su mu bile upale, koža se nezdravo bijelila, a jagodice preoštro štrcale iznad brade. Harman je drhtao u groznici, a njegove goruće oči gledale su u nju. Zubi su mu cvokotali dok je govorio: “Dobro sam, Ada. Bože, kako mi je drago što te vidim.”

Daeman je bio u lošijem stanju. Ada nije mogla vjerovati da su ova dvojica natučenih, krvavih, izgladnjelih muškaraca bila ona ista dvojica koja su krenula na put tako ležerno mjesec dana ranije. Ona podvuče svoju ruku ispod Daemanove da ne padne licem prema tlu. Ljuljao se na koljenima.

“Gdje je Savi?” upita Odisej. Harman tužno odmahne glavom. Bio je preumoran da opet progovori.

“Caliban”, reče Daeman. Adinom uhu njegov je glas zvučao dvadeset godina starije.

Najgori dio meteorske oluje je prošao, glasni udarci i veliki vatreni komadi preselili su se istočnije. Nekoliko desetaka manjih pruga izbrazdalo je nebo od zapada k istoku gotovo nježno, više nalik godišnjim kišama Perzejida u kolovozu nego udaru koji se dogodio te večeri.

“Odvedimo ih u kuću” reče Odisej. Ustane, lagano digne Hannah i ponese je te pruži desno rame Daemanu kao oslonac da ustane.

Ada je pomogla Harmanu da se digne na koljena, a onda i na noge, stavljajući njegovu desnu ruku preko svog ramena i pridržavajući njegovu težinu dok su svi zajedno išli niz sve mračniju livadu prema svjetlima Ardis Halla, gdje su Odisejevi učenici i Adini prijatelji upalili svijeće.

“Ta ruka ne izgleda dobro,” reče Odisej Daemanu dok su se njih četvero i onesviještena djevojka spuštali.

“Razrezat ću termokožu i pogledati ruku čim dođemo na svjetlo.”

Ada upotrijebi svoju slobodnu ruku da nježno dotakne Daemanovu okrvavljenu ruku, a mršavi je koščati muškarac jauknuo i gotovo pao u nesvijest. Samo zbog Odisejevog snažnog ramena i Adine desne ruke koja je brzo skliznula na njegov zatiljak, Daeman je ostao na nogama. Kapci mladog muškarca zatreperili su na par sekundi, ali se onda usredotočio, osmjehnuo joj se i nastavio hodati.

“Ovo su ozbiljne ozljede.” reče Ada, osjećajući da je na rubu suza po drugi puta te večeri. “Obojica biste trebali biti faksirani u firmarij.”

Nije shvatila zašto su se dva muškarca počela smijati, prvo neodlučno i bolno, na trenutak više kašljući nego smijući se, a zatim se smijali od srca, sve glasnije i iskrenije, dok obojica izmučeni i bradati nisu izgledali gotovo iritirajuće pijani od napada vlastitog raspoloženja.

63. Olimp

Olympus Mons, najviši vulkan na Marsu, uzdiže se dvadeset šest kilometara nad okolnom ravnicom i nad novim oceanom. Vulkan je u podnožju širok 700 kilometara. Sa svojim zelenim vrhom, Olympus Mons je skoro triput viši od Mount Everesta na Zemlji. Padine ove planine, bijele od snijega i leda tijekom dana, navečer su skoro krvavo crvene od blistavog marsovskog sunca.

Krševite hridi na sjeveroistočnoj strani Olympus Monsa su visoke oko 5000 metara. Ove osobite marsovske večeri, duga sjena vulkana proteže se istočno skoro u liniji tri Tharsis vulkana na magličastom obzoru. Vrlo brze kristalne pokretne stube, koje vijugaju prema gore s ove strane Olimpa, bile su usječene u dvije nedaleke hridi, i usječene tako glatko kao da je rez, kao da je giljotina. Moćno sedmoslojno energetsko polje koje je postavio sam Zeus - egida- štiti cijeli Olympus Mons masiv od napada i treperi sada u crvenom svjetlu večeri.

Upravo iza tih hridina, blizu mjesta gdje podnožje Olimpa dolazi blizu sjevernog oceana nastalog teraformiranjem ovdje samo stoljeće i pol prije, tisuću ili više bogova se spustilo da se okupe za rat. Stotine zlatnih dvokolica, svaka pokretana pomoću nevidljivih sila, ali vidljivo je da ih vuku snažni konji, lete u zraku više stotina metara iznad mnoštva bogova u zlatnim oklopima koji su sakupljeni na padinama i na obali ispod.

Zeus i Hera su na prednjim položajima ove besmrtne vojske, svaki sedam metara visok, muž i žena su u svijetlim oklopima, sa štitovima i oružjem koje je iskovao Hefest i drugi vješti bogovi; čak su Herine i Zeusove visoke kacige kovane od suhog zlata, s mikrostrujnim krugovima, i pojačane novijim slitinama. Atena i Apolon trenutno nisu na prednjim položajima ove božanske falange, ali drugi bogovi i božice su ovdje.

Afrodita je ovdje, još uvijek lijepa u svojoj ratnoj opremi. Njezina ratna kaciga je ukrašena dragim kamenjem. Uz njezin mali luk su kristalne strijele sa šupljim vrhovima, napunjene bojnim otrovom. Ares je ovdje, krevelji se pod svojom ratnom kacigom s crvenom perjanicom, zadovoljan u očekivanju skorašnjeg nezapamćenog krvoprolića. On nosi Apolonov srebrni luk i tobolac pun strijela koje pogađaju toplokrvne ciljeve. Svaki cilj koji pogodi bit će razore ili mrtav.

Posejdon je ovdje - Zemljotresac, golem, mračan i silan, odjeven u ratnu opremu prvi put u ovom tisućljeću. Ni deset ljudi, uključujući Ahileja, ne bi moglo podići masivnu sjekiru koju Posejdon nosi u svojoj lijevoj ruci.

Had je ovdje - mračan u licu i opremljeniji čak bolje od Posejdona. Njegove crvene oči blistaju iz dubine njegove bojne kacige dubokih rupa. Persefona je uz svog muža, u oklopu od lazurnog kamena, s titanskim trozubom kojeg drži čvrsto u svojoj bijeloj ruci.

Hermes je ovdje - mršav i smrtonosan, u svom oklopu nalik na crvenog kukca, teleportira se u bitku, ubija i odlazi prije no što oko smrtnika može registrirati njegov dolazak, još manje pokolj što ga Hermes ostavlja za sobom.

Tetida je ovdje, njezine božanske oči crvene su od plakanja, ali u punoj ratnoj opremi, spremna ubiti i svog sina Ahileja, zatraži li to Zeus od nje.

Triton je ovdje - hrabar u zeleno-crnom oklopu; zaboravljeni Satir starih svjetova - strah i trepet s rogom od školjke i silovatelj djevojaka i dječaka, bog koji uživa bacajući tijela djece u dubine nakon što je uživao s njima.

Artemida je ovdje - božica lova u zlatnom oklopu, u njezinoj ruci je ratni luk, spremna i željna da prospe hektolitre ljudske krvi kao prvi korak da se osveti za ozljedu nanesenu njezinom voljenom bratu Apolonu.

Hefest je ovdje - naoružan plamenovima i spreman spržiti bakljom smrtnog neprijatelja.

Svi bogovi, osim Apolona i Atena koji se iscjeljuju, su ovdje - u tišini postrojeni divovi u oklopima bacaju sjene po hridima. Iznad njih je više bogova i božica poredani u krug u njihovim letećim bojnim kolima. Iza svih njih, svjetlucava egida - i ofenzivno i defenzivno oružje - blješti i stvara energiju.

Na prostoru iza bogova, a gdje nema ni ljudi, tamo iza gdje egida reže kamen i ulazi u tlo te nastavlja nadolje, savijajući se u kuglu duboko prema središtu Marsa, leže tijela dvaju kerbera. Dvoglavi psi-stvari više od četiri metra dugi, sa zubima od kromiranog čelika i s plinsko-kromatografskim spektrometrima mase u njihovim gubicama, leže mrtvi tamo gdje su ih Ahilej i Hektor ubili nakon dolaska junaka na Olimp samo nekoliko sati ranije.

Tridesetak metara iza kerbera su spaljeni ostaci starih skoličkih baraka. Iza baraka su ljudske vojske, stotinu i dvadeset tisuća boraca večeras.

Hektorove snage su postrojene u redove i vrste s kopnene strane, četrdeset tisuća ilijskih najhrabrijih boraca. Paris je po naredbi ostao u Iliju, a odredio mu je zadatak njegov stariji brat da s velikom odgovornošću štiti njihov dom i sve dragog u prastarom gradu - nadsvođenom sada moravečkim energetskim poljem, ali sigurnije zaštićenim, reče Hektor, brončanim kopljima i ljudskom hrabrošću. Ali svi drugi zapovjednici i njihova vojska su ovdje.

Blizu Hektora stoji trojanski vrhovnik Difob, njegov brat od povjerenja, s deset tisuća kopljanika. U blizini je Eneja, koji kuje ovdje svoju novu sudbinu, ne više u rukama Sudbina. Iza Enejininih boraca je plemeniti Glauk, na čelu svoje postrojbe dvokolica i 11.000 ratobornih Likijaca.

Askanije iz Askanije, dozapovjednik Frigijaca, je ovdje, mlad u oklopu od bronce i kože, željan slave. Njegovih 4200 Askanijaca željni su proliti ihor besmrtnicima.

Iza trojanskih boraca stoji, previše star i previše dragocjen zapovjednicima, ali danas u ratnoj opremi i spreman umrijeti ako je to volja univerzuma, okupivši kraljeve i savjetnike Ilija - prvi kralj Prijam, noseći legendarni oklop, skovan od metala prastarog meteora. Zatim stari Antenor, otac mnogih trojanskih junaka - većina njih već su pali u bitki.

Blizu Antenora stoje Prijamova štovana braća Lamp i Klitije te sje-dobradi Hiketaon - koga je sve do sada poštivao Ares, bog rata, iznad svih drugih - a iza Hiketaona je većina štovanih trojanskih staraca, Pant i Timet. Uz ove starce je danas, očiju uvijek uprtih u svog supruga, odjevena u crveno kao da je živući transparent krvi i gubitka, lijepa Andromaha, Hektorova žena, majka ubijenog Skamandra, dječaka znanog stanovnicima Ilija kao Astijanaksa - “Gospodara Grada.”

U središtu ove, tri kilometra duge ljudske borbene linije, na čelu više od 80.000 prekaljenih Ahejaca, izdiže se stameni Ahilej, sin Pelejev, ubojica ljudi. Za njega se govori da je - osim jedne slabe točke - neranjiv. Večeras, u potpunoj ratnoj opremi i pun nadljudske energije od skoro neljudskog bijesa, on izgleda kao besmrtnik. Mjesto desno od Ahileja je ostalo prazno u čast spomena na njegovog najdražeg prijatelja i ratnog druga Patrokla za koga se govori da ga je okrutno ubila Palada Atena prije manje od dvadeset i četiri sata.

Desno iza Ahileja je iznenađujuća trojka - Agamemnon, Menelaj i Odisej. Dvojica sinova Atrejevih su još uvijek s ranama od njihovog dvoboja s Ahilejem, a Menelajeva ljevica je tako ozlijeđena da ne može nositi štit, no dvojica smijenjenih vođa smatraju nužnim da su danas s njihovim zapovjednicima i ljudima. Odisej, naizgled zamišljen, gleda borbene redove ljudi i besmrtnika i češka se po bradi.

Uz ostale Ahejce, u bojnim kolima stoje, uvijek na čelu svojih ljudi, preživjeli grčki junaci iz devetogodišnjeg teškog rata - Diomed, i sada u svojoj lavovskoj koži, noseći toljagu veću od većine ljudi; Veliki Ajax, predziđe Ahejaca sa svojom velikom jedinicom ratnika, i mali Ajax, koji predvodi svoje profesionalne ubojice iz Lokride. Uz ove junake kao stijena stoji veliki kopljanik, Idomenej, na čelu svojih legendarnih kretskih ratnika, a blizu njega, visoko u svojim bojnim kolima, Merion, željan bitke, a tik iza Velikog Ajaxovog polubrata, veliki strijelac Teukar.

Na ahejskom desnom krilu, najbliže oceanu, poredani su ljudi u oklopima, sa svojim kacigama s perjanicama, gledaju svoga vođu i najstarijeg ahejskog zapovjednika koji stoji danas pred njima, lukavog Nestora, lomitelja konja. Nestor je podalje od svih ostalih, zdesna, s crvenim ogrtačem i vidljiv u svojim bojnim kolima s četiri konja, te će biti prvi na toj strani koji će biti ili potučen ili će se probiti kroz bojne redove besmrtnika. U obližnjim bojnim kolima, očito željni da idu u bitku sa svojim ocem, su Nestorovi sinovi, Antiloh - Ahilejev dobar prijatelj - i Trasimed, Antilohov viši i pristaliji brat.

Stotine zapovjednika su danas ovdje i svaki ponosno nosi svoje ime i ponosno ime svog oca, koji zajedno predvode desetke tisuća ljudi, od kojih svaki nosi plemenito ime i obiteljsku povijest, svaki nosi ponosno ime svoga oca u bitku za slavu i život ili će danas svoje ime odnijeti u Kuću Smrti. Zdesna Ahejcima, rašireni uz obalu ali ne u određenim jedinicama, stoji nekoliko tisuća zeka - Malih Zelenih Ljudi koji su izašli iz svojih barki, feluka i uskih jedrenjaka iz Tethys oceana i Valles Marineris unutarnjeg mora i koji su tu danas iz razloga znanim samo njima i možda njihovom avataru Prosperu ili bogu koga nisu upoznali, zvanom Seteb. Oni nijemo stoje uz obalu, a niti Grci, niti Trojanci, a niti besmrtni bogovi još se nisu miješali s njima.

Oko pola milje u moru, iza zeka, plovi, hvatajući ružičasti marsovski zalazak Sunca i reflektirajući zlatni morski sjaj, više od stotinu ahejskih brodova u liniji. Sada su im jedra spuštena, vesla su u moru, a štitovi i koplja su poredani uz rubove brodova. Žute, crvene, grimizne, plave perjanice i svjetlucave kacige su se mogle vidjeti na više od 3000 ahejskih boraca na tim brodovima. U prostoru između velikih brodova, velike crne peraje, tri moravečke podmornice, od kojih su vidljivi samo periskopi i crni metalni vrhovi, naoružane balističkim projektilima sijeku marsovsko more.

Tri kilometra iza Trojanaca i Ahejaca na kopnu je moravečka pješadija iz Pojasa asteroida - 27.000 njih u crnim oklopima, kukcoliki jurišnici s teškim i lakim naoružanjem. Energetske i balističke asterovek topničke baterije su poredane u pozadini petnaest kilometara iza bojišnica, njihovi projektori i cijevi ciljaju na Olimp i mnoštvo besmrtnika. Iznad svih ljudskih i moravečkih postrojbi polijeće i kruži 116 stršljenastih borbenih letjelica, neke podešene na nevidljivost, ostale su upadljivo crne vidljive po danu. U satelitskim stazama iznad planeta, kako su moraveki iz Pojasa asteroida izvijestili, nalazi se 65 svemirskih brodova na raznim visinama, od onih na rubu atmosfere do onih na nekoliko milijuna kilometara dalje, iza Fobosa i Deimosa.

Zapovjednik Pojasne moravečke vojske na kopnu je izvijestio europskog moraveka Mahnmuta, koji je to preveo Ahileju i Hektoru, da su sve vrste bombi, projektili, energetska polja i energetska oružja na svim tim brodovima spremna. Izvještaj nije ništa značio junacima i oni su ga zanemarili.

Na istoj ravnici, blizu Ahileja, desno od Odiseja i Atrejaca ali svaki zasebno, su Mahnmut, Orphu i Hockenberry. Mahnmut je u rano popodne bacio pogled na skupljene vojske i uz pomoć trojanskog zapovjednika Perima odmah zapovjedio da se doveze dvokolica s kojom će se odvesti Orpha kroz kvantni tunel, vukući levitirajućeg lonca iza dvokolice - po samim Orphovim riječima - nalik”U-tegljaču.” Mahnmut nije znao što je to bilo zapravo - njegove baze podataka iz Minulog Doba nisu bile tako opsežne kao Orphove - ali je sebi dao zadatak da će ih pregledati jednoga dana. Ako preživi.

Skolik Thomas Hockenberry, doktor filozofije, je odjeven kao trojanski satnik, s ogrtačem, oklopom i odjećom, te premda se čini uzbuđenim što je svemu ovome svjedok, također ostavlja dojam da mu je problem mirno stajati. Dok su tisuće ratnika, sve do razine plemenitog Ahileja, stajali skoro mirno kako je uobičajeno u svakoj vojsci - i smrtnika i besmrtnika - Hockenberry se premještao s noge na nogu.

“Nešto nije u redu?” prošapće Mahnmut na engleskom.

“Mislim da mi nešto curi u gaćama”, odgovori Hockenberry šapcuci.

Vojske su se skupile. Šutnja je stravična - ni zvuka od bilo koje strane osim sporog udaranja udaljenih valova koji pristižu prema šljuncanoj obali, povremenog njištanja konja, ukroćenih za dvokolice, tihog zvuka marsov-skog vjetra koji puše kroz stijene Olimpa, zvuka letećih dvokolica koje kruže i brujanja stršljenastih letjelica, povremenog slučajnog tihog zveketa bronce o broncu, kad neki vojnici promijene stav, i moćnog, sveprisutnog zvuka tisuća zabrinutih ljudi koji se pokušavaju sjetiti da dišu normalno.

Zeus iskorači naprijed, prolazeći kroz egidu kao div koji korača kroz središte vodopada.

Ahilej stupi na ničiju zemlju, suočen s Ocem Bogova.

“IMAŠ LI IŠTA REĆI PRIJE NEGO TI I TVOJA VRSTA UMRETE?” upita Zeus, svojim tonom za razgovor, ali tako pojačanim da su ga mogli čuti i oni najudaljeniji, čak i ljudi na grčkim brodovima na moru.

Ahilej zastane, osvrne se na masu ljudi iza sebe, onda opet ispred sebe, pogleda pokraj Zeusa prema Olimpu i mnoštvu bogova ispred sebe pa onda iskrivi svoj vrat bacivši opet pogled na stamenog Zeusa.

“Predajte se sada”, reče Ahilej, “i mi ćemo poštedjeti vaše božje živote tako da možete biti naši robovi i kurtizane.”

64. Ardis Hall

Daeman je spavao dva dana i dvije noći, budeći se s trzajima samo kada bi ga Ada hranila juhom ili ga Odisej kupao. Nakratko se opet probudio onog popodneva kad ga je Odisej brijao, vukući ravnu britvu kroz njegovu nasapunanu bradu, ali je Daeman bio preumoran da govori ili sluša ljudski govor. Dok je spavao, nije obraćao nikakvu pozornost grmećim meteorima na nebu, koji su se vratili sljedeće večeri i večeri iza nje. Nije se probudio ni kada je mali komad nečega što je putovalo brzinom od nekoliko tisuća kilometara na sat zaoralo polje iza kuće, upravo na mjestu gdje je Odisej danima držao govore. Udar je iskopao krater promjera pet metara i dubine tri metra te razbio sva preostala prozorska stakla na Ardis Hallu.

Daeman se probudio u podne trećega dana. Ada je sjedila na rubu njegovog kreveta - njezinog kreveta, kako se kasnije pokazalo - a Odisej se, prekriženih ruku, naslanjao na dovratak.

“Dobrodošao natrag, Daeman Uhr”, nježno reče Ada.

“Hvala ti, Ada Uhr”, uzvrati Daeman. Glas mu je bio promukao i činilo mu se da mora upotrijebiti golemu količinu energije samo da bi progun-đao nekoliko riječi. “Harman? Hannah?”

“Oboje su bolje”, reče Ada. Daeman prije nije bio primijetio kako su savršeno zelene oči ove mlade žene.

“Harman je ustao iz kreveta i jutros jeo, a Hannah ponovo uči hodati. Upravo je sada na prednjoj livadi, na suncu.” Daeman kimne glavom i zatvori oči. Osjećao je neodoljivu potrebu da ih ostavi zatvorenima i odlebdi natrag u snove. Tamo je bilo manje bolno, a sada ga je desna ruka strašno boljela i pekla. Odjednom otvori oči i povuče prekrivač s ruke, ispunjen užasnom uvjerenošću da mu je ud amputiran dok je spavao i da je sve što osjeća samo fantomska bol iz fantomskog ekstremiteta.

Ruka je bila crvena, natečena, puna ožiljaka, rana nastala od Calibanovog stravičnog ugriza bila je zašivena debelim koncem, ali je ruka još uvijek bila tu. Daeman je pokuša pomaknuti, mrdnuti prstima. Bol mu je presjekao dah, ali su se prsti pomakli, ruka se malo podigla. Spustio ju je natrag na plahtu i neko vrijeme teško disao.

“Tko je to napravio?” upita on trenutak kasnije. “Šavove? Servitori?” Odisej došeta bliže krevetu. “Ja sam je zašio” reče barbar grudiju širokih kao bačva.

“Servitori više ne rade”, reče Ada. “Nigdje. Faks-čvorovi su još funkcionalni, tako da smo dobili vijesti odasvud - servitori su pokvareni, vojniksi su nestali.”

Daeman se na ovo namrštio,bezuspješno pokušavajući shvatiti. Harman uđe u sobu, koristeći se štapom za šetnju kao štakom. Daeman vidje da stariji muškarac nije obrijao bradu, premda je izgledala kao da ju je podšišao. Sjeo je na stolicu pokraj kreveta i uhvatio Daemanovu lijevu ruku. Daeman na trenutak zatvori oči i uzvrati čvrsti stisak. Kada je otvorio oči, u njima su bile suze. Umor, pomisli.

“Oluja meteora slabi, svake je večeri sve manja”, reče Harman. “Ali bilo je žrtava. Mrtvih. Više od sto ljudi poginulo je samo u Ulanbatu.”

“Mrtvih?”, ponovi Daeman. Ta riječ već dugo, dugo vremena nije imala pravog smisla.

“Vi ste morali ponovo naučiti sve o pogrebima”, reče Odisej. “Nema više faksiranja u sretnu vječnost kao besmrtni posthumanci u e-prsten i p-pr-sten. Ljudi pokapaju svoje mrtve i pokušavaju njegovati ranjene.”

“Krater Pariz?”, uspije izustiti Daeman. “Moja majka?”

“Ona je dobro”, odgovori Ada. “Taj grad nije bio pogođen. Svakog dana stižu nam trkači s vijestima. Poslala je pismo, Daemane - boji se faksirati dok se situacija ne smiri. Mnogi se boje. Bez servitora i vojniksa i sa strujom posvuda isključenom, većina ljudi ne želi putovati, osim ako baš apsolutno moraju.”

Daeman kimne. “Kako to da nema struje, a faks-čvorovi još uvijek rade? Gdje su vojniksi? Što se događa?”

“Ne znamo”, reče Harman. “Ali kiša meteora nije prouzrokovala... Kako je to Prospero nazvao?... Događaj uništenja vrsta. Možemo biti sretni zbog toga.”

“Da”, odvrati Daeman, ali je mislio - Dakle Prosperova, Calibanova i Savina smrt su bile stvarne - to nije bio san?

Hannah uđe noseći jednostavnu bijelu košulju. Na glavi je imala sasvim kratku kosu, poput paperja. Lice joj je djelovalo ljudskije i življe u svakom pogledu. Ona priđe Daemanovom krevetu, pazeći da ne dodirne njegovu ruku, sagne se i poljubi ga čvrsto na usne. “Hvala ti, Daemane. Hvala”, reče nakon što je poljubac završio. Pružila mu je mali cvijet nezaboravka koji je ubrala u dvorištu, a on ga je nespretno primio lijevom rukom.

“Nema na čemu” odvrati Daeman. “Sviđao mi se taj poljubac.” Stvarno mu se svidio. Činilo se kao da ga - njega, Daemana, najrevnijeg svjetskog ženskara - nitko nikada prije nije poljubio.

“Ovo je zanimljivo”, reče Hannah razmotavajući torinsko platno drugom rukom. “Našla sam ga dolje pokraj starog hrastovog stola, ali više ne radi. Pokušala sam s još dva. Ništa. Čak ni torini više ne valjaju.”

“Ili je možda završila drama Grka i Trojanaca” reče Harman, prislanjajući izvezene krugove platna na čelo, a zatim odbacujući tkaninu na stranu. “Možda je torinska priča gotova.”

Odisej je kroz prozor promatrao plavo nebo i zelenu tratinu, ali se sad okrene prema skupini okupljenih. “Ne vjerujem da je tako”, reče. “Mislim da je pravi rat tek počeo.”

“Znate li išta o torinskoj drami?” upita Hannah. “Mislim da ste rekli da nikada niste stavili torinsko platno na glavu.”

Odisej slegne ramenima. “Savi i ja smo podijelili ljudima torinska platna prije gotovo deset godina. Ja sam donio prototip iz... daleke zemlje.”

“Zašto?” upita Daeman.

Odisej ispruži dlan. “Rat se približavao. Ljudska bića ovdje na Zemlji morala su naučiti nešto o ratu, njegovim užasima i ljepotama. A morali su naučiti ponešto i o onim ljudima iz priče - Ahileju, Hektoru i ostalima. Čak i o meni.”

“Zašto?” upita Hannah.

“Zato što rat dolazi”, reče Odisej.

“Mi nismo dio njega”, odvrati Ada.

Odisej prekriži ruke na grudima. “Bit ćete. Niste još na prvim linijama fronte, ali te vam se borbene linije približavaju. Bit ćete dio tog sukoba, htjeli vi to ili ne.”

“Kako mi možemo sudjelovati?” upita Ada. “Ne znamo se boriti. Niti to želimo naučiti.”

“Oko šezdeset mladih muškaraca i žena koji su ostali ovdje znat će ponešto o ratovanju za koji tjedan”, reče Odisej. “Hoće li se boriti kada vrijeme dođe, odlučit će sami. Kao što to i inače biva.” Pokaže prstom u Harmana. “Vjerovao ili ne, vaš se soni može popraviti. Radio sam na njemu i mogao bi se vinuti u zrak za sedam ili deset dana.”

“Ne želim vidjeti borbu”, reče Ada. “Ne želim biti u ratu.”

“Ne moraš”, odvrati Odisej. “U redu je da to ne želiš.”

Ada spusti lice kao da se bori sa suzama. Kad je spustila stisnutu šaku na krevet, Daeman stavi svoje prste pokraj njezinih i pruži joj Hannahin cvjetak. Zatim utone u san.

Probudio se u mraku i na mjesečini, i vidio obris nekoga kako sjedi pokraj kreveta. Caliban! Daeman instinktivno digne desnu ruku, stišćući prste u šaku, a onda ga zaslijepi bol.

“Polako”, reče Harman, naginjući se prema njemu da ispravi umotanu ruku. “Polako, Daemane.”

Daeman je isprekidano disao, pokušavajući ne povraćati od bola.”Mislio sam da je...”

“Znam” odvrati Harman.

Daeman sjedne u krevetu. “Misliš li da je mrtav?”

Muškarac u sjeni odmahne glavom. “Ne znam. Pitao sam se... razmišljao o tome. O oboje.”

“Oboje?” upita Daeman. “Misliš na Savi?”

“Ne... zapravo, da, mislim često na nju... ali sada sam mislio na Prospera. Prosperov hologram koji reče da je samo jeka sjene ili tako nešto.”

“Što s tim?”

“Mislim da je to bio Prospero”, prošapta Harman i nagne se još bliže. “Mislim da je nekako bio zatočen u asteroidnom gradu posthumanaca - u onom što je Prosperov hologram nazivao 'moj otok' - jednako kao što je i Caliban bio tamo zatočen.”

“A tko bi to uradio?”, upita Daeman.

Harman se nasloni natrag i uzdahne. “Ne znam. Ovih dana ne znam ama baš ništa.”

Daeman kimne. “Dugo nam je trebalo da naučimo dovoljno kako bismo shvatili da nitko od nas ne zna ama baš ništa, zar ne, Harmane?”

Stariji se muškarac nasmije. Ali kad je progovorio, prošaptao je ozbiljnim tonom: “Bojim se da smo ih oslobodili.”

“Oslobodili ih?” šapne Daeman. Samo trenutak prije bio je gladan kao vuk, a sad je osjećao kao da mu je želudac pun ledene vode. “Calibana i Prospera.”

“Da.”

“Ili smo ih možda ubili”, reče Daeman grubim glasom.

“Da.” Harman ustane i stisne rame mlađeg muškarca. “Idem i ostavljam te da se naspavaš. Hvala ti, Daemane.”

“Na čemu?”

“Hvala”, ponovi Harman i izađe iz sobe.

Daeman legne natrag na jastuke, iscrpljen, ali san mu nije dolazio na oči. Slušao je noćne zvukove koji su dopirali kroz razbijen prozor - zrikavce, noćne ptice kojima nije znao imena, kreketave žabe u maloj bari iza kuće, šuštanje lišća u noćnom povjetarcu - i shvatio da se ceri.

Ako je Caliban živ, onda je to prokleto šteta. Ali i ja sam živ. Ja sam živ.

Zatim je zaspao, spavajući mirno i bez snova, sve dok ga Ada nije probudila sat nakon zore, donijevši mu njegov prvi pravi doručak u pet tjedana.

Četiri dana kasnije Daeman je šetao sam kroz vrtove za vrijeme prohladne, ali prekrasne večeri, kad su Ada, Harman, Hannah, Odisej, Petyr i mlada žena po imenu Peaen sišli niz brdo k njemu.

“Soni je popravljen”, reče Odisej. “Ili, ako ništa drugo, leti. Želiš li gledati pokusni let?”

Daeman slegne ramenima. “Ne osobito. Ali bih želio znati što ćete s njim.”

Odisej pogleda Petyra, Peaen, i Harmana. “Prvo ću otići u izviđanje”, reče. “Provjeriti kolika je šteta od meteora u okolici, vidjeti može li me letjelica odvesti do obale i natrag.”

“Ako ne može?”, upita Harman.

Odisej slegne ramenima. “Onda ću se vratiti pješice kući.”

“Gdje ti je dom?” upita Daeman. “I koliko će ti trebati da stigneš tamo, Odisej Uhr?”

Odisej se na to nasmiješi, ali s velikom tugom u očima. “Kad biste samo znali”, reče tiho. “Kad biste samo znali.” U pratnji Hannah i dvoje učenika barbar krene uzbrdo prema kući.

Harman i Ada hodali su s Daemanom.

“Što namjerava?”, upita Daeman Harmana. “Što zapravo namjerava?”

“Ide naći vojnikse”, reče Harman.

“A onda?”

“Ne znam.” Harman više nije trebao štap za hodanje, ali reče da je navikao na njega i sad se njime služio da udara po korovu izraslom među cvijećem.

“Servitori su prije plijevili vrt”, reče Ada. “Ja pokušavam, ali sam toliko zaposlena s pripremanjem obroka, pranjem rublja i svim ostalim...”

Harman se nasmije. “Teško je danas naći dobre pomagače”, reče.

Harman obujmi Adu oko struka. Mlada mu žena uputi pogled koji Daeman nije znao protumačiti, ali je znao da je važan.

“Lagao sam”, reče Harman Daemanu. “Ti znaš, i ja znam, da će Odisej napasti vojnikse, spriječiti ih da provedu svoj plan, kakav god on bio.”

“Da”, odvrati Daeman. “Znam.”

“Iskoristit će taj rat da pripremi svoje učenike za ono što on smatra pravim ratom”, reče Harman, gledajući prema bijelom dvorcu na vrhu brda. “Pokušava nas naučiti da se borimo prije nego počne prava bitka. Kaže da ćemo znati - da će rat doći kao kotrljajuće kugle, koje će otvoriti rupe u nebu i odvesti nas u nove svjetove i nove svjetove dovesti k nama.”

“Znam”, reče Daeman. “Čuo sam ga kako to govori.”

“Lud je”, reče Harman.

“Ne”, odvrati Daeman. “Nije.”

“Hoćeš li zajedno s njim ići u rat?” upita Harman, a glas mu je zvučao kao da je puno puta samome sebi postavio to pitanje.

“Ne protiv vojniksa”, odgovori Daeman. “Osim ako ne budem morao. Prvo moram izvojevati jednu drugu pobjedu.”

“Znam”, reče Harman. “Znam.” Poljubi Adu i reče: “Vidjet ćemo se gore u kući” i sam krene uzbrdo, još uvijek lagano šepajuci.

Daeman odjednom ostane bez snage. Tu je bila drvena klupa s pogledom na donju tratinu i riječnu dolinu prekrivenu večernjim sjenama, te on s olakšanjem sjedne. Ada sjedne pokraj njega.

“Harman je shvatio o čemu si govorio”, reče ona, “ali ja nisam. Kakva je to bitka u kojoj se najprije moraš boriti?”

Deaman slegne ramena, jer mu je bilo neugodno o tome govoriti.

“Daemane?” Zvuk njezinog glasa dao je naslutiti da ona namjerava sjediti tu na klupi sve dok on ne progovori, a on u tom trenutku nije imao snage ustati i otići.

“Noću se u palači zvanoj Jeruzalem uzdiže plava svjetlost”, reče on naposljetku, “a u toj je svjetlosti zarobljeno više od devet tisuća ljudi iz Savinog naroda. Devet tisuća Židova. Što god Židovi bili.”

Ada ga pogleda, ne razumijevajući. Daeman shvati da ona još nije čula ovaj dio njihove priče. Svi su oni ponovo učili profinjenu umjetnost pričanja priča - to je ispunjavalo večeri osvijetljene svijećama nečim što je bilo drukčije od pranja suda.

“Prije nego li Odisejev najavljeni rat stigne do nas”, reče Daeman tihim, ali odlučnim glasom, “prije nego što ne budem imao drugog izbora do li sudjelovati u nekoj velikoj borbi koju ne razumijem, oslobodit ću tih devet tisuća ljudi iz tog prokletog plavog svjetla.”

“Kako?”, upita Ada.

Daeman se nasmije. Bio je to lagan, nesputan smijeh, nešto što je naučio u protekla dva mjeseca. “Nemam prokletog pojma”, odgovori.

S naporom se digne na noge, dopuštajući Adi da mu pomogne u pronalaženju ravnoteže, a onda jedno pokraj drugoga odoše uzbrdo prema Ardis Hallu. Neki su od učenika palili fenjere oko stola na travnjaku, premda je bilo još sat vremena do večere. Na Daemanu je bio red da večeras pomogne kuharu, pa se pokušavao sjetiti za koje je jelo bio zadužen. Za salatu, nadao se.

“Daemane?” Ada je zastala i gledala u njega.

On stane i uzvrati joj pogled, znajući da će mlada žena zauvijek voljeti Harmana, i nekako mu je bilo drago zbog toga. Možda zbog rana i umora, ali Daeman više nije želio seks sa svakom ženom koju bi sreo. Naravno, shvatio je, od meteorske oluje nije sreo puno novih žena.

“Daemane, kako si to učinio?”

“Učinio što?”

“Ubio Calibana.”

“Nisam siguran da sam ga ubio”, reče Daeman.

“Ali si ga pobijedio”, reče mlada žena, gotovo vatreno. “Kako?”

“Imao sam tajno oružje”, odvrati Daeman. Uvidio je istinu onoga što govori dok je izgovarao te riječi.

“Kakvo?”, upita Ada. Večernje su sjene bile duge i meke na travnatoj padini oko njih, a večernje nebo iznad Ardisa nježno, međutim Daeman je mogao vidjeti kako se na obzoru iza Ade skupljaju tamni oblaci.

“Bijes”, reče naposljetku. “Bijes.”

65. Indiana, 1200 god. p.n.e.

Oko tri tjedna nakon početka rata za kraj svih ratova - bez šale - upotrijebio sam svoj zlatni medaljon za teleportaciju na drugu stranu svijeta. Bio sam obećao Nightenhelseru da ću se vratiti po njega, a ja volim držati svoja obećavanja kad god to mogu.

Krenuo sam usred noći po ilijsko-olimpskom vremenu, izašao sa sastanka u jednom novom šatoru koji štiti od projektila, gdje se Ahilej sada sastaje sa svojim preživjelim zapovjednicima, a onda se teleportirao jer mi se tako prohtjelo - znajući da će svaka takva osobna teleportacija biti uskoro zapamćena - i doživio šok kada sam se pojavio na travnatom obronku na sunčanom jutru u pretpovijesnoj Sjevernoj Americi. Nije bilo mnogo trave koja je rasla oko Ilija sve ovo vrijeme, a ni najmanje na krvavim poljima Marsa. Lutam u podnožju brijega prema potoku, zatim u šumu, trepćući od sunčanog svjetla i relativne šutnje koja je ovdje vladala. Nije bilo nikakvih eksplozija, nikakvih krikova umirućih ljudi, nikakvih teleportiranja bogova usred nasilja nad ljudima i konjima. Neko sam se vrijeme bojao hoće li se neki Indijanci pojaviti, ali onda sam se nasmijao samome sebi. Ne mogu se ovih dana hvaliti neprobojnim oklopom niti više imam čarobnu hadsku kacigu niti narukvicu za preobražavanje, ali bronca i duroplastni oklop koji nosim već su bili ispitani. I znam kako upotrijebiti mač koji visi omojem pojasu i luk preko mog ramena. Naravno, ako sretnem Patrokla, ako se on naoružao i ako mi zamjera - a koji od tih ahejskih junaka ne bi? - ne bih se kladio za mnogo novca u svoje izglede.

Jebi ga. Ahilej - ili možda centurionski vođa Mep Ahoo - voli reći “nema crijeva, nema slave.”

“Nightenhelser!”, vičem kroz šumu. “Keith!”

Uz sve moje dozivanje, trebalo mi je oko jedan sat da ga nađem, i to tek kad sam pješice došao u jedno indijansko selo na čistini oko kilometar od mjesta gdje sam se teleportirao. Nije bilo šatora od životinjske kože u ovom selu, samo grube kolibe napravljene od pokidanih grana, lišća ono što izgleda kao busenje.

Logorska vatra je gorjela u središtu sela od šest vigvama. Odjednom su psi zalajali, žene zavikale i zgrabile djecu, a šest muških američkih domorodaca su nategli primitivne lukove i naciljali strijele u mene. Izvučem svoj lijepi cedrov luk, koji su zanatlije ručno izradili u dalekom Argosu, vješto stavim svoju lijepu, rukom izrađenu strijelu, izvježbanim pokretom i naciljam na njih, spreman sve ih poskidati svojim strijelama dok bi se njihovo primitivno zašiljeno pruće odbijalo od mog oklopa. Osim ako me ne pogode u lice ili u oko. Ili u grlo. Ili...

Bivši skolik Nightenhelser, odjeven u iste životinjske kože kao vitkiji indijanski ratnici, požuri se između nas i poviče ljudima izgovarajući slog po slog. Indijanci me pogledaju namrgođeno, ali spuste svoje lukove. I ja spustim svoj.

Nightenhelser mi se približio. “Dovraga, Hockenberry, što radiš ovdje?”

“Spašavam tebe?”

“Ne miči se”, naredi. On izgovori više čudnih slogova ljudima i tada im reče na starogrčkom: “I, molim vas, pričekajte sa serviranjem pečenog psa. Odmah se vraćam.”

On me uzme za ruku i odvede prema potoku, izvan vidokruga sela. “Grčki?” pitam. “Pečeni pas?”

On odgovori samo na prvi dio pitanja. “Njihov jezik je previše složen, za mene težak da ga naučim. Zaključio sam da je lakše da ja njih naučim grčki.”

Smijem se, ali uglavnom zbog iznenadne slike koja mi se pojavila o arheolozima tri, četiri ili pet tisuća godina od sada, koji će, iskapajući ovo prethistorijsko selo američkih domorodaca u Indiani, otkriti ostatke razlupanog posuđa s grčkim slikama trojanskog rata na njemu.

“Što je smiješno?”, pita Nightenhelser. “Ništa.”

Sjedimo na nekim neudobnim stijenama na dalekoj strani potoka i razgovaramo nekoliko minuta.

“Kako ide rat?”, pita Nightenhelser. Primijetim da je izgubio na težini. Izgleda zdravo i zadovoljno. Znam da ja moram izgledati umorno i nera-spdloženo, kako se i osjećam.

“Koji rat?”, pitam. “Imamo jedan novi.”

Nightenhelser, koji malo priča, podigne svoje obrve i čeka da nastavim.

Kažem mu nešto malo o posljednjem ratu, ispustivši neke od najgorih stvari. Ne želim plakati ili drhtati ispred mog starog suradnika skolika.

Nightenhelser sluša nekoliko minuta i onda upita: “Sereš?”

“Ne serem”, kažem. “Zar bih mogao nešto gore izmisliti? Zar bih mogao izmisliti nešto gore i kad bih htio?”

“Ne, u pravu si”, reče Nightenhelser. “Nikad nisi imao mašte da izmisliš nešto poput toga.”

Zatrepćem na to da, ali ništa ne kažem.

“Što ćeš učiniti?”, pita.

Slegnem ramenima. “Da te spasim?”

Nightenhelser se nasmija. “To zvuči kao da više tebi treba spašavanje nego meni. Zašto bih se vratio u stvarnost koju si mi opisao?”

“Zbog profesionalne radoznalosti?” sugeriram.

“Moja specijalnost je bila Ilijada”, reče Nightenhelser. “Izgleda da je sve to ostalo daleko iza tebe.” On zatrese glavom i protrlja svoje obraze. “Kako može itko poduzeti opsadu Olimpa?”

“Ahilej i Hektor su našli načina”, kažem ja. “Trebam se vratiti. Hoćeš li i ti sa mnom? Ne mogu ti obećati da ću se ikada moći opet teleportirati ovamo.”

Krupni skolik odmahne glavom. “Ja ću ostati ovdje.”

“Ti znaš”, kažem polako, prešavši na grčki, jer je njegov engleski postao loš, “da nisi ovdje siguran. Od rata, mislim. Ako stvari krenu na gore, cijela Zemlja će...”

“Znam. Slušao sam o tome” reče Nightenhelser. “Ja ću ostati ovdje.” Obojica ustadosmo. Dotaknem medaljon za teleportaciju, zatim spustim ruku. “Imaš ženu ovdje”, kažem.

Nightenhelser slegne ramenima. “Učinio sam nekoliko trikova s mojom narukvicom za preobražavanje, taserom i drugim igračkama. To je impresioniralo pleme. Ili su se barem pretvarali da ih je impresioniralo.”

On se nasmije na svoj ironičan način. “Mala skupina ljudi živi ovdje, a zemlja je velika i pusta, Thomas. Nema drugih plemena na kilometre. Oni trebaju novi DNK u svom malom genskom bazenu.”

“Dobro”, kažem i potapšam ga po ramenu. Dotaknem medaljon opet, ali se sjetim nečega drugog. “Gdje je tvoja narukvica za preobražavanje? Taser palica?”

“Patroklo je uzeo sve te stvari”, reče Nightenhelser. Osvrnem se i stavim ruku na balčak svoga mača.

“Ne brini, on je otišao”, reče Nightenhelser.

“Kamo je otišao?”

“Govorio je nešto o povratku u Ilij, da se pridruži svome prijatelju Ahileju”, reče Nightenhelser. “Zatim me je pitao u kojem smjeru je Ilij. Ja sam mu pokazao istok. On je krenuo u tom pravcu... i ostavio me da živim.”

“Isuse”, prošapćem.”On vjerojatno pliva preko Atlantika dok mi ovo pričamo.”

“Nisam ga trebao pustiti.” Nightenhelser ispruži svoju ruku i ja prihvatim. Čudno je rukovati se sa čovjekom dlanom o dlan, nakon ovih intenzivnih tjedana hvatanja za lakat. “Zbogom, Hockenberry. Ne očekujem da ćemo se sresti ponovo.”

“Vjerojatno ne”, kažem. “Zbogom, Nightenhelser.” Moja ruka je na medaljonu za teleportaciju, spreman sam da okrenem svoj birač kada mi drugi skolik - bivši skolik - dotakne rame.

“Hockenberry?” reče, povukavši brzo ruku tako da se ne bi nehotice teleportirao sa mnom. “Ilij još postoji?”

“O, da”, kažem”, Ilij i dalje postoji.”

“Uvijek smo znali što će se dogoditi”, reče Nightenhelser. “Devet godina smo uvijek znali - uz mala odstupanja - što će se dogoditi. Što će koji čovjek ili bog učiniti. Tko će umrijeti i kada. Tko će živjeti.”

“Znam.”

“To je jedan od razloga zašto moram ostati ovdje, s njom”, reče Nightenhelser, gledajući me u oči. “Svakog sata, svakog dana, svakog jutra, ja ne znam što će se dogoditi. To je čudesno.”

“Znam”, kažem. I tako mislim.

“Znaš li što će se dogoditi?”, upita Nightenhelser. “U tvom novom svijetu?”

“Nemam pojma”, kažem. Znam da se cerim divlje, radosno, i vjerojatno zastrašujuće, svi znaci civiliziranog skolika ili učenjaka u meni su nestali.

“Ali će biti prokleto zanimljivo otkriti što će se dogoditi.”

Okrenem medaljon za teleportaciju i nestanem.

Dramatis Personae u Iliju

AHEJCI (Grci)

Ahilej, sin Peleja i božice Tetide, najžešći od svih ahejskih junaka, pri rođenju sudbinski predodređen da ubije Hektora, da umre mlad u Troji i zasaluži vječnu slavu, ili da dugo živi i bude zaboravljen.

Odisej, sin Laertov, gospodar Itake, muž Penelope, lukav strateg, miljenik božice Atene.

Agamemnon, sin Atrejev, vrhovni zapovjednik Ahejaca, muž Klitemnestrin. Agamemnonovo uporno prisvajanje Ahilejeve robinje Briseide izazvalo je središnju krizu u Ilijadi

Menelaj, mlađi sin Atrejev, brat Agamemnonov, muž Helenin

Diomed, sin Tidejev, jedan od ahejskih vođa, također srčani ratnik koji je zaslužio aristeju (priča unutar priče koja pokazuje hrabrost pojedinaca u bitki) u Ilijadi, drugi iza Ahileja.

Patroklo, sin Menetijev, najbolji prijatelj Ahilejev, u Ilijadi mu je bilo suđeno da umre od Hektorove ruke

Nestor, sin Nelejev i najstariji od ahejskih vođa,”veliki govornik iz Pila”, sklon dugim govorima u Vijeću poglavica

Feniks, sin Amintorov, stariji učitelj i dugogodišnji družbenik Ahilejev, koji neobjašnjivo ima središnju ulogu u važnom “poslanstvo Ahileju”

TROJANCI (branitelji Ilija)

Hektor sin Prijamov, vođa i najveći trojanski junak, muž Andromahin i otac malenog Astijanaksa (dijete koje su stanovnici Ilija također zvali “Skamandar” i “Gospodar Grada”)

Andromaha, žena Hektorova, majka Astijanaksova; Andromahinog oca, kralja i braću je ubio Ahilej

Prijam, sin Laomedonov, stariji kralj Ilija (Troje), otac Hektorov, Parisov i mnogih drugih sinova

Paris, sin Prijamov, brat Hektorov, nadaren i kao ratnik i kao ljubavnik; izazvao je trojanski rat otmicom Helene, Menelajeve žene, odvevši je iz Sparte i dovevši u Ilij

Helena, žena Menelajeva, kćer Zeusova, više puta otimana zbog svoje bajkovite ljepote

Hekuba, žena Prijamova, kraljica Troje

Eneja, sin Anhisov i Afroditin, vođa Dardanaca, u Ilijadi mu je predodređena sudbina da postane budući kralj raštrkanih Trojanaca

Kasandra, kćer Prijamova, žrtva silovanja, nesretna zbog svoje vidovitosti

BOGOVI NA OLIMPU

Zeus, kralj bogova, suprug i brat Herin, otac nebrojenih stanovnika Olimpa i smrtnika, sin Krona i Reje - Titana koje je svrgnuo i bacio u Tartar, najniži krug svijeta umrlih

Hera, žena i sestra Zeusova, pobornica Ahejaca

Atena, kćer Zeusova, jaka hraniteljica Ahejaca

Ares, bog rata, goropadnik, saveznik Trojanaca

Apolon, bog umjetnosti, ozdravljenja i bolesti - “gospodar srebrnog luka” - i prvi saveznik Trojanaca

Afrodita, božica ljubavi, saveznica Trojanaca, spletkarica

Hefest, bog vatre, kovač i kovač za bogove, sin Here; žudi za Atenom

STAROMODNI LJUDI

Ada, ima nekoliko godina nakon svoje Prve dvadesetice, gospodarica Ardis Halla

Harman, devedeset devet godina star, dakle jednu godinu do svoje Posljednje dvadesetice; jedini čovjek na Zemlji koji zna čitati

Daeman, približava se svojoj Drugoj dvadesetici, debeljuškasti zavodnik žena i skupljač leptira

Savi, Lutajuća Židovka, jedino staromodno ljudsko biće koje se nije našlo u konačnom faksiranju prije 1400 godina

MORAVEKI (autonomni, razumni, biomehanički organizmi kojima su ljudi nastanili vanjski dio Sunčevog sustava tijekom Minulog doba)

Mahnmut, istraživač mora Jupiterovog mjeseca Europe ispod njegove ledene kore; zapovjednik podmornice Crna Dama; amaterski proučavatelj Shakespearovih soneta

Orphu s Ia, osam tona težak, šest metara dug, rakolik hardvak moravek, zaštićen teškim oklopom, jer radi u vakuumu sumpornog torusa Jupiterovog mjeseca Ia; oduševljen Proustom

Asteague/Che Europejac, prvi integrator Konzorcija Pet Mjeseca

Koros III. Ganimedanac, obložen bak-ugljikom, humanoidnog izgleda, očiju kao u muhe, zapovjednik ekspedicije na Mars

Ri Po Kalistanac, nehumanoidan po izgledu, navigator broda

Mep Ahoo Asterovek, vojnik iz Pojasa asteroida, Centurijski vođa

DRUGI ENTITETI

Vojniksi tajnoviti dvonožni stvorovi, djelomično sluge, djelomično čuvari, nisu sa Zemlje

MZ Mali Zeleni, također znani kao zeki; tijelo im je na bazi klorofila; radnici na Marsu, zadatak im je podizati tisuće Velikih Kamenih Glava

Prospero avatar razvijene i samosvjesne Zemljine logosfere

Arijel avatar razvijene i samosvjesne Zemljine biosfere

Caliban Prosperovo omiljeno čudovište

calibani manji klonovi Calibana, čuvari Sredozemlja

Sycorax vještica, Calibanova majka; po Prosperu, ona je također znana kao Kirka Seteb Calibanov nasilni, samovoljni bog, “mnogoruk kao sipa”, nije iz Zemljinog solarnog sustava

Spokoj Prosperov bog (možda), Setebova nemezis, nepoznati entitet