Dan Simmons: Olimp

Kako je Homer mogao za sve to znati? Kad se sve to događalo, on je bio deva u Baktriji! (Lukijan, San)

...povijest stvarnog života svijeta mora na kraju krajeva biti povijest doista neumornog ratovanja. Ni njegovi bližnji ni njegovi bogovi ni njegove strasti nikadačovjeka neće ostaviti na miru. (Joseph Conrad, Bilješke o životu i pisma)

Ma ne pišite više tu priču o Troji,

Ako zemlja mora bit' posmrtno slovo -

I ne miješajte s gnjevom radost što boji

osvit koji slobodne obasja opet:

Premda lukava

Sfinga se obnavlja

Zagonetka smrti

Tebi se ne javlja.

Druga Atena će se dići,

I u vremena davnija zaviještana,

1<6 suton na nebu stići

u punoj snazi, sa slavom bremena:

I odlazi, ako ništavilo može tako biti sjajno,

sve to zemlja može uzet, il' Nebo bajno.

(Percy Bysshe Shelley, Hellas)

Prvi dio

1.

Helenu Trojansku probudi tik pred zoru zvuk sirena za zračnu opasnost. Prijeđe rukama po jastucima kreveta, no njenog sadašnjeg ljubavnika Hockenberryja više nije bilo - nestao je iz kreveta tiho noću, prije negoli se sluge probude, kao i uvijek poslije noći koju provedu vodeći ljubav, kao da je činio nešto sramotno. Sigurno se u ovim trenutcima šulja svojoj kući po perifernim ulicama, gdje baklje najslabije gore. Helena pomisli da je Hockenberry jedan čudan i tužan čovjek. A onda se sjeti.

Moj muž je mrtav.

Činjenica da je Paris ubijen u dvoboju s nemilosrdnim Apolonom bila je već devet dana stvarnost - veliki pogreb na kojem će biti i Trojanci i Ahejci započet će za tri sata, ne uništi li božja kočija, koja sada nadlijeće grad, potpuno Ilij u sljedećih nekoliko minuta - ili Helena i dalje ne može povjerovati da njenog Parisa više nema. Paris, sin Prijamov, poražen na bojnom polju? Paris mrtav? Paris bačen duboko u tamne špilje Hada, lišen ljepote tijela i gracioznosti pokreta? Nezamislivo. To je Paris, njen predivni dječak koji ju je oteo Menelaju, pokraj straža i preko zelenih travnjaka Lakedemona. To je Paris, njen najbrižniji ljubavnik čak i poslije ovog dugog desetljeća iscrpljujućeg rata, onaj koga je često potajno nazivala svojim “nasrtljivim pastuhom, sitim i presitim za njenim jaslama”.

Helena se izvuče iz postelje i ode do vanjskog balkona, gdje razmakne prozračne zavjese i stupi u svjetlost zore nad Ilijem. Sredina je zime i mramor joj je hladan pod bosim nogama. Nebo je još dovoljno tamno da može vidjeti četrdeset ili pedeset reflektora koji šaraju nebom u potrazi za bogom ili božicom u letećoj kočiji. Prigušene eksplozije plazme mreškaju kupolu moravečkog energetskog polja koje štiti grad.

Odjednom, višestruke zrake šarene svjetlosti - strijele tamnoplave, smaragdno-zelene, krvavo-crvene boje - jurnuše u nebo kao koplja s položaja na obrambenom obodu Ilija. Na Helenine oči, jedna ogromna eksplozija potrese sjevernu četvrt grada, poslavši odjekujući udarni val preko visokih kula ilijskih, dovoljno jako da zanjiše Heleni uvojke duge tamne kose na ramenima. Bogovi su tijekom proteklih nekoliko tjedana počeli koristiti udarne bombe za proboj kroz polje sile, one monomolekulne bombe koje se kvantnim faznim pomakom premještaju kroz moravečko polje. Ili su joj, barem tako nekako, Hockenberry i ono zabavno metalno stvorenjce Mahnmut pokušali objasniti.

Helena Trojanska ne mari za strojeve ni pišljiva boba.

Paris je mrtav. Ta misao je jednostavno neizdrživa. Helena je bila spremna umrijeti s Parisom onog dana kada Ahejci, predvođeni njenim bivšim mužem Menelajem i njegovim bratom Agamemnonom, napokon probiju zidine, što se mora dogoditi po riječima njene prijateljice, proročice Kasandre, te kad svakog muškarca i dječaka u gradu usmrte, a žene siluju i odvedu kao roblje na grčke otoke. Helena je bila spremna za taj dan - spremna umrijeti od vlastite ruke ili mača Menelajevog - ali nekako nikada nije doista vjerovala da bi njen dragi, tašti, bogoliki Paris, njen nasrtljivi pastuh, njen divni muž-ratnik, mogao umrijeti prije nje. U više od devet godina opsade i slavnog ratovanja, Helena se uzdala u to da će bogovi sačuvati njenog obožavanog Parisa živog i zdravog i u njenoj postelji. A tako su i činili. No sad su ga ubili.

Ona se prisjeti kada je posljednji put vidjela svog trojanskog muža, prije deset dana, kad je izašao iz grada u namjeri da zapodjene dvoboj s bogom Apolonom. Paris nikada nije izgledao samopouzdanije u svom oklopu od elegantne, blistave bronce, glave zabačene tako da mu se dugačka kosa slijevala niz ramena kao griva pastuha, uz bljesak bijelih zuba prema Heleni i tisućama drugih koji su ga promatrali i klicali mu sa zidina iznad Skejskih dvera. Njegove hitre noge nosile su ga dalje, “sigurnog i samopouzdanog u svoj njegovoj slavi”, kako je to omiljeni bard kralja Prijama volio opjevavati. Ali toga dana odnijele su ga vlastite noge u smrt od ruku razjarenog Apolona.

I sada je mrtav, pomisli Helena, a tijelo mu je, ako su prošaptani izvještaji koje sam načula točni, sprženo i razneseno, kosti polomljene, a savršeno zlatno lice spaljeno u nepristojno iskešenu lubanju, plave oči stopljene u sluz, dok dronjci spečenog mesa strše sa sprženih jagodica kao... kao... kao oni pougljenili prvi komadići obrednog mesa koji se bacaju iz žrtvene vatre zato što se smatraju prokleto bezvrijednima. Helena zadrhti na hladnom vjetru koji ojača s osvitom i promotri dim koji se diže iznad krovova Troje.

Tri protuzračne rakete iz ahejskog logora na jugu rikom jurnu uvis u potrazi za kočijom bogova koja se povlačila. Helena na tren ugleda tu kočiju u bijegu - kratkotrajni bljesak jak kao jutarnja zvijezda, za kojim sada jure tragovi grčkih, u stvari moravečkih, raketa. Iznenada, blistava kvantna mrljica nestane iz vidokruga i ostavi jutarnje nebo prazno. Bježite natrag na opkoljeni Olimp, kukavice, pomisli Helena Trojanska. Sirene zavijaju prestanak zračne opasnosti. Ulicu ispod Heleninih odaja na Parisovom imanju, tako blizu Prijamove bombardirane palače, odjednom ispune muškarci u trku, vatrogasci hitaju prema sjeverozapadu, gdje se dim još diže u hladan zimski zrak. Moravečki leteći strojevi zuje iznad krovova, a najsličniji su hitinom oklopljenim crnim stršljenima, s bodljikavim stajnim trapovima i tragačkim projektorima. Neki će, zna ona iz iskustva i iz Hockenberryjevih noćnih trabunjanja, letjeti kao ono što on naziva zračnom podrškom, prekasno da pomognu, dok će drugi pomagati u gašenju požara. Onda će i Trojanci i moraveki satima izvlačiti unakažena tijela iz ruševina. Pošto Helena poznaje gotovo svakoga u gradu, tužno se pita tko će se sve naći među onima koji će sići u sjenoviti Had tako rano toga jutra.

Jutra Parisovog pogreba. Pogreba moga voljenog. Moga budalastog, izdanog voljenog.

Helena čuje kretanje svojih sluškinja. Najstarija među njima - starica po imenu Aitra, nekada kraljica Atene i majka kraljevskog Tezeja sve dok je Helenina braća nisu otela kako bi se osvetila za otmicu svoje sestre - stoji na ulazu u Helenine spavaonice.

“Da kažem djevojkama da vam pripreme kupku, gospođo?”, upita Aitra.

Helena potvrdi glavom. Gleda još trenutak kako nebo na istoku dobiva boju - vidi da se dim na sjeverozapadu zgušnjava, a zatim razilazi, jer vatrogasci Ilija i moravečki strojevi za gašenje požara uspostavljaju nadzor nad njim, promatra još trenutak kako se asterovečki borbeni stršljeni i dalje ustremljuju na istok u beznadnoj potjeri za kočijom koja se već kvantno teleportirala - a onda se Helena Trojanska okrene te uđe u odaje, bosih stopala po hladnome mramoru. Mora se pripremiti za Parisovu pogrebnu ceremoniju i za suočenje sa svojim prevarenim mužem Menelajem, prvi put poslije deset godina. To će također biti i prvi put da su Hektor, Ahilej, Menelaj, Helena i mnogi drugi Ahejci i Trojanci svi zajedno na nekom javnom okupljanju. Svašta se može dogoditi.

Samo bogovi znaju kako će se završiti ovaj strašni dan, pomisli Helena. A onda se nasmiješi unatoč vlastitome jadu. U posljednje vrijeme, molitve bogovima ostaju neuslišane, i te kako. Također, u posljednje vrijeme bogovi ne dijele ništa sa smrtnicima - ili makar ništa osim smrti, propasti i strašnog uništenja koje donose ovome svijetu svojim božanskim rukama.

Helena Trojanska uđe u odaje, da se okupa i odjene za pogreb.

2.

Ridokosi Menelaj stajao je nijemo u svom najboljem oklopu, uspravan, nepomičan, kraljevskog držanja i gord između Odiseja i Diomeda na čelu ahejskog izaslanstva junaka okupljenih za pogrebnu ceremoniju unutar zidova Ilija, kako bi odao počast neprijatelju koji mu je ugrabio ženu, onom Prijamovom sinu, onom jedigovnu, psetosvinji Parisu. Dok je stajao ondje, bavio se samo jednom mišlju: kada i kako da ubije Helenu.

Trebalo bi se to lako obaviti. Ona se nalazila s druge strane široke ulice i malo poviše na zidu, na manje od dvadeset koraka od njega, nasuprot ahejskog izaslanstva u središtu ogromnog unutrašnjeg trga Troje. Bila je gore, u kraljevskoj lođi sa starim Prijamom. Uz malo sreće, Menelaj bi mogao jurnuti tamo brže nego što bi ga itko stigao presresti. Pa čak i ako bi stražari stigli na vrijeme da stanu između njega i njegove žene, Menelaj bi ih pokosio kao snoplje.

Menelaj nije bio visok - nije bio plemeniti div kao njegov ovdje nenazočan brat Agamemnon, niti sirovi div kao onaj Ahilej sitne kite - te je znao da nikako ne bi bio u stanju skočiti u lođu. Morao se popeti stubama, kroz mnoštvo Trojanaca koji su ih zaposjeli, gurajući ih, ubijajući ih usput. Menelaju to nije nimalo smetalo.

A Helena mu nije mogla pobjeći. Lođa na zidu Zeusovog hrama imala je samo jedno stubište, ono do gradskog trga. Mogla se povući u Zeusov hram, ali on bi je tamo mogao slijediti i stjerati je uza zid. Menelaj je znao da bi je stigao ubiti prije negoli i sam padne proboden mačevima razjarenih Trojanaca - uključujući Hektora, koji se sada pojavio na vidiku, predvodeći pogrebnu povorku - a onda bi Ahejci i Trojanci opet zaratili, odustavši od svog zajedničkog bezumnog rata protiv bogova. Naravno, Menelajev život bi ionako završio ako bi se Trojanski rat nastavio ovdje i sada - baš kao i Odisejev, Diomedov, a možda čak i život samog neranjivog Ahileja, jer ovdje je, na pogrebu te svinje od Parisa, bilo samo trideset Ahejaca, a tisuće Trojanaca unutar trga, po zidinama i po ulicama između Ahejaca i Skejskih vrata grada.

Vrijedilo bi poginuti.

Ta pomisao prostrijeli Menelajevu lubanju kao vrh koplja. Vrijedilo bi - vrijedilo bi po svaku cijenu - ubiti tu nevjernu kučku. Unatoč vremenu - bio je hladan, sivi zimski dan - znoj mu je tekao ispod kacige, cijedio mu se kroz kratku riđu bradu i kapao s podbratka po brončanom grudnom oklopu. Naravno, čuo je taj zvuk kapanja po metalu mnogo puta ranije, ali uvijek je to po oklopu kapala krv njegovih neprijatelja. Menelajeva desna ruka, spuštena lagano na mač optočen srebrom, stegne balčak mača tako jako da mu obamriješe prsti.

Sad?

Ne sad.

Zašto ne sad? Ako ne sad, kad onda?

Ne sad.

Dva posvađana glasa u njegovoj bolnoj glavi - oba njegova, zato jer mu se bogovi više nisu obraćali - izluđivala su Menelaja.

Pričekaj da Hektor zapali pogrebnu lomaču pa zatim djeluj.

Menelaj trepne da odmakne znoj iz očiju. Nije znao koji je to glas bio - onaj koji ga je tjerao na akciju ili onaj kukavički koji se zalagao za suzdržanost - ali Menelaj se složio s njegovim prijedlogom. Pogrebna povorka upravo je ušla u grad kroz ogromna Skejska vrata i nosila je Parisov spaljeni leš - sada skriven ispod svilenog pokrova - glavnim prolazom do središnjeg trga Troje, gdje su čekali redovi i redovi uzvanika i junaka, dok su žene - s Helenom među njima - promatrale odozgo, sa zida hrama. Za samo nekoliko minuta, stariji pokojnikov brat Hektor zapalit će lomaču i sva pozornost bit će prikovana za plamenove dok ovi budu gutali ionako sprženo tijelo. Savršeno vrijeme za djelovanje - nitko me neće primijetiti sve dok moja oštrica ne bude pedalj duboko u Heleninim izdajničkim grudima.

Po tradiciji, pogrebi takvih kraljevskih ličnosti poput Parisa, sina Prijamovog, jednog od prinčeva Troje, trajali bi devet dana tijekom koji bi se upriličile i pogrebne igre - uključujući utrke dvokolica i atletska natjecanja, koja bi se obično završavala bacanjem koplja. Ali Menelaj je znao da je ritualnih devet dana, otkad je Apolon od Parisa napravio drveni ugljen, utrošeno na dugo putovanje kola i drvosječa do šuma kojih je još bilo na planini Idi, mnogo liga prema jugoistoku. Mali strojevi zvani moraveki pozvani su da polete u svojim stršljenima i čarobnim uređajima zajedno s drvosječama, kako bi ih zaštitili poljem sile za slučaj da bogovi napadnu. A ovi su, dakako, napali. Ali drvosječe su obavile svoj posao.

Tek sada, desetog dana, drva su bila prikupljena i dopremljena u Troju, spremna za lomaču, premda su Menelaj i mnogi njegovi prijatelji, uključujući i Diomeda koji je stajao pokraj njega ovdje u ahejskom izaslanstvu, smatrali da je spaljivanje trulog Parisovog lesa na pogrebnoj lomači uzaludno trošenje dobrog drva za ogrjev, dok su i grad Troja i kilometri i kilometri ahejskog tabora duž obale već mnogo mjeseci bili bez drva za logorske vatre. Niska stabla i nekadašnje šume oko samog Ilija bili su iskrčeni tijekom deset godina ratovanja. Bojno polje je prekriveno samo panjevima. Čak je i granje odavno pokupljeno. Ahejski robovi kuhali su večeru svojim gospodarima iznad vatri od zapaljene balege, što nimalo nije popravljalo ukus mesa niti gadno raspoloženje ahejskih ratnika.

Na čelu pogrebne povorke koja je ulazila u Ilij išla je povorka trojanskih dvokolica, s konjima čija su kopita bila umotana u crni pust kako ne bi dizala veliku buku na širokim kamenim pločama glavne gradske prometnice i gradskog trga. Na tim dvokolicama su se vozili i nijemo stajali kraj kočijaša neki od najvećih junaka Ilija, ratnici koji su preživjeli više od devet godina Trojanskog rata, a evo sad i osam mjeseci ovog još strasnijeg rata protiv bogova. Najprije je naišao Polidor, još jedan sin Prijamov, koga je pratio Parisov drugi polubrat, Mestor. Sljedeće dvokolice vozile su trojanskog saveznika Ifeja, pa zatim Laodoka, sina Antenorovog. Za njima su, u svojim draguljima optočenim dvokolicama, išli stari Antenor osobno, dolje među borcima kao i uvijek, radije nego gore na zidinama s drugim starješinama, zatim satnik Polifem, a onda i Sarpedonov znameniti vozač dvokolice Trasimed, kao zamjena samog Sarpedona, dozapovjednika Likijaca, palog od Patroklove ruke prije mnogo mjeseci, još u vrijeme kada su se Trojanci borili protiv Grka umjesto protiv bogova. Zatim je naišao plemeniti Pilaj - naravno, ne onaj Trojanac koga je ubio Veliki Ajax neposredno pred početak rata protiv bogova, već onaj drugi Pilaj, koji se često bori rame uz rame s Elatom i Mulijem. U toj povorci su još i Megasov sin Perimed, te Epistrof i Melanip.

Menelaj ih je sve prepoznao, te ljudine, te junake, te neprijatelje. Gledao je njihova od bijesa zgrčena, od navale krvi rumena lica ispod brončanih kaciga tisuću puta na kratkoj smrtonosnoj udaljenosti dovoljnoj za ubod kopljem i zamah mačem, dok su ga razdvajali od njegova dva podjednako važna cilja - Ilija i Helene.

Udaljena je dvadeset koraka. A nitko ne očekuje da napadnem.

Iza tihih dvokolica išli su konjušari koji su vodili žrtvene životinje - deset Parisovih najboljih konja i njegove lovačke pse, stada uzgojenih ovaca - ove potonje bile su ozbiljna žrtva, jer je pod opsadom bogova zavladala oskudica i ovčetine i vune - kao i nekoliko starih, gegavih goveda krivih rogova. Ta goveda nisu bila dovedena kao najprikladnije žrtve - a i kome da se žrtvuju sada, kada su bogovi neprijatelji? - već zbog loja, kako bi pogrebna lomača gorjela plamenom svjetlijim i žešćim.

Nakon žrtvenih životinja došla je povorka tisuća trojanskih pješaka, svi u uglačanim oklopima tog tmurnog zimskog dana, u redovima koji su vijugali natrag kroz Skejske dveri, sve do ravnica Ilija. Usred te mase ljudi kretao se Parisov odar koji su nosila dvanaestorica njegovih najbližih suboraca, ljudi koji bi rado poginuli za Prijamovog drugog po starosti sina i koji su i sada plakali dok su nosili masivni odar s njihovim mrtvim junakom.

Parisovo tijelo bilo je pokriveno plavim pokrovom, a taj pokrov već je bio zatrpan tisućama uvojaka kose - simbolima oplakivanja Parisovih ljudi i daljih rođaka, pošto će Hektor i bliža rodbina odrezati svoje uvojke neposredno prije paljenja pogrebne lomače. Trojanci nisu tražili da Ahejci daju svoje uvojke u znak žalosti, a i da jesu - i da je Ahilej, glavni Hektorov saveznik u ovo bezumno doba, prenio taj zahtjev ili, još gore, formulirao to kao zapovijed koju bi proveli njegovi Mirmidonci - Menelaj bi osobno poveo pobunu.

Menelaj je poželio da je sada ovdje njegov brat Agamemnon. Agamemnon je, čini se, uvijek znao što treba poduzeti. Agamemnon je bio njihov pravi argejski zapovjednik - ne ovaj uzurpator Ahilej, i nipošto ono trojansko kopile Hektor koje je umišljalo da sada podjednako zapovijeda Argejcima, Ahejcima, Mirmidoncima i Trojancima. Ne, Agamemnon je bio pravi vođa Grka, i da je on danas ovdje, ili bi spriječio Menelaja da napadne Helenu tako nepromišljeno ili bi mu se pridružio u smrti pokušavajući da to izvede.

Ali Agamemnon i pet stotina njemu odanih ljudi otplovili su prije sedam tjedana na crnim brodovima natrag do Sparte i grčkih otoka - očekivalo se da izbivaju najmanje još mjesec dana - navodno kako bi prikupili novake za ovaj rat protiv bogova, ali zapravo kako bi u potaji pridobili saveznike za pobunu protiv Ahileja.

Ahilej. Sada se pojavilo i to izdajničko čudovište, na korak samo iza uplakanog Hektora koji je išao iza odra i držao glavu mrtvog brata ogromnim rukama.

Na prizor Parisovog tijela tisućama Trojanaca načičkanim na zidinama i na trgu oteo se duboki uzdah. Žene na krovovima i zidu - one nižeg staleža, ne žene iz Prijamove kraljevske obitelji, niti Helena - otpočele su s kuknjavom i tužbalicama. Unatoč svemu, Menelaj je osjetio kako mu se podlaktice ježe. Pogrebne jadikovke žena uvijek su tako djelovale na njega.

Moja slomljena i izobličena ruka, prođe Menelaju kroz glavu, da potakne gnjev u sebi kao što bi netko podjarivao vatru koja slabi.

Ahilej - isti onaj bogočovjek Ahilej koji je sada prolazio dok su Parisov odar svečano nosili kraj ovog počasnog izaslanstva ahejskih zapovjednika - slomio je Menelaju ruku prije samo osam mjeseci, onog dana kada je brzonogi ljudomor objavio svim Ahejcima da je Palada Atena ubila njegovog prijatelja Patrokla i odnijela mu tijelo na Olimp u znak izazova. Tada je Ahilej objavio da Ahejci i Trojanci više neće ratovati jedni protiv drugih već će umjesto toga krenuti u opsadu svete planine Olimp.

Agamemnon je tome prigovorio - prigovorio je svemu: Ahilejevoj aroganciji i uzurpaciji pravedne Agamemnonove uloge kralja nad kraljevima svih Grka okupljenih ovdje kod Troje, svetogrđu napada na bogove, bez obzira na to čijeg je prijatelja Atena ubila - ako je Ahilej uopće istinu zborio - a ponajviše od svega prigovorio je tome da desetci i desetci tisuća ahejskih boraca bude stavljeno pod izravno Ahilejevo zapovjedništvo.

Ahilej je tog sudbonosnog dana reagirao brzo i jednostavno - spreman da se bori sa svakim čovjekom, svakim Grkom koji se suprotstavi njegovom vodstvu i njegovoj objavi rata. Borit će se u pojedinačnim dvobojima ili sa svima odjednom. Neka posljednji čovjek koji ostane uspravan od tog jutra pa nadalje vlada Ahejcima.

I Agamemnon i Menelaj, gordi sinovi Atrejevi, napali su Ahileja kopljem, mačem i štitom naočigled stotina zapovjednika i tisuća pješaka koji su stajali u strašnoj tišini.

Menelaj je bio iskusni ratnik čiji mač je bio do balčaka krvav, iako ga Trojanci nisu ubrajali među glavne junake, ali njegovog starijeg brata smatrali su - makar za ono vrijeme koje je Ahilej proveo izvan bitke, dureći se tjednima u svom šatoru - najžešćim ratnikom među svim Ahejcima. Kopljem je gotovo uvijek pogađao cilj, a mačem rezao kroz ojačane štitove neprijatelja kao kroz tkaninu i nije imao milosti čak ni prema najplemenitijim neprijateljima koji bi ga preklinjali da ih poštedi. Agamemnon je bio jednako visok, mišićav i bogolik kao i plavokosi Ahilej, ali na njegovom tijelu bilo je za desetljeće više ožiljaka iz bitaka, a oči su mu toga dana bile pune demonskog gnjeva, dok je Ahilej čekao hladno, s gotovo nezainteresiranim izrazom na mladolikom licu.

Ahilej je razoružao oba brata kao da su djeca. Agamemnonov snažan hitac kopljem odbio se od Ahilejevog tijela kao da je sin Peleja i božice Tetide bio okružen jednim od onih moravečkih nevidljivih energetskih štitova. Mač kojim je Agamemnon divljački zamahnuo -dovoljno žestoko, kako je Menelaj tada pomislio, da prereze i kameni blok - razbio se na Ahilejevom predivnom štitu.

Onda ih je Ahilej obojicu razoružao - hitnuvši njihova rezervna koplja i Menelajev mač u ocean - da bi ih zatim bacio na utabani pijesak i strgnuo im oklope s tijela jednako lako kao što bi veliki orao strgao tkaninu s bespomoćnog lesa. Brzonogi ljudomor tada je Menelaju slomio lijevu ruku - iz kruga zapovjednika i pješaka koji su to gledali začuo se uzdah na zvuk pucanja kosti nalik na lomljenje mladice - a zatim je Agamemnonu slomio nos naoko nemarnim udarcem dlanom, da bi na kraju kralja nad kraljevima ritnuo u rebra. Zatim je Ahilej stavio sandalu na grudi Agamemnona koji je stenjao, dok je njegov brat Menelaj stenjao i ležao kraj njega.

Tek tada je Ahilej povukao mač.

“Predajte se i zalomite mi se danas na vjernost pa ću se prema vama obojici ophoditi s poštovanjem dostojnim sinova Atrejevih i uvažavati vas kao ostale zapovjednike i saveznike u ratu koji je pred nama”, rekao je Ahilej. “Kolebajte se samo malo i poslat ću vaše pseće duše dolje u Had prije no što vaši prijatelji stignu trepnuti, a leševe ću vam raskomadati i baciti lešinarima koji ih čekaju, tako da vam tijela nikad ne budu ni sahranjena.”

Agamemnon se, dok je gutao zrak i stenjao, umalo ne povrativši od žuči koja se u njemu digla, predao i zakleo Ahileju na savezništvo. Menelaj, pun bola ranjene noge, slomljenih rebara i smrskane ruke, slijedio je brata u tome trenutak kasnije.

Sve u svemu, trideset pet zapovjednika Ahejaca odlučilo se toga dana suprotstaviti Ahileju. Svi su bili poraženi za jedan sat, a najhrabrijima među njima odrubljene su glave kad su se odbili predati, i leševi su im bačeni pticama, ribama i psima baš kao što je Ahilej i zaprijetio, ali ostalih dvadeset osam se na kraju zaklelo da će mu služiti. Nitko među ostalim ahejskim junacima Agamemnonovog ranga - ni Odisej ni Diomed ni Nestor ni Veliki ni Mali Ajax ni Teukro - nisu toga dana izazvali brzonogog ljudomoru. Svi su se glasno zakleli - pošto su čuli vijesti o Ateninom ubojstvu Patrokla i, kasnije, o pokolju koji je ista ta božica počinila nad Hektorovim sinom Skamanderom - da će istoga jutra objaviti rat bogovima.

Menelaj osjeća kako mu bol sijeva kroz ruku - kosti su mu srasle, ali nisu posve zacijelile kako treba, unatoč velikom trudu njihovog slavnog liječnika Podalirija, sina Asklepijevog, ruka je Menelaja i dalje boljela u hladne dane poput ovog - ali on se odupro porivu da je protrlja i prevari bol, dok su Parisov odar i Ahilej polako prolazili ispred ahejskog poslanstva.

Pokriven i uvojcima kose obasut odar spušten je kraj pogrebne lomače, nedaleko vidikovca na zidu Zeusovog hrama. Redovi pješaka u povorci se zaustaviše. Stenjanje i kuknjava žena s drugih zidova više se ne čuju. U iznenadnoj tišini Menelaj čuje grubo frktanje konja, a zatim i mlaz mokraće jednog konja koji piša po kamenu.

Gore na zidu, stari vidovnjak Helenus, stojeći pokraj Prijama kao vrhovni prorok i savjetnik Ilija, izvikuje neko kratko posmrtno slovo koje se gubi u vjetru što se upravo digao s mora i puhnuo kao hladan, negodujući dah bogova. Helenus pruži obredni nož Prijamu, koji je, premda gotovo plješive glave, sačuvao nekoliko dugih pramenova sijede kose iznad ušiju upravo za takve svečane prigode. Nožem oštrim kao britva Prijam odreže uvojak svoje sijede kose. Jedan rob stavlja taj uvojak u zlatnu zdjelu te pode do Helene, koja primi nož od Prijama i zagleda se u nož kao da razmišlja da li da ga zabode u sebi ili ne te napokon uhvati jednu svoju dugu pletenicu sa strane i odreže joj kraj. Smeđi uvojak padne u zlatnu posudu i rob se pomakne do lude Kasandre, jedne od mnogobrojnih Prijamovih kćeri.

Dovlačenje drva s planine Ide bilo je naporno, no sada je lomača dostojna svečanog trenutka. Široke drvene stube, i same poput male platforme, sagrađene su kao rampe do vrha lomače. Jako drvo, izvađeno iz zidova palače samog Parisa, okružuje i podupire masivnu gomilu drva za potpalu.

Snažni nosači prinose Parisov odar maloj platformi na vrhu lomače. Hektor čeka dolje, u podnožju širokih stuba.

Sada ljudi vični klanju i prinošenju vjerskih žrtava, ubijaju životinje brzo i vješto. Parisov leš je uvijen u životinjsko salo kao pečeno meso u meki kruh.

Oderana životinjska trupla sad nose uz stube i polažu oko Parisovog uvijenog tijela. Nekoliko djevojaka, djevica, odjevenih u obredne odore, lica pod velovima - izlazi iz Zeusovog hrama noseći vrčeve s medom i uljem. Kako im je zabranjen pristup samoj lomači, predaju te vrčeve Parisovim tjelohraniteljima i oni nose vrčeve uza stube i polažu ih vrlo pažljivo oko odra.

Prvo dovode konje iz Parisove omiljene zaprege, četiri najbolja odabrana među deset, pa Hektor zakolje životinje bratovljevim dugačkim nožem - ide od jednog do drugog tako brzo da čak ni te inteligentne, bodre, uvježbane ratne životinje nemaju vremena za moguću pobunu.

Parisov rob dovodi šest omiljenih pasa svoga gospodara na čistinu blizu lomače. Hektor ide od jednog do drugog psa, tapša ih i češka iza ušiju. Odabere dva psa, kimne glavom da ostale odvedu, svakog s ljubavlju uhvati na trenutak za labavu kožu iza potiljka kao da psu nudi kost ili kakav slastan zalogaj, a onda prereze grlo svakom psu toliko silovito da nož umalo ne odreže životinjama glavu od tijela. Zatim sam zavitla njihova trupla na lomaču - nabacivši ih visoko iznad tijela pastuha, tako da padnu u podnožje samog odra.

A sada - iznenađenje.

Deset Trojanaca i deset Ahejaca u brončanim oklopima predvode kola koju vuku ljudi. Na kolima je kavez. U kavezu je jedan bog.

3.

Kasandra je s vidikovca na zidu Zeusovog hrama promatrala Parisov pogrebni obred sa sve većim predosjećajem nadolazeće nesreće. Kada su kola bila dovučena na središnji trg Troje - umjesto konja ili volova vuklo ih je osam izabranih trojanskih kopljanika - a na kolima je bio samo kobni bog, Kasandra se zamalo nije onesvijestila.

Helena ju je uhvatila za lakat i pridržala je. “Što je bilo?”, šapnula je Grkinja, njena prijateljica koja je, zajedno s Parisom, donijela Troji svu tu bol i tragediju.

“Ludilo”, šapne Kasandra i nasloni se na mramorni zid, premda Heleni nije bilo jasno misli li to Kasandra na vlastito ludilo, ludilo prinošenja boga kao žrtve, ludilo tog čitavog dugog rata ili ludilo Menelaja koji je stajao dolje, na trgu - ludilo čije je bujanje osjećala u proteklom satu kao neku strašnu oluju koju je poslao Zeus. Ni sama Kasandra nije znala na što je mislila.

Zarobljeni bog, koga zarobljenog nisu držale samo željezne rešetke kaveza već i prozirno jaje moravečkog polja sila koje ga je zapravo i zarobilo, zvao se Dionisos - ili Dioniz, sin Zeusov sa Semelom, bog uživanja koje se postiže vinom, tjelesnom ljubavlju i prepuštanjem zanosu. Kasandra, čiji je osobni bog od djetinjstva bio Apolon - Parisov ubojica - svejedno je više puta intimno vodila ljubav s Dionizom. Taj bog je bio jedino do sada zarobljeno božanstvo u novom ratu, a uhvatio ga je bogoliki Ahilej, uskrativši mu kvantnu teleportaciju moravečkom magijom, na predaju ga je nagovorio prepredeni Odisej, a u ropstvu zadržalo posuđeno moravečko polje sile koje je sada treperilo oko njega kao jara ljetnog dana.

Dioniz je bio neugledan za jednog boga - relativno niskog stasa, jedva metar i osamdeset, blijed, bucmast čak i po mjerilima smrtnika, s gustim zlatno-smeđim uvojcima i dječačkom rijetkom bradicom.

Kola se zaustave. Hektor otključa kavez i posegne kroz polupropu-sno polje sile te povuče Dioniza na prvi prag lomače. I Ahilej spusti ruku niskome bogu na vrat.

“Deicid”, šapne Kasandra. “Bogoubojstvo. Ludilo i deicid.”

Helena, Prijam, Andromaha i ostali na vidikovcu nisu obraćali pozornost na nju. Sve oči bile su uprte u blijedog boga i dva viša, preplanula smrtnika koja su stajala oko njega.

Tihi glas vidovnjaka Helenusa izgubio se u hladnom vjetru i mrmljanju gomile, no Hektorov gromoglasni povik prolomio se prepunim gradskim središtem i ostao odzvanjati među visokim kulama i zidovima Ilija; mogao se jasno čuti i na vrhu planine Ide, ligama daleko odavde prema istoku.

“Parise, brate voljeni - tu smo da se oprostimo od tebe i kažemo ti da ćeš nas čuti čak i tamo gdje sada obitavaš, duboko u Kući smrti. Šaljemo ti slatki med, rijetko ulje, tvoje omiljene konje i najvjernije pse - a sad ti nudim i ovog boga s Olimpa, Zeusovog sina, čije će salo nahraniti gladne plamenove i brzo otpremiti tvoju dušu u Had.”

Hektor isuče mač. Polje sila trepne i nestane, ali Dioniz ostane u okovima oko nogu i ruku. “Smijem li reći nešto?”, reče blijedi mali bog. Glas mu se nije čuo tako jasno kao Hektorov.

Hektor pričeka.

“Neka bog govori!”, dovikne vidovnjak Helenus s balkona Zeusovog hrama, gdje je stajao pokraj Prijama.

“Neka bog govori!”, vikne ahejski vidovnjak Kalhant, koji je stajao blizu Menelaja.

Hektor se namršti, ali kimne glavom. “Koje su tvoje posljednje riječi, kopile Zeusovo. Ali sve da su to i molitve upućene tvome ocu, one te danas neće spasiti. Ništa te danas ne spašava. Danas si ti prva žrtva u vatri u kojoj će gorjeti leš moga brata.”

Dioniz se nasmiješi, ali bio je to blijedi osmijeh - blijed i za smrtnika, a kamoli za jednog boga.

“Trojanci i Ahejci”, poviče debeljuškasti bog s rijetkom bradicom. “Ne možete ubiti jednog od nas besmrtnih bogova. Ja sam rođen iz maternice smrti, budale jedne. Kad sam bio bog-dječak, Zeusovo dijete, igračke su mi bile one koje po proročanstvu pripadaju novom vladaru svijeta - kocke, lopta, zvrk, zlatne jabuke, čegrtaljka i vuna. A Titani, koje je moj otac pobijedio i bacio u Tartar, pakao ispod pakla, košmarno kraljevstvo ispod kraljevstva mrtvih, gdje tvoj brat Paris sada lebdi kao zaboravljeni prdac, pojavili se kao duhovi mrtvih i napali me golim, blijedim rukama, rastrgali me u sedam komada i bacili u kotao na tronošcu iznad vatre mnogo vrelije od ove bijedne lomače koju ste danas ovdje podigli.”

“Jesi li završio?”, upita Hektor i podiže mač.

“Tek što nisam”, reče Dioniz i glas mu je sada bio snažniji i zadovoljniji, a snaga mu je odzvanjala od dalekih zidova od kojih se malo prije odbijao Hektorov glas.

“Skuhali su me, a zatim ispekli nad vatrom na sedam ražanja i miris mog pečenja bio je tako dobar da je na gozbu Titana privukao moga oca, samog Zeusa, koji se ponadao da će biti pozvan na objed. Ali kada je vidio moju dječačku lubanju na ražnju i moje dječačke ruke u juhi, Otac je udario Titane gromom i bacio ih natrag u Tartar, gdje dandanas obitavaju u užasu i bijedi.”

“Je li to sve?” reče Hektor.

“Tek što nije”, reče Dioniz. Zatim podiže lice prema kralju Prijamu i kraljevskoj sviti na balkonu Zeusovog hrama. Glas malog boga sada je prerastao u riku bika.

“Ali drugi kažu da su moji skuhani udovi bili bačeni u zemlju, gdje ih je pokupila Demetra - pa od njih ljudima prva loza koja vam daje vino. Samo jedan moj dječački ud preživio je vatru i zemlju - a Palada Atena je odnijela taj ud Zeusu, koji je moj kradiaios Dionysos povjerio Hipti, što je azijsko ime za Veliku Majku Reju, da ga nosi na glavi. Otac je upotrijebio taj izraz kradiaios Dionysos kao svojevrsnu igru riječi, jer kradia na starom jeziku znači srce', dok krađa znači 'smokvino stablo', tako da...”

“Dosta”, vikne Hektor. “Beskrajno brbljanje neće produžiti tvoj pasji život. Završi ovo u deset ili manje riječi, da ne završim ja umjesto tebe.”

“Jedi me”, reče Dioniz.

Hektor objema rukama zamahnu svojim velikim mačem i jednim udarcem odrubi bogu glavu.

Gomila Trojanaca i Grka uzdahne. Nagomilani redovi ustuknuše za korak. Dionizovo obezglavljeno tijelo stajalo je nekoliko trenutaka na najnižoj platformi lomače, posrćući, ali i dalje uspravno, sve dok se nije odjednom srušilo kao marioneta kojoj su odrezani konci. Hektor dograbi odrubljenu glavu kojoj su usta još bila otvorena i baci je visoko na pogrebnu lomaču tako da je pala između leševa konja i pasa.

Zamahnuvši sada mačem iznad glave kao sjekirom, Hektor počne rezati. Odreže Dionizu najprije ruke, noge, pa genitalije - i svaki komad baci na drugi dio lomače. Ipak, vodio je računa da ih ne baci preblizu Parisovom odru, jer će on i drugi kasnije morati tražiti po pepelu kako bi razdvojili Parisove obožavane kosti od nedostojnih koštanih otpadaka pasa, konja i boga. Napokon, Hektor razreze trup u desetke malih, mesnatih komada i većinu nabaci na lomaču, a nekoliko komada u visokom luku prebaci preživjelim Parisovim psima, koje su na trg pustili njihovi čuvari poslije pogrebne povorke.

Kada su i posljednje kosti i hrskavica bile narezane u komadiće, s jadnih ostataka Dionizovog lesa kao da se uzdigao crni oblak - uzdigao se kao uzvitlana masa nevidljivih crnih mušica, kao mali ciklon crnog dima - nekoliko sekundi toliko jak da je čak i Hektor morao prekinuti svoj mračni posao.

Onda je oblak nestao, a Hektor bacio posljednje komade poput tijesta bijelog i ružičastog mesa na lomaču, a grudni koš i kralježnicu šutnuo među naramke drva za potpalu. Tada je Hektor svukao sa krvavljenu broncu i dopustio pomoćnicima da odnesu zaprljani Jedan rob donio je lavor s vodom i visoki muškarac je oprao krv sa ruku i čela, a onda od drugog roba uzeo čist ručnik.

Sada čist, odjeven samo u tuniku i sandale, Hektor je podigao zlatnu posudu punu uvojaka kose upravo odrezanih u znak žalosti, popeo se širokim stubama do vrha lomače i posuo Parisov pokrov kosom bratovljevih milih i dragih, prijatelja i drugova. Jedan trkač ude kroz Skejske dveri noseći visoku baklju u ruci, protrči kroz gomilu pješaka i promatrača koja se razdvojila pred njim i potrči širokim stubama platforme prema mjestu gdje je čekao Hektor, na vrhu lomače.

Trkač preda Hektoru baklju čiji se plamen vijorio, pokloni se i side niz stube natraške, klanjajući se i dalje. Menelaj podigne pogled dok se tamni oblak gibao iznad grada.

“Feb Apolon navlači zastor”, šapne Odisej.

Hladan vjetar puhne sa zapada baš kada Hektor spusti baklju među drva natopljena salom i smolom, ispod odra. Drvo se zadimi, ali ne i zapali.

Menelaj osjeti kako mu srce počinje tući dok se bližio trenutak za djelovanje. Ne brine ga toliko to što mu preostaje možda samo koja minuta života, samo da ta kučka Helena prije njega vrišteći odleti u Had. Da je po volji Menelaja, sina Atrejevog, ta žena bi bila bačena u dublji pakao Tartara, gdje Titani, o kojima je malo prije mrtvi bog Dioniz brbljao, još vrište i teturaju po pomrčini, bolu i urlicima.

Hektor mahne, a Ahilej prinese svom donedavnom neprijatelju dva do vrha puna vrča i onda se vrati niz stube. Hektor podigne vrčeve.

“Vjetrovi zapada i sjevera”, vikne Hektor s podignutim vrčevima, “bučni Zefiru i hladnoprsti Boreju, puhnite snažno i potpalite lomaču gdje Paris leži nepomičan, a svi ga Trojanci, pa čak i časni Argejci, oplakuju! Dođi Boreju, puhni Zefiru, pomozite nam svojim dahom da potpalimo ovu lomaču i obećavam vam sjajne žrtve i do vrha pune vrčeve najboljih pića!”

Gore na balkonu, Helena šapne Andromahi: “Ovo je ludilo. Ludilo. Naš voljeni Hektor priziva pomoć bogova s kojima ratujemo, da bi spalio leš boga koga je malo prije raskomadao.”

Prije nego što Andromaha stigne odgovoriti, Kasandra se glasno nasmije iz sjene i tako privuče stroge poglede Prijama i staraca oko njega.

Kasandra se ne osvrne na prijekorne poglede i sikće na Helenu i Androniahu. “Ccccc, ludilo, da. Rekla sam vam da je ovo ludilo. Ludilo je i ono što Menelaj sada smjera, Helena, tvoje ubojstvo, za koji trenutak, ništa manje krvavo od smrti Dionizove.”

“Što to govoriš, Kasandra?” Helenin šapat je oštar, ali lice joj je problijedjelo.

Kasandra se osmjehne. “Govorim o tvojoj smrti, ženo. Od nje te dijeli samo koja minuta, a odlaže se jedino zbog toga što se pogrebna lomača neće upaliti.”

“Menelaj?”

“Tvoj vrli muž”, nasmije se Kasandra. “Tvoj bivši vrli muž. Onaj koji sada ne truli kao ugljeni gnoj na hrpi drva za potpalu. Zar ne čuješ kako Menelaj teško diše dok se sprema sasjeći te? Ne osjećaš li miris njegovog znoja? Ne čuješ li kako mu ludo srce udara? Ja čujem.”

Andromaha se okrene od lomače i priđe Kasandri, spremna da je odvede s balkona u hram, gdje je nitko ne može ni vidjeti ni čuti.

Kasandra se opet nasmije i pokaže kratak, ali vrlo oštar bodež u ruci. “Samo me pipni, kučko, i isjeckat ću te onako kako si ti isjeckala ono dijete robinje, kojeg si nazvala svojim djetetom.”

“Tišina!”, zasikće Andromaha. Oči su joj odjednom razrogačene od bijesa.

Prijam i ostali starci opet se okrenu, namršteni. Očito nisu razumjeli riječi zbog svoje staračke nagluhosti, ali ton ljutitog šapata i sik-tanja nije im promaknuo.

Helenine ruke se tresu. “Kasandra, sama si mi rekla da su sva tvoja predviđanja tijekom svih ovih godina kad si vidjela propast bila lažna. Troja još stoji, mjesecima nakon što si predvidjela njeno uništenje. Prijam je živ, nije zaklan u ovom Zeusovom hramu kako si prorekla. Ahilej i Hektor su u životu, a godinama si govorila da će oni umrijeti prije nego što grad padne. Nijedna od nas žena nije odvučena u ropstvo, kako si predvidjela, ni ti u Agamemnonovu kuću - gdje će, po tvojim riječima, Klitemnestra ubiti velikog kralja zajedno s tobom i vašom djecom - niti Andromaha u...”

Kasandra zabaci glavu. Ispod njih, Hektor još nudi žrtve i medom zaslađeno vino bogovima vjetra, samo da potpale lomaču njegovog brata. Da je u to doba postojalo kazalište, njegovi današnji posjetitelji pomislili bi da se drama pretvorila u farsu.

“Sve je to nestalo”, šapne Kasandra i zareže vlastitu nadlakticu bodežom. Krv joj procuri po blijedom mesu i počne kapati po mramoru, ali ona je i ne pogleda. Pogled joj ostane prikovan za Andromahu i Helenu.

“Sestre, stare budućnosti više nema. Sudbine su nas napustile. Naš svijet i njegova budućnost prestali su postojati, i neki drugi - neki čudan drugi kozmos - nastao je umjesto njega. Ali Apolonova kletva vidovitosti nije me napustila, sestre. Menelaj će za koju sekundu jurnuti ovamo da bi ti probio tu ljupku sisu, Heleno Trojanska” Posljednje dvije riječi ispljunute su s krajnjim sarkazmom.

Helena zgrabi Kasandru za ramena. Andromaha joj otme nož. Njih dvije zajedno gurne mladu ženu natrag između stupova, u hladne sjene Zeusovog hrama. Vidovita mlada žena leđima je stisnuta uz mramornu ogradu, s dvije starije žene koje su se nad nju nadvile kao Furije.

Andromaha prinese nož blijedom Kasandrinom grlu. “Godinama smo bile prijateljice, Kasandra”, zasikće Hektorova žena, “ali samo još jednu riječ da čujem od tebe, ludo jedna, i zaklat ću te kao svinju i ostaviti da iskrvariš.”

Kasandra se smije.

Helena spusti ruku na Andromahin zglavak - premda nije posve jasno da li je time želi zadržati ili biti sudionik u zločinu. Druga ruka joj je na Kasandrinom ramenu.

“Zar će me Menelaj doći ubiti?” šapne ona u uho izmučene proročice.

“Dvaput će danas krenuti po tebe, i svaki će puta biti spriječen”, odgovori Kasandra monotono. Oči joj nisu fokusirane niti na jednu od njih dvije. Lice joj se grčilo.

“Kada će doći?”, upita Helena. “I tko će ga spriječiti?”

“Najprije kad se upali Parisova lomača”, kaže Kasandra, tonom ravnim i nezainteresiranim kao da recitira nešto iz neke stare priče za djecu. “A zatim kad lomača izgori.”

“A tko će ga spriječiti?” ponovi Helena.

“Menelaja će najprije zaustaviti Parisova žena”, kaže Kasandra. Oči su joj zakolutane u glavi tako da joj se vide samo bjeloočnice. “A zatim Agamemnon i mogući Ahilejev ubojica, Pentesileja.”

“Amazonka Pentesileja?” kaže Andromaha i njen iznenađeni glas dovoljno je glasan da odjekne u Zeusovom hramu. “Ona je tisuću liga odavde, kao i Agamemnon. Kako se mogu naći ovdje prije nego što izgori Parisova pogrebna lomača?”

“Šuti”, bijesno će Helena. Kasandri, čiji očni kapci drhte, kaže: “Brbljaš da će Parisova žena spriječiti Menelaja da me ubije kad se upali pogrebna lomača. Kako ću to napraviti? Kako?”

Kasandra klone na pod, u nesvijest. Andromaha zavuče bodež u nabore haljine i nekoliko puta snažno pljusne mlađu ženu. Kasandra se više ne probudi.

Helena baci priliku na podu. “Bogovi neka je prokunu. Kako da spriječim Menelaja da me ne ubije? Možda imamo samo još koju minutu prije...”

Ispred hrama jaka huka prolomi se među Trojancima i Ahejcima na trgu. Vjetrovi su poslušno puhnuli kroz Skejska vrata. Drva za potpalu uhvatila su iskru. Lomača je zapaljena.

4.

Menelaj je gledao kako vjetrovi sa zapada raspiruju žar Parisove lomače najprije u prvih nekoliko treperavih jezičaka plamena, a zatim u žestoku vatru. Hektor je jedva imao vremena da potrči niz stube i skoči na sigurno prije nego što je cijela lomača planula.

Sad, pomisli Menelaj.

Poredani nizovi Ahejaca razišli su se kad se gomila počela naguravati i odmicati od lomače, a Menelaj je iskoristio tu zbrku da sakrije svoje kretanje dok se provlačio pokraj svojih Argejaca i kroz postrojene trojanske pješake koji su stajali nasuprot plamenu. Krenuo je prema Zeusovom hramu, prema stubama.

Menelaj je primijetio da su vrućina i iskre iz vatre - jer je vjetar puhao prema hramu - otjerali Prijama, Helenu i ostale s balkona, kao i - što je bilo još važnije - vojnike koji su mu se mogli ispriječiti na stubištu, tako da mu je put bio otvoren.

Kao da mi bogovi pomažu.

Možda i je tako, pomisli Menelaj. Svakodnevno su stizali izvještaji o kontaktima između Argejaca i Trojanaca i njihovih starih bogova. Samo zato što smrtnici i bogovi sada ratuju, ne znači da su krvne veze i stare navike u potpunosti prekinute. Menelaj je poznavao mnoge sebi ravne plemiće koji su u potaji noću prinosili žrtve bogovima, baš kao i oduvijek, iako su se danju protiv bogova tukli. Zar nije i sam Hektor upravo pozvao bogove sjevernih i zapadnih vjetrova - Zefira i Boreja - da mu pomognu upaliti bratovljevu lomaču? I zar nisu bogovi uslišali njegovu želju, iako su kosti i utroba Dioniza, Zeusovog sina, bili razbacani po istoj toj lomači kao neprikladni prvi zalogaji koje čovjek baca psima?

Ovo je zbunjujuće vrijeme za žive.

Pa, odgovori drugi glas u Menelajevoj glavi, onaj ciničan, koji nije bio spreman danas ubiti Helenu, nećeš još dugo pozivjeti, momče.

Menelaj je zastao u podnožju stuba i izvukao mač. Nitko to nije primijetio. Sve oči bile su uprte u pogrebnu lomaču koja je plamtjela i pucketala desetak metara dalje. Stotine vojnika podigle su ruke ne bi li zaštitile oči i lice od vreline plamenova.

Menelaj kroči na prvu stubu.

Neka žena, jedna od djevica pod velovima, koja je nedavno prinijela ulje i med lomači, istupi ispod trijema Zeusovog hrama nepuna tri metra od Menelaja i pođe ravno prema plamenu. Sve oči se okrenuše prema njoj i Menelaj se ukipi na mjestu, na prvoj stubi i spusti mač, jer je stajao odmah iza nje i nije želio na sebe privući pozornost.

Žena zbaci veo. Trojanskoj gomili s druge strane lomače otme se uzdah.

“Enona”, poviče neka žena s balkona.

Menelaj iskrivi vrat kako bi pogledao uvis. Prijam, Helena, Andromaha i još neki ljudi vratili su se na balkon privučeni uzdasima i povicima gomile. To nije viknula Helena, već jedna robinja pokraj nje.

Enona? To ime je Menelaju odnekud bilo poznato, nešto iz vremena prije posljednjih deset godina rata, ali nije se mogao prisjetiti odakle. Misli su mu bile usmjerene na sljedećih pola minuta. Helena je bila na vrhu tih petnaest stuba i između njega i nje nije bilo muškaraca.

“Ja sam Enona, Parisova prava žena!”, vikne ta žena zvana Enona, čiji se glas jedva čuo čak i ovako blizu, zbog huke vjetra i žestokog pucketanja pogrebne vatre.

Parisova prava žena? Onako zbunjen, Menelaj zastane. Mnogi Trojanci naguravali su se iz hrama i okolnih ulica da bi promatrali taj prizor. Nekoliko muškaraca kroči na stube pokraj Menelaja i iznad njega. Ridokosi Argejac se sjeti kako se u Sparti poslije Helenine otmice pričalo da je Paris bio oženjen nekom neuglednom ženom - deset godina starijom od njega na dan vjenčanja - i da je tu ženu odbacio kada su mu bogovi pomogli da otme Helenu. Enona.

“Nije Feb Apolon ubio Prijamovog sina Parisa”, vikne žena zvana Enona. “Već ja!”

Začuše se povici, psovke čak, i neki trojanski ratnici s bliže strane vatre stupiše naprijed kao da žele šcepati tu ludu ženu, ali drugi ih zadržaše. Većina je željela čuti što ta žena ima reći.

Menelaj je vidio Hektora kroz plamenove. Čak ni najveći junak Ilija nije se mogao tu umiješati, jer se između njega i te sredovječne žene nalazio bukteći leš njegovog brata.

Enona je bila toliko blizu plamenu da se njena odjeća počela pušiti. Izgledala je mokro, kao da je uronila u vodu, pripremajući se za ovaj čin. Pune dojke su joj se jasno vidjele ovješene pod vlažnom haljinom.

“Paris nije umro od plamena iz ruku Feba Apolona!”, vrisne ta harpija. “Kad su prije deset dana moj muž i bog nestali s vidika u Sporom Vremenu, razmijenili su hitce iz lukova - bio je to dvoboj strijelaca, baš kao što je Paris i namjeravao. I čovjek i bog su promašili cilj. Jedan smrtnik - kukavica Filoktet - odapeo je smrtonosnu strijelu koja mi je ubila muža!” Tu Enona pokaže na skupinu Ahejaca, gdje je stari Filoktet stajao pokraj Velikog Ajaxa.

“Laže!” krikne stari strijelac, koga je tek nedavno Odisej izbavio s otoka prognanih i bolesnih, mjesecima nakon početka rata protiv bogova.

Enona ne obrati pozornost na njega i kroči još bliže plamenu. Koža ruku i lica pocrveni joj od vreline. Para iz njene odjeće zgusne se u izmaglicu oko nje. “Kada se Apolon, ljutit, kvantno teleportirao natrag na Olimp, argejska kukavica Filoktet, koji je htio izravnati stare račune, odapeo je svoju otrovnu strijelu u prepone moga muža!”

“Kako ti to znaš, ženo? Nitko od nas nije slijedio Prijamovog sina i Apolona u Sporo Vrijeme. Nitko od nas nije vidio tu bitku!”, zagrmi Ahilej, čiji je glas bio stotinu puta jasniji od udovičinog.

“Kad je Apolon uvidio tu izdaju, kvantno je teleportirao moga muža do padina planine Ide, gdje sam ja u progonstvu živjela ovo desetljeće i duže...”, nastavi Enona.

Sada se začuje nekoliko povika, ali najvećim dijelom divovskog gradskog trga ispunjenog tisućama trojanskih ratnika, kao i načičkanim zidovima i krovovima iznad njega, zavladala je tišina. Svi su čekali.

“Paris me je molio da ga primim natrag...”, vikne uplakana žena, čija se mokra kosa sada dimila jednako žestoko kao i odjeća. Čak i suze kao da su joj se pretvarale u paru. “Umirao je od grčkog otrova, a njegove mošnje, nekad tako voljeni ud i donji trbuh već bijahu pocrnjeli od toga, ali on me preklinjao da ga izliječim.”

“Kako može jedna obična babetina nekoga izliječiti od smrtonosnog otrova?”, vikne Hektor, oglasivši se prvi put, a glas mu se prolomi kroz plamenove kao glas kakvog boga.

“Jedan je prorok rekao mome mužu da samo ja mogu izliječiti tako smrtonosnu ranu”, dovikne mu Enona promuklo, a glas ju je sada izdavao, ili su ga nadvladale vatra i rika. Menelaj je čuo riječi, ali posumnjao je da su ih čuli i ostali na trgu.

“Molio me je u agoniji”, vikne žena, “preklinjao me da mu stavim melem na zatrovanu ranu. 'Nemoj me sada mrziti', tražio je od mene, 'ostavio sam te samo zato što su mi Sudbine zapovjedile da odem Heleni. Bolje da sam umro nego što sam doveo tu kučku u Prijamovu palaču. Preklinjem te, Enona, u ime naše stare ljubavi i zavjeta koje smo jednom izrekli, oprosti mi i sad me izliječi.'“

Menelaj je gledao kako ona stupa još dva koraka bliže lomači dok su plamenovi lizali oko nje, a gležnjevi od njih crnjeli i sandale joj se uvijale.

“Odbila sam!” vikne ona i glas joj je sad bio promukao, ali opet snažniji. “Umro je. Moja jedina ljubav, jedini ljubavnik i jedini muž je umro. Umro je u strašnim bolovima, uz vrisku i psovke. Moje sluškinje i ja pokušale smo mu spaliti tijelo - da mome mužu kojem su propast donijele Sudbine priredimo herojsku pogrebnu lomaču kakvu je zaslužio - ali drveće je bilo snažno i teško ga je bilo rezati, a mi smo samo žene, slabe, pa nisam uspjela obaviti čak ni tako jednostavan zadatak. Kada je Apolon vidio kako smo jadnu počast ukazali Parisovim ostatcima, sažalio se po drugi put nad svojim palim protivnikom i teleportirao Parisovo jadno tijelo natrag na bojište te pustio da pougljeni leš ispadne iz Sporog Vremena kao da je spaljen u borbi.

“Žao mi je što ga nisam izliječila”, dovikne Enona. “Žao mi je zbog svega.” Okrenula se, upravo toliko da pogleda uvis, prema balkonu, ali teško da je mogla jasno vidjeti tamo ljude kroz ustreptali zrak vatre, dim i bol u očima koje su već gorjele. “Ali ga barem ta pizda Helena nije više vidjela živog.”

U redovima Trojanaca začuje se mrmljanje, a onda taj zvuk preraste u viku.

Trojanski stražari jurnuše prema Enoni da je skinu dolje i ispitaju. Bilo je prekasno.

Ona stupi u razbuktanu lomaču.

Prvo joj plane kosa, zatim odjeća. Nevjerojatno, nemoguće, nastavi se penjati po nagomilanim drvima dok joj je meso gorjelo, crnjelo i ljuštilo se kao pougljeni pergament. Samo je u posljednjih nekoliko sekundi, prije nego što je pala, vidno zadrhtala od boli. Ali činilo se da joj krikovi odjekuju trgom minutama, ušutkavši zapanjenu gomilu.

Kada su okupljeni Trojanci opet progovorili, izgovarali su ime Filokteta, zahtijevajući da im ga preda počasna ahejska straža.

Bijesan, zbunjen, Menelaj pogleda uz stubište. Prijamova kraljevska straža sada je okružila sve na balkonu. Put do Helene bio mu je odvojen zidom okruglih trojanskih štitova i šumom koplja.

Menelaj skoči sa svoje stube i potrči praznim prostorom blizu lomače, osjetivši da ga vrućina udara po licu kao šaka, osmudivši mu obrve. Za tren se pridružio redovima svojih Argejaca, s podignutim mačem. Ajax, Diomed, Odisej, Teukro i ostali napraviše krug oko Filokteta sa spremno podignutim oružjem.

Brojnija masa Trojanaca oko njih podiže štitove i koplja te krene prema dvadesetak na propast osuđenih Grka.

Odjednom, rika Hektorovog glasa sve zaustavi.

“Stanite! Zabranjujem to! Enonino trabunjanje - ako je to uopće i bila Enona, jer babetinu nisam prepoznao - ne znači mi ništa. Bila je luda! Moj brat je umro u dvoboju na život i smrt s Febom Apolonom.”

Činilo se da bijesni Trojanci nisu baš uvjereni u to. Koplja i mačevi ostali su podignuti i željni borbe.

Menelaj se osvrne po svojoj zloslutnoj skupini i primijeti da se Veliki Ajax ceri kao da jedva čeka skorašnji pokolj koji će mu okončati život, dok se Odisej mršti, a Filoktet pokušava doći k sebi od straha.

Hektor prođe kraj lomače i stane između trojanskih koplja i šacice Grka. I dalje je bio bez oklopa i bez oružja, ali odjednom je izgledao kao najstrašniji protivnik na bojištu.

“Ovi ljudi su naši saveznici i gosti pozvani na sahranu moga brata”, vikne Hektor. “Nećete im učini ništa nažao. Svako tko se ogluši o moju zapovijed, umrijet će od moje ruke. Kunem se u to kostima svoga brata!”

Ahilej stupi s platforme i podiže štit. Još je bio odjeven u svoj najbolji oklop i naoružan. Nije rekao ništa i nije se više ni pomaknuo, ali svaki Trojanac u gradu sigurno je bio svjestan njegove nazočnosti.

Stotine Trojanaca pogledaše svoga vođu, zatim brzonogog ljudomoru Ahileja, zatim i pogrebnu lomaču, gdje plamen samo što nije posve progutao ženski leš, a onda se raziđoše. Menelaj je osjetio kako rulju oko njih napušta borbeni duh i vidio je zbunjenost na preplanulim trojanskim licima.

Odisej povede Ahejce prema Skejskim dverima. Menelaj i ostali muškarci spustiše mačeve, ali ih ne vratiše u korice. Trojanci su se pred njima razmicali kao nevoljno more, i dalje žedno krvi.

“Tako mi bogova...”, šapne Filoktet iz središta njihovog kruga dok su prolazili kroz dveri i pokraj ostalih postrojenih Trojanaca, “kunem vam se da...”

“Umukni, starce, jebem ti”, reče snažni Diomed. “Kažeš li još jednu riječ prije nego što stignemo do crnih brodova, osobno ću te ubiti.”

Iza ahejskih kolaca, iza obrambenih rovova i ispod moravečkih polja sila, duž obale je vladala zbrka iako se u taboru nije moglo čuti za jedva izbjegnutu katastrofu u gradu Troji. Menelaj se odvoji od ostalih i potrči na plažu.

“Kralj se vratio!” vikne jedan kopljanik dok je trčao pokraj Mene-laja i mahnito puhao u praznu školjku.

“Zapovjednik se vratio.”

Ne Agamemnon, pomisli Menelaj. On se neće vratiti još najmanje mjesec dana. Možda dva.

Ali to je ipak bio njegov brat, na pramcu najvećeg od trideset crnih brodova koji su činili njegovu malu flotu. Zlatni oklop blistao mu je dok su veslači vodili dugi, uski brod kroz valove prema žalu.

Menelaj zagazi u more sve dok mu voda nije prekrila brončane štitnike za koljena. “Brate!” poviče on zamahavši rukama iznad glave kao dječak. “Ima li vijesti od kuće? Gdje su ti novi ratnici s kojima si se zakleo da ćeš se vratiti?”

Agamemnon zakloni oči kao da im smeta popodnevno sunce i dovikne: “Nema ih, drugi sine Atrejev. Nema više nikoga!”

5.

Pogrebna lomača gorjet će cijelu noć.

Thomas Hockenberry, diplomirani profesor engleskog na učilištu Wabash, magistrirao i doktorirao klasičnu književnost na Yaleu, nekada zaposlen na Sveučilištu Indiana - zapravo, tamo je bio nositelj klasične katedre sve do svoje smrti od raka 2006. - i odnedavno, deset godina od ukupno deset godina i osam mjeseci koliko je prošlo od njegovog uskrsnuća, homerovski skolik za olimpske bogove, čije su obveze u to vrijeme obuhvaćale dnevna i usmena izvješća svojoj Muzi, po imenu Meleta, o tome kako se razvija Trojanski rat i kako priča prati ili pak odstupa od Homerove Ilijade - jer su bogovi, kako se pokazalo, nepismeni koliko i trogodišnje dijete - odlazi s gradskog trga dalje od plamteće Parisove lomače neposredno prije sumraka i penje se na drugu najvišu kulu u Troji, koliko god bila oštećena i opasna, da tamo na miru pojede malo kruha i sira i popije vina. Po Hockenberryjevom mišljenju, bio je to dug, čudan dan.

Često koristi tu kulu za povlačenje u samoću. Bliža je Skejskim dverima nego središtu grada u blizini Prijamove palače, ali nije na glavnoj prometnici i u posljednje vrijeme većina skladišta u njenom podnožju je prazna. Službeno je kula - jedna od najviših u Iliju prije rata, visoka gotovo trinaest katova po mjerilima dvadesetog stoljeća i oblika makove stabljike ili minareta s napuhanim otokom pri vrhu - zatvorena za javnost. Jedna bomba bogova početkom sadašnjeg rata raznijela je gornja tri kata. Posvuda se vide zabrinjavajuće pukotine, a usko spiralno stubište zasuto je šutom i razvaljenim kamenjem. Hockenberryju su trebali sati da prokrči put do proširenja na jedanaestom katu prije dva mjeseca, kada se prvi put zaputio u kulu. Moraveki su - po Hektorovoj uputi- preko ulaza razvukli narančastu vrpcu koja je upozoravala ljude nedvosmislenim piktogramima kakvoj se opasnosti izlažu - sama kula mogla bi svakog trena urušiti, sudeći po najalarmantnijim slikama - a drugi simboli su im nalagali da ne prilaze, pod prijetnjom da će navući na sebe gnjev kralja Prijama.

Sada se Hockenberry provlači između razapetih vrpci, uključuje baterijsku svjetiljku i počinje svoj dugi uspon ne mareći mnogo za to hoće li ovdje biti uhićen, opljačkan ili uznemiren. Naoružan je nožem i kratkim mačem. Osim toga, dobro je poznat: Thomas Hockenberry, sin Duanov, prijatelj... pa, ne, ne baš prijatelj, ali u najmanju ruku sugovornik... i Ahilejev i Hektorov, da ne spominjemo da ga javnost poznaje kao osobu prilično blisku i moravekima i asterovekima... tako da su rijetki Grci ili Trojanci koji će mu pokušati učiniti zlo, a da dobro prethodno ne razmisle.

Ali bogovi, e... to je već posve druga stvar.

Hockenberry se već uspuhao na trećem katu, dok na desetom doslovno šišti i zastaje da dođe do daha. Proveo je više od deset godina promatrajući te ljudske polubogove - Grke i Trojance podjednako - kako ratuju, goste se, vole i slave, nalik na mišićave reklame za najuspješniju teretanu na svijetu, da ne spominjemo bogove, muške i ženske, koji su hodajuće reklame za najbolju teretanu u svemiru, ali doktor znanosti Thomas Hockenberry nikad nije našao vremena da dovede u red svoje tijelo. Tipično, misli on.

Stubište usko zavija uvis kroz središnje okno kružne građevine On se služi baterijskom svjetiljkom kako bi bio siguran da su stube tamo gdje trebaju biti i da se na stubište nisu odronile nove krhotine. Na zidovima barem nema grafita - što je jedna od mnogih pogodnosti života u potpuno nepismenoj populaciji, razmišlja profesor Thomas Hockenberry.

Kao i uvijek kada stigne do svog malog udubljenja, tamo gdje je sada posljednji kat, koje je odavno očistio od otpadaka i najvećeg dijela šute, ali je još otvoreno kiši i vjetru, on zaključi da se napor penjanja isplatio.

Hockenberry sjedne na svoj omiljeni kameni blok, spusti naprtnjaču, odloži svjetiljku - koju mu je prije više mjeseci posudio jedan moravek - i izvuče svoj mali umotani paket svježeg kruha i starog sira. Izvuče i mješinu s vinom. Dok sjedi tamo i osjeća kako mu večernji lahor s mora mrsi novu bradu i dugačku kosu, reže komade sira i kruha vojničkim nožem, Hockenberry zuri van i pušta da napetost dana izlazi iz njega.

Pogled je lijep odavde. Vidi gotovo tri stotine stupnjeva uokolo, sve osim onog dijela gdje je još preostao zid na koji je naslonjen. Ima pred očima najveći dio grada ispod sebe - Parisova pogrebna lomača udaljena je samo nekoliko ulica prema istoku i s ove visine čini se kao da je točno ispod njega - a gradske zidine su svuda uokolo i tamo se upravo pale baklje i vatre, dok se ahejski tabor prostire prema sjeveru i jugu kilometrima duž obale, tako da svjetla stotina i stotina vatri za pripremu hrane podsjećaju Hockenberryja na pogled koji je na tren uhvatio iz zrakoplova koji se spuštao iznad Lake Shore Drive u Chicagu, po mraku. A sada je tu tridesetak crnih brodova jedva vidljivih spram mora tamnog kao vino, brodova koji su se vratili s Agamemnonom i većinom se ljuljaju usidreni umjesto da budu izvučeni na obalu.

Agamemnonov logor - gotovo prazan proteklih mjesec i pol - večeras plamti vatrama i pun je živosti. Nebo ovdje nije prazno. Na sjeveroistoku, posljednja od rupa nastalih iskrivljavanjem prostora, Branske rupe, pa ma što to značilo - ljudi su ovu preostalu u proteklih šest mjeseci jednostavno nazivali Rupom - izgleda kao izrezani disk u trojanskom nebu dok spaja ravnice Ilija s oceanima Marsa. Smeđe tlo Male Azije prelazi izravno u crvenu marsovsku prašinu bez ikakve pukotine u tlu koja bi razdvojila jedno od drugog. Na Marsu još nije toliko kasno i tamo se zadržao crveni suton, ocrtavajući Rupu spram ovdašnjeg tamnijeg neba stare Zemlje.

Crvena i zelena navigacijska svjetla trepere na dvadesetak moravečkih stršljena koji u noćnoj ophodnji lete iznad Rupe, preko grada, kruže iznad mora i krstare čak do jedva primjetnih sjena šumovitih vrhova planine Ida na istoku.

Sunce samo što nije zašlo - rano toga zimskog dana - a na ulicama Troje i dalje vlada vreva. Posljednji trgovci na tržnici kraj Prijamove palače smotali su svoje nadstrešnice i utovaruju robu u kolica, a okolne ulice, pune bordela, krčmi, kupališta pa opet bordela, oživljavaju ljudima koja se naguravaju i bakljama koje lelujaju na povjetarcu. Kao što je već običaj u Troji, svako glavno gradsko raskrižje, kao i svako skretanje i uglovi na širokim zidinama oko grada, svake večeri su osvijetljeni ogromnim brončanim vatrištima u kojima ulje ili drvo gore cijele noći, pa sada stražari pale i posljednje od njih. Hockenberry vidi ljude koji se tiskaju oko svake takve vatre kako bi se ugrijali.

Osim oko jedne vatre. Na glavnom trgu Ilija, Parisova pogrebna lomača nadjačava sve druge vatre u gradu i oko njega, ali samo jedno tamno obličje tamo traži toplinu - Hektor, koji glasno stenje, jeca, doziva svoje vojnike, sluge i robove da još drva ubace u razulareni plamen, dok on vrčem zahvaća vino iz zlatne posude i neprekidno ga prolijeva na tlo blizu lomače sve dok zemlja ne postane toliko natopljena da izgleda kao da iz nje izvire krv.

Hockenberry je upravo završio večeru kad začuje korake kako odjekuju na spiralnom stubištu kule. Odjednom mu srce zalupa i on osjeti ukus straha u ustima. Netko ga je zaista pratio ovamo - tu nema nikakve sumnje. Koraci na stubama previše su laki - kao da se osoba koja se penje uz stube pokušava pritajeno kretati.

Možda to neka žena traži nešto vrijedno, pomisli Hockenberry, ali još dok se u njemu javlja ta nada, biva precrtana; on čuje tih odjek metala u oknu stubišta, poput zveckanja brončanog oklopa. Osim toga, zna da žene u Troji znaju biti smrtonosnije od većine muškaraca koje je poznavao u svom svijetu dvadesetog i dvadeset prvog stoljeća.

Hockenberry ustane što tiše može, tiho izvuče mač i primakne se bliže jedinom preostalom zidu. Vjetar jača i šuška njegovim crvenim ogrtačem dok on skriva mač među njegovim naborima.

Moj medaljon za KT. Lijevom rukom dodirne mali uređaj za kvantnu teleportaciju tamo gdje mu visi uz grudi pod tunikom. Zašto sam mislio da nemam ništa vrijedno? lako ga više ne mogu upotrijebiti, a da me bogovi ne primijete i ne potjeraju, on je jedinstven. Neprocjenjiv. Hockenberry izvuče baterijsku svjetiljku i usmjeri je onako kako je ranije činio s taser palicom kada ju je imao. Poželi da i sada ima jednu.

Padne mu na um da se to možda neki bog penje ovamo. Gospodari Olimpa znali su se ušuljati u Ilij, prerušeni u smrtnike. Bogovi, dakako, imaju dovoljno razloga da ga ubiju i vrate svoj KT-medaljon.

Prilika se popne uz posljednjih nekoliko stuba i stupi na otvoreno. Hockenberry uključi svjetiljku i obasja priliku punim svjetlom.

To je malo i tek približno čovjekoliko obličje - koljena su mu okrenuta unatrag, ruke pogrešno uzglobljene i posve jednake te nema baš ljudsko lice kao takvo - visoko je jedva metar, prekriveno tamnom plastikom i sivo-crno-crvenim metalom.

“Mahnmute”, kaže Hockenberry s olakšanjem. Pomakne krug svjetla dalje od vizira malog moraveka s Jupiterovog mjeseca Europe.

“Je 1' ti to mač ispod tog ogrtača?” upita Mahnmut na engleskom, “ili se samo veseliš što me vidiš?”

Hockenberry je običavao u naprtnjači nositi i malo goriva za vatricu u slučaju da se nađe tu gore. Nekoliko proteklih mjeseci to gorivo su obično bili komadi osušene kravlje balege, ali večeras je ponio dosta mirisnih trijeski za potpalu koje su sada ispod ruke posvuda prodavale drvosječe koje su donijele drva za Parisovu lomaču. Sad je Hockenberry upalio vatricu dok je s Mahnmutom sjedio na kamenim blokovima oko nje.

Vjetar je hladan i Hockenberryju godi malo topline.

“Nisam te vidio uokolo već nekoliko dana”, kaže on malom moraveku.

“Skoknuo sam do Fobosa.”

Hockenberryju treba nekoliko sekundi da se sjeti da je Fobos jedan od Marsova dva mjeseca. Misli, onaj bliži. Ili možda onaj manji. U svakom slučaju, mjesec. Okrene glavu da pogleda ogromnu Rupu nekoliko kilometara sjeveroistočno od Troje: sada je i na tom dijelu Marsa noć - disk Rupe jedva se vidi spram noćnog neba i to je samo zato što zvijezde tamo izgledaju donekle drukčije, blistavije ili možda brojnije, ili možda oboje. Ne vidi se nijedan Marsov mjesec.

“Da li se dogodilo nešto zanimljivo dok me nije bilo?”, upita Mahnmut.

Hockenberry se na to mora nasmijati. On ispriča moraveku kako je prošla jutarnja sahrana i kako je Enona prinijela samu sebe kao žrtvu.

“Ua, čovječe”, kaže Mahnmut. Bivši skolik može samo pretpostaviti da moravek namjerno koristi idiomatski jezik koji smatra karakterističnim za doba u kojem je Hockenberry živio na svojoj Zemlji. Ponekad je to zgodno; ponekad, kao sada, smiješno.

“Ne sjećam se iz Ilijade da je Paris imao neku raniju ženu”, nastavi Mahnmut.

“Mislim da se u Ilijadi to ne spominje.” Hockenberry se pokuša sjetiti je li ikada u svojim predavanjima spomenuo tu činjenicu. Misli da nije.

“Bilo je to zasigurno dramatično za gledatelje.”

“Da”, kaže Hockenberry, “ali njene optužbe prema kojima je zapravo Filoktet ubio Parisa bile su još dramatičnije.”

“Filoktet?” Mahnmut nakrivi glavu na način koji Hockenberry podsjeti na psa. Iz nekog razloga on je počeo povezivati taj pokret s idejom da Mahnmut pristupa svojim uskladištenim podacima. “Iz Sofoklovog komada?” upita Mahnmut sekundu kasnije.

“Da. On je u početku bio zapovjednik Tesalaca iz Metone.”

“Ne sjećam ga se iz Ilijade”, kaže Mahnmut. “A mislim da ga nisam ovdje ni upoznao.”

Hockenberry odmahne glavom. “Agamemnon i Odisej su ga ostavili prije više godina na otoku Lemnosu, na putu ovamo.”

“A zašto?” Mahnmutov glas, tako ljudske boje, zvučao je zainteresirano.

“Uglavnom zato jer je smrdio.”

“Smrdio? Pa većina tih ljudskih heroja smrdi.”

Hockenberry na to mora trepnuti. Sjeti se kako je upravo to pomislio prije deset godina, kada je počeo raditi ovdje kao skolik ubrzo poslije uskrsnuća na Olimpu. Ali nakon prvih šest mjeseci nekako to više nije zamjećivao. Smrdi li i on, upita se. Kaže: “Filoktet je osobito jako smrdio zbog svoje zagnojene rane.”

“Rane?”

“Od ugriza zmije. Ugrizla ga je otrovna zmija kada je... pa, duga je to priča. Jedna od onih uobičajenih priča o kradi stvari od bogova! Ali Filoktetovo stopalo i noga toliko su se zagnojili da je iz njih samo kuljao gnoj i to cijelo vrijeme smrdjelo pa je taj ratnik zato svako malo imao napadaje vrištanja i nesvjestice. Sjeti se, to se dogodilo na plovidbi prema Troji prije deset godina. I tako je Agamemnon po Odisejevom savjetu jednostavno izbacio čovjeka na otok Lemnos i ostavio ga da tamo doslovno istrune.”

“Ali on je preživio?”, kaže Mahnmut.

“Očito. Vjerojatno su ga bogovi zbog nekog razloga održavali u životu, ali sve vrijeme se mučio s tom svojom nogom.”

Mahnmut opet nakrivi glavu. “U redu... sada se prisjećam Sofoklovog komada. Odisej je otišao po njega kada mu je vidovnjak Helenus rekao da neće poraziti Troju bez Filoktetovog luka - koji je bio poklon od... koga? ...Herakla. Herkula.”

“Da, on je naslijedio taj luk”, kaže Hockenberry.

“Ne sjećam se da je Odisej išao po njega. Mislim, u stvarnom životu. U proteklih osam mjeseci.”

Hockenberry opet odmahne glavom. “To je obavljeno vrlo tiho. Odiseja nije bilo samo tri tjedna i nitko se nije brinuo zbog toga. Kad se vratio, bilo je nešto kao... O, da, pokupio sam usput Filokteta, dok sam se vraćao s tovarom vina.”

“U Sofoklovom komadu”, veli Mahnmut, “Ahilejev sin Neoptolemus bio je središnji lik. Ali on nikada nije ni upoznao oca dok je Ahilej bio u životu. Nemoj mi reći da je i on sada ovdje?”

“Koliko znam, nije”, kaže Hockenberry. “Samo Filoktet. I njegov luk.”

“I sad ga je Enona optužila da je Parisa ubio on, a ne Apolon?

“Točno to.” Hockenberry ubaci još nekoliko grančica u vatru. Iskre se dignu u vrtlogu na vjetru i polete prema zvijezdama. Iznad oceana, gdje nailaze oblaci, nebo se crni. Hockenberry pretpostavi da bi do jutra mogla pasti kiša. Neke je noći znao provesti spavajući ovdje gore - s naprtnjačom umjesto jastuka i ogrtačem umjesto deke - ali ovu neće.

“Ali kako se Filoktet mogao prebaciti u Sporo Vrijeme?”, upita Mahnmut. Moravek ustane i pode do pokidanog ruba kule u mraku, očito bez straha od ponora dubljeg od trideset metara. “Nanotehnologija koja omogućava to prebacivanje ubrizgana je samo Parisu neposredno prije dvoboja, zar ne?”

“To bi ti trebao znati”, kaže Hockenberry. “Vi moraveki ste Parisu ubrizgali nanostvarčice da bi se mogao boriti s bogom.”

Mahnmut se vrati vatri, ali ostane stajati. Pruži ruke kao da ih grije pokraj plamena. Možda ih zaista grije, pomisli Hockenberry. Zna da su neki dijelovi moraveka organski.

“Neki drugi junaci - na primjer Diomed - još imaju sporovremenske nanogrupe u svom sustavu, preostale nakon što im ih je ubrizgala Atena ili neko drugo božanstvo”, kaže Mahnmut. “Ali u pravu si, samo ih je Paris obnovio prije deset dana za taj jedini dvoboj s Apolonom.”

“A Filokteta nije bilo ovdje u proteklih deset godina”, kaže Hockenberry. “Zato nema mnogo smisla u tome da ga neki bog ubrza sporovremenskim nanomemima. A to i je zapravo ubrzanje vremena, a ne usporavanje, zar ne?”

“Tako je”, kaže moravek. “'Sporo Vrijeme' je pogrešan naziv. Putniku kroz Sporo Vrijeme čini se da se vrijeme zaustavilo - da je sve okamenjeno u jantaru - ali u stvarnosti se tijelo pokreće u superbrzu akciju i reagira u milisekundama.”

“A kako to da nitko ne izgori?”, upita Hockenberry. On je mogao pratiti Apolona i Parisa u Sporo Vrijeme kako bi promatrao bitku - zapravo, da je bio ondje tog dana, tako bi i napravio. Bogovi su mu ispunili krv i kosti nanomemima i zbog toga se on mnogo puta prebacivao u Sporo Vrijeme da bi promatrao kako bogovi pripremaju nekog svog ahejskog ili trojanskog junaka za boj. “Od trenja”, dodao je. “Od zraka ili čega već ne...” Zašuti, ne dovršivši misao. Znanost mu nije bila jača strana.

Ali Mahnmut kimne glavom kao da je skolik rekao nešto mudro. “Tijelo osobe koja ubrza u Sporo Vrijeme zaista bi izgorjelo - od unutrašnje topline, ako ni od čega drugog - no nanogrozdovi su tako projektirani da to sprečavaju. To je riješeno poljem sila koje tijelo nanogenerira.”

“Kao kod Ahileja?”

“Da.”

“Da nije Paris možda izgorio samo zbog toga?”, upita Hockenberry. “Zbog nekakve nanotehnološke pogreške?”

“Malo vjerojatno”, kaže Mahnmut i sjedne na manji kamen. “Ali zašto bi Filoktet ubio Parisa? Kakav bi motiv mogao imati?”

Hockenberry slegne ramenima. “U pričama o Troji koje ne ulaze u Ilijadu i nisu Homerove, Filoktet je zaista Parisov ubojica. Obavi to lukom. I otrovnom strijelom. Baš kao što je to Enona opisala. Homer čak spominje dovođenje Filokteta da bi se ostvarilo predviđanje da će Ilij pasti tek kad se Filoktet uključi u borbu - mislim, u drugoj knjizi.”

“Ali Trojanci i Grci su sada saveznici.”

Hockenberry se mora nasmiješiti. “Jedva. Znaš dobro kao i ja da se u oba tabora kuhaju zavjere i začeci pobune. Nitko osim Hektora i Ahileja nije zadovoljan zbog tog rata protiv bogova. Samo je pitanje vremena kada će izbiti nova pobuna.”

“Ali Hektor i Ahilej čine gotovo nepobjediv par. A odani su im desetci tisuća Trojanaca i Ahejaca.”

“Zasada”, kaže Hockenberry. “Ali možda ih sad i sami bogovi potajno nadziru.”

“Pa su pomogli Filoktetu da se prebaci u Sporo Vrijeme?”, kaže Mahnmut. “Ali zašto? Načelo Occamove oštrice navodi nas na to da je trebalo samo pustiti Apolona da ubije Parisa, ako su htjeli da ovaj umre, baš kao što su svi pretpostavljali. Do danas. Do Enonine optužbe. Zašto bi jedan Grk izvršio atentat na njega...” On zastane i promrmlja: “A, da, sad mi je jasno.”

“Tako je”, reče Hockenberry. “Bogovi žele izazvati sljedeću pobunu, ukloniti Hektora i Ahileja s puta, razbiti ovaj savez i natjerati Grke i Trojance na ponovno međusobno ubijanje.”

“Zato taj otrov”, kaže moravek. “Da bi Paris poživio dovoljno dugo da kaže svojoj ženi - svojoj prvoj ženi - tko ga je zaista ubio. Sad će Trojanci tražiti osvetu, a čak će i Grci odani Ahileju biti spremni boriti se kako bi sebe zaštitili. Pametno. Je li se danas dogodilo još nešto zanimljivo?”

“Vratio se Agamemnon.”

“Ne seri”, kaže Mahnmut.

Moram porazgovarati s njim o tom njegovom slengu, pomisli Hockenberry. Kao da razgovaram s nekim svojim brucošem na fakultetu.

“Da, tako je, ne serem”, kaže Hockenberry. “Vratio se sa svog putovanja mjesec ili dva ranije i donio neke zaista neočekivane vijesti.”

Mahnmut se nagne naprijed u iščekivanju. Ili makar Hockenberry protumači jezik tijela malog humanoidnog kiborga kao izraz iščekivanja. Na glatkom metalno-plastičnom licu vidi se samo odsjaj svjetlosti vatre.

Hockenberry se nakašlje. “Kod kuće više nema nikog”, kaže on. “Nestali su. Iščezli.”

Hockenberry je očekivao nekakav usklik iznenađenja, ali mali moravek čeka u tišini.

“Nikoga nema”, nastavi Hockenberry. “Ne samo u Mikeni, gdje se Agamemnon najprije vratio. Nisu nestali samo njegova žena Klitemnestra i sin Orest, s ostatkom svite, već doslovno svi. Gradovi su prazni. Hrana leži ostavljena na stolovima. Konji gladuju u stajama. Psi tuguju pokraj hladnih ognjišta. Krave nepomuzene hodaju pašnjacima. Ovce neošišane. Gdje god su Agamemnon i njegovi brodovi pristali na Peloponezu i dalje - Menelajevo kraljevstvo Lacedemon, prazno. Odisejeva Itaka - prazna.”

“Da”, kaže Mahnmut.

“Čekaj malo”, kaže Hockenberry. “Nisi ni najmanje iznenađen. Ti to znaš. Vi moraveki ste znali da su grčki gradovi i kraljevstva sada bez igdje ikoga. Kako?”

“Misliš li - kako smo to znali?” upita Mahnmut. “Jednostavno. Promatramo ta mjesta iz staze oko Zemlje, još od samog dolaska. Šaljemo sonde dolje po podatke. Ovdje, na Zemlji tri tisuće godina prije tvog doba - zapravo, tri tisuće godina prije dvadeset prvog stoljeća - može se saznati mnogo toga.”

Hockenberry je iznenađen. Nikada nije ni pomislio da moraveki obraćaju pozornost na bilo što osim Troje, okolnih bojišta, Rupe koja spaja Zemlju s Marsom, Olimpa, bogova i možda jednog ili dva Marsova mjeseca... Isuse, zar to nije bilo dovoljno?

“Kada su... nestali?”, napokon uspije izgovoriti Hockenberry. “Agamemnon svima govori kako je nešto ostavljene hrane još toliko svježe da se može jesti.”

“To vjerojatno ovisi o tvojoj definiciji svježeg'“, kaže Mahnmut. “Po podacima dobivenim našim nadzorom, ljudi su nestali prije oko četiri i pol tjedna. Baš u vrijeme kad se Agamemnonova mala flota približavala Peloponezu.”

“Jeste li vidjeli kako nestaju? Vašim satelitskim kamerama, sondama ili čime već?”

“Ne baš. Jednog trenutka su bili tamo, a već sljedećeg nisu. Dogodilo se to oko dva sata prije ponoći po grčkom vremenu, tako da nije bilo mnogo kretanja za praćenje... mislim, u grčkim gradovima.”

“U grčkim gradovima...” ponovi Hockenberry tupo. “Želiš li reći... mislim... ima li... jesu li i drugi ljudi nestali? U... recimo... Kini?”

“Da.”

Vjetar odjednom počne pojačano puhati oko njih i raznese iskre na sve strane. Hockenberry prekrije lice rukama tijekom oluje iskri, a onda ukloni žar s ogrtača i tunike. Kad vjetar oslabi, on nabaci i posljednje grančice na vatru.

Osim Troje i Olimpa - a taj se, kako je prije osam mjeseci otkrio, uopće ne nalazi na Zemlji - Hockenberry je putovao samo na jedno mjesto na ovoj Zemlji prošlosti, i to u pretpovijesnu Indianu, gdje je ostavio jedinog preživjelog skolika, Keitha Nightenhelsera, s Indijancima da ga čuvaju u vrijeme kad je Muza krenula u ubilački pohod. Sada, bez svjesne namjere, Hockenberry dodirne KT medaljon ispod košulje. Moram provjeriti što je s Nightenhelserom.

Kao da mu čita misli, moravek kaže: “I svi drugi su nestali - svi izvan polumjera od pet stotina kilometara oko Troje. Afrikanci. Sjevernoamerički Indijanci. Južnoamerički Indijanci. Kinezi i australski Aboriđani. Polinežani. Sjevernoeuropski Huni, Danci i budući Vikinzi. Proto-Mongoli. Svi. Sva druga ljudska bića na planetu - procijenili smo da ih je bilo oko dvadeset dva milijuna - nestali su.”

“To nije moguće”, kaže Hockenberry.

“Ne, izgleda da nije.”

“Kakva to sila...”

“Božanska”, kaže Mahnmut.

“Ali svakako to nisu ovi olimpski bogovi. Oni su samo... samo...”

“Moćniji humanoidi?” reče Mahnmut. “Da, tako smo i mi mislili. Ovdje su neke druge energije na dijelu.”

“Bog?”, šapne Hockenberry, koji je odgajan u Indiani u strogoj baptističkoj obitelji prije nego što je vjeru zamijenio obrazovanjem.

“Pa, možda”, kaže moravek, “ali ako je tako, On živi na planetu Zemlji ili u njenoj okolici. Ogromne količine kvantne energije oslobođene su sa Zemlje ili iz njoj bliske staze u isto vrijeme kada su nestali Agamemnonova žena i djeca.”

“Energija je potekla sa Zemlje?” ponovi Hockenberry. Pogleda u noć, u pogrebnu lomaču dolje, u noćni život grada koji je sve aktivniji ispod njih, u daleke logorske vatre Ahejaca i još udaljeniji zvijezde. “Odavde?”

“Ne s ove Zemlje”, kaže Mahnmut. “S druge Zemlje. Tvoje. A izgleda da smo se prema njoj zaputili.”

Hockenberryjevo srce nakratko lupa tako mahnito da se on uplaši da će mu pozliti. Onda shvati da Mahnmut ne govori zaista o njegovoj Zemlji - o svijetu dvadeset prvog stoljeća i napola zaboravljenih krhotina njegovog bivšeg života prije nego što su ga bogovi uskrsnuli iz stare DNK, knjiga i tko zna iz čega još, o svijetu sporog dolaženja sebi na Sveučilištu Indiana, svijetu njegove žene i studenata - već o Zemlji suvremenici teraformiranog Marsa, više od tri tisuće godina poslije kratkog, ne tako sretnog prvog života Thomasa Hockenberryja.

Uznemiren, on ustane i ushoda se naprijed-natrag po razorenom jedanaestom katu zgrade, prilazeći razorenom zidu na sjeveroistočnoj strani, a zatim vertikalnom ponoru na južnoj i zapadnoj. Kamenčić koji odgurne njegova sandala padne na tamnu ulicu, trideset metara ispod njega. Vjetar mu šiba ogrtač i tjera dugačku, prosijedu kosu unatrag. On je već osam mjeseci umom svjestan da je Mars koji se sada vidi kroz Rupu koegzistirao u nekom budućem Sunčevom sustavu sa Zemljom i drugim planetima, ali nikada tu jednostavnu činjenicu nije povezao s idejom da je ta druga Zemlja zaista tamo, da čeka.

Tamo su kosti moje žene pomiješane s prašinom, pomisli on, a onda, na rubu suza, gotovo se nasmije. Do vraga, tamo su moje kosti pomiješane s prašinom.

“Kako možete otići na tu Zemlju?” upita on i odmah shvati koliko je to pitanje glupo. Čuo je priču o tome kako su Mahnmut i njegov ogromni prijatelj Orphu doputovali na Mars iz Jupiterovog svemira s nekim drugim moravekima koji nisu preživjeli taj prvi susret s bogovima. Oni imaju svemirske brodove, Hockenbushe. Iako se većina moravečkih i asterovečkih svemirskih letjelica pojavila naoko čarobno, kroz kvantne Rupe koje su nastale uz Mahnmutovu pomoć, bile su to i dalje svemirske letjelice.

“Gradimo brod upravo za tu svrhu na Fobosu i u njegovoj blizini”, reče moravek tiho. “Ovog puta ne idemo sami. Niti nenaoružani.”

Hockenberry ne može prestati s koračanjem. Kada stigne do ruba razorenog poda, osjeti poriv da skoči u smrt - poriv koji ga je mamio na visokim mjestima od djetinjstva. Zar zato volim dolaziti ovamo? Pomišljati kako da skočim? Pomišljati kako da se ubijem? Shvati da je tako. Shvati koliko je usamljen bio proteklih osam mjeseci. A sad nema čak ni Nightenhelsera - vjerojatno je nestao s Indijancima, usisan u neki kozmički usisivač koji je ovog mjeseca odnio sva ljudska bića sa Zemlje osim jadnih jebenih Trojanaca i Grka.

Hockenberry zna da može okrenuti medaljon za KT koji mu visi na grudima i naći se za tren u Sjevernoj Americi, u potrazi za starim prijateljem skolikom u dijelu prapovijesne Indiane, gdje ga je ostavio prije osam mjeseci. Ali isto tako zna da ga bogovi mogu slijediti kroz prolaze Planckovog svemira. Zato se osam mjeseci nije kvantno teleportirao.

Vrati se do vatre i nadnese se nad malog moraveka. “Do vraga, zašto mi to govoriš?”

“Pozivamo te da podeš s nama”, kaže Mahnmut.

Hockenberry sjedne svom težinom. Minutu kasnije je u stanju reći: “Zašto, dovraga? Od kakve bih koristi ja mogao biti vama u takvoj jednoj ekspediciji?”

Mahnmut slegne ramenima na posve ljudski način. “Potječeš iz tog svijeta”, kaže jednostavno. “Ako već ne iz tog vremena. Znaš, na toj drugoj Zemlji postoje ljudi.”

“Postoje?” Hockenberry čuje kako njegov rođeni glas zvuči iznenađeno i glupavo. Nikad nije ni pomislio pitati o tome.

“Da. Nema ih mnogo - izgleda da se većina razvila u neku vrstu posthumanskog stanja i preselila se s planeta u orbitalne gradove-prstene prije više od tisuću četiri stotine godina - ali naša opažanja ukazuju na to da je preostalo još nekoliko stotina tisuća staromodnih ljudskih bića.”

“Staromodnih ljudskih bića”, ponovi Hockenberry, ne pokušavajući zvučati iznenađeno. “Poput mene.”

“Baš tako”, kaže Mahnmut. On ustane i ploča vizira mu jedva dosegne Hockenberryjev pojas. Iako nikad nije bio visok, Hockenberry odjednom shvati kako se olimpski bogovi osjećaju u blizini običnih smrtnika.

“Mislimo da bi trebao poći s nama. Mogao bi nam biti od velike pomoći kad se sastanemo i razgovaramo s ljudima s tvoje buduće Zemlje.”

Hockenberry vidi nejasnu Hektorovu figuru pokraj Parisove pogrebne lomače, kako još prosipa vino na zemlju i još naređuje ljudima da ubace nova drva u plamenove.

Ja sam ubio Parisa, pomisli Hockenberry. Ja sam ubio svakog muškarca, ženu, dijete i boga koji su umrli otkad sam se pretvorio u Atenino obličje i oteo Patrokla - ubivši ga tobože - da bih izazvao Ahileja da napadne bogove. Hockenberry se odjednom gorko nasmije, nimalo posramljen zbog toga što će mala osoba-stroj pomisliti da je sišao s uma.

Sišao sam s uma. Ovo je ludilo. Do vraga, razlog za to što nisam skočio s ovog ispusta prije ove noći dijelom leži u tome što bi to izgledalo kao napuštanje dužnosti... kao da trebam nastaviti promatrati, kao da sam još skolik koji izvještava Muzu, da bi ova opet izvještavala bogove. Potpuno sam poludio. Osjeti, ni prvi ni pedeseti put, da mu se plače.

“Hoćeš li poći s nama na Zemlju, doktore Hockenberry?”, upita Mahnmut tiho.

“Da, naravno, sranje, zašto da ne? Kada?”

“Može li odmah?” kaže mali moravek.

Stršljen je sigurno već dugo nijemo lebdio stotinjak metara iznad njih, ali s isključenim navigacijskim svjetlima. Sada se crni bodljikavi stroj spusti iz tame tako iznenada da Hockenberry gotovo padne. Jak nalet vjetra pomogne mu da zadrži ravnotežu i on ustukne od ruba baš kada se ulazna rampa sa zujanjem spusti iz trbuha stršljena i udari šuplje o kamen. Hockenberry ugleda crveni sjaj unutrašnjosti broda.

“Nakon tebe”, kaže Mahnmut.

6.

Sunce je tek bilo izašlo i Zeus je bio sam u Velikoj dvorani bogova kad je njegova žena Hera ušla s psom na zlatnoj uzici.

“Je li to taj?”, upita Gospodar Bogova sa zlatnog prijestolja, gdje je sjedio zamišljen.

“Je”, reče Hera. Ona skine uzicu s psa. Ovaj sjedne.

“Pozovi sina”, reče Zeus.

“Kojeg sina?”

“Velikog majstora. Onoga koji toliko žudi za Atenom da joj je ševio butinu kao što bi to napravio ovaj pas, samo kad bi bio neodgojen.”

Hera se okrene i pođe. Pas krene za njom.

“Ostavi psa”, reče Zeus.

Hera mahne psu da ostane i on ostane.

Pas je bio krupan, siv, kratke dlake i gladak, s blagim smeđim očima koje su nekako uspijevale istovremeno izgledati i glupo i lukavo. Ushoda se i njegove pandže greble su po mramoru dok je lutao tamo-amo oko Zeusovog zlatnog prijestolja. Onjuši sandale i gole nožne prste Gospodara Groma, Sina Kronosovog. Onda se uz grebanje pandža vrati do ruba ogromnog holovizijskog udubljenja, zaviri tamo, ne vidje ništa što bi ga u tamnom videovrtlogu površinskih statičkih smetnji privuklo, izgubi zanimanje i odlunja prema stupu udaljenom mnogo metara odavde.

“Dođi ovamo!”, zapovijedi Zeus.

Pas se samo osvrne prema Zeusu, no odmah zatim nastavi dalje. Počne njuškati podnožje ogromnog bijelog stupa kao da se priprema.

Zeus zvizne.

Glava psa se podiže i okrene, uši mu se pomaknuše, ali on i dalje ostane ondje.

Zeus opet zvizne i pljesne dlanovima.

Sivi pas tada brzo dođe, ljuljajući se utrku, isplažena jezika, sretnih očiju.

Zeus side sa svog prijestolja i pomiluju životinju. Onda izvuče nož iz odore i odreže psu glavu jednim jedinim pokretom ogromne ruke. Pseća glava se zakotrlja gotovo do ruba udubljenja za vizije, tijelo padne na mramor, s nogama opruženima naprijed kao da je na zapovijed legao u nadi da će biti počašćen nekom poslasticom.

Hera i Hefest uđoše u Veliku dvoranu.

“Opet se igraš s kućnim ljubimcima, Gospodaru moj?”, upita Hera kada se približila.

Zeus mahne rukom kao da ne obraća pozornost na nju, pa vrati nož u rukav odore i opet sjedne na prijestolje.

Hefest je po božjim mjerilima bio patuljast i zdepast, visok jedva metar i osamdeset. Najviše je podsjećao na veliku, dlakavu bačvu. Bog vatre je uz to bio šepav i vukao je lijevu nogu kao da je mrtva, što je i bila. Kosa mu je bila raščupana, brada još raščupanija i naoko spojena s dlakama na njegovim grudima, a zakrvavljene oči su mu stalno sijevale tamo-amo. Činilo se da nosi oklop, ali pobliže promatranje pokazalo bi da je taj oklop čvrsti pokrov od stotina malenih kutija, vrećica, alata i spravica - neke su bile iskovane od vrijednog metala, neke oblikovane od osnovnih metala, jedne izrađene od kože, druge kao od upletenih dlaka - i sve je to visjelo s remenja i pojasa isprepletenih na njegovom dlakavom tijelu. Hefest je bio slavan na Olimpu kao majstor svih obrta. Jednom je stvorio žene od zlata, mlade mehaničke djevice koje su se mogle kretati, smiješiti i zadovoljavati ljude gotovo kao da su žive. Pričalo se da je iz njegovih alkemijskih bačvi nikla i prva žena - Pandora.

“Dobro došao, majstore”, grmne Zeus. “Pozvao bih te ranije, ali nismo imali limene posude ili štitove-igračke za popravak.”

Hefest klekne pokraj obezglavljenog psećeg tijela. “Nisi ovo morao napraviti”, promrmlja on. “Nisi morao. Uopće nisi.”

“Živcirao me je.” Zeus podiže pehar s rukonaslona svog zlatnog prijestolja i otpije veliki gutljaj.

Hefest prevrne obezglavljeno tijelo na stranu, prijeđe grubom rukom preko njegovog grudnog koša kao da namjerava počešati psu trbuh, pa pritisne na jednom mjestu. Iskoči pločica od mesa i dlaka. Bog vatre posegne u pseću utrobu te izvadi prozirnu vrećicu punu komadića mesa i drugih stvari. Hefest izvuče komad vlažnog, ružičastog mesa iz želučane vrećice.

“Dioniz”, reče on.

“Moj sin”, reče Zeus. On protrlja sljepoočnice kao da se umorio od svega toga.

“Da proslijedim ovaj komad Iscjelitelju, za njegove posude, o Sine Kronosov?”, upita bog vatre.

“Ne. Natjerat ćemo nekoga od nas da to pojede kako bi se moj sin opet rodio u skladu sa svojim željama. Takva pričest je bolna za domaćina, ali će to možda naučiti bogove i božice ovdje, na Olimpu, da bolje pripaze na moju djecu.”

Zeus spusti pogled na Heru, koja je prišla bliže i sada je sjedila na drugoj kamenoj stubi njegovog prijestolja, desne ruke prisno položene duž njegove noge, dok mu je lijevom rukom dodirivala koljeno.

“Ne, mužu moj”, reče ona tiho. “Molim te.”

Zeus se nasmiješi. “Onda ti izaberi, ženo.”

Hera bez kolebanja reče: “Afrodita. Ona je navikla trpati razne dijelove muškaraca u usta.”

Zeus odmahne glavom. “Ne Afrodita. Ona nije učinila ništa što bi me razljutilo, jer je i sama bila u posudama za liječenje. Zar to ne bi trebala biti Palada Atena, besmrtnica zahvaljujući kojoj smo se i našli u ratu sa smrtnicima, kad je onako plahovito ubila Ahilejevog obožavanog Patrokla? I Hektorovog malog sina?”

Hera povuče ruku. “Atena poriče da je to učinila, Sine Kronosov. A smrtnici kažu da je Afrodita bila s Atenom kada su ubile Hektorovo čedo.

“Imamo sliku Patroklovog ubojstva u bazenu za vizije, ženo. Želiš li da ti to opet pustim?” Zeusov glas, toliko dubok da je podsjećao na daleku grmljavinu čak i kada je šaputao, sada je iskazivao znake sve većeg bijesa. Činilo se kao da u odjekujuću Dvoranu bogova stiže oluja.

“Ne, Gospodaru”, reče Hera. “Ali znaš da Atena uporno tvrdi da je to zapravo bio nestali skolik Hockenberry koji je poprimio njeno obličje i učinio sve to. Kune se u svoju ljubav prema tebi da...”

Zeus nestrpljivo ustane i udalji se od prijestolja. “Narukvice za preoblikovanje skolika nisu bile namijenjene tome da jednom smrtniku omoguće obličje ili moći boga”, odbrusi on. “To nije moguće. Koliko god kratko trajalo. Ta djela učinili su neka božica ili bog s Olimpa -ili Atena, ili netko iz naše obitelji tko je poprimio Atenino obličje. A sad... odaberi tko će primiti tijelo i krv moga sina Dioniza.”

“Demetra.”

Zeus protrlja kratku bijelu bradu. “Demetra. Moja sestra. Majka moje obožavane Persefone?”

Hera ustane, odstupi i pokaže svoje bijele ruke. “Ima li boga na ovoj planini koji nije u srodstvu s tobom, mužu moj? Ja sam ti sestra, a ujedno i žena. Demetra barem ima iskustva u rađanju čudnih stvorenja. A ovih dana i nema nekog posla, jer smrtnici sad nit' što siju nit' što žanju.”

“Onda neka bude tako”, reče Zeus. Zapovijedi Hefestu: “Odnesi Demetri meso mog sina i reci joj da je volja njenog gospodara Zeusa osobno da ona pojede to meso i vrati moga sina u život. Odredi tri moje Furije da je nadziru dok se taj porod ne obavi.”

Bog vatre slegne ramenima i ubaci komad mesa u jednu svoju vrećicu. “Želiš li vidjeti slike Parisove lomače?”

“Da”, reče Zeus. Vrati se na prijestolje i sjedne, pa potapša stubu koju je Hera ispraznila kada je on ustao. Ona se poslušno vrati i zauzme mjesto, ali mu ne stavi opet ruku na nogu.

Gunđajući nešto sebi u bradu, Hefest priđe glavi psa, podiže je za uši i odnese do bazena za vizije. Čučne tamo, na rubu bazena, izvadi iz jednog džepa na grudima neki metalni alat i iščupa psu lijevu očnu jabučicu iz duplje. Nije bilo krvi. Lako je oslobodio oko, ali crvene, zelene i bijele niti optičkog živca pružale su se natrag do prazne očne duplje, i niti su se odmotavale dok ih je bog vatre vukao. Kad je izvukao oko metar, on uzme drugi alat iz pojasa i prekine niti.

Izvlačeći sluz i izolaciju zubima, Hefest otkrije unutra tanke, svjetlucave zlatne žice. Zavije ih i prikvači na nešto što je sličilo na malu metalnu kuglu iz jedne njegove vrećice. Očnu jabučicu i živčana vlakna ispusti u video udubljenje, zadržavši sferu.

Udubljenje odmah ispuniše trodimenzione slike. Zvuk okruži tri boga iz piezoelektričnih mikrozvučnika ugrađenih u zidove i stupove oko njih. Slike iz Ilija bile su iz pseće perspektive - niske, s mnogo golih koljena i brončanih štitnika za koljena.

“Više su mi se sviđale naše stare snimke”, promrmlja Hera.

“Moraveki pronalaze i ruše sve naše sonde, čak i oči kukaca”, reče Hefest dok je i dalje brzo premotavao slike Parisove pogrebne povorke. “Sreća da imamo...”

“Tišina”, zapovijedi Zeus. Riječ odjekne kao grmljavina između zidova. “Eno. To. Zvuk.”

Njih troje promatrali su posljednje minute pogrebnog rituala, uključujući i Hektorovo rezanje Dioniza. Promatrali su kako Zeusov sin gleda ravno u psa u gomili, riječima: “Jedi me.”

“Možeš to isključiti”, reče Hera kada su se vidjele slike Hektora kako spušta baklju na lomaču koja ju je čekala.

“Ne”, reče Zeus. “Pusti dalje.”

Minutu kasnije, Gospodar Grmljavine sišao je s prijestolja i zaputio se prema holovizijskom udubljenju nabranih obrva, u ljutnji stisnutih šaka. “Kako se usuđuje taj smrtnik Hektor prizivati Boreja i Zefira da raspire vatru u kojoj su božja utroba, muda i crijeva! KAKO SE SAMO USUĐUJE!” Zeus se kvantno teleportira odatle i začuje se prasak grmljavine kada je zrak nahrupio u rupu u zraku gdje je mikrosekundu ranije bio ogromni bog.

Hera odmahne glavom. “Promatra ritualno ubojstvo svog sina Dioniza da ni ne trepne, ali poludi zato što Hektor pokuša dozvati bogove vjetra. Hefeste, Otac nam se gubi.”

Njen sin zamumlja, dovuče očnu jabučicu i stavi i nju i metalnu kuglu u vrećicu. Glavu psa smjesti u veću kožnu vreću. “Treba li ti ovog jutra još nešto, Kćeri Kronosova?”

Ona kimne glavom prema truplu psa, čija je trbušna pločica još bila otvorena. “Ponesi to sa sobom.”

Kada je njen mrzovoljni sin otišao, Hera dodirne dojku i kvantno se teleportira iz Velike dvorane bogova. Nitko se nije mogao kvantno teleportirati u unutrašnjost Herinih spavaonica, pa čak ni sama Hera. Davno - ako je njeno besmrtno pamćenje još služi, jer sada mora sumnjati u sva sjećanja - naložila je svom sinu Hefestu da njene prostorije osigura svojim majstorskim vještinama: polja sila kvantnog toka, slična ali ne i ista kao što su ona koja su moravečka stvorenja koristila da zaštite Troju i ahejske logore od božanskog upada, pulsirala su unutar zidova; vrata njene sobe bila su od ojačanog titana natopljenog tokom, dovoljno jaka da zadrže i bijesnog Zeusa, a Hefest ih je objesio o kvantne dovratke tako da čvrsto i lijepo prianjaju i sve to zatvorio tajnim zasunom za čije otvaranje su bile potrebne telepatske lozinke koje je Hera svakodnevno mijenjala.

Mislima je otvorila taj zasun i šmugnula unutra te prešla u kupaonicu, usput zbacivši sa sebe odoru i donje rublje.

Kravooka Hera je najprije napunila kadu, koja je bila duboka i punila se iz najčišćih izvora olimpskog leda, a zagrijavali su je Hefestovi pakleni motori koji su izvlačili toplinu iz jezgre starog vulkana. Prvo je upotrijebila ambroziju da ispere sa svjetlucave bijele kože sve jedva vidljive mrlje ili sjene nesavršenstva. Onda je bjeloruka Hera namazala svoje vječno privlačno i uzbudljivo tijelo maslinovim uljem, poslije kojeg je utrljala mirisno ulje. Na Olimpu se govorilo da miris toga ulja, koje koristi samo Hera, ne samo što uzbuđuje svako muško božanstvo unutar mjedom popločanih Zeusovih dvorana, već može odlebdjeti, a to i čini, do same Zemlje u mirisnom oblaku zbog kojeg njime pogođeni smrtni muškarci siđu s uma od lude čežnje.

Onda je kći moćnog Kronosa podesila blistave mirisne uvojke oko lica oštrih jagodica i odjenula mirisnu odoru koju je posebno za nju napravila Atena, u ono davno vrijeme kad su njih dvije još bile prijateljice. Haljina je bila predivno glatka, s mnogo šara i figura, uključujući i divnu ružu od brokata koju su na tkanini izvezli Atenini prsti i čarobni razboj. Hera je ružu pričvrstila na grudi zlatnim brošem, a tik ispod grudi stavila pojas ukrašen stotinama lebdećih resica,

U pažljivo probušene usne resice - koje su jedva virile kao blijeda, sramežljiva morska stvorenja iz njenih tamnih mirisnih uvojaka -Hera je uvukla svoje naušnice, čiji je srebrni sjaj zasigurno zabacivao udice duboko u svako muško srce.

Zatim je preko čela prebacila zavodnički veo od zlatne tkanine koja je svjetlucala kao sunčev dah duž njenih ružičastih jagodica. Na meka bijela stopala stavila je savitljive sandale, privezavši ih zlatnim remenčićima na glatke listove. Sada, blistava od glave do pete, Hera zastane pred zrcalom pred vratima kupaonice, gledajući se, te nježno reče: “Još si cura i pol.”

Zatim je izašla iz svojih odaja i ušla u mramornu dvoranu punu odjeka, dodirnula lijevu dojku i kvantno se teleportirala.

Hera je našla Afroditu, božicu ljubavi, na usamljenoj šetnji po travnatim južnim padinama Olimpa. Afrodita se divila zlatnom sjaju na Marsovom oceanu na sjeveru, kao i onom na ledenim poljima blizu vrhova tri ogromna vulkana, vidljivih daleko na istoku, prema kojima je Olimp bacao ogromnu sjenu preko udaljenosti većoj od dvjesto kilometara. Pogled je bio blago zamućen zbog uobičajenog polja sila oko Olimpa, koje im je omogućavalo da dišu, prežive i hodaju pod silom teže gotovo ravnom Zemljinoj ovdje, tako blizu vakuumu samog svemira iznad teraformiranog Marsa, a bio je zamućen i zbog trepereće egide koju je Zeus kao zaštitu postavio oko Olimpa na početku rata.

Ondje dolje je bila Rupa - krug izrezan iz sjene Olimpa, koji je svjetlucao u sutonu na drugom svijetu i bio ispunjen nizovima vatri smrtnika i moravečkim borbenim strojevima - kao podsjetnik na taj rat.

“Drago dijete”, pozva Hera božicu ljubavi, “hoćeš li učiniti nešto za mene ako te to zamolim ili ćeš me odbiti? Jesi li još ljuta na mene zbog toga što sam pomagala Argejcima ovih proteklih deset godina smrtnika dok si ti branila svoje voljene Trojance?”

“Kraljice neba”, reče Afrodita, “Ljubavi Zeusova, pitaj me što god želiš. Rado ću ti pomoći. Napravit ću sve što mogu za nekog tako moćnog kao što si ti.”

Sunce samo što nije zašlo, ali Hera je primijetila kako Afroditina koža i stalni osmijeh kao da svjetlucaju sami od sebe. Hera je na to reagirala senzualno kao žena; nije mogla ni zamisliti kako se muški bogovi, a pogotovo smrtnici, osjećaju u Afroditinoj blizini.

Udahnuvši duboko - jer će je slijedeće riječi vezati za najopasniju spletku od svih koje je Hera ikada smislila - ona reče: “Daruj mi svoje moći da stvorim Ljubav, da dovedem do Čežnje - sve one moći koje koristiš da prevariš i bogove i smrtnike!”

Afroditin osmijeh nije zgasnuo, ali bistre oči su joj se jedva primjetno suzile. “Naravno da hoću, Kćeri Kronosova, ako ti tako tražiš - ali što će one nekome tko već leži u naručju moćnog Zeusa?”

Herin glas je bio smiren dok je lagala. Kao što to čine mnogi lasci, previše je nakitila svoju laž. “Umorna sam od ovog rata, Božice ljubavi. Srce me boli od spletki i rovarenja među bogovima i među Argejcima i Trojancima. Namjeravam posjetiti Okeana, taj izvor iz kojeg su se bogovi digli, i majku Tetidu. Njih su me dvoje dobrovoljno odgojili u vlastitom domu i uzeli me od Reje kada je gromovnik Zeus otjerao Kronosa duboko pod zemlju i jalova slana mora te nam sagradio novi dom ovdje, na ovom hladnom crvenom svijetu.”

“Ali Hero”, upita Afrodita tiho, “što će ti moje jadne čari za posjet Okeanu i Tetidi?”

Hera se nasmiješi. “Starci su se udaljili jedno od drugoga, brak im se ohladio. Idem ih posjetiti, riješiti njihovu staru svađu i zacijeliti te nesuglasice. Predugo su bili odvojeni jedno od drugoga i(od svoje ljubavne postelje - namamit ću ih natrag ljubavi, natrag u zagrljaj toplih tijela, a moje riječi za takav trud neće biti dovoljne. Zato te molim, Afrodito, kao tvoja prisna prijateljica i kao netko tko želi da dvoje starih prijatelja opet žive zajedno, da mi posudiš jednu od tajna tvojih čari kako bih u potaji pomogla Tetidi da Okeanu opet udahne požudu.”

Afroditin očaravajući osmijeh još se više ozari. Sunce je sada zašlo iza Marsovog ruba i vrh Olimpa bio je uronjen u sjenu, ali osmijeh božice ljubavi obje ih je ugrijao. “Pogriješila bih kad bih ti uskratila ono što tražiš, Ženo Zeusova, pošto muž tvoj, naš gospodar, vlada svima nama.”

Afrodita na to razveže ispod dojki tajni povez i podiže u ruci tanku mrežu tkanine i mikročipova.

Hera se zagleda u to i usta joj se odjednom osušiše. Smijem li nastaviti dalje? Ako Atena otkrije što smjeram, ona i ostali njeni urotnici među bogovima napast će me bez ikakve milosti. Ako Zeus otkrije moju izdaju, uništit će me tako da neće biti tog spremnika za iscjeljenje niti stranog Iscjelitelja koji će me oživjeti.

“Reci mi kako to radi”, šapne ona božici ljubavi.

“Na ovoj traci su sve zavodničke čari”, reče Afrodita tiho. “Vrelina Ljubavi, pulsirajući nalet Čežnje, piskavi zvuči putenosti, željni krici ljubavnika i šapat nježnosti.”

“Sve to na tako maloj traci za grudi?” reče Hera. “Kako radi?”

“U njoj je čarolija koja će natjerati svakog muškarca da poludi od žudnje”, šapne Afrodita.

“Da, da, ali kako radi?” Hera začu nestrpljenje u vlastitim riječima.

“Pojma nemam”, odgovori božica ljubavi, koja se sada smijala. “To je bio dio paketa koji sam primila kad nas je... on... učinio bogovima. Široki spektar feromona? Nanohormonski izazivači? Mikrovalna energija usmjerena izravno u moždane centre za sladostrašće i spolno zadovoljstvo? Nije važno... iako je to samo jedan od mojih mnogih trikova, djeluje. Iskušaj to, Ženo Zeusova.”

Herinim licem se razlije osmijeh. Ona zavuče traku između i ispod svojih visokih dojki, tako da je bila jedva skrivena njenom haljinom. “Kako da to uključim?”

“Zar nisi htjela pitati kako da pomogneš svojoj majci Tetidi da to uključi?” upita Afrodita, i dalje s osmijehom.

“Da, dakako.”

“Kada dođe pravi trenutak, dodirni dojku kao da uključuješ KT-nanookidače, ali umjesto da zamisliš neko udaljeno mjesto da se na njega teleportiraš, jednim prstom dodirni tkaninu trake prožetu mikročipovima i

pomisli na nešto pohotno.”

“To je sve? To je sve?”

“To je sve”, reče Afrodita, “ali bit će dovoljno. U tkanju te trake skriven je novi svijet.”

“Hvala ti, Božice Ljubavi”, reče Hera službeno. Laserske zrake zabadale su se uvis kroz polje sila iznad njih. Moravečki stršljen ili svemirski brod prošao je kroz Rupu i dizao se u svemir.

“Znam da se nećeš vratiti neobavljena zadatka”, reče Afrodita. “Čemu god se to nadalo tvoje željno srce, sigurna sam da će mu želja biti ispunjena.”

Hera se nasmiješi na to. Onda dotakne dojku - pazeći da ne dodirne novu traku ugniježđenu tik ispod bradavica - i teleportira se, prateći kvantni trag što ga je Zeus ostavio kroz nabore prostorvremena.

7.

Hektor je u zoru zapovjedio da se žar pogrebne lomače ugasi vinom. Onda su on i Parisovi najpovjerljiviji ratni drugovi počeli prebirati po žaru, beskrajno pažljivo, kako bi pronašli kosti Prijamovog drugog sina, razdvajajući ih istovremeno od pepela i pougljenih kostiju pasa, pastuha i slabunjavog boga. Sve te manje vrijedne kosti su pale izvana, blizu ruba lomače, dok su Parisovi ostaci ležali blizu središta.

Šuteci u tuzi, prikupili su Parisove kosti u zlatnu urnu i zatvorili je dvostrukim slojem sala, kao što je bio običaj za hrabre i one plemenite krvi. Zatim su u svečanoj povorci pronijeli urnu kroz užurbane ulice i tržnice - seljaci i ratnici su se uklanjali da ih propuste u tišini - i ostatke donijeli do polja raščišćenog od krhotina na mjestu gdje je stajalo južno krilo Prijamove palače u vrijeme prvog bombardiranja Olimpa prije osam mjeseci. U središtu polja s kraterom uzdizala se privremena grobnica od kamenih blokova razbacanih tijekom bombardiranja - Hekaba, Prijamova žena, kraljica i majka Hektorova i Parisova, već je u toj grobnici imala nekoliko prikupljenih kostiju - a sada je Hektor prekrio Parisovu urnu lakim platnenim pokrovom i osobno je odnio u nekropolu.

“Evo, Brate, ostavljam ti kosti za sada”, reče Hektor pred ljudima koji su ga pratili, “i puštam da te zemlja ovdje grli sve dok te i ja sam ne budem zagrlio u sumračnim dvoranama Hada. Kad ovaj rat završi, podići ćemo tebi, našoj majci i svima drugima koji padnu - što najvjerojatnije obuhvaća i mene - veću grobnicu, da podsjeća na samu Kuću Smrti. Do tada, Brate, zbogom.”

Onda Hektor i njegovi ljudi izađoše, a stotine trojanskih junaka koji su tamo čekali prekriše privremenu kamenu grobnicu zemljom i natrpaše još šute i kamenja visoko povrh nje.

Tada Hektor - koji dvije noći nije spavao - ode potražiti Ahileja, željan borbe s bogovima i više nego ikad željan prolijevanja njihove zlatne krvi.

***

Kasandra se probudila pred zoru i ustanovila da je gotovo gola, da joj je odora poderana i neuredna, a ruke i noge vezane svilenim konopima za stupove nekog nepoznatog kreveta. Kakva je sad pak ova šala?, upita se i pokuša sjetiti je li se to opet napila i izgubila glavu s nekim perverznim vojnikom.

Onda se sjeti pogrebne lomače i toga kako se onesvijestila u Andromahinim i Heleninim rukama.

Sranje, pomisli Kasandra. Opet me uvalila u nevolju moja jezičina. Osvrne se po prostoriji - bez prozora, od ogromnih kamenih blokova, s podzemnom memlom. Možda je u nečijoj podzemnoj sobi za mučenje. Sranje, pomisli Kasandra opet.

Andromaha, Hektorova žena, uđe u sobu i pogleda odozgo u proročicu. Andromahine ruke bile su prazne, ali Kasandra je lako mogla zamisliti bodež u rukavu haljine starije žene. Jedan dugi trenutak nijedna nije progovarala. Kasandra će konačno prva: “Prijateljice stara, molim te, oslobodi me.”

Andromaha uzvrati: “Prijateljice stara, trebala bih ti prerezati grkljan”

“Onda to učini, kučko”, reče Kasandra. “Nemoj samo pričati o tome.” Nije se mnogo plašila, jer čak ni u kaleidoskopu nestalnih vizija budućnosti u proteklih osam mjeseci, otkad su stare budućnosti umrle, nije nikada bilo slike kako će je Andromaha ubiti.

“Kasandra, zašto si rekla to o smrti moga djeteta? Znaš dobro da su i Palada Atena i Afrodita ušle u sobu mog sinčića prije osam mjeseci i zaklale i njega i dojilju, s riječima da je ta žrtva upozorenje bogova na Olimpu koji su nezadovoljni neuspjehom mog muža u pokušaju da spali argejske brodove i da će mali Astijanaks, kojega smo njegov otac i ja nazivali Skamandrom, biti njihovo jednogodišnje tele izabrano za žrtvovanje.”

“Ne seri”, reče Kasandra. “Odveži me.” Boljela ju je glava. Uvijek je bila mamurna poslije svojih najživopisnijih predviđanja.

“Tek kad mi objasniš zašto si rekla da sam zamijenila dijete neke robinje za Astijanaksa u toj krvavoj dječjoj sobi”, reče hladnokrvna Andromaha. Sada joj je u ruci bio bodež. “Kako sam to mogla učiniti? Kako sam mogla znati da božice dolaze? Zašto bih to učinila?”

Kasandra uzdahne i zatvori oči. “Nije bilo nikakvih božica”, reče ona umorno, ali s prezirom. Opet otvori oči. “Kad si čula vijest da je Palada Atena ubila Ahilejevog voljenog prijatelja Patrokla - vijest za koju se može također pokazati da je lažna - odlučila si, ili si se urotila s Hekabom i Helenom da odlučite - da dijete same dojilje, istog uzrasta kao Astijanaks, bude zaklano, te da zatim ubijete i dojilju. Onda ste rekle Hektoru i Ahileju, kao i svima ostalima koji su se okupili začuvši vašu vrisku, da su božice ubile vašeg sina.”

Andromahine oči boje lješnjaka bile su hladne i nepopustljive kao led na površini planinskog potoka u proljeće. “A zašto bih to učinila?”

“Shvatila si priliku da ostvariš plan Trojanki”, reče Kasandra. “Ono što smo sve ove godine smišljale. Da nekako odvratimo svoje trojanske muškarce od rata s Argejcima - rata za koji sam predvidjela da će se završiti smrću svih nas ili uništenjem. To je bilo sjajno, Andromaho. Čestitam ti na hrabrosti da to poduzmeš.”

“Osim što bi to značilo”, reče Andromaha, “da sam pomogla u pokretanju još jednog, beznadnog rata s bogovima. U tvojim ranijim vizijama, neke žene su makar preživjele - kao robinje, ali i dalje među živima.”

Kasandra slegne ramenima, što je bio nezgrapan pokret dok su joj ruke bile raširene i vezane za stupove kreveta. “Mislila si samo na to kako da spasiš sina, jer si znala da će biti grozomorno ubijen ako stara prošlost postane ova sadašnjost. Ja te razumijem, Andromaho.”

Andromaha izvuče nož. “Ako ikad zineš o tome i ako ti rulja - kako trojanska, tako i ahejska - povjeruje, to će značiti smrt za cijelu moju obitelj - čak i za Hektora. Bit ću sigurna samo ako umreš.”

Kasandra otrpi bezizražajan pogled druge žene. “Moj dar predviđanja još ti može poslužiti, prijateljice stara. Možda će ti čak donijeti i spas - tebi, Hektoru i vašem skrivenom Astijanaksu, gdje god on bio. Ti znaš da kad me vizije obuzmu, ne mogu spriječiti ono što glasno izvikujem. Ti i Helena, i sve druge urotnice - ostanite uz mene ili dajte nalog robinjama da ostanu uz mene i ubiju me, kako bi me ušutkale počnem li opet brbljati takvu istinu. Ako to otkrijem drugima, ubij me.”

Andromaha je oklijevala, a onda se lako ugrize za donju usnu, nagne se naprijed i prereze svileni konopac koji je Kasandrine ručne zglobove vezivao za krevet. Dok je rezala drugi konopac, reče: “Stigle su Amazonke.”

***

Menelaj je proveo noć slušajući brata, a zatim je on pričao njemu, i kada je Zora raširila svoje ružičaste prste, odlučio je djelovati.

Cijele noći je išao od jednog ahejskog i argejskog logora do drugog oko zaljeva i duž obale, slušao kako Agamemnon pripovijeda užasavajuću priču o njihovim praznim gradovima, pustim oranicama, napuštenim lukama - ili grčkim brodovima koji su se bez posade ljuljuš-kali usidreni u Maratonu, Eretriji, Halkidi, Aulidi, Hermioni, Tirinu, Helosu i mnogim drugim primorskim gradovima. Slušao je kako Agamemnon pripovijeda užasnutim Ahejcima, Argejcima, Krećanima, Itačanima, Lakademoncima, Kalidnejcima, Buprasjima, Dulihijcima, Pilosjancima, Farsalcima, Spartancima, Mesejanima, Tračanima, Ehalijcima - svim tim stotinama grupa okupljenih u savez različitih Grka s kopna, otoka i samog Peloponeza - da su im gradovi prazni, kuće napuštene kao po volji bogova - s hranom koja je trulila na stolovima, odjećom ostavljenom na ležajevima, kadama i bazenima mlakim i prekrivenim algama, oružjem isukanim iz toka. Na Egejskom moru, opisivao je Agamemnon svojim jakim, gromkim glasom - prazni brodovi ljuljali su se na valovima, jedara dignutih, ali pokidanih, bez ikakvog traga da ih je snašla oluja - nebo je bilo vedro, a more mirno i u odlasku i u povratku tijekom njihovog tromjesečnog putovanja, objasnio je Agamemnon - ali brodovi su bili prazni: brodovi iz Atene krcati teretom ili prazni, s redovima vesala, ali bez veslača; sjajni perzijski laki brodovi bez nespretne posade i jadnih kopljanika pod kacigama, elegantni egipatski brodovi bez ikoga na sebi da ih sa žitom odveze do grčkih otoka.

“Na svijetu nije ostalo ni muškaraca, ni žena ni djece”, vikao je Agamemnon u svakom ahejskom logoru, “osim nas ovdje, prepredenih Trojanaca i nas. Kada smo okrenuli leđa bogovima - još gore, kad smo okrenuli ruke i srca protiv njih - bogovi su nam odnijeli nadu iz srca - naše žene, obitelji, očeve i robove.”

“Zar su mrtvi?” vikali su ljudi u svakom logoru ponaosob. Njihovi povici svaki put bili su prožeti bolnim stenjanjem. Tužbalice su ispunile zimsku noć duž linije argejskih vatri.

Agamemnon je uvijek odgovarao podignutim dlanovima i tišinom koja je trajala nekoliko strašnih trenutaka.

“Nije bilo nikakvog traga borbe”, rekao bi napokon. “Ni krvi. Niti tijela u raspadanju da nahrane izgladnjele pse i ptice koje gore kruže i vrebaju.”

I uvijek su, u svakom logoru, hrabre argejske posade, tjelohranitelji, pješaci i kapetani koji su pratili Agamemnona kući vodili privatne razgovore s drugima istog čina. Do zore su svi čuli strašnu vijest i paralizirajući užas ustupio je mjesto nemoćnom bijesu.

Menelaj je znao da je to savršeno za njihov cilj - za braću Atride, Agamemnona i Menelaja - ne samo da opet okrene Ahejce protiv Trojanaca i dovrše ovaj rat, već i da zbace s diktatorske vlasti brzonogog Ahileja. Za nekoliko dana, ako ne i sati, Agamemnon će opet biti glavni zapovjednik.

Agamemnon je u zoru završio s izvještavanjem Grka, veliki kapetani su se udaljili - Diomed natrag u svoj šator, veliki Telemonjanin Ajax koji je zaplakao kao dijete kada je čuo da je Salmid zatečen prazan kao i svi drugi krajevi domovine - a Odisej, Idomenej i Mali Ajax, koji je vriskao od bola zajedno sa svim svojim Lokridanima kad im je Agamemnon priopćio vijest, pa čak i brbljavi stari Nestor - svi su se udaljili u zoru da uhvate koji sat nemirnog sna.

“Reci mi onda što ima novog u ovom Ratu protiv bogova”, reče Agamemnon Menelaju dok su dva brata sjedila sama u središtu svog lakademonjanskog tabora, okružena krugovima odanih kapetana, tjelohranitelja i kopljanika. Ti ljudi su stajali dovoljno daleko da njihovi gospodari mogu voditi privatan razgovor.

Ridokosi Menelaj je opisao bratu što se događa - kako se svakodnevno bez trunke plemenitosti odvijaju borbe moravečkim čarolijama i božanskim oružjem, o povremenim dvobojima - o smrti Parisovoj i stotinu manje poznatih Trojanaca i Ahejaca - te o pogrebu koji se upravo završio. Dim s lomače prestao se dizati i plamenovi iznad zida Troje nestali su iz vidokruga prije samo jednog sata.

“Dobro da je skončao”, reče kraljevski Agamemnon dok je snažnim bijelim zubima otkidao komad svinjetine koju su mu ispekli za doručak. “Žao mi je samo što je Apolon ubio Parisa... htio sam to osobno obaviti.”

Menelaj se nasmije, pojede i on malo svinjetine, zalije je jutarnjim vinom i ispriča bratu kako se prva Parisova žena Enona pojavila niotkuda i izvršila samoubojstvo.

Agamemnon se na to nasmijao. “Bolje bi bilo da se ona tvoja kučka Helena toliko zanijela i bacila u plamen, brate.”

Menelaj na to kimne glavom, ali osjeti kako mu srce zastaje na zvuk Heleninog imena. Ispričao je Agamemnonu o Enoninim brbljarijama o tome da je Parisovu smrt prouzročio Filoktet, a ne Apolon, te o gnjevu koji je prohujao trojanskim redovima i nagnao mali kontingent Ahejaca da se žurno povuče iz grada.

Agamemnon se pljesne po nozi. “Prekrasno! Pretposljednji kamenčić je postavljen na svoje mjesto. Za četrdeset osam sati ću ovo nezadovoljstvo među svim Ahejcima pretvoriti u akciju. Zaratit ćemo opet s Trojancima prije nego što se ovaj tjedan završi, brate. Kunem ti se u to na kamenju i zemlji grobnice našeg oca.”

“Ali bogovi...” zausti Menelaj.

“Bogovi će biti kao i prije”, reče on, naoko posve uvjeren u to. “Zeus će biti neutralan. Neki će pomagati ucviljenim, propalim Trojancima. Većina će se svrstati uz nas. Ali ovog puta ćemo završiti posao. Od Ilija će za dva tjedna ostati samo pepeo... baš kao što od Parisa ovog jutra nije ostalo ništa osim pepela i kostiju.”

Menelaj kimne glavom. Znao je da bi trebao pitati kako to njegov brat misli izvesti pomirbu s bogovima te kako će zbaciti s vlasti nepobjedivog Ahileja, ali jedva je čekao da povede razgovor o nečem mnogo važnijem.

“Vidio sam Helenu”, reče on, i začuje kako mu se glas lomi na spomen ženinog imena. “Sekunde su mi nedostajale da je ubijem.”

Agamemnon obriše mast s usta i brade, otpije iz srebrnog pehara i podiže jednu obrvu da pokaže svoju zainteresiranost.

Menelaj je opisao kako je čvrsto odlučio iskoristi priliku i probiti se do Helene - i kako je sve propalo zbog Enonine iznenadne pojave i njenih optužbi protiv Filokteta. “Sreća je što smo izašli živi iz grada”, ponovi on.

Agamemnon se zagleda prema dalekim zidovima. Negdje je zavijala moravečka sirena i projektili su hitali uvis prema nekom nevidljivom olimpskom cilju. Polje sile oko glavnog ahejskog logora zazuji dubljim zvukom pripravnosti.

“Danas je ubij”, reče Menelajev stariji i pametniji brat. “Sada. Ovog jutra.”

“Ovog jutra?” Menelaj obliže usne. Unatoč svinjskoj masti, bile su suhe.

“Ovog jutra”, ponovi nekadašnji i budući glavni zapovjednik svih grčkih vojski okupljenih da unište Troju. “Za koji dan, sve veći jaz između naših ljudi i tih pasjih ispljuvaka Trojanaca zjapit će toliko da će kukavice opet zatvarati i zaključavati svoja jebena Skejska vrata.”

Menelaj pogleda prema gradu. Zidovi su mu bili ružičasti u svjetlu zimskog izlazećeg sunca. Bio je vrlo zbunjen. “Neće mi dopustiti da uđem tamo sam...” zausti on.

“Idi prerušen”, prekine ga Agamemnon. Veličanstveni kralj opet otpije i podrigne se. “Razmišljaj kao Odisej... kao neka lukava lasica. Imam lavlju kožu i staru kacigu od veprovih kljova koji prekriva cijelu glavu. Onu što ju je Diomed imao na sebi kad su on i Odisej prošle godine pokušali ukrasti paladion iz Troje”, reče on. “Kad ti ta čudna kaciga prekrije riđu kosu, a kljove sakriju bradu - da ne spominjem lavlju kožu koja će ti skriti slavni ahejski oklop - sanjivi stražari na dverima pomislit će da si neki njihov barbarski saveznik i pustit će te da prođeš. Ali hitaj - prije nego što se straža promijeni i vrata budu zaključana da takva ostane sve dok bude stajao na propast osuđeni Ilij.”

Menelaj je morao o tome razmišljati samo nekoliko sekundi. Onda je ustao, čvrsto uhvatio brata za rame i ušao u šator da se preruši i naoruža dodatnim noževima.

8.

Mjesec Fobos izgledao je kao ogromna, gnjecava prašnjava maslina čiji je jedan udubljeni dio bio okružen jakim svjetlima. Mahnmut je rekao Hockenberryju da je to udubljenje divovski krater zvan Stickney a da svjetla označuju tamošnju moravečku bazu.

Putovanje nije za Hockenberryja prošlo bez adrenalina. Vidio je dovoljno moravečkih stršljena izbliza te primijetio da nijedan od njih nema prozore niti priključke pa je pretpostavio da će putovati naslijepo, izuzmu li se možda TV monitori. Podcijenio je tehnologiju moraveka iz pojasa asteroida - jer po Mahnmutovim riječima, svi stršljeni su bili od asteroveka.

Hockenberry je isto tako pretpostavio da će tamo biti ležajeva za ubrzanje u stilu stolica iz svemirskih šatlova dvadesetog stoljeća s ogromnim remenjem i kopčama.

Nije bilo nikakvih stolica. Nikakvih vidljivih držača. Nevidljivo polje okružilo je Hockenberryja i malog moraveka dok se činilo da sjede u zraku. Hologrami - ili neka vrsta trodimenzionalnih projekcija toliko stvarnih da nisu davale osjećaj projekcije - bili su s tri strane oko njih i pod njima. Ne samo što su sjedili na nevidljivim stolicama već su nevidljive stolice i njihova tijela visjela iznad ponora od tri kilometra dok je stršljen bljesnuo kroz Rupu i uspinjao se prema južnoj strani Olympus Monsa.

Hockenberry krikne.

“Smetaju li ti holoi?”, upita Mahnmut.

Hockenberry opet krikne.

Moravek brzo dodirne holografske kontrole koje se pojaviše kao čarolijom. Ponor ispod njih se skupljao sve dok se nije učinilo da je ugrađen u metalni pod trupa kao ekran običnog divovskog TV-a. Svuda oko njih panorama je nastavila promicati dok je poljem sile okružen vrh Olympus Monsa jurio pokraj njih - laser ili neka vrsta energetskih zraka zabljesne prema njima zapljusnuvši energetsko polje samog stršljena - a onda plavo Marsovo nebo postane blijedo-ružičasto, zatim crno, i stršljen se nađe iznad atmosfere, pa se okrene - iako se činilo da je veliki rub Marsa rotirao sve dok nije ispunio virtualne prozore.

“Bolje”, promrmlja Hockenberry, mlatarajući rukama i nogama u potrazi za nečim za što bi se uhvatio. Stolica od polja sila nije mu se opirala, ali ga nije ni puštala. “Isuse Kriste”, promrsi on kada se brod okrenuo za sto osamdeset stupnjeva i aktivirao motore. Fobos im se ubacio u vidokrug, gotovo povrh njih.

Nije bilo nikakvog zvuka. Ni šapata.

“Žao mi je”, reče Mahnmut. “Trebao sam te upozoriti. Okno sada ispunjava Fobos. Manji od dva Marsova mjeseca, jedva nekih trinaest kilometara u promjeru... premda, kao što vidiš, nipošto nije kuglast.”

“Izgleda kao krumpir koji je izgrebla neka mačka”, ote se Hockenberryju. Mjesec se približavao vrlo brzo. “Ili divovska maslina.”

“Maslina, da”, reče Mahnmut. “To je zbog kratera na ovom kraju. Ime mu je Stickney - po ženi Asapha Halla, Angelini Stickney Hall.”

“Tko je bio... Asaph... Hall?” promuca Hockenberry. “Neki astronaut... ili... kozmonaut... ili... tko?”

Pronašao je ipak nešto za što se mogao pridržati. Mahnmuta.. Malom moraveku kao da nije smetalo što mu on steže ramena od plastike i metala. Krmeni holo-video buknuo je plamenom kada su se aktivirali neki nijemi motori ili mlaznice. Hockenberry je jedva uspijevao spriječiti cvokotanje zuba.

“Asaph Hall je bio astronom u Mornaričkom opservatoriju Sjedinjenih Država u gradu Washingtonu”, reče Mahnmut uobičajenim tihim tonom. Stršljen se opet naginjao. I okretao. Fobos i krater Stickney ispuniše najprije jedan, a zatim još jedan holografski prozor.

Hockenberry je bio prilično siguran da letjelica pada i da ga čeka smrt za manje od minute. Pokušao se sjetiti neke molitve iz djetinjstva - sve je odrasle godine proveo kao intelektualni agnostik! - ali mogao se samo prisjetiti pjesmice “Sad kad tonem u sanak slatki...”

Učini mu se prikladnim. Hockenberry se uhvati za to.

“Mislim da je Hall otkrio oba Marsova mjeseca 1877”, govorio je Mahnmut. “Nema podataka - bar ja za njih ne znam - je li gospođa Hall bila zadovoljna što je po njoj nazvan jedan ogroman krater. Stickney je naime bilo njeno djevojačko prezime.”

Hockenberry odjednom shvati zbog čega su izvan kontrole i zašto će se srušiti i poginuti. Nitko nije upravljao tim prokletim brodom. U stršljenu su bila samo njih dvojica, a jedine kontrole koje je Mahnmut dodirnuo bile su one za podešavanje holografskih prikaza. Pomislio je da spomene taj previd malom organskom robotu, ali pošto je krater Stickney sada ispunjavao sve prednje prozore i približavao se brzinom koju nisu nikako mogli smanjiti prije udara, Hockenberry je zanijemio.

“Neobičan mali mjesec”, reče Mahnmut. “Zapravo, zarobljen asteroid. Fobos ovdje kruži samo šest tisuća kilometara iznad površine Marsa - gotovo da dodiruje atmosferu - i srušit će se na Mars za oko osamdeset tri milijuna godina, ako nitko ništa ne učini s tim u svezi.”

“Kad smo već kod sudara...”, započne Hockenberry.

U tom trenutku stršljen toliko uspori da je sad lebdio, a onda se spusti u reflektorima obasjan krater pa se prizemlji blizu složene mreže kupola, greda, dizalica, svjetlucavih žutih mjehura, plavih kupola, zelenih tornjeva, vozila u pokretu i stotina užurbanih moraveka koji su se motali uokolo u vakuumu. Kada je prizemljenje obavljeno, bilo je toliko blago da ga je Hockenberry jedva osjetio kroz metalni pod i stolicu od polja sile.

“Opet kod kuće, opet kod kuće”, zapjeva Mahnmut. “Pa, ne baš kod kuće, naravno, ali... pazi glavu kad budemo izlazili. Ta vrata su malo preniska za ljudske glave.”

Prije nego što je Hockenberry stigao prokomentirati ili opet kriknuti, vrata se zanjihaše van i naniže, a sav zrak iz male prostorije s rikom pokulja u vakuum svemira.

Hockenberry je završio klasičnu književnost i predavao je u svom bivšem životu pa nikada nije bio osobito znanstveno potkovan, ali odgledao je dovoljno znanstveno-fantastičnih filmova da zna za pogibeljnost nagle dekompresije: širenje očiju sve dok ne dostignu veličinu grejpfruta, prskanje bubnjića praćeno kuljanjem krvi, kuhanje kože i mesa i njihovo rastezanje i kidanje pod navalom unutrašnjeg tlaka koji ne nailazi ni na kakav otpor pod nultim vanjskim tlakom čistog vakuuma.

Ništa se od toga nije dogodilo.

Mahnmut zastane na rampi. “Hoćeš li doći” Glas malog moraveka je u ljudskim ušima zvučao limeno.

“Zašto nisam mrtav?” reče Hockenberry. Osjećao se kao da je odjednom omotan nevidljivim mjehurom.

“Štiti te tvoja stolica.”

“Moja stolica?” Hockenberry se osvrne oko sebe, ali ne primijeti ništa osim nekog treperenja. “Želiš reći da moram sjediti ovdje zauvijek ili umrijeti?”

“Ne”, reče Mahnmut veselo. “Izađi van. Polje sila stolice će izaći s tobom. Već ti pruža toplinu, hlađenje, osmotsko ispiranje i reciklira ti kisik - koji će ti potrajati tridesetak minuta - a djeluje i kao skafander.”

“Ali... stolica je... dio broda”, reče Hockenberry dok je oprezno ustajao s osjećajem da se nevidljivi mjehur pomiče s njim. “Kako može izaći iz stršljena?”

“Zapravo, točnije bi bilo reći da je stršljen dio stolice”, reče Mahnmut. “Vjeruj mi. Ali pazi kako koračaš. Odijelo-stolica će ti dati nešto težine kad se nađeš na površini, ali gravitacija je na Fobosu tako slaba da će ti dobar skok dati dovoljno ubrzanja da se odlijepiš od njega. Adios, Fobose, za Thomasa Hockenberryja.”

Hockenberry zastane na najvišoj stubi rampe i uhvati se za metalni okvir izlaza.

“Hajde”, reče Mahnmut. “Stolica i ja nećemo dopustiti da nam odlebdiš. Idemo unutra. Ima još moraveka koji bi razgovarali s tobom.”

Nakon što je ostavio Hockenberryja s Asteague/Cheom i ostalim primarnim integratorima Konzorcija Pet mjeseca, Mahnmut je izašao iz zračne kupole i otišao na šetnju kraterom Stickney. Pogled je bio spektakularan. Dugačka os Fobosa stalno je bila usmjerena u Mars, a moravečki inženjeri podesili su je tako da crveni planet stalno lebdi ravno iznad Stickneyja i ispunjava najveći dio crnog neba, jer su strmi zidovi kratera zaklanjali poglede sa strane. Mali mjesec se okrenuo oko svoje osi svakih sedam sati - a točno mu je toliko trebalo da obiđe oko Marsa - pa se divovski crveni disk s plavim oceanima i bijelim vulkanima iznad njega sporo gibao.

Našao je svog prijatelja Orpha s Ia nekoliko stotina metara visoko, usred paukove mreže dizalica, greda i kablova kojima je za lansirni krater bio privezan brod pripremljen za put na Zemlju. Moravečki inženjeri iz dubokog svemira, asteroveki nalik na crne kukce i nadzornici s Kalista motali su se posvuda i penjali po brodu, spajajući nosače kao svjetlucave uši. Pokretni reflektori i svjetla za rad poigravali su na tamnom trupu ogromnog broda za Zemlju. Iskre su padale u slapovima s bezbroj autozavarivača kojih je bilo posvuda. U blizini, sigurnija u mreži metalne kolijevke, bila je Crna Dama, Mahnmutova osobna podmornica za duboka mora Europe. Prije više mjeseci, moraveki su odnijeli oštećeno plovilo bez energije iz skrovišta na marsovskoj obali sjevernog mora Tetis, tegljačima ga podigli do Fobosa, a onda popravili, opskrbili ga izvorom energije i preuredili čvrstu malu podmornicu za zadatak na Zemlji.

Mahnmut je pronašao prijatelja stotinu metara više, gdje se žurno kretao duž čeličnih kablova ispod trbuha svemirskog broda.

“Vidim li to Orpha ja? Orpha, nekada s Marsa, nekada iz Ilija, a oduvijek s Ia ? Tog Orpha?”

“Baš tog”, reče Orphu. Čak i preko radio-kanala ili uskog snopa, Orphova grmljavina bila je na granici podzvučnog. Moravek iz čistog vakuuma preskoči pomoću mlaznica u svom rakolikom oklopu tridesetak metara do grede na kojoj je Mahnmut održavao ravnotežu. Orphu dograbi gredu štipaljkama za manipulaciju i objesi se tamo, nekoliko metra dalje.

Neki moraveki - Asteague/Che, na primjer, ili rožnati moraveki iz Pojasa, dok sam Mahnmut tu nije posve spadao - izgledali su potpuno humanoidno. Ali ne i Orphu s Ia. Moravek, projektiran za rad u sumpornom torusu Ia u magnetskim, gravitacijskim i radijacijskim olujama Jupiterovog svemira, bio je dugačak oko pet i viši od dva metra i donekle je podsjećao na potkovičastog raka, ako pretpostavite da su potkovičasti rakovi opremljene dodatnim nogama, senzorskim paketima, mlaznicama, manipulatorima koji su gotovo - ne posve - mogli služiti kao ruke, i starim, izdubljenim oklopom toliko puta napuklim i spajanim da je izgledao kao da su mu dijelovi međusobno cementirani.

“Okreće li se još Mars tamo, prijatelju stari?” grmne Orphu.

Mahnmut okrene glavu prema nebu. “Da. Još rotira kao neki ogroman crveni štit. Vidim kako se Olympus Mons upravo izvlači iz terminatora.”

Mahnmut je oklijevao na tren. “Žao mi je zbog rezultata posljednje operacije”, reče on konačno. “Žao mi je što nisu mogli to srediti.”

Orphu slegne ramenima iznad četiri uzglobljene ruke-noge. “Nije važno, druže stari. Kome još trebaju organske oči kad postoje termo-slike, mali plinski kromatografi i spektrometri mase na mojim koljenima, radar - dubinski i fazni - sonar i laserski kartograf? Samo one beskorisne daleke stvari kao što su zvijezde i Mars ne mogu posve dobro vidjeti pomoću tih divnih senzornih organa.”

“Da”, reče Mahnmut. “Ali žao mi je.” Njegov prijatelj ostao je bez organskog optičkog živca kada zamalo nije bio uništen tijekom prvog susreta s jednim olimpskim bogom u Marsovoj stazi - istim onim bogom koji je raznio njihov brod i dva druga u plin i krhotine. Mahnmut je znao da Orphu ima sreće što je živ i da su ga popravili koliko su najbolje mogli, ali ipak...

“Jesi li doveo Hockenberryja?”, grmne Orphu.

“Da. Primarni integratori ga sada ispituju.”

“Birokrate”, grmne veliki moravek s Ia. “Da te povezem do broda?”

“Naravno.” Mahnmut skoči na Orphov oklop, dograbi rukohvat svojom najozbiljnijom hvataljkom i uhvati se kada se moravek iz čistog vakuuma odbacio od postolja do broda, a onda i oko njega. Tu su se nalazili gotovo kilometar iznad dna kratera i stvarna veličina broda za Zemlju - koji je bio privezan za konstrukciju poput nekog helijevog balona - ukazala mu se prvi put. Lako je mogao biti pet puta duži od onog svemirskog broda koji je bio ponio četiri moraveka iz Jupiterovog svemira do Marsa prije više od jedne standardne godine.

“Impresivan je, zar ne?” reče Orphu. On je na montaži broda radio više od dva mjeseca s inženjerima iz Pojasa i s Pet Mjeseca.

“Velik je”, reče Mahnmut. A onda, naslutivši Orphovo razočaranje, doda: “I prilično lijep na neki kvrgav, ispupčen, crni, napuhani, zlokobni način.”

Orphu grune dubokim smijehom - tonovima koji su Mahnmuta uvijek nagonili da pomisli na naknadne udare poslije nekog potresa leda na Europi ili valove poslije tsunamija. “Popriličan kompliment od strane jednog nervoznog astronauta”, reče on.

Mahnmut slegne ramenima, rastuživši se na trenutak, jer njegov prijatelj ne može vidjeti tu gestu, a onda shvati da ga je Orphu vidio. Novi radar velikog moraveka bio je vrlo fini instrument i jedino mu je nedostajala sposobnost viđenja boja. Orphu mu je rekao da bliskim radarom može čak zamijećivati suptilne promjene na ljudskom licu. Što će biti od koristi ako Hockenberry zaista pode na ovaj zadatak, pomisli Mahnmut.

Kao da mu čita misli i banke podataka, Orphu reče: “Nedavno sam mnogo razmišljao o ljudskoj sjeti i tome kako se ona može usporediti s načinom na koji mi, moraveki, podnosimo gubitak.”

“Oh, ne”, reče Mahnmut, “opet si čitao onu francusku osobu.”

“Prousta”, reče Orphu. “Ta 'francuska osoba' se zove Proust.”

“Znam. Ali zašto to radiš? Znaš da se uvijek deprimiraš kada čitaš Sjećanje na prošle stvari”

“U traganju za izgubljenim vremenom”, ispravi ga Orphu s Ia. “Čitao sam dio koji se zove 'Tuga i zaborav'. Znaš, onaj dio kad Albertina umre, a Marcel, pripovjedač, pokušava je zaboraviti, ali ne može?”

“Eto vidiš”, reče Mahnmut. “Što će te razveseliti ako ne to? Želiš li da ti posudim Hamleta kao melem na ranu?”

Orphu nije obratio pozornost na tu ponudu. Sad su bili dovoljno daleko da vide cijeli brod ispod sebe i da zavire preko zidova kratera Stickney. Mahnmut je znao da Orphu može prijeći mnogo tisuća kilometara u dubokom svemiru bez ikakvog problema, ali osjećaj da su pretjerali i da se udaljavaju od Fobosa i baze Stickney - baš kao što je upozorio Hockenberryja - bio je vrlo jak.

“Da bi pokidao veze koje su ga spajale s Albertinom”, kaže Orphu, “jadni pripovjedač mora se vratiti kroz sjećanje i svijest te se suočiti sa svim Albertinama - onima iz sjećanja, kao i onima izmišljenima za kojima je žudio i bio ljubomoran zbog njih - sa svim tim virtualnim Albertinama koje je stvorio u vlastitom umu kada se brinuo viđa li se ona to potajno s drugim ženama njemu iza leđa. Da ne spominjem različite Albertine njegove čežnje - djevojku koju je jedva poznavao, ženu koju je zadobio ali ne i imao, ženu koja mu je dosadila.”

“To zvuči vrlo zamorno”, reče Mahnmut u pokušaju da vlastitim tonom preko radio-frekvencije dočara koliko mu je dosadila cijela ta gnjavaža s Proustom.

“Nije to ni polovica”, reče Orphu, zanemarivši primjedbu ili je možda potpuno previdjevši. “Da bi napredovao u svome jadu, siroti Marcel - lik pripovjedača zove se isto kao i pisac, znaš... ali čekaj, ti jesi to čitao, Mahnmute, zar ne? Uvjerio si me da jesi kad smo lani prilazili unutrašnjim planetima.”

“Pa... prelistao sam”, reče moravek s Europe.

Čak je i Orphov uzdah bio na granici čujnog. “Pa, kao što rekoh, jadni Marcel ne samo što se mora suočiti s tom legijom Albertina u svojoj svijesti prije nego li je uzmogne pustiti, već se također mora suočiti i sa svim Marcelima koji su opazili te višestruke Albertine - s onima koji su je ludo željeli, bezumno ljubomornim Marcelima, ravnodušnim Marcelima, Marcelima čije je prosuđivanje pomutila čežnja, onima...”

“I, što s tim?” upita Mahnmut.

“Samo zapanjujuća složenost ljudske svijesti”, reče Orphu. Okrenuo je oklop za sto osamdeset stupnjeva, aktivirao potisne mlaznice i oni krenuše natrag prema brodu u gradnji, prema krateru Stickney i sigurnosti - kakva god ona bila. Mahnmut je izvio svoj kratki vrat da bi pogledao prema Marsu dok su se okretali. Vulkani Olympus i Tarzis sada su se gotovo izgubili iz vidokruga, dok je Fobos brzao prema udaljenom rubu planeta.

“Pitaš li se ikad po čemu se naši trenutci nezadovoljstva razlikuju od... recimo... Hockenberryjevih? Ili Ahilejevih?”, upita Orphu.

“Ne baš”, reče Mahnmut. “Izgleda da Hockenberry jednako žaluje zbog gubitka svog bivšeg života kao i za svojom mrtvom ženom, prijateljima, studentima i tako dalje. Ali tko to može znati kad je o ljudima riječ? A Hockenberry je samo rekonstituirano ljudsko biće - netko ili nešto opet ga je stvorilo iz DNK, RNK, njegovih starih knjiga i tko zna kakvih sve programa za dobra podešavanja. A što se Ahileja tiče - kad je on žalostan, jednostavno izađe i ubije nekoga. Ili mnoštvo njih.”

“Volio bih da sam bio tamo pa da vidim njegov napad na bogove tijekom prvog mjeseca rata”, reče Orphu.

“Po tvom opisu, klaonica je bila neviđena.”

“I je”, reče Mahnmut. “Blokirao sam slučajan pristup tim datotekama u svojoj dopunskoj memoriji zato što su toliko uznemirujući.”

“To je još jedan element Prousta na koji sam mislio”, reče Orphu. Spustili su se na gornji dio trupa broda za Zemlju i veliki moravek ubacio je tamo spojne mikrozakovice u oblogu od izolacionog materijala. “Mi imamo neorgansku memoriju na koju se možemo osloniti kad dovedemo u sumnju svoja neuronska sjećanja. Ljudska bića se mogu osloniti samo na tu zbunjujuću masu neuronskog skladišta na kemijski pogon. Svi su oni subjektivni i podložni emocijama. Kako mogu biti sigurni u bilo koje svoje sjećanje?”

“Ne znam”, reče Mahnmut. “Pođe li Hockenberry s nama na Zemlju, možda ćemo donekle moći shvatiti kako radi njegov um.”

“Nećemo baš biti nasamo s njim niti imati mnogo vremena za razgovore”, reče Orphu. “Potisak od mnogo gravitacija, usporavanje još naglije, a ovaj put će tamo biti čitava rulja - najmanje tridesetak veka s Pet Mjeseca i tisuću asterovečkih vojnika.”

“Sada smo spremni na sve, a?”, reče Mahnmut.

“Sumnjam”, grmne Orphu. “Iako ovaj brod nosi dovoljno oružja da Zemlju pretvori u prah i pepeo. Ali zasad nas planiranje nije učinilo doraslim iznenađenjima.”

Mahnmut osjeti istu mučninu koja ga je dotakla kada je saznao da je njihov brod za Mars bio tajno naoružan.

“Žališ li ikada za Korosom III i Ri-Poom onako kako pripovjedač tvog Prousta žali svoje mrtve?”, upita on Orpha s Ia.

Orphova sofisticirana radarska antena pomakne se malčice prema manjem moraveku, kao da želi protumačiti Mahnmutov izraz na način na koji je rekao da može protumačiti ljudski. Ali Mahnmut, naravno, nije imao nikakav izraz.

“Ne baš”, reče Orphu. “Nismo ih poznavali prije tog leta i nismo putovali u istom odjelu s njima tijekom misije. Prije nego što nas je Zeus... sredio. Dakle, uglavnom su mi bili glasovi iz komunikatora, premda ponekad pristupim memoriji da im vidim slike... valjda samo da bih im iskazao počast.”

“Da”, reče Mahnmut. I on je radio to isto.

“Znaš li što je Proust rekao za konverzaciju?”

Mahnmut se odupre novom uzdahu. “Što?”

“Rekao je... 'Kad čavrljamo, više nismo mi ti koji govorimo... preoblikujemo se u sliku drugih ljudi, umjesto da budemo svoji u onome u čemu se od njih razlikujemo.'“

9.

Pentesileja je ušla u Ilij na konju jedan sat nakon izlaska Sunca, s dvanaest svojih najboljih sestara-ratnica, koje su jahale za njom u koloni dvije po dvije. Unatoč ranom satu i hladnom vjetru, tisuće Trojanaca bile su na zidinama i oko puta koji je prolazio kroz Skejske dveri prema privremenoj Prijamovoj palači, i svi su klicali kao da amazonska kraljica stiže s pojačanjem od više tisuća boraca, umjesto njih samo trinaest. Gomila je mahala maramama, udarala kopljima o kožne štitove, vikala s odobravanjem i bacala cvijeće pod konjska kopita.

Pentesileja je to primala kao nešto što se samo po sebi razumije.

Prijamov sin Dejfob, brat Hektora i mrtvog Parisa i čovjek za koga je cijeli svijet znao da će biti sljedeći Helenin muž, dočekao je amazonsku kraljicu i njene ratnice odmah ispred zidova Parisove palače, u kojoj je Prijam trenutno boravio. Kršan muškarac stajao je u blistavom oklopu ogrnut crvenim plaštem, s krutom zlatnom četkom na kacigi, ruku prekriženih sve dok nije podigao dlan u znak pozdrava.

“Pozdravljam te, Pentesilejo, kći Aresova, kraljice Amazonki”, uzvikne Dejfob. “Dobrodošla i ti i tvojih dvanaest ratnica. Cijeli Ilij vam nudi zahvalnost i slavi ovaj dan, jer došla si kao saveznik i prijatelj da nam pomogneš u ratu protiv samih bogova s Olimpa. Pođi unutra, okupaj se, primi naše darove i spoznaj istinsko bogatstvo Trojine gostoprimljivosti i zahvalnosti. Naš najplemenitiji junak, Hektor, doći će vas pozdraviti osobno, ali sada se otišao odmoriti na nekoliko sati nakon pogrebne lomače našeg brata o kojoj se brinuo čitave noći.”

Pentesileja je lako sišla s divovskog bojnog konja, pokretom gracioznim unatoč njenom čvrstom oklopu i blistavoj kacigi. Uhvati Dejfoba za podlakticu objema snažnim rukama, pozdravivši ga prijateljskim stiskom kolege ratnika. “Hvala ti, Dejfobje, sine Prijamov, junače tisuću dvoboja, ja i moje sljedbenice zahvaljujemo ti i izražavamo svoju sućut tebi, tvome ocu i svim Prijamovim ljudima zbog vijesti o Parisovoj smrti - vijesti koja nam je stigla prije dva dana - i prihvaćamo tvoje velikodušno gostoprimstvo. Ali moram ti reći prije nego što uđem u Parisov dom, sad Prijamovu palaču, da nisam došla da se uz vas borim protiv bogova već da završim vaš rat s bogovima jednom zauvijek.”

Dejfob, čije su oči i u najboljim okolnostima obično bile iskolačene, sada se doslovno zabuljio u prelijepu Amazonku. “A kako to misliš napraviti, kraljice Pentesilejo?”

“To sam vam došla reći, a zatim i učiniti”, reče Pentesileja. “Idemo, primi me unutra, prijatelju Dejfobe. Moram se sastati s tvojim ocem.”

Dejfob je objasnio kraljici Amazonki i njezinim ratnicama da mu otac, kralj Prijam, boravi u ovom krilu Parisove manje palače zato što su bogovi uništili Prijamovu palaču prvog dana rata prije osam mjeseci, ubivši mu ženu i kraljicu grada Hekabu.

Dok su ulazili u kraljevsku odaju, Dejfob se nakašljao. “Kad već govorimo o tvojoj dalekoj zemlji, kći Aresova, kako to da si preživjela ljutnju kojom su nas bogovi zasuli ovog mjeseca? Preko noći se gradom raširio glas da je Agamemnon na putu kući našao grčke otoke bez ljudi. Čak i hrabri branitelji Ilija jutros drhte na pomisao da bogovi uklanjaju sve narode osim Argejaca i nas. Kako to da ste ti i tvoj narod pošteđeni?”

“Moj narod nije”, odbrusi Pentesileja. “Bojimo se da je zemlja hrabrih Amazonki jednako prazna kao i druge zemlje kroz koje smo prošli posljednjeg tjedna putovanja. Ali Atena nas je poštedjela zbog našeg zadatka. I božica je poslala važnu poruku narodu Ilija.”

“Reci nam je, molim te”, reče Dejfob.

Pentesileja odmahne glavom. “Ta poruka je samo za uši kralja Prijama.”

I kao na znak, oglasiše se trube, zavjese se povukoše u stranu i Prijam polako uđe, naslonjen o ruku jednog svog kraljevskog gardista.

Pentesileja je vidjela Prijama u njegovoj kraljevskoj dvorani prije manje od jedne godine, kada su ona i pedeset njenih žena probile ahejsku opsadu da bi donijele Troji riječi ohrabrenja i savezništva - Prijam joj je tada rekao da pomoć Amazonki nije potrebna, ali zasuo ju je zlatom i drugim darovima. Ali sada je amazonska kraljica zašutjela zaprepaštena Prijamovim izgledom.

Kralj, oduvijek dostojan poštovanja i pun energije, kao da je ostario dvadeset godina u proteklih dvanaest mjeseci. Njegova leđa, uvijek tako uspravna, sada su bila pogrbljena. Obrazi, uvijek rumeni od vina ili uzbuđenja u vrijeme kada ga je Pentesileja viđala tijekom svojih dvadeset pet godina, čak i dok se kao dijete, sa sestrom Hipolitom, krila iza zavjesa majčine prijestolne dvorane kad bi kraljevska obitelj iz Ilija došla ukazati im počast, sada su bili upali, kao da je starac ostao bez svih svojih zuba. Njegova prosijeda kosa i brada postale su tužno bijele i razbarušene. Prijamove oči sada su bile sluzave i zurile su u prazno.

Starac se gotovo srušio na prijestolje od zlata i lapisa.

“Pozdravljam te, Prijame, sine Laomedonov, plemeniti vladaru loze dardanske, oče hrabrog Hektora, jadnog Parisa i dobrostivog Dejfoba”, reče Pentesileja, kleknuvši. Njezin djevojački glas, oduvijek melodičan, bio je više nego dovoljno jak da odjekne ogromnom dvoranom. “Ja, kraljica Pentesileja, možda posljednja kraljica Amazonki, i mojih dvanaest prsatih i broncom oklopljenih ratnica donosimo ti hvale, sućut, darove i naša koplja.”

“Tvoja sućut i lojalnost su najdragocjeniji darovi za nas, draga Pentesilejo.”

“Donosim također poruku od Palade Atene, kao i ključ za okončanje tvog rata protiv bogova”, reče Pentesileja.

Kralj nakrivi glavu. Neki ljudi iz njegove pratnje uzdahnuše.

“Palada Atena nikad nije voljela Ilij, voljena kći moja. Oduvijek je bila u uroti s našim argejskim neprijateljima kako bi uništila ovaj grad i sve unutar njegovih zidina. A božica je sada naš zakleti neprijatelj. Ona i Afrodita ubile su dijete moga sina Hektora, Astijanaksa, mladog gospodara grada - rekavši da smo mi i naša djeca samo žrtve koje im moraju biti prinijete. Žrtvovane. Neće biti mira s bogovima dok njihova ili naša rasa ne bude ugašena.”

Pentesileja, i dalje klečeći ali visoko podignute glave, sa sijevanjem izazova u plavim očima, reče: “Optužba protiv Atene i Afrodite je lažna. Rat je lažan. Bogovi koji vole Ilij žele nas opet voljeti i pomagati - uključujući i samog Oca Zeusa. Čak je i sivooka Palada Atena prišla na stranu Ilija zbog izdaje samih Ahejaca - osobito lažljivca Ahileja, jer on je izmislio tu lagariju da je Atena ubila njegovog prijatelja Patrokla.”

“Zar to bogovi nude primirje?”, upita Prijam. Starčev glas bio je šaputav, ton gotovo sjetan.

“Atena ne nudi samo primirje”, reče Pentesileja i stane na noge. “Ona - i bogovi koji vole Troju - nude ti pobjedu.”

“Pobjedu nad kim?” dovikne Dejfob i priđe ocu sa strane. “Ahejci su nam sada saveznici. Oni, i umjetna bića, moraveki, koji štite naše gradove i logore od Zeusovih munja.”

Pentesileja se nasmije. U tom trenutku, svaki muškarac u prostoriji zadivi se ljepotom kraljice Amazonki - bila je mlada i jedra, obraza rumenih i crta živih kao u djevojčice, a tijelo joj je pod predivno izlivenim brončanim oklopom bilo istovremeno i vitko i bujno. Ali Pentesilejine oči i strastven izraz lica nisu pripadali nekoj djevojčici - kipjeli su vitalnošću, životnim duhom i oštrom inteligencijom, iskazujući ujedno vatrenu želju za ratnom akcijom.

“Pobjedu nad Ahilejem koji je doveo u bludnju tvog sina, plemenitog Hektora, koji opet, još i sad, vodi Ilij u propast”, poviče Pentesileja. “Pobjedu nad Argejcima, Ahejcima, koji čak i sad smišljaju kako da te sruše, kako da unište grad i otjeraju druge tvoje sinove i unuke u smrt, kako da vam porobe žene i kćeri.”

Prijam odmahne glavom gotovo tužno. “Nitko ne može poraziti brzonogog Ahileja u borbi, Amazonko. Čak ni Ares, koga su tri puta ubile Ahilejeve ruke. Čak ni Atena, koja je pobjegla pred njegovim napadom. Čak ni Apolon, koga su odnijeli natrag na Olimp u zlatno okrvavljenim komadima, jer je izazvao Ahileja. Čak ni Zeus, koji se boji sići na dvoboj s bogočovjekom.”

Pentesileja odmahne glavom u bljesku zlatnih uvojaka. “Zeus se nikoga ne boji, plemeniti Prijame, ponosu loze dardanske. I mogao bi uništiti Troju - ne samo Troju već čitavu zemlju na kojoj Troja postoji - jednim kratkim udarcem svoje egide”

Kopljanici problijedješe, i čak se i Prijam trgne na spomen egide, Zeusovog najjačeg, najbožanskijeg i najtajanstvenijeg oružja. Svi su znali da čak i olimpski bogovi mogu za tren biti uništeni ako Zeus odluči upotrijebiti egidu. To nije bilo tek termonuklearno oružje, poput onog koje je Bog Gromovnik beskorisno bacao na moravečka polja sile početkom rata. Egida je ulijevala strah u kosti.

“Kunem ti se sada, plemeniti Prijame”, reče kraljica Amazonki. “Ahilej će biti mrtav prije nego što danas sunce zađe na oba svijeta. Kunem se krvlju svojih sestara i majke da...”

Prijam podiže ruku da je zaustavi.

“Ne kuni se sad preda mnom, mlada Pentesilejo. Ti si mi kao kći i bila si to još kao dijete. Izazvati Ahileja na dvoboj znači umrijeti. Što te je natjeralo da dođeš u Troju i ovdje pronađeš smrt?”

“Nije to smrt, gospodaru moj”, reče Amazonka čujno napetim glasom. “Već slava.”

“ To dvoje često je jedno te isto”, reče Prijam. Dođi, sjedni ovdje uz mene. Pričaj mi tiho.” On mahne tjelohranitelju i sinu Dejfobu da odstupe tako da ne mogu čuti. Dvanaest Amazonki se također udaljiše za nekoliko koraka od dva prijestolja.

Pentesileja sjedne na prijestolje s visokim naslonom, nekada Hekubino, i postavljeno sada tu da stoji prazno, u znak sjećanja na Hekubu. Amazonka spusti blistavu kacigu na široki rukohvat prijestolja i nagne se bliže starcu.

“Progone me Furije, oče Prijame. Do dana današnjeg, tri mjeseca unatrag, progone me Furije.”

“Zašto?”, upita Prijam. Pa se nagne bliže, kao svećenik iz nekog budućeg doba nekom još nerođenom ispovjedniku. “Ti osvetnički duhovi žele uzeti krv za krv samo kada nije preostao nijedan čovjek-osvetnik da to učini, kćeri moja - osobito kada jedan član obitelji povrijedi drugog. Ti svakako nisi povrijedila nikoga iz svoje kraljevske amazonske obitelji.”

“Ubila sam svoju sestru Hipolitu”, reče Pentesileja drhtavim glasom.

Prijam se trgne natrag. “Ubila si Hipolitu? Nekadašnju kraljicu Amazonki? Tezejevu kraljevsku suprugu? Čuli smo da je poginula u nesreći u lovu kad je netko vidio pokret i od Kraljice Atene pomislio da je jelen.”

“Nisam je namjeravala ubiti, Prijame. Ali nakon što je Tezej oteo moju sestru - zavevši je i namamivši je na svoj brod prilikom državnog posjeta, razvio jedro i odveo je - mi Amazonke naumile smo se osvetiti. Ove godine, dok su sve oči i pozornost na otocima i Peloponezu bile uperene na vašu borbu ovdje, kod Troje, i dok su junaci izbivali iz svojih domova, a Atena ležala nebranjena, sagradile smo malu flotu, opsjele grad - premda to nipošto nije bila tako velika i besmrtna u predajama kao što je argejska opsada Ilija - i zauzele Tezejevo uporište.”

“Naravno, čuli smo za to”, promrmlja stari Prijam. “Ali bitka se brzo završila mirovnim sporazumom i Amazonke su otišle. Čuli smo da je kraljica Hipolita ubrzo zatim umrla, za vrijeme velikog lova priređenog prigodom proslave mira.”

“Umrla je od moga koplja”, reče Pentesileja, na silu izgovarajući svaku riječ. “U početku su Atenjani bili u bijegu, Tezej je bio ranjen, a mi smo držale grad u šaci. Jedini cilj nam je bio da oslobodimo Hipolitu od tog muškarca - htjela ona to ili ne - i bile smo blizu da uspijemo u tome, kada je Tezej poveo protunapad koji nas je natjerao da se čitav dan krvareći povlačimo prema brodovima. Mnoge moje sestre bile su ubijene. Borile smo se za život i opet je hrabrost Amazonki odnijela pobjedu - potisnule smo Tezeja i njegove borce natrag prema njegovim zidovima. Ali moj posljednji hitac kopljem, namijenjen samom Tezeju, pronašao je smrtonosni put do srca moje sestre, koja je - u uočljivom atenskom oklopu - izgledala kao muškarac dok se borila pokraj svog gospodara i muža.”

“Protiv Amazonki”, šapne Prijam, “protiv svojih sestara.”

“Da. Čim smo otkrile koga sam ubila, bitka je prestala. Sklopljen je mir. Podigle smo bijeli stup blizu akropole u znak sjećanja na moju plemenitu sestru i otišle u jadu i sramoti.”

“I Furije te sada gone, zbog prolivene sestrine krvi.”

“Svakog dana”, reče Pentesileja. Bistre oči bile su joj vlažne. Dok je pričala, iz glatkih obraza izgubilo joj se sve rumenilo i sad su bili blijedi. Izgledala je izuzetno lijepo.

“Ali kakve veze imaju s tom tragedijom Ahilej i naš rat, kći moja?”, šapne Prijam.

“Ovog mjeseca, sine Laomedonov i izdanče loze Dardanove, ukazala mi se Atena. Objasnila mi je da nema te žrtve koju mogu prinijeti Furijama i umiriti paklene zvijeri, ali da se mogu iskupiti za Hipolitinu smrt tako što ću otputovati u Ilij s dvanaest izabranih suputnica i pobijediti Ahileja u dvoboju te tako završiti ovaj nepravedni rat i uspostaviti mir između bogova i ljudi.”

Prijam protrlja mjesto gdje su sijede čekinje koje je pustio poslije Hekubine smrti zamijenile bradu. “Nitko ne može pobijediti Ahileja, Amazonko. Moj sin Hektor - najbolji ratnik kojeg je Troja ikad iznjedrila - pokušavao je to osam godina i nije uspijevao. Sada je saveznik i prijatelj brzonogog ljudomora. I sami bogovi su pokušavali to duže od osam mjeseci, i svi su pretrpjeli neuspjeh ili pali pred gnjevom Ahilejevim - Ares, Apolon, Posejdon, Hermes, Had, sama Atena - svi su se okušali s Ahilejem i nisu uspjeli.”

“To je zato što nitko od njih nije znao za njegovu slabost”, šapne Amazonka Pentesileja. “Njegova majka, božica Tetida, smislila je tajni način kako da daruje neranjivost u boju svom smrtnom sinu još kada je bio dijete. On ne može pasti u borbi, osim ako ne bude ranjen na tom jednom slabom mjestu.”

“Što je to?” promumlja Prijam. “Gdje je to?”

“Zaklela sam se Ateni - pod prijetnjom smrti - da to nikome neću otkriti, oče Prijame. Ali ću zato iskoristiti to znanje da ubijem Ahileja svojom amazonskom rukom i tako završiti ovaj rat.”

“Ako je Atena znala za Ahilejevu slabost, zašto je onda nije upotrijebila da mu završi život u njihovom dvoboju, ženo? U borbi koja se završila tako što je Atena pobjegla, ranjena, i KT-irala se natrag na Olimp u bolu i strahu.”

“Sudbine su objavile, kad je Ahilej bio dijete, da će njegovu potajnu slabost otkriti samo drugi smrtnik, tijekom ovog boja za Ilij. Ali naum Sudbina nije se ostvario.”

Prijam se zavali u prijestolju. “Dakle, Hektoru je ipak bilo suđeno da ubije brzonogog Ahileja”, promrmlja on. “Da nismo otpočeli ovaj rat s bogovima, ta sudbina bi se ostvarila.”

Pentesileja odmahne glavom. “Ne, ne Hektor. Drugi smrtnik - Trojanac - oduzeo bi Ahileju život kada ovaj ubije Hektora. Jedna Muza saznala je to od roba koga su Muze nazivale skolikom i koji je poznavao budućnost.”

“Vidovnjak”, reče Prijam, “kao naš cijenjeni Helen ili ahejski prorok Kalhant.”

Amazonka opet zatrese zlatnim uvojcima. “Ne, skolici nisu vidjeli budućnost - nekako su došli iz budućnosti. Ali svi su oni sada mrtvi, kako Atena kaže. Ali Ahilejeva Sudbina čeka. A ja ću je ispuniti.”

“Kada?”, reče stari Prijam, očito premećući sve moguće posljedice toga po glavi. Nije on bio kralj najvećeg grada na zemlji duže od pet desetljeća bez razloga, bez svrhe. Njegov sin Hektor sada je bio Ahilejev krvni saveznik, ali Hektor nije bio kralj. Hektor je bio najplemenitiji ratnik Ilija, ali iako je možda nekada nosio sudbinu grada i njegovih stanovnika u mišici kojom je vitlao mačem, nikada to nije zamišljao u glavi. To je bio Prijamov posao.

“Danas”, obeća Pentesileja. “Kao što sam obećala. Prije nego što sunce zađe bilo za Ilij bilo za Olimp, koji se vidi kroz onu rupu u zraku kraj koje smo prošle dok smo ulazile.”

“Što ti je potrebno? Oružje? Zlato? Bogatstvo?”

“Samo tvoj blagoslov, plemeniti Prijame. I hrana. I ležaj za moje žene i mene, da kratko odrijemamo prije nego što se okupamo, odjenemo oklope i izađemo da završimo ovaj rat s bogovima.”

Prijam pljesne rukama. Dejfob, mnogi stražari, njegovi dvorjani i dvanaest Amazonki vratiše se natrag na udaljenost s koje mogu čuti.

On naloži da se tim ženama donese dobra hrana i da im se spreme meki ležajevi da kratko odspavaju, a zatim napune tople kade, da robinje budu spremne da im utrljaju ulja i meleme poslije kupke i izmasiraju ih te da konji trinaest žena budu nahranjeni, istimareni i osedlani kada Pentesileja bude spremna otići poslijepodne u bitku.

Pentesileja je bila nasmijana i puna samopouzdanja kada je povela svojih dvanaest družica iz kraljevske dvorane.

10.

Kvantna teleportacija kroz Planckov svemir - termin koji božica Hera ne poznaje - trebala je biti trenutna, ali u Planckovom svemiru takvi termini malo znače. Prolaz kroz pukotine u tkanju prostorvremena ostavlja tragove, i bogovi i božice, zahvaljujući nanomemima i inženjeringu na staničnoj razini koji je bio dio njihovog stvaranja, znali su kako pratiti takve tragove bez napora, kao lovci, lako kao što bi božica Artemida slijedila jelena kroz šumu.

Hera je slijedila Zeusov vijugavi trag kroz Planckovo ništavilo, znajući da to nije jedan od redovnih kanala između Olimpa i Ilija ili gore Ide. Bilo je to nešto drugo na drevnoj zemlji Ilija.

KT-irala se u postojanje u prostranoj dvorani koju je Atena dobro poznavala. Divovski tobolac sa strijelama i kontura divovskog luka bili su naslikani na jednom zidu, a tu je bio i dugačak postavljeni stol s mnoštvom finih pehara, zdjela i zlatnih tanjura.

Zeus iznenađeno podiže pogled tamo gdje je sjedio za stolom - smanjio se na visinu od samo dva metra i deset centimetara u toj dvorani za ljude - i dokono je češkao psa sijede njuške iza ušiju.

“Gospodaru moj”, reče Hera. “I tome ćeš psu odrezati glavu?”

Zeus se ne nasmiješi. “Trebalo bi”, grmne on. “To bi bilo milosrđe.”

Čelo mu je još bilo nabrano. “Prepoznaješ li ovo mjesto i ovog psa, ženo?”

“Da. Ovo je Odisejev dom na kamenitoj Itaki. Psu je ime Argus i odgojio ga je mlađi Odisej neposredno prije nego što je pošao za Troju. Odgajao je štene.”

“I još ga čeka”, reče Zeus. “Ali sada Penelope nema, ni Telemaha, a čak su i prosci, koji tek što su se počeli okupljati u Odisejevom domu kao vrane i traže Penelopinu ruku, zemlje i bogatstvo, tajanstveno nestali zajedno s Penelopom, Telemahom i svim drugim smrtnicima, osim onih nekoliko tisuća kod Troje. Ovo pseto nema tko hraniti.”

Hera slegne ramenima. “Možeš ga poslati u Ilij, da se najede Dioniza, tvog propalice sina.”

Zeus odmahne glavom. “Zašto si toliko gruba prema meni, ženo? I zašto si me slijedila ovamo kada želim biti sam i razmotriti tu čudnu krađu svih ljudi svijeta?”

Hera kroči bliže bjelobradom Bogu nad bogovima. Plašila se njegovog gnjeva - od svih bogova i smrtnika samo ju je Zeus mogao uništiti. Plašila se onoga što je namjeravala napraviti, ali bila je odlučila ne odustati.

“Strašno Veličanstvo, Sine Kronosov, svratila sam samo da se na kratko oprostim. Neće me biti nekoliko sola. Nisam željela da naš posljednji razgovor ostane s gorčinom nesuglasice.” Ona kroči još bliže i u potaji dotakne Afroditinu traku za grudi zavučenu ispod desne dojke. Hera osjeti kako nalet seksualne energije ispunjava prostoriju; rijeku feromona koja je potekla od nje.

“Kamo to ideš na nekoliko sola kad su i Olimp i rat za Troju u takvom previranju, ženo?” progunđa Zeus. Ali nozdrve mu se raširiše i on je pogleda odozdo s novim zanimanjem, zanemarivši psa Argusa.

“Uz Niktinu pomoć idem na kraj ove prazne zemlje u posjet Okeanu i majci Tetidi, koji više vole ovaj svijet od našeg hladnog Marsa, kao što to dobro znaš, mužu.” Ona priđe za tri koraka tako da se našla na dohvat Zeusovog dodira.

“Zašto im ideš u posjet, Hero? Posve im je dobro išlo i bez tebe u stoljećima otkad smo ukrotili Crveni Svijet i nastanili Olimp.”

“Nadam se da ću okončati njihovu beskrajnu svađu”, reče Hera prepredeno. “Predugo već žive odvojeno jedno od drugog i nećkaju se voditi ljubav zbog gnjeva koji im leži na srcu. Htjela sam ti reći gdje ću biti kako ne bi planuo božanskim gnjevom na mene, pomislivši da sam potajno otišla u Okeanove duboke, ploveće odaje.”

Zeus ustane. Hera osjeti kako se u njemu budi uzbuđenje. Samo su mu prijevoji božanske odore skrivali požudu.

“Čemu žurba, Hero?” Zeusove oči su je sada proždirale. Njegov pogled podsjetio je Heru na dodir jezika i ruku brata-muža-ljubavnika na najintimnijim njenim mjestima.

“Što prije, to bolje, mužu?”

“Okeanu i Tetidi možeš otići sutra, prekosutra ili nikad”, reče Zeus i stupi prema Heri. “Danas se možemo prepustiti ljubavi! Dođi, ženo...”

Zeus otpuše sve pehare, pribor za jelo i pokvarenu hranu s dugačkog stola naletom nevidljive sile iz podignute ruke. Iskida divovsku tapiseriju sa zida i baci je preko ploče od grubih dasaka.

Hera ustukne i dotakne grudi kao da se namjerava kvantno teleportirati odavde. “Što to zboriš, gospodaru Zeuse? Želiš li da vodimo ljubav ovdje? U Odisejevom i Penelopinom napuštenom domu, naočigled tog psa? Kako možemo znati da nas svi bogovi neće promatrati kroz svoje bazene, promatračnice i holozidove? Ako si za ljubav, pričekaj da se vratim iz Okeanovih vodenih dvorana, pa ćemo voditi ljubav u mojoj spavaćoj sobi, u privatnosti zaštićenoj Hefestovom umijećem...”

“Ne!” rikne Zeus. Sada je rastao na više načina, i glava sa sijedim uvojcima dodirnula mu je strop. “Ne brini za radoznale oči. Stvorit ću zlatni oblak oko otoka Itake i Odisejevog doma, tako gust da ni najoštrije oči u svemiru, kako božje tako ni smrtne, čak ni Prosperove ili Setebove, neće moći prodrijeti kroz izmaglicu i vidjeti nas kako vodimo ljubav. Skidaj se!”

Zeus opet mahne zatupastim prstom i cijela kuća zatreperi energijom okolnog polja sile i zlatnog oblaka koji ih je sakrio. Pas Argus pobjegne iz prostorije, nakostriješen od svih tih naboja energije. Zeus dograbi Heru za zglavak i privuče je bliže desnom rukom, dok joj je slobodnom rukom povlačio haljinu. Afroditina traka na grudima padne zajedno s haljinom koju je Heri napravila Atena, ali to nije bilo više važno - zrak je bio već toliko nabijen požudom i feromonima da je kraljica pomislila da bi mogla zaplivati.

Zeus je podiže jednom rukom i baci na stol prekriven tapiserijom. Dobro je, pomisli Hera, što je Odisej napravio svoj dugi blagovaonski stol od debelih, čvrstih dasaka izvađenih s palube broda koji se nasukao na Itakine podvodne stijene. On joj svuče haljinu s nogu i ostavi je golu. Tad se i sam oslobodi odore.

Koliko god je puta vidjela muževljev božanski falus u erekciji, taj prizor joj je uvijek zaustavljao dah u grlu.

Svi muški bogovi bili su… pa, bogovi... ali prilikom njihovog gotovo zaboravljenog preoblikovanja u stanovnike Olympus Monsa, Zeus je najimpresivnije atribute sačuvao za sebe. Batina s ljubičastom glavom koja mu je sada stršila između koljena bila je jedino žezlo koje je Kralju bogova ikad zatrebalo da ulije strahopoštovanje smrtnicima ili zavist kolegama bogovima, i premda je Hera smatrala da je on prečesto pokazuje - bio je pohotan koliko i velik i muževan - i dalje je smatrala taj dio svog Strašnog Veličanstva samo svojim.

Ali riskirajući modrice ili nešto još gore, Hera stisne gola koljena.

“Želiš me, mužu?”

Zeus je disao na usta. Oči su mu bile raširene. “Želim te, ženo. Nikad takva požuda za božicom ili smrtnicom nije preplavila moje uzburkano srce i kurac niti me toliko obuzela. Širi noge!”

“Nikad?”, upita Hera, i dalje stisnutih nogu. “Čak ni kad si spavao s Iksionovom ženom, koja ti je rodila Piritoja i...”

“Čak ni tada, s Iksionovom ženom čije su dojke bile prošarane plavičastim venama”, zamumlja Zeus. On joj na silu raširi koljena, a ud mu dotakne njen blijedi, čvrsti trbuh i zatreperi od požude.

“Čak ni kad si volio Askrizijevu kćer Danaju?”, upita Hera.

“Čak ni s njom”, reče Zeus, sagnuvši se naprijed te počne požudno sisati Herine nabrekle bradavice, lijevu pa desnu. Ruka mu se pomakne između njenih nogu. Bila je mokra - kako zbog djelovanja Afroditine trke, tako i zbog vlastite želje. “Premda, tako mi svih bogova”, doda on, “Danajini gležnjevi bili bi dovoljni da nagnaju čovjeka na svršavanje!”

“Kod tebe je to vjerojatno bilo više puta, Gospodaru moj”, prodahće Hera kada joj Zeus stavi široki dlan ispod guzova i pridiže je bliže sebi. Široka, vrela glava njegovog žezla sada ju je udarala po butinama i vlažila ih vlastitom vlagom iščekivanja. “Jer ona ti je rodila savršenog čovjeka.”

Zeus je bio toliko uzbuđen da nije mogao pronaći ulaz, već je vršljao po njenoj toplini kao dječak prvi put sa ženom. Kad joj je pustio dojku da si lijevom rukom pomogne pronaći put, Hera ga šcepa iznad šake.

“Želiš li me više nego što si želio Europu, Feniksovu kćer?” šapne ona žurno.

“Više nego Europu, da”, prodahće Zeus. On je zgrabi za ruku i spusti je na sebe. Ona ga stegne, ali ne ugura unutra. Još ne.

“Želiš li me povaliti više nego što si to želio Semelu, neodoljivu Dionizovu majku?”

“Više nego Semelu, da. Da.” On joj čvršće stavi ruku oko sebe i navali u nju, ali ud mu je bio toliko nabreknuo da je to prije sličilo na udarac ovnove glave nego na penetraciju. Hera se podiže pola metra od stola. On je povuče natrag. “I više nego Alkmenu u Tebi”, proštenja on, “premda je moje sjeme tog dana donijelo nepobjedivog Herakla na svijet.”

“Želiš li me više nego što si želio plavokosu Demetru kada...”

“Da, da, do vraga, više nego Demetru.” On još jače raširi Herine noge i, samo s desnim dlanom, podiže njena leđa dobra dva pedlja od stola. Sada mu se morala otvoriti.

“Želiš li me više nego što si želio Ledu onog dana kad si poprimio obličje labuda da bi se pario s njom, dok si je tukao i držao velikim labudovim krilima i prodirao u nju svojim velikim labuđim ku...”

“Da, da”, prodahće Zeus. “Samo zašuti, molim te.”

Tada on napokon ude u nju. Otvori je kao što bi neki veliki ovan za razbijanje zidina otvorio Skejske dveri, da su Grci ikad uspjeli ući u Ilij.

Sljedećih dvadeset minuta, Hera dvaput samo što se nije onesvijestila. Zeus je bio strastven, ali ne i brz.

Uživao je, ali odlagao je vrhunac zadovoljstva sa škrtošcu kakvog asketskog hedoniste. Drugi put je Hera osjetila kako joj se svijest mrači ispod podmazanih i oznojenih naleta - stol se tresao i umalo se nije uspravio iako je bio dugačak deset metara, ljudske stolice i ležajevi su bili isprevrtani, prašina je popadala sa stropa, Odisejev drevni dom gotovo da se srušio oko njih -i Hera je pomislila: Ne vrijedi ovako - moram biti svjesna kada Zeus bude svršavao, inače će cijela ova moja spletka biti uzaludna.

Prisilila je sebe da ostane pri svijesti čak i poslije vlastita četiri orgazma. Odisejev veliki tobolac sa strijelama srušio se sa zida i bodljikave, i možda otrovne, strijele rasule su se po pločama u posljednjim sekundama Zeusovih snažnih ubadanja. Morao je pridržavati Heru na mjestu podmetnutom rukom, stišćući je tako žestoko da je osjećala naprezanja u kostima svojih božanskih kukova, dok ju je drugom rukom držao za rame kako ne bi skliznula dalje po uzdrhtalom, uzdrmanom stolu.

Tada se rasprsnuo u njoj. Hera je vrisnula i izgubila svijest na nekoliko sekundi, unatoč svemu što je željela. Kad su joj se očni kapci otvorili, osjetila je njegovu veliku težinu povrh sebe - narastao je do četiri i po metra visine u nekoliko posljednjih sekunda strasti - njegova brada grebla joj je grudi, a potiljak mu je - prekriven kosom natopljenom znojem - ležao uz njezino lice.

Hera podiže izdajnički prst s ampulom za ubrizgavanje ugrađenom u lažni nokat koji je napravio vješti Hefest. Mazeći mu uvojke na vratu hladnim dlanom, ona povije nokat unatrag aktivirajući sitnu injekciju - oglasila se jedva čujnim šištanjem koje je bilo nadjačano njegovim isprekidanim disanjem i udarima oba njihova božanska srca.

Ime te droge bilo je Apsolutni san i za nekoliko mikrosekundi ona je opravdala svoj naziv. Gotovo istog trena, Zeus je zahrkao.

Hera je morala upotrijebiti svu svoju božansku snagu da ga skine sa sebe, da izvadi njegov sada mlohavi ud iz svog međunožja i sklizne na stranu ispod njega.

Njena jedinstvena haljina koju je satkala Atena bila je pokidana. Baš kao i ona sama, shvati Hera. Puna modrica i izudarana, istegnutih mišića, kako izvana, tako i unutra. Božansko sjeme Kralja bogova curilo joj je niz butinu kada je ustala. Hera ga upije iskidanim komadima svoje upropaštene haljine.

Uzevši Afroditinu traku iz iskidane svile, Hera ode u odaje s odjećom Odisejeve žene Penelope, pokraj spavaće sobe gdje je jedan stup njihovog velikog bračnog kreveta činilo živo stablo masline, a okvir je bio optočen zlatom, srebrom i slonovačom, s remenjem od volovske kože obojenim u crveno i razapetim s jednog kraja na drugi da na okupu drži meka runa i bogate pokrivače. Hera je iz kamforom obloženih škrinja kraj Penelopine kade izvlačila haljinu za haljinom - Odisejeva žena bila je otprilike njene građe i božica je mogla oblikovati svoje tijelo dovoljno da se uklopi u kroj - da bi napokon izabrala svilenu haljinu boje breskve s izvezenom vrpcom koja će joj držati visoko grudi. Ali prije nego što se odjenula, Hera se okupala što je bolje mogla hladnom vodom iz bakrenih posuda ostavljenom prije više dana ili tjedana za vrelu kupku u kojoj Penelopa nikad nije stigla uživati.

Kasnije, kad se opet pojavila u blagovaonici, odjevena, Hera se zagledala u velikog, preplanulog, golog gorostasa koji je hrkao potrbuške na dugačkom stolu. Bih li ga sada mogla ubiti?, upita se ona. Nije to bilo prvi put da je kraljici to palo na pamet dok je promatrala i slušala hrkanje svoga gospodara. Znala je da se to ne pita jedina. Koliko je žena - božica i smrtnica, davno mrtvih i još nerođenih - osjetilo da im ta misao klizi umom kao sjena oblaka po kamenitom tlu? Ako bih ga mogla ubiti, bih li ga ubila? Ako je to moguće, da li da sada to i učinim?

No umjesto toga, Hera se pripremi za kvantno teleportiranje na ravnice Ilija. Za sada je sve teklo po planu. Posejdon, Zemljotresac, trebao je svakog trena nagnati Agamemnona i Menelaja na akciju. Za nekoliko sati, ako ne i prije, Ahilej bi mogao biti mrtav - od ruku običnih žena, makar to bile Amazonke, pete probodene otrovnim kopijem - a Hektor izoliran. A bude li Ahilej pobio žene koje ga napadnu, Atena i Hera imale su druge planove za njega. Dok se Zeus probudi, pobuna smrtnika bit će završena, ako mu Hera uopće dopusti da se probudi - za Apsolutni san bio je potreban protuotrov, inače će mu djelovanje trajati sve dok se ovi visoki zidovi Odisejevog doma ne sruše i ne istrule. Hera bi mogla probuditi Zeusa ubrzo, ako joj se ciljevi ostvare prije nego što je to planirala, a Gospodar bogova neće ni biti svjestan da ga je oborila droga, a ne puka požuda i potreba za snom. Kad god odluči probuditi svog zaspalog muža, rat između bogova i ljudi bit će završen,

Trojanski rat će se nastaviti i uspostaviti status quo.

Okrenuvši leđa usnulom Sinu Kronosovom, Hera se udalji od Odisejeve kuće - jer nitko, pa ni kraljica, ne može se KT-irati kroz zastor polja sila koji je Zeus oko nje postavio - pa se probije kroz vodenasti zid energije kao dijete koje se izvlači iz svoje košuljice i pobjednički prebaci teleportacijom natrag u Troju.

11.

Hockenberry nije prepoznao nikoga od moraveka koji su ga pričekali u plavom mjehuru unutar kratera Stickney na mjesecu Fobosu. U početku, kada se stolica od polja sila isključila i ostavila ga izloženog elementima, uspaničio se i zadržao dah na nekoliko sekunda - pomislivši da je i dalje u čistom vakuumu - ali onda je osjetio na koži tlak zraka i ugodnu temperaturu, pa je isprekidano udahnuo dok ga je mali Mahnmut predstavljao višim moravekima koji su se ponašali kao neka službena delegacija. Zapravo, to je bilo prilično neugodno. Onda je Mahnmut otišao, a Hockenberry je ostao sam s tim čudnim organskim strojevima.

“Dobro došli, doktore Hockenberry”, reče najbliži od pet moraveka koji su gledali u njega. “Pretpostavljam da se ništa značajnije nije dogodilo tijekom vašeg putovanja s Marsa.”

Hockenberry na tren osjeti ubod nečega gotovo nalik na mučninu zbog toga što ga je netko oslovio doktorskom titulom. Osim Mahnmuta, koji je to koristio, prošlo je mnogo vremena otkad... ne, to se nikad nije dogodilo u njegovom drugom životu, osim ako njegov prijatelj Nightenhelser nije titulu upotrijebio kao šalu jednom ili dvaput tijekom prethodnoga desetljeća.

“Hvala vam, da... mislim... oprostite, nisam vam svima zapamtio imena”, reče Hockenberry. “Ispričavam se. Bio sam... zbunjen.” Mislio sam da ću umrijeti kad me je stolica napustila, pomisli Hockenberry.

Niski moravek kimne glavom. “Ne sumnjam”, reče on. “U ovom mjehuru se mnogo radi, a atmosfera dobro prenosi buku.”

I prenosila je. I radilo se. Ogroman plavi mjehur koji je prekrivao najmanje dva ili tri hektara - Hockenberry nikad nije znao dobro procijeniti veličine i udaljenosti, što je bila posljedica zanemarivanja sportskih aktivnosti u njegovom ranijem životu, bar je tako oduvijek mislio - bio je pun dizalica i strojeva većih od većine zgrada u njegovom starom kraju u Blumingtonu, u državi Indiani, pulsirajućih organskih grumena koji su sličili na odbjegle valjuške veličine teniskih terena, stotina moraveka - koji su svi bili zauzeti ovim ili onim zadatkom - i lebdećih kugli koje su zračile svjetlom i bljuvale laserske zrake koje su rezale, zavarivale, topile i išle dalje. Jedino što je u ogromnom prostoru izgledalo iole poznato, premda potpuno neprimjereno, bio je okrugli stol od ružinog drveta udaljen desetak metara odatle. Oko njega je bilo šest stolica različite visine.

,Ja sam Asteague/Che”, reče mali moravek. “Ja sam Europljanin, kao i tvoj prijatelj Mahnmut.”

“Europljanin?”, ponovi Hockenberry glupavo. Jednom je bio na odmoru u Francuskoj, kao i jednom u Ateni zbog kongresa klasičara, i premda su muškarci i žene na oba ta mjesta bili... drukčiji... nitko od njih nije podsjećao na Asteague/Chea: viši od Mahnmuta, najmanje metar i dvadeset, i čovjekolikiji - osobito glede ruku - ali također prekriven istim plastično-metalnim materijalom kao Mahnmut, iako je Asteague/Che uglavnom bio blistav, gladak i žut. Moravek je Hockenberryja podsjećao na glatku kišnu kabanicu od žute gume koju je imao i volio kad je bio dijete.

“Europa”, reče Asteague/Che bez ikakvog znaka nestrpljenja. “Ledeni, vodeni Jupiterov mjesec. Mahnmutov dom. I moj.”

“Da, shvaćam”, reče Hockenberry. Pocrvenio je, a svijest o tome da je pocrvenio natjerala ga je da još jače pocrveni. “Oprostite. Dakako. Znao sam da je Mahnmut s nekog tamošnjeg mjeseca. Oprostite.”

“Moja titula... premda je 'titula' previše službena i hvalisava riječ, možda bi 'poslovna funkcija' bio prikladniji prijevod”, nastavi Asteague/ Che, “je titula Primarnog Integratora Konzorcija Pet Mjeseca.”

Hockenberry se blago nakloni i shvati da se nalazi u društvu jednog političara. Ili u najmanju ruku, vrhunskog birokrata. Nije imao pojma kako se zovu ostala četiri mjeseca. U svom prethodnom životu čuo je za Europu i činilo mu se da se prisjeća kako su svakih nekoliko tjedana otkrivali neki nov Jupiterov mjesec - ili je barem tako izgledalo - pred kraj dvadesetog stoljeća i početkom dvadeset prvog - ali imena su mu se gubila u magli zaborava. Možda nisu ni dobili imena prije njegove smrti, nije se mogao sjetiti. Osim toga, Hockenberry je oduvijek više volio grčki od latinskog i smatrao je da se najveći planet Sunčevog sustava treba zvati Zeus, a ne Jupiter... premda bi to s obzirom na ove sadašnje okolnosti moglo biti zbunjujuće.

“Dopusti mi da ponovno predstavim svoje kolege”, reče Asteague/ Che. Moravekov glas podsjećao je Hockenberryja na nekoga i on sada shvati na koga - na filmskog glumca Jamesa Masona.

“Visoki gospodin desno od mene je general Beh bin Adee, zapovjednik kontingenta borbenih moraveka iz Pojasa Asteroida.”

“Doktore Hockenberry”, reče general Beh bin Adee. “Zadovoljstvo mi je što smo se konačno upoznali.”

Visoka prilika nije pružila ruku da se rukuju, jer ruku nije ni imala - samo bodljikava kliješta s bezbroj finih motornih manipulatora.

Gospodin, pomisli Hockenberry. Asterovek. Tijekom proteklih osam mjeseci vidio je tisuće vojnika asteroveka i na ravnicama Ilija i na površini Marsa oko Olympusa - uvijek su bili visoki, oko dva metra, poput ovoga, uvijek crni, kao što je to bio general, i uvijek u masi bodlji, kuka, rožnatih hrbata i oštrih zubaca. Očigledno ih ne odgajaju... ili prave... da budu lijepi u Pojasu Asteroida, pomisli Hockenberry.

“Zadovoljstvo mi je, generale... Beh bin Adee”, reče on na glas i malo se nakloni.

“Lijevo od mene”, nastavi Primarni Integrator Asteague/Che, “je Integrator Cho Li s mjeseca Kalista.”

“Dobro došli na Fobos, doktore Hockenberry”, reče Cho Li glasom tako mekim da je zvučao apsolutno žensko. Imaju li moraveki spolove?, upita se Hockenberry. Oduvijek je o Mahnmutu i Orphu mislio kao o muškim robotima - a nije bilo nikakve sumnje u testosteronsko ponašanje asterovečkih vojnika. Ali te tvorevine su imale osobine ličnosti, pa zašto ne i spolove?

“Integratore Cho Li”, ponovi Hockenberry i opet se nakloni. Kalistanac - Kališćanka? Kališćanin? - bio je niži od Asteague/Chea, ali masivniji i daleko nečovjekolikiji. Nečovjekolikiji čak i od nenazočnog Mahnmuta. Ono što je malo zbunjivalo Hockenberryja bilo je povremeno ukazivanje nečeg nalik na sirovo, ružičasto meso između plastičnih i čeličnih ploča. Da je Quasimodo - grbavi zvonar iz crkve Notre Dame - bio sastavljen od komada mesa i polovnih automobilskih dijelova, s rukama bez kostiju i nemirnim mnoštvom očiju različitih veličina, uz usku njušku koja je sličila na prorez na poštanskom sandučiću, a zatim smanjen, mogao bi biti rod Integratoru Cho Liju.

Zbog imena, Hockenberry se upitao jesu li te kalistoidne moraveke projektirali Kinezi.

“Iza Cho Lija je Suma IV”, reče Asteague/Che baršunastim glasom Jamesa Masona. “Suma IV je s mjeseca Ganimeda.”

Suma IV je bio vrlo čovjekolik visinom i veličinama, ali ne toliko izgledom. Nešto viši od metar i osamdeset, Ganimedanac je imao skladno proporcionalne ruke i noge, struk, ravne grudi i odgovarajući broj prstiju - sve je to bilo prekriveno fluidnim, sivkastim, uljanim premazom koji je Mahnmut jednom pred Hockenberryjem nazvao superugljikom. Ali to je bilo na trupu stršljena. Ovako preliveno preko osobe... ili moraveka u obličju osobe... bilo je uznemirujuće.

Još su više uznemirivale predimenzionirane oči tog moraveka sa stotinama i stotinama blistavih pločica. Hockenberry je morao se upitati da li je to u njegovo doba recimo Roswell u Novom Meksiku posjetio Suma IV ili netko od njegovih? Je li Suma IV imao nekog rođaka na ledu u Zoni 51?

Ne, podsjeti on sebe, ova stvorenja nisu stranci. Oni su robotsko-organski entiteti koje su projektirala, sagradila i širom Sunčevog sustava razaslala ljudska bića. Stoljećima i stoljećima nakon moje smrti.

“Kako ste, Suma IV?” reče Hockenberry.

“Drago mi je što smo se upoznali, doktore Hockenberry”, reče visoki moravek s Ganimeda. Ovdje nije bilo Jamesa Masona niti djevojačkih tonova... glas blistave crne prilike sa svjetlucavim očima poput muhe zvučao je kao kada dječaci gađaju kamenjem neki šuplji kotao.

“Smijem li predstaviti našeg posljednjeg predstavnika iz Konzorcija”, reče Asteague/Che. “Retrogradnog Sinopessena s Amalteje.”

“Retrogradni Sinopessen?” ponovi Hockenberry i potisne u sebi iznenadni poriv da se nasmije do suza. Htio je leći, odrijemati i probuditi se u svojoj radnoj sobi u staroj bijeloj kući blizu Sveučilišta Indiana.

“Retrogradni Sinopessen, da”, reče Asteague/Che i kimne glavom.

Triput identificirani moravek doskakuta naprijed na srebrnim paukolikim nogama. Hockenberry primijeti da je gospodin Sinopessen velik otprilike kao Lionel transformator za vlakove, premda mnogo sjajniji, kao uglačani aluminij, a njegovih osam nogu bilo je toliko tanko da su graničile s nevidljivim. Oči, diode ili malena svjetla, sjajile su na različitim mjestima na kućištu i unutar njega.

“Zadovoljstvo mi je, doktore Hockenberry”, reče sjajna mala kutija glasom tako dubokim da se mogao mjeriti s gotovo podzvučnom tutnjavom Orpha s Ia. “Pročitao sam sve vaše radove i knjige. Ili barem sve koje imamo u arhivama. Briljantne su. Čast mi je što sam vas osobno upoznao.”

“Hvala”, odgovori Hockenberry glupavo. On pogleda pet moraveka i još stotine njih koje su radile na drugim nerazumljivim mu strojevima u ogromnom zrakom ispunjenom mjehuru, pa opet usmjeri pogled na Asteague/Chea i reče: “I, što sad?”

“Zašto ne sjednemo za stol i porazgovaramo o planiranoj ekspediciji na Zemlju i vašem mogućem sudjelovanju u njoj”, predloži europski Primarni Integrator iz Konzorcija Pet Mjeseca.

“Dakako”, reče Thomas Hockenberry. “Zašto ne?”

12.

Helena je bila sama i nenaoružana kada ju je Menelaj konačno satjerao u kut.

Dan poslije Parisovog pogreba počeo je bizarno, i kako je odmicao, bivao je sve bizarniji. U zimskom vjetru osjećao se miris straha i apokalipse.

Rano tog jutra, još dok je Hektor nosio bratovljeve kosti u kosturnicu, Helenu je pozvao Andromahin glasnik. Hektorova žena i jedna sluškinja, robinja s otoka Lezbosa, kojoj je jezik bio iščupan mnogo godina ranije, sada zakleta da će služiti tajnom društvu po imenu Trojanke, držale su sluđenu Kasandru, zarobljenu u Andromahinom tajnom stanu blizu Skejskih dvera.

“Što je ovo?”, upitala je Helena kad je ušla u stan. Kasandra nije znala za tu kuću. Kasandra nije nikada trebala saznati za tu kuću. Sada je Prijamova kćer, luda proročica, sjedila spuštenih ramena na drvenom ležaju. Sluškinja, čije je ropsko ime bilo Hipsipila, po slavnoj Eunejevoj majci koja ga je rodila s Jasonom, držala je u tetoviranoj ruci nož duge oštrice.

“Ona zna”, reče Andromaha. Hektorova žena zvučala je umorno, kao da je cijele noći bila budna. “Zna za Astijanaksa.”

“Kako?”

Odgovorila joj je Kasandra, ne dižući glavu. “Vidjela sam to u jednom svom transu.”

Helena uzdahne. Na vrhuncu zavjere bilo ih je sedam - Andromaha, Hektorova žena, i njena svekrva

Hekuba, Prijamova kraljica, počele su planiranje. Onda se grupi pridružila Teano - prva svećenica Ateninog hrama, inače žena konjušara Antenora. Onda je u tajni krug uvedena i Hekubina kći Laodika. Njih četiri povjerile su Heleni svoju tajnu i svoj cilj - da završe rat, spase živote svojih muževa, spase živote svoje djece, spase sebe od ropstva pod Ahejcima.

Helena je bila počašćena time što je postala jedna od tajnih Trojanki - znala je da nije Trojanka rodom, već je samo izvor jada svih Trojanki - i kao i Hekuba, Andromaha, Teano i Laodika, godinama je radila na tome da pronađe treći način - častan završetak rata, ali bez plaćanja tako strašne cijene.

Morale su u svoju urotu uključiti Kasandru, Prijamovu najljepšu, ali najluđu kćer. Mladoj ženi je dar vidovitosti dao Apolon i njima su trebale njene vizije za kovanje urote. Osim toga, Kasandra ih je već bila otkrila u jednom svom luđačkom transu - i već je blebetala o Trojankama i njihovim tajnim sastancima u riznici ispod Ateninog hrama - te su je uključile u svoj red da bi je ušutkale.

Sedma, posljednja i najstarija Trojanka bila je Herofila, “ljubimica Herina”, najstarija i najmudrija proročica i svećenica Apolona, zaštitnika usjeva. Kao proročica, Herofila je često tumačila Kasandrine lude snove točnije nego što je to mogla sama Kasandra.

I zato kad je Ahilej zbacio Agamemnona te vikao da je Palada Atena osobno ubila njegovog najboljeg prijatelja Patrokla i zatim poveo Ahejce protiv samih bogova u siloviti rat, Trojanke su uvidjele vlastitu priliku. Isključivši Kasandru iz nekih svojih djela - jer proročica je bila previše nestabilna u tim posljednjim danima pred pad Troje koji je predvidjela - ubile su Andromahinu dojilju i dojiljino dijete, a Andromaha je tada tvrdila - kroz viku i histerične jecaje - da su to Palada Atena i božica Afrodita zaklale mladog Astijanaksa, Hektorovo dijete. Hektor je, kao i Ahilej prije njega, poludio od jada i gnjeva. Trojanski rat je završio. Započeo je rat protiv bogova. Ahejci i Trojanci prošli su kroz Rupu te započeli opsadu Olimpa sa svojim novim saveznicima, nižim bogovima moravekima.

No tog prvog dana božanskog bombardiranja - prije nego što su moraveki zaštitili Ilij svojim poljima sila - Hekuba i njena kći Laodika se poginule. Kao i Teano, najmilija Atenina svećenica.

Tri Trojanke bile su mrtve prvog dana rata koji su izazvale. A zatim i stotine drugih ratnika i civila koji su im bili dragi.

A sad još jedna?, pomislila je Helena dok joj je srce tonulo u neko područje jada ispod samog jada. Upitala je Andromahu: “Zar ćeš ubiti Kasandru?”

Hektorova žena okrenula je hladan pogled prema Heleni. “Ne”, rekla je napokon, “pokazat ću joj Skamandra, mog Astijanaksa.”

***

Menelaj je bez poteškoća ušao u grad pod svojom nezgrapnom maskom koja se sastojala od kacige s veprovim kljovama i ogrtača od lavlje kože. Progurao se pokraj stražara na ulazu zajedno s mnoštvom drugih barbara, svih tih saveznika Trojanaca, poslije Parisove pogrebne povorke i neposredno prije dolaska Amazonki.

Još je bilo rano. Izbjegavao je područje oko Prijamove bombardirane palače, jer je znao da će Hektor i njegovi časnici biti tamo kako bi sahranili Parisove kosti. Netko od tih trojanskih junaka mogao je prepoznati kacigu s veprovim kljovama ili Diomedovu lavlju kožu. Zaputivši se pokraj pune tržnice i kroz uličice, izašao je kod malog trga ispred Parisove palače - privremenih odaja Kralja Prijama, gdje je još bio Helenin dom. Dakako, pred vratima su stajali elitni stražari, a još ih je bilo po zidovima i na svakoj terasi.

Odisej mu je jednom rekao koja je od zadnjih terasa bila Helenina i Menelaj je napeto promatrao lepršanje tih zavjesa, ali njegova se žena nije pojavila. Ondje su bila dva kopljanika u svjetlucavoj bronci, što je ukazivalo na to da Helena tog jutra nije kod kuće - nikada nije dopuštala tjelohraniteljima da budu u njenim privatnim odajama dok je još živjela u njihovoj mnogo skromnijoj palači u Lakedemonu.

S druge strane trga, ispred Parisove palače, bila je prodavaonica vina i sira, s grubim stolovima postavljenim u sunčanoj ulici, i Menelaj je ondje nešto prizalogajio, plativši trojanskim kovanicama koje je tako dalekovidno dograbio iz Agamemnonove škrinje dok se bio odijevao. Satima je tamo sjedio - i davao još trokutastih novčića gazdi kako bi ovaj bio zadovoljan tijekom njegovog boravka - slušajući blebetanje i tračeve gomile na trgu i stanovnika grada na susjednim klupama.

“Je li njeno gospodstvo danas tu?”, pitala je jedna stara žena drugu.

“Od jutros nije. Moja Feba kaže da je otišla s prvim svjetlom, ali ne da bi odala počast mužekovim kostima i vidjela jesu li sahranjene kako treba, ne, ne.”

“Pa kud je išla?” zagraktala je bezubija od dvije stare žene koje su mljackale svoj sir. Starica se nagnula bliže kao da je spremna poslušati šapat, ali druga starica - jednako gluha kao i prva - razderala se ne bi li joj odgovorila.

“Priča se da taj stari bludnik Prijam inzistira da se ta kurvanjska strana kučka uda za njegovog drugog sina - ne nekog iz vojske Prijamove kopiladi koja se mota na sve strane, ne možeš baciti ni pasji kamen, a da ne pogodiš neko Prijamovo kopile, već za onog debelog, glupog, punopravnog sina Dejfoba - i to u roku od četrdeset osam sati nakon Parisove roštiljijade.”

“Znači, uskoro.”

“Da, uskoro. Možda danas. Dejfob je čekao svoj red da joj ga uvali među noge još od onog dana kad je Paris dovukao njeno ispupčeno dupe ovamo - bogovi neka prokunu taj dan, pa se vjerojatno već dobro upustio u ritual Dionizijev, ako ne već i u vjenčanje, dok mi pričamo o tome, sestro.”

Menelaj bučno ustane od stola i krene ulicama, noseći koplje u lijevoj ruci dok mu je desna bila spuštena na balčak mača.

Dejfob? Gdje Dejfob živi?

Bilo je lakše prije nego što je počeo Rat s bogovima. Svi Prijamovi vanbračni sinovi i kćeri - neki sada već u svojim pedesetim godinama - živjeli su u ogromnoj palači u centru grada - Ahejci su bili planirali da najprije tamo naprave pokolj nakon što probiju trojanske zidine - ali ta jedna sretna bomba prvog dana novog rata raštrkala je prinčeve i njihove sestre u jednako udobne odaje širom ogromnog grada.

I tako je Menelaj i dalje koračao ulicama kad su Amazonka Pentesileja i njenih dvanaest ratnica projahale pokraj njega, a gomila pomahnitala.

Menelaj je morao zakoračiti natrag da ga ne udari bojni konj Amazonke koja je jahala na čelu. Njena oklopljena noga umalo mu nije očešala ogrtač. Ni jednom nije spustila pogled niti pogledala u stranu.

Menelaj je bio toliko pogođen Pentesilejinom ljepotom da je gotovo istog trenutka sjeo tamo, na put pokriven konjskom balegom. Zeusa mu, kakva krhka ljepota ispod tako zamamnog, blistavog ratnog oklopa!

Kao u transu kakvog vidovnjaka, teturao je za povorkom, prateći gomilu i Amazonke natrag do Parisove palače. Tamo je Amazonke dočekao Dejfob, bez Helene u pratnji, pa mu se učinilo da su ženetine sa sirom pogriješile. Bar kad je riječ o sadašnjem Heleninom boravištu. Zagledan neko vrijeme u vrata iza kojih je nestala Pentesileja, Menelaj se, poput nekog zaljubljenog mladog pastira, udaljio s tog mjesta i opet počeo lutati ulicama. Bilo je gotovo podne. Znao je da ima malo vremena i prvi put je shvatio koliko je Ilij ogroman grad. Kakve je izglede imao da ovdje naleti na Helenu u ovo malo vremena koliko mu je bilo na raspolaganju? Gotovo nikakve, shvatio je, jer će se na prvi bojni poklič iz argejskih redova velike Skejske dveri zatvoriti, a straže na zidovima udvostručiti. Menelaj će ostati u zamci.

Krenuo je prema Skejskim dverima, ispunjen trostrukom mučninom neuspjeha, mržnje i ljubavi, gotovo trkom, upola sretan što je nije našao i bolan u duši zbog toga što je nije pronašao i ubio, i onda ugledao nekakvu gužvu i gomilu ljudi blizu ulaza.

Promatrao je, nemoćan da se odvoji od tog prizora, iako je gužva prijetila da i njega povuče sa sobom. Izgleda da su žene Troje nekako bile nadahnute samim dolaskom Pentesileje i njenih Amazonki - pronio se glas iz privremene palače da se Pentesileja zarekla da će ubiti Ahileja i Ajaxa, također, kao i svakog drugog ahejskog zapovjednika koji joj se bude ispriječio na putu, jer se po njezinim amazonskim očima vidjelo da misli krajnje ozbiljne. To je potaklo neku zaspalu nadu u ženama Troje i one su pohrlile na ulicu, na zidove, na same grudobrane, gdje su zbunjeni stražari ustuknuli pred dernjavom supruga, kćeri, sestara i majki.

Tada je, izgleda, neka žena po imenu Hipodamija, ne ona dobro poznata Piritusova supruga već žena Tisifonusova - koji je bio toliko nevažan trojanski zapovjednik da se Menelaj nikada nije s njim suočio na bojnom polju niti je za njega čuo kraj logorske vatre - e, sad je ta Hipodamija tjerala žene Troje u ubojitu zaludenost. Menelaj je zastao da se stopi s gomilom, te je osluškivao i promotrio.

“Sestre moje!” derala se Hipodamija, žena debelih ruku i teških kukova, premda ne i neprivlačna. Kosa koju je bila svezala rasplela se i podrhtavala joj je oko ramena dok je ona vikala i mahala rukama. “Zašto se mi nismo borile uz naše muškarce? Zašto smo oplakivale sudbinu Ilija - vapile zbog sudbine naše djece - a opet ništa nismo učinile da tu sudbinu promijenimo? Zar smo toliko slabije od golobradih dječaka Troje koji su, u proteklih godinu dana, izašli poginuti za svoj grad? Zar nismo jednako sposobne i ozbiljne kao i naši sinovi?”

Gomila žena je urliknula.

“Dijelimo hranu, svjetlost, zrak i postelju s muškarcima iz našeg grada”, vikala je Hipodamija širokih bedara, “pa zašto smo onda propustili podijeliti i njihovu sudbu u borbi? Zar smo toliko slabe?”

“Nismo!” urlikne tisuću žena Troje sa zidina.

“Ima li ovdje ikoga, ijedne žene koja nije ostala bez muža, brata, oca, sina, rođaka u ratu protiv Ahejaca?”

“Nema!”

“Sumnja li i jedna od vas u to kakva bi nas sudbina zadesila, kao žene, da su Ahejci pobijedili u ovom ratu?”

“Ne!”

“Pa onda više ne oklijevajmo i ne čekamo ni tren”, nadjača Hipodamija hučanje gomile svojom vikom. “Kraljica Amazonki zavjetovala se da će ubiti Ahileja prije nego što sunce danas zađe, a došla je izdaleka boriti se za grad koji nije njen dom. Zar se mi smijemo zavjetovati na manje od toga, učiniti manje od toga za svoj dom, za svoje muškarce i za vlastiti život i budućnost?”

“Ne!” Sada je urlik potrajao i žene su potrčale s trga i poskakale sa stuba koje su vodile na zidine, tako da su neke od njih gotovo pregazile Menelaja od silne želje.

“Naoružajte se!”, vrisne Hipodamija. “Odbacite pletivo i vunu, ostavite preslice, odjenite oklop, opasujte se i pričekajte me ispred ovih zidina!”

Muškarci na zidovima i promatrači koji su se cerili i smijali tijekom prvog dijela tirade Tisifonusove žene, sada su se povukli u veže i uličice, da se uklone s puta naletu gomile. Menelaj je učinio isto. I samo što se okrenuo da pode prema obližnjim Skejskim vratima - još otvorenim, bogovima hvala - opazio je Helenu, koja je stajala u jednom obližnjem kutu. Gledala je na drugu stranu i nije ga primijetila.

Promatrao je kako se poljupcem oprašta od dvije žene i polazi ulicom. Sama.

Menelaj stane, udahne duboko, dotakne balčak mača, okrene se i pođe za njom.

***

“Teano je zaustavila ovo ludilo”, reče Kasandra. “Teano se obratila gomili i vratila tu rulju žena razumu.”

“Ima već više od osam mjeseci kako je Teano mrtva”, reče Andromaha hladno.

“U onoj drugoj sadašnjici”, reče Kasandra onim izludujuće monotonim glasom kojim je govorila kad bi upola utonula u trans. “U onoj drugoj budućnosti. Teano je to zaustavila. Sve su poslušale prvu svećenicu Ateninog hrama.”

“Pa, Teano je sada hrana za crve. Mrtva koliko i baršunast prut princa Parisa”, reče Helena. “Nitko nije zaustavio ovu rulju.”

Žene su se već vraćale na trg i prolazile u koloni kroz ulaz, parodirajući vojnički poredak. Očito su se razišle po kućama i opasale viškovima dijelova oklopa koje su mogle pronaći tamo - očevu kacigu od potamnjele bronce, s perjanicom uvenulom ili bez konjske strune, bratovljevu odbačenu kacigu, muževljevo ili sinovljevo koplje ili mač. Svima su oklopi bili preveliki, koplja preteška, i žene su većinom izgledale kao kostimirana djeca dok su zveckale i trčkarale uokolo.

“Ovo je ludilo”, šapne Andromaha. “Ludilo.”

“Sve je puko ludilo poslije smrti Ahilejevog druga Patrokla”, reče Kasandra, čije su blijede oči bile sjajne kao da ih obasjava groznica ili vlastito ludilo. “Neistinito. Lažno. Labavo.”

U Andromahinom sunčanom stanu na posljednjem katu zgrade pokraj zida žene su provele duže od dva sata s osamnaestomjesečnim Skamandrom, djetetom kojeg je cijeli grad žalio zato što su ga “ubili bogovi”, djetetom zbog kojeg je Hektor zaratio sa svim olimpskim bogovima u potrazi za osvetom. Skamandar - Astijanaks, “Gospodar grada” - bio je posve zdrav pod pozornim okom svoje nove dadilje, dok su pred vratima odani kikilijski stražari, dovedeni iz osvojene Tebe, danonoćno čuvali stražu. Ti ljudi su pokušali poginuti za Andromahinog palog oca, kralja Eetiona, koga je Ahilej ubio kada je grad pao, i pošteđeni ne zahvaljujući svojoj volji već Ahilejevom hiru, sada su živjeli samo za Eetionovu kćer i njenog skrivenog sina.

Dijete, koje je ovih dana brbljalo prve riječi i neumorno se gegalo uokolo, prepoznalo je svoju tetu Kasandru poslije toliko mjeseci, poslije gotovo polovice svog života, pa je pohrlila prema njoj raširenih ruku.

Kasandra je prihvatila zagrljaj, uzvratila na njega, zajecala i gotovo dva sata su tri Trojanke i dvije robinje - jedna dojilja, a druga ubojica s Lezbosa - razgovarale i igrale se s dječačićem da bi zatim nastavile razgovor kad su ga smjestile u postelju da odrijema.

“Shvaćaš zbog čega ne smiješ opet na glas izgovoriti te riječi u transu”, rekla je Andromaha tiho nakon što se posjet završio. “Ako ih čuju pogrešne uši - ako bilo čije uši osim naših budu čule ovu skrivenu istinu - Skamandar će umrijeti baš kao što si ranije predvidjela - bacit će ga s najvišeg mjesta na zidinama, da mu se mozak prospe po stijenama.

Kasandra je problijedjela više nego obično i opet nakratko zaplakala. “Naučit ću držati jezik za zubima”, reče napokon, “čak i kada ga ne mogu obuzdati. Tvoja uvijek budna sluškinja pobrinut će se za to.” Ona kimne glavom prema bezizražajnoj Hipsipili.

Tada su začule sve jaču viku i ženske krikove s obližnjeg zida i gradskoga trga, pa su izašle zajedno, spuštenih velova, da vide kakva je to gužva.

Nekoliko puta tijekom Hipodamijinog huškanja, Helena je osjetila poriv da se umiješa. Shvatila je, tek kad je bilo prekasno - kad su se stotine žena razišle kućama da donesu oklope i oružje, ustrčale tamo-amo kao roj histeričnih pčela - da je Kasandra bila u pravu. Njihova stara prijateljica Teano, prva svećenica još poštovanog Ateninog hrama, zaustavila bi tu besmislicu. Glasom školovanim u hramu, Teano bi grmnula:

“Kakva budalaština!” i privukla pozornost gomile, pa bi žene svojim riječima privela pameti. Teano bi im objasnila da je ta Pentesileja - koja za Troju još nije učinila ništa osim što je njenom ostarjelom kralju dala obećanja i zaspala - kćerka boga rata. Je li ijedna od tih žena koje su vikale na gradskom trgu kćerka nekog boga? Može li ijedna od njih tvrditi da joj je Ares otac?

Štoviše, Helena je bila sigurna da bi Teano ukazala iznenada utihnuloj gomili na to da se Grci bore već deset godina, ravnopravno, s takvim junacima kao što je Hektor, a ponekad su čak i bolji od Trojanaca, pa zašto bi se danas predali oružju nevičnoj ženskoj rulji. Osim ako niste negdje potajno učile kako da postupate s konjima, vozite bojna kola, bacate koplja na daljinu od pola lige, odbijate štitom silovite udarce mačem i ako niste spremne odvojiti vrišteće muške glave od njihovih snažnih tijela, idite kućama - Helena je sigurna da bi Teano tako rekla - zamijenite posuđena koplja preslicama i pustite svoje muškarce da vas štite i odluče o ishodu svog muškog rata. A gomila bi se razišla.

Ali Teano nije bila tamo. Teano je bila - kako je sama Helena nježno rekla - mrtva kao baršunasti prut Parisov.

I tako su gomile polunaoružanih žena odjurile u rat, prema Rupi, do podnožja Olimpa, sigurne u to da će ubiti Ahileja prije nego što se Amazonka Pentesileja uopće i probudi iz svog popodnevnog sna. Hipodamija je zakasnila za njima kroz Skejska vrata, s nakrivo nasađenim posuđenim oklopom - izgledao je kao da je potjecao iz nekog ranijeg doba, iz vremena Rata protiv Kentaura - loše vezanih brončanih grudnih ploča koje su zveckale i tresle joj se povrh velikih dojki. Huškačica je izgubila vlast nad svojom ruljom. Kao i svi političari, žurila je - bezuspješno - da stupi na čelo parade.

Helena, Andromaha i Kasandra - s robinjom ubojicom Hipsipilom koja je već nadzirala proročicu zakrvavljenih očiju - oprostile su se poljupcima i Helena je pošla svojim putem, znajući da Prijam želi utanačiti datum njenog vjenčanja s odvratnim Dejfobom prije nego što se dan završi.

Ali dok se vraćala u palaču koju je dijelila s Parisom, Helena se odvojila od gomile i ušla u Atenin hram. Naravno, bio je prazan - sada su se malobrojni neskriveno klanjali božici koja je, navodno, ubila Astijanaksa i gurnula svijet smrtnika u rat s bogovima Olimpa - i Helena je zastala te stupila u tamni prostor mirisan od tamjana, želeći udahnuti mir.

“Helena.”

Na trenutak je Helena Trojanska bila sigurna da joj se božica obratila glasom bivšeg muža. Onda se polako okrenula.

Menelaj je stajao nepuna tri metra od nje, raširenih nogu, sandala čvrsto uprtih u tamni mramorni pod. Čak i pri slabom lelujavom svjetlu zavjetnih svijeća Helena mu je prepoznala riđu bradu, ljutiti izraz lica, mač u desnoj ruci i kacigu s veprovim kljovama koji je labavo držao lijevom rukom.

Helena pomisli prvo na bijeg no shvati da je to neizvedivo. Ne bi mogla proći pokraj Menelaja na ulicu, a njen muž je oduvijek bio jedan od najbržih trkača u čitavom Lakademonu. Stalno su se šalili da će im sin, budu li imali, biti prebrz da ga ijedno od njih uhvati i izlupa. Nikad nisu dobili sina.

“Helena.”

Helena je mislila da je čula sve moguće vrste muškog stenjanja - od orgazma do smrti, kao i sve drugo između - ali nikada ni od jednog muškarca nije čula takvu bol. Svakako ne projecanu kroz jednu poznatu, ali potpuno stranu riječ poput ove.

“Helena.”

Menelaj brzo pođe naprijed i podiže mač.

Helena i ne pokuša pobjeći. Obasjana svijećama i sjajem zlatne božice, ona padne na koljena, pogleda odozdo svog zakonitog muža, obori pogled i skine haljinu da ogoli grudi i dočeka oštricu.

13.

“Odgovorit ću prvo na vaše posljednje pitanje”, reče Primarni integra-tor Asteague/Che. “Moramo otići na Zemlju zato što je čini se, središte sve ove kvantne aktivnosti na Zemlji ili u njenoj blizini.”

“Mahnmut mi je rekao ubrzo nakon što sam ga upoznao da ste poslali njega i Orpha na Mars upravo zato što je Mars - pogotovo Olympus Mons - bio izvor sve te... kvantne? ...aktivnosti”, reče Hockenberry.

“Tako smo vjerovali kada smo ustanovili da se Olimpljani mogu KT-irati i prolaziti kroz ove Rupe, dok smo dolazili iz Pojasa i Jupiterovog svemira na Mars i Zemlju iz vremena Ilija. Ali naša tehnika sada otkriva da je Zemlja središte aktivnosti, a da je Mars prijemnik... ili cilj, možda je to bolja riječ.”

“Vaša tehnika se toliko promijenila za osam mjeseci?”, reče Hockenberry.

“Gotovo da smo utrostručili svoja znanja o jedinstvenoj kvantnoj teoriji otkad smo se ubacili u kvantne tunele Olimpljana”, reče Cho Li. Kalistanac je, izgleda, bio stručnjak za znanstvene stvari. “Recimo, najveći dio onoga što znamo o kvantnoj gravitaciji naučili smo tijekom proteklih osam standardnih mjeseci.”

“I što ste to naučili?”, upita Hockenberry. Nije očekivao shvatiti znanost, ali prvi put je počeo sumnjati u moraveke.

Retrogradni Sinopessen, transformator s paukovim nogama, odgovori krajnje neprikladnom tutnjavom. “Sve što smo naučili zastrašujuće je. Apsolutno zastrašujuće.”

Tu je riječ Hockenberry razumio. “Zato što je taj kvantni idi-mi-dođi-mi nestabilan? Mahnmut i Orphu su mi rekli da ste to znali prije nego što ste ih poslali na Mars. Zar je još gore nego što ste mislili?”

“Nije u pitanju samo taj faktor”, reče Asteague/Che, “već naše sve veće razumijevanje načina na koji sila ili sile, koje stoje iza takozvanih bogova, koriste energiju kvantnog polja.”

Sila ili sile iza bogova. Hockenberry je zamijetio tu formulaciju, ali zasad nije htio dalje u to ulaziti. “Kako oni to koriste?”, upita on.

“Olimpljani zapravo koriste mreškanje - nabiranje - kvantnog polja za let svojih bornih kola”, reče Ganimedanac, Suma IV. Muha-oči visokog stvorenja hvatale su svjetlost sa svih strana.

“Je li to loše?”

“Otprilike kao kad biste koristili termonuklearno oružje kao energiju za žarulju kod kuće”, reče Cho Li svojim on/ona blagim glasom. “Energije koje crpe gotovo su nemjerljive.”

“Pa kako to da onda bogovi nisu već dobili ovaj rat?” upita Hockenberry. “Izgleda da ih je vaša tehnologija dovela u neku vrstu pat pozicije... čak kad je riječ i o Zeusovoj egidi”

Beh bin Adee, zapovjednik asteroveka, odgovori na to. “Bogovi koriste samo sićušni dio kvantne energije na Marsu i oko njega te kod Ilija. Mislimo da oni uopće ne shvaćaju tehnologiju koja stoji iza njihove moći. Ona im je... posuđena.”

“Tko im ju je posudio?” Hockenberry je odjednom postao vrlo žedan. Zapitao se jesu li moraveki svoj zračni mjehur pod tlakom opremili i nekim ljudskim pićem i hranom.

“Upravo zato i idemo na Zemlju da bismo to saznali”, reče Asteague/ Che.

“Ali zašto koristite svemirski brod?”, reče Hockenberry.

“Molim?” upita Cho Li tiho. “A kako drukčije da putujemo s jednog svijeta na drugi?”

“Na isti način na koji ste stigli na Mars prilikom invazije”, reče Hockenberry. “Upotrijebite jednu od Rupa.”

Asteague/Che odmahne glavom, nalik na Mahnmuta. “Između Marsa i Zemlje ne postoje Branske rupe kvantnih tunela.”

“Ali vi ste stvorili vlastite Rupe da biste došli iz Jupiterovog svemira i asteroidnog pojasa, zar ne?” reče Hockenberry. Boljela ga je glava. “Zašto to ne biste ponovili?”

Cho Li mu odgovori. “Mahnmut je uspio postaviti naš primopredajnik točno na kvintni položaj kvantnog toka na Olympusu. Nema nikoga na Zemlji niti u bliskoj stazi oko Zemlje da to sada učini za nas. To je jedan od ciljeva naše misije. Ponijet ćemo na brodu sličan, premda osuvremenjen primopredajnik.”

Hockenberry kimne glavom, ali nije bio posve siguran s čime se to slaže. Pokušao se sjetiti definicije “kvintnog položaja”. Je li to nešto kao pravokutnik s petom točkom u sredini? Ili nešto vezano za lišće ili latice? Znao je da ima neke veze s brojem pet.

Asteague/Che mu se nagne bliže preko stola. “Doktore Hockenberry, smijem li vam malo pojasniti zbog čega nas tako lakomislena upotreba kvantne energije zastrašuje?”

“Molim vas.” Kako je samo ljubazan, pomisli Hockenberry, koji je predugo boravio u društvu trojanskih i grčkih junaka.

“Doktore, jeste li primijetili bilo što u vezi s gravitacijom na Olympusu i ostatku Marsa tijekom više od devet godina koliko ste s njega odlazili do Ilija i natrag?”

“Pa... da, dakako... Uvijek sam osjećao da sam malo lakši na Olympusu. Čak i prije nego što sam shvatio da je to Mars, a to se dogodilo tek pošto ste se vi pojavili. Dakle? Tako je, zar ne? Marsova gravitacija slabija je od Zemljine?”

“Mnogo slabija”, oglasi se Cho Li... i glas mu/joj je zvučao poput frule u Hockenberryjevom uhu. Panove frule. “Ona iznosi približno tri zarez sedamdeset dva metra u sekundi na sekundu.”

“Prevedite to”, reče Hockenberry.

“To je trideset osam posto Zemljinog gravitacijskog polja”, reče Retrogradni Sinopessen. “A vi ste se kretali - kvantno teleportirali, zapravo - između pune gravitacije Zemlje i Olympus Monsa na Marsu svakodnevno. Jeste li primijetili razliku od šezdeset dva posto u sili gravitacije, doktore Hockenberry?”

“Molim vas, zovite me Thomas”, reče Hockenberry, rastrojen. Razlika od šezdeset dva posto? Na Marsu bih gotovo lebdio kao balon...? prevaljivao u skoku po dvadeset metara. Besmislica.

“Niste primijetili razliku u gravitaciji.”, reče Asteague/Che, ne naglasivši to kao pitanje.

“Ne baš”, složi se Hockenberry. Uvijek mu je bilo malo lakše hodati nakon povratka na Olympus poslije dugog dana provedenog u promatranju Trojanskog rata - i to ne samo na planini, već i u prostorijama za skolike u podnožju ogromnog masiva. Malo lakše - malo lakše je hodao i nosio teret - ali razlika od šezdeset dva posto? To nikako. “Postojala je neka razlika”, doda on, “ali ne tako velika.”

“Niste primjećivali značajnu razliku, doktore Hockenberry, zato što gravitacija na Marsu pod kojom ste živjeli u proteklih deset godina - i pod kojom se mi borimo u proteklih osam standardnih zemaljskih mjeseci - iznosi devedeset tri zarez osamsto dvadeset i jedan posto normalne Zemljine gravitacije.”

Hockenberry nakratko razmisli o tome. “Pa?” reče napokon. “Bogovi su promijenili silu težu kad su dodali zrak i oceane. Na kraju krajeva, oni i jesu bogovi”

“Oni jesu nešto”, složi se Asteague/Che, “ali ne ono što izgleda da jesu.”

“Zar je promjena gravitacije nekog planeta toliko velika stvar?”, upita Hockenberry.

Zavlada tišina i premda Hockenberry nije primijetio da je ijedan moravek okrenuo glavu, oči ili što već da bi pogledao druge moraveke, osjećao je da su zauzeti međusobnom komunikacijom preko ove ili one radio-frekvencije. Kako to objasniti ovom idiotskom ljudskom biću?

Napokon Suma IV, visoki Ganimedanac, reče: “To je vrlo velika stvar.”

“Veća čak i od teraformiranja jednog svijeta kakav je bio prvobitni Mars za manje od samo stoljeća i pol”, ubaci Cho Li. “A što je nemoguće.”

“Gravitacija je jednaka masi”, reče Retrogradni Sinopessen.

“Zar?” reče Hockenberry i shvati koliko je to glupo zazvučalo, ali nije ga bilo briga. “Oduvijek sam mislio da je to ono što zadržava stvari dolje.”

“Gravitacija je učinak mase po prostorvremenu”, nastavi srebrni pauk. “Sadašnji Mars je tri zarez devedeset šest puta gušći od vode. Prvobitni Mars - svijet prije teraformiranja koji smo promatrali prije nešto više od jednog stoljeća - bio je tri zarez devedeset četiri puta gušći od vode.”

“To mi ne zvuči kao neka mnogo velika promjena”, reče Hockenberry.

“I nije”, složi se Asteague/Che. “I nikako ne može objasniti povećanje gravitacije od gotovo pedeset šest posto.”

“Gravitacija je isto tako i ubrzanje”, reče Cho Li melodično.

Sada ih Hockenberry više uopće nije mogao pratiti. Došao je tu saznati nešto o novom posjetu Zemlji i čuti zašto žele da im se on pridruži, a ne da sluša predavanje kao izuzetno tupav učenik osmog razreda.

“Dakle oni su - netko, ne bogovi - promijenili Marsovu gravitaciju”, reče on. “I vi mislite da je to vrlo, vrlo... velika stvar.”

“I je vrlo velika stvar, doktore Hockenberry”, reče Asteague/Che. “Tko god i što god da je manipuliralo Marsovom gravitacijom, na ovaj način gospodari kvantnom gravitacijom. Rupe... kako su već nazvane... jesu kvantni tuneli koji isto tako savijaju i manipuliraju gravitacijom.”

“Crvotočina”, reče Hockenberry. “Znam za to.” Iz Zvjezdanih staza, pomisli, ali ne reče. “Crne rupe”, doda.

A onda: “I bijele rupe.” Upravo je iscrpio sav svoj rječnik vezan za tu temu. Čak su i ljudi neskloni prirodnim znanostima, kao što je to bio stari doktor Hockenberry, krajem dvadesetog stoljeća znali da je svemir pun crvotočina koje povezuju udaljena mjesta u ovoj i drugim galaktikama, i da prolaskom kroz crvotočinu prolazite kroz crnu rupu i izlazite kroz bijelu. Ili obratno.

Asteague/Che odmahne glavom na svoj mamutovski način. “Nije u pitanju crvotočina. Branske rupe... od riječi membrana. Izgleda da su posthumanci u stazi oko Zemlje koristili crne rupe za stvaranje privremenih crvotočina, ali Branske rupe - a preostala je samo jedna, koja povezuje Mars i Ilij, ne zaboravite to; ostale su izgubile stabilnost i rastočile se - nisu crvotočine.”

“Umrli biste ako biste pokušali proći kroz crvotočinu ili crnu rupu”, reče Cho Li.

“Pretvorili biste se u rezance”, reče general Beh bin Adee. Asterovek je zvučao kao da uživa zamišljajući pretvaranje u rezance.

“Biti pretvoren u rezance znači...” započne Retrogradni Sinopessen.

“Jasno mi je”, reče Hockenberry. “Dakle, ta upotreba kvantne gravitacije i tih kvantnih Branskih rupa protivnika čini mnogo opasnijim nego što ste inače strahovali.”

“Da”, reče Asteague/Che.

“I sad krećete tim velikim svemirskim brodom na Zemlju da ustanovite tko ili što je stvorilo te Rupe, teraformiralo Mars i vjerojatno pritom stvorilo bogove.”

“Da.”

“I želite da i ja pođem s vama.”

“Da.”

“Zašto?” reče Hockenberry. “Čime bih ja to mogao pomoći...” On zastane i dodirne ispupčenje ispod tunike, težak krug na grudima. “KT-medaljon.”

“Da”, reče Asteague/Che.

“U vrijeme kada ste stigli, posudio sam vam medaljon na šest dana. Plašio sam se da mi ga nikad nećete vratiti. Testirali ste mi, pa... krv, DNK, sve po redu. Mislio sam da ste do sada napravili tisuću kopija KTmedaljona.”

“Kad bismo mogli iskopirati desetak... pet-šest... ili makar još jedan”, odgovori general Beh bin Adee, “rat s bogovima bio bi završen, a Olympus Mons zauzet.”

“Ne možemo napraviti ni jednu kopiju KT-uredaja”, reče Cho Li.

“Zašto?” Hockenberryja je ubijala glavobolja.

“KT-medaljon je prilagođen vašem umu i tijelu”, reče Asteague/ Che milozvučnim glasom Jamesa Masona. “Vaš um i tijelo su... prilagođeni... zajedničkom radu s KT-medaljonom.”

Hockenberry razmisli o tome. Napokon odmahne glavom i opet dotakne teški medaljon ispod tunike. “To nema nikakvog smisla. Ova stvar nije bila standardni dio opreme, znate. Mi skolici morali smo doći na prethodno ugovorena mjesta s kojih bi nas bogovi KT-irali natrag na Olimp, zapravo na Marsov Olympus, sada znam. Bilo je to u stilu onog 'pokupi me Scotty', ako znate na što mislim, a ne znate.”

“Da, savršeno znamo”, reče transformatorska kutija na milimetarski tankim srebrnim paukovim nogama. “Baš volim tu seriju. Snimio sam sve epizode. Osobito iz prvog serijala... Oduvijek sam se pitao ne postoji li nekakva skrivena fizičko romantična veza između Kapetana Kirka i Mr. Spocka.”

Hockenberry zine da odgovori, no odustane. “Čujte”, reče napokon, “božica Afrodita dala mi je ovaj Ktmedaljon kako bih mogao špijunirati Atenu, koju je željela ubiti. Ali to je bilo više od devet godina nakon što sam počeo raditi kao skolik i putovati između Olympusa i Ilija. Kako je moje tijelo moglo biti 'prilagođeno' da radi s medaljonom kad nitko nije mogao znati da...” On ušuti. Glavoboljom su se počele provlačiti naznake mučnine. Upitao se je li ispravan taj zrak u ovom plavom mjehuru.

“Vi ste i bili u početku... rekonstruirani... tako da radite zajedno s KT-medaljonom”, reče Asteague/Che. “Baš kao što su bogovi bili projektirani da se KT-iraju sami. U to smo sigurni. Možda odgovor na to leži na Zemlji ili u Zemljinoj stazi, u nekom od stotinu tisuća tamošnjih posthumanskih orbitalnih uređaja i gradova.”

Hockenberry se zavali u stolici. Primijetio je dok su sjedali za stol da njegova stolica jedina ima naslon. Moraveki su bili vrlo ljubazni.

“Želite da pođem s ekspedicijom”, reče on, “kako bih se mogao ovamo KT-irati ako nešto krene loše. Ja sam vam kao jedna od onih bova za znak opasnosti kojima su u moje doba na Zemlji bile opremljene nuklearne podmornice. Lansirali su ih samo kad su znali da su u dreku.”

“Da”, reče Asteague/Che. “Upravo je to razlog zašto želimo da krenete na ovo putovanje.”

Hockenberry trepne. “Pa, bar ste iskreni... to vam priznajem. Koji su ciljevi te ekspedicije?”

“Cilj prvi - pronaći izvor kvantne energije”, reče Cho Li. “I isključiti ga, ako je to moguće. On prijeti čitavom Sunčevom sustavu.”

“Cilj drugi - stupiti u kontakt sa svim preživjelim ljudskim ili posthumanskim bićima na planetu ili oko njega kako bismo ispitali motive koji se kriju iza te veze između bogova i Ilija i opasnih pratećih kvantnih manipulacija”, reče sivi i masni Ganimedanac, Suma IV.

“Cilj treći - napraviti kartu postojećih i svih dodatnih skrivenih kvantnih tunela - Branskih rupa - i da vidimo mogu li se oni ukrotiti i upotrijebiti za međuplanetno ili meduzvjezdano putovanje”, reče Retrogradni Sinopessen.

“Cilj četvrti - pronaći strane entitete koji su ušli u naš Sunčev sustav prije tisuću četiri stotine godina, stvarne bogove koji stoje iza ovih olimpskih bogova-lutaka, te raspraviti s njima situaciju”, reče general Beh bin Abee. “A ako rasprava ne urodi plodom, uništiti ih.”

“Cilj peti”, reče Asteague/Che svojim mekim britanskim razvučenim naglaskom, “da sve naše moravečke i ljudske posade vratimo na Mars... žive i funkcionalne.”

“Pa, taj peti cilj mi se sviđa”, reče Hockenberry. Srce mu je tuklo, a glavobolja mu je prerasla u jednu od onih migrena koje je imao na postdiplomskim studijima, u najnesretnijem razdoblju svog života. On ustane.

Pet moraveka brzo poustajaše.

“Koliko vremena imam za donošenje odluke?”, upita Hockenberry. “Jer ako krećete za jedan sat, onda ne idem. Želim razmisliti o svemu ovome.”

“Brod neće biti spreman niti opremljen još četrdeset osam sati”, reče Asteague/Che. “Želite li pričekati ovdje dok budete o tome razmišljali? Pripremili smo za vas pogodne uvjete u tihom dijelu...”

“Želim se vratiti u Ilij”, reče Hockenberry. “Tamo će mi biti lakše razmišljati.”

Asteague/Che reče: “Pripremit ćemo vašeg stršljena da može odmah krenuti. Ali bojim se da je danas tamo prilična gužva, koliko vidim po najnovijim podacima koje primam s raznih monitora.”

“Zar nije uvijek tako?”, reče Hockenberry. “Odem na nekoliko sati i propustim sve dobre stvari.”

“Možda će vam razvoj događaja u Iliju i na Olimpu biti previše zanimljiv da biste ga napustili, doktore Hockenberry” reče Retrogradni Sinopessen. “Zasigurno bih razumio da jedan proučavatelj Ilijade odluči ostati ondje i promatrati.”

Hockenberry uzdahne i odmahne bolnom glavom. “Što god da “se događa u Iliju ili na takozvanom Olimpu” reče on, “odavno smo zastranili daleko izvan Ilijade. Uglavnom sam potpuno izgubljen, kao i ona jadnica Kasandra.”

Jedan stršljen prođe kroz zakrivljeni zid plavog mjehura, zalebdi nad njima i tiho se spusti. Rampa se razvije do poda. Na vratima je stajao Mahnmut.

Hockenberry službeno kimne glavom prema moravečkoj delegaciji i reče: “Javit ću vam prije nego što istekne četrdeset osam sati”, pa pođe prema rampi.

“Doktore Hockenberry?”, začu se glas Jamesa Masona iza njega.

Hockenberry se okrene.

“Želimo da u ovu ekspediciju povedemo i jednog Grka ili Trojanca”, reče Asteague/Che. “Vrlo bismo cijenili vašu preporuku za to.”

“Zašto?”, reče Hockenberry. “Mislim, zašto povesti nekoga iz brončanog doba? Nekoga tko je živio i umro šest tisuća godina prije doba Zemlje koju ćete posjetiti?”

“Imamo svoje razloge za to”, reče Primarni Integrator. “Onako, spontano, koga biste predložili za to putovanje?”

Helenu Trojansku, pomisli Hockenberry. Dajte nam apartman za medeni mjesec na putovanju do Zemlje i to će biti vrlo ugodna ekspedicija. On pokuša zamisliti vođenje ljubavi s Helenom u bestežinskom stanju. Glavobolja ga je sprečavala u tome.

“Želite li ratnika?”, upita Hockenberry. “Junaka?”

“Ne obvezno”, reče general Beh bin Adee. “Vodimo svojih stotinu ratnika. Samo nekoga iz doba Trojanskog rata koga bi vrijedilo povesti.”

Helenu Trojansku, pomisli on. Ona ima sjajne... Odmahne glavom. “Očigledan izbor bi bio Ahilej” reče on na glas. “Znate, neranjiv je.”

“Znamo”, reče Cho Li tiho. “Potajno smo ga analizirali i znamo zbog čega je, kako to kažete, neranjiv.”

“Zato što ga je majka, božica Tetida, umočila u Rijeku...” započne Hockenberry.

“Zapravo”, prekine ga Retrogradni Sinopessen, “razlog je to što je netko... nešto... izobličilo matricu kvantne

vjerojatnosti oko gospodina Ahileja do posve nevjerojatnih granica.”

“U redu”, reče Hockenberry, ne shvativši ni riječ iz te rečenice. “Želite li onda Ahileja?”

“Ne vjerujem da bi Ahilej pristao poći s nama, zar ne, doktore Hockenberry?”, upita Asteague/Che.

“Ah... ne. Biste li ga mogli natjerati na to?”

“Vjerujem da bi to bilo rizičnije od svih ostalih opasnosti vezanih za posjet trećem planetu zajedno”, grmne general Beh bin Adee.

Asterovečka duhovitost, pomisli Hockenberry. “Ako ne Ahilej”, reče on, “tko onda?”

“Pitali smo se biste li vi predložili nekoga. Nekoga hrabrog, ali inteligentnog. Istraživača, ali razumnog. Nekoga s kim bismo mogli komunicirati. Rekao bih, nekoga prilagodljive ličnosti.”

“Odisej”, reče Hockenberry bez kolebanja. “Treba vam Odisej.”

“Mislite da bi on pristao ići?” upita Retrogradni Sinopesen.

Hockenberry udahne duboko. “Budete li mu rekli da ga na kraju puta čeka Penelopa, otići će do pakla i natrag zajedno s vama.”

“Ne možemo ga lagati”, reče Asteague/Che.

“Ja mogu”, reče Hockenberry. “I rado ću to učiniti. “Pošao s vama ili ne, bit ću vaš posrednik u obmani koja će nagnati Odiseja da vam se pridruži.”

“To bismo vrlo cijenili”, reče Asteague/Che. “Jedva čekamo vašu odluku o tome hoćete li nam se pridružiti.”

Europejac pruži ruku i Hockenberry shvati da se ona završava prilično čovjekolikom rukom. On se rukuje s njim i uđe u stršljena iza Mahnmuta. Rampa se podiže. Nevidljiva stolica ga zgrabi.

Napustiše mjehur.

14.

Nestrpljiv, bijesan, hoda pred svojih tisuću najboljih Mirmidonaca duž obale u podnožju Olimpa i čeka da mu bogovi pošalju svog zatočenika za taj dan kako bi ga mogao ubiti, Ahilej se prisjeća prvog mjeseca rata - vremena koje su svi Trojanci i Argejci još nazivali “Gnjevom Ahilejevim”.

Tada su se KT-irali s olimpskih visina u legijama, ti bogovi, uvjereni u snagu svojih sila i krvavih strojeva, spremni za skok u Sporo vrijeme kako bi izbjegli gnjev smrtnika, ne znajući da mali moravečki mehanički ljudi, novi saveznici Ahilejevi, imaju vlastite formule i čarolije da spriječe takve trikove bogova.

Ares, Had i Hermes skočili su prvi i našli se u ahejskim i trojanskim redovima kad je nebo eksplodiralo. Plamen je ocrtavao linije sila sve dok redovi i Olimpljana i smrtnika nisu pretvoreni u kupole, tornjeve i treperave valove plamena. More je ključalo. Mali zeleni ljudi razbježali su se prema svojim felukama.

Zeusova egida je zadrhtala i ukazala se dok je upijala u sebe megatone moravečkog napada.

Ahilej je vidio samo Aresa i njegove tek KT-irane pratitelje, Hada zakrvavljenih očiju i u crnoj bronci, i crnookog Hermesa u bodljikavom crvenom oklopu.

“Naučite smrtnike smrti!”, viknuo je Ares, bog rata, visok tri i pol metra, dok je treperio i jurišao na argejske redove. Had i Hermes su ga slijedili. Sva trojica su bacali božanska koplja koja nisu mogla promašiti cilj.

Promašila su cilj. Ahilejeva sudbina nije bila da tog dana umre. Niti bilo kojega dana, od ruku besmrtnika. Jedno koplje besmrtnika okrznulo je snažnu desnu ruku brzonogog ljudomora, ali nije mu pustilo krv. Drugo mu se zabilo u predivni štit, ali udar je zaustavio božanski iskovani sloj polariziranog zlata. Treće je odskočilo od Ahilejeve zlatne kacige ne ostavivši nikakav trag.

Tri boga su ispalila energetske zrake iz božanskih dlanova. Ahilejeva nanogenerirana polja odbila su milijune volta onako kako pas sa sebe stresa vodu.

Ares i Ahilej sudarili su se s treskom kao dvije planine. Potres je srušio stotine Trojanaca, Grka i bogova pri susretu njihovih bojnih redova. Ares je prvi opet napao. Podigao je crveni mač i zamahnuo udarcem koji je trebao obezglaviti tog drskog smrtnika Ahileja.

Ahilej se sagnuo ispod oštrice i probio boga rata udarcem kroz božanski oklop i trbuh tako da je Aresov trbuh ostao rasporen, a zlatna sukrvica prekrila i smrtnika i besmrtnika, te se božanska utroba boga rata prosula na crvenu klekovinu Marsa. Previše iznenađen da bi pao, previše bijesan da bi umro, Ares je piljio u vlastitu utrobu koja se još razmotavala i prosipala po tlu.

Ahilej je posegnuo uvis, dograbio Aresa za kacigu i cimnuo ga dolje i naprijed tako da je ljudskom pljuvačkom poprskao savršeno božje lice. “Ti okusi smrt, bezutrobni kipiću!” A onda, kao neki mesar na tržnici čiji je dugi radni dan tek počeo, odrezao je Aresove ruke kod zgloba, zatim noge iznad koljena, a zatim i ruke.

Vrišteći i gledajući vlastito truplo, dok su ostali bogovi zurili u to, Aresova glava nastavila je s vriskom čak i kad ju je Ahilej odrubio od vrata.

Hermes, užasnut ali isto tako u stanju koristiti podjednako obje ruke, podigao je svoje drugo koplje. Ahilej je skočio naprijed tako brzo da su svi pretpostavili da se teleportirao. Dograbivši koplje boga, trgnuo ga je prema sebi. Hermes ga je pokušao povući natrag. Had je zamahnuo crnim mačem prema Ahilejevim koljenima, ali ljudomor je visoko skočio i izbjegao munjevit zamah kaljenog čelika. Izgubivši u igri navlačenja koplja, Hermes je odskočio i pokušao se kvantno teleportirati.

Moraveki su ih obavili svojim poljem. Nitko se nije mogao kvantno teleportirati van niti unutra sve dok se borba ne završi.

Hermes je izvadio mač, opak i zakrivljen. Ahilej je odrezao ruku divovskog ubojice kod lakta i ruka i šaka koja je još stezala mač pale su na Marsovo bogato crveno tlo.

“Milost!”, krikne Hermes bacivši se na koljena, obgrlivši Ahileja oko struka. “Milost, preklinjem te!”

“Toga nema”, reče Ahilej i razreže boga u mnoštvo drhtavih, zlatom okrvavljenih komada.

Had je ustuknuo od te klaonice i crvene oči bile su mu ispunjene strahom. Novi bogovi upadali su u zamku koju su im postavili ljudi, na stotine njih, i Hektor i njegovi trojanski zapovjednici, kao i Ahilejevi Mirmidonci i svi grčki junaci napadali su ih, dok moravečka polja nisu dopuštala bogovima da se kvantno teleportiraju nakon što jednom pristignu. Prvi put otkad se na bojnom polju pamtilo, bogovi i junaci, polubogovi i smrtnici, legende i najobičniji prašinari, borili su se u donekle podjednakim uvjetima.

Had se prebacio u Sporo vrijeme.

Svijet se prestao okretati. Zrak se zgusnuo. Valovi su se skamenili, svijeni na stjenovitoj obali. Ptice su stale i ostale lebdjeti usred ljeta. Had je zabrektao i ispovraćao se, osjetivši olakšanje. Nije bilo tog smrtnika koji ga je tu mogao pratiti.

Ahilej se prebaci u Sporo vrijeme za njim.

“To... nije... moguće”, reče vladar mrtvih kroz zrak gust kao sirup.

“Umri, Smrti”, drekne Ahilej i zarije koplje svoga oca Peleja bogu kroz vrat, tik ispod mjesta gdje su se crni štitnici za obraze svijali uvis prema Hadovim jagodicama nalik na jagodične kosti lubanje. Zlatna sukrvica brižne usporeno.

Ahilej je gurnuo u stranu Hadov crni ukrašeni štit i probio oštricom trbuh i kralježnicu boga smrti. Dok je umirao, Had mu je uzvratio udarcem koji je mogao prorezati planinu. Crna oštrica skliznula je s Ahilejevih prsa kao da ga nije ni taknulo. Ahileju nije bilo suđeno da toga dana umre, pogotovo ne od ruku besmrtnika.

Hadu je bilo suđeno da toga dana umre - koliko god to bilo privremeno po ljudskim mjerilima. Srušio se svom težinom i crnilo se uskovitlalo oko njega dok je nestajao u ciklonu oniksa.

Manipulirajući novom nanotehnologijom sa svjesnim trudom, unoseći zbrku u već ionako iskrivljena kvantna polja vjerojatnosti, Ahilej se u treptaju oka vratio iz Sporog vremena te se opet uključi u bitku. Zeus je napustio bojište. Drugi bogovi su bježali, zaboravivši ponijeti u panici egidu za sobom. Nove moravečke čarolije, koje su mu tog jutra bile ubrizgane, omogućile su Ahileju da se probije kroz slabija energetska polja i krene u potjeru uz litice Olimpa, zapravo Olympus Monsa, na niže bedeme.

Tek tada je doista započeo njegov pokolj bogova i božica.

Ali sve je to bilo početkom rata. Danas - tog dana poslije Parisovog pogreba - nijedan bog nije htio više sići i boriti se.

I tako, nakon što je njegov saveznik Hektor otišao i nakon što su danas Trojanci mirovali na svom dijelu fronta, gdje je tisućama Trojanaca zapovijedao Hektorov brat Enej, Ahilej se sastaje sa svojim ahejskim zapovjednicima i moravečkim stručnjacima za topništvo kako bi isplanirali napad na Olimp.

Napad će biti jednostavan: dok moravečka energetska i nuklearna oružja budu privukla na sebe egidu na nižim padinama, Ahilej i pet stotina njegovih najboljih zapovjednika i Ahejaca u trideset transportnih stršljena probit će se kroz slabiji dio energetskog polja gotovo tisuću liga iza, s druge strane Olimpa, jurnuti prema vrhu i prenijeti baklju rata bogovima, u njihove domove. One Ahejce koji budu ranjeni ili izgube hrabrost da se bore u samom utvrđenju Zeusa i bogova, evakuirat će stršljeni nakon što prestane djelovanje elementa iznenađenja. Ahilej namjerava ostati tamo sve dok se vrh gore Olimpa ne pretvori u klaonicu, a svi njegovi bijeli hramovi i božja staništa u pocrnjele ruševine. Na kraju krajeva, misli on, Heraklo je jednom srušio zidine Ilija sam samcat kada je bio bijesan i zauzeo je grad bez ičije pomoći - zbog čega bi onda dvorane Olimpa bile toliko nedodirljive?

Cijelo jutro Ahilej je čekao da se Agamemnon i njegov jadni brat Menelaj pojave ispred rulje sebi odanih ljudi i pokušaju vratiti zapovjedništvo nad ahejskim snagama ne bi li rat vratili na teren međusobne bitke smrtnika i sprijateljili se opet s podmuklim bogovima, ali za sada se taj vrhovni zapovjednik psećih očiju i jelenskog srca još nije pojavio. Ahilej ga je odlučio ubiti ako ovaj povede pobunu. Njega i onog riđobradog žutokljunca Menelaja, i svakoga i bilo koga tko bude slijedio dvojicu Atrida. Vijest o tome da u njihovim matičnim gradovima nema nikog živog - Ahilej je siguran u to - bila je samo Agamemnonova varka da potakne nemirne i kukavne Ahejce na pobunu.

I zato, kada moravečki centurionski vođa Mep Ahoo, bodljikavi asterovek zadužen za artiljerijsko i energetsko bombardiranje, podigne pogled s karte koju proučavaju ispod svilene nadstrešnice i objavi da je kroz dvogled uočio dolazak vojske čudnog izgleda kroz Rupu iz pravca Ilija, Ahilej nije iznenađen.

Ali nekoliko minuta kasnije je iznenađen kad Odisej - u njihovoj zapovjednoj skupini čovjek s najoštrijim očima - kaže: “To su žene. Trojanke.”

“Misliš, Amazonke?” kaže Ahilej i istupi na sunce Olimpa. Antioh, sin Nestora, Ahilejevog starog prijatelja iz bezbrojnih pohoda, utjerao je bojna kola u logor prije sat vremena i svima ispričao da je stiglo trinaest Amazonki i da se Pentesileja zarekla da će ubiti Ahileja u dvoboju. Brzonogi ljudomora se lagodno nasmijao i pokazao svoje savršene zube. Nije se tukao i porazio deset tisuća Trojanaca i mnoštvo bogova da bi ga sada uplašile prazne ženske prijetnje.

Odisej odmahne glavom. “Mora biti da je tamo najmanje dvjesto žena odjevenih u prevelike oklope, sine Pelejev. To nisu Amazonke. Predebele su, preniske, prestare, a neke su čak i šepave.”

“Svakog dana”, progunđa natmureni Diomed, sin Tidejev, gospodar Argusa, “izgleda da tonemo još dublje u ludilo.”

Teukro, kopile i majstor strijelac, polubrat Velikog Ajaxa, kaže: “Da pošaljem logorske straže, plemeniti Ahileju? Da presretnu te žene, kakva god im bila budalasta misija ovdje, i otjeraju ih natrag preslicama?”

“Ne”, kaže Ahilej. “Idemo se sresti s njima, da vidimo što to dovodi te prve žene koje su se zaputile kroz Rupu na Olimp i u ahejski tabor.”

“Možda tragaju za Enejom i svojim trojanskim muževima koji su ligama daleko, lijevo od nas”, kaže Veliki Ajax, sin Telamonov, voda salaminske vojske koja je tog marsovskog jutra ojačala lijevi bok Mirmidonaca.

“Možda.” Ahilej kaže to kao da se zabavlja i kao da je blago iznerviran, ali ne i uvjeren. On izađe na slabije olimpsko sunce i povede grupu ahejskih kraljeva, zapovjednika, nižih časnika i najodanijih boraca.

To je doista rulja Trojanki. Kada se nađu na udaljenosti od stotinu metara, Ahilej stane sa svojim skupinom od pedesetak junaka i pričeka da im ta skupina žena koje su vikale priđe. Brzonogom ljudomoru one zvuče kao jato gusaka.

“Vidiš li među ženama ijednu visokog roda?”, upita Ahilej oštrookog Odiseja dok stoje i čekaju da

neobična glasna horda prijeđe posljednjih stotinu metara po tlu od crvene klekovine koje ih razdvaja. “Žene

ili kćeri junaka? Andromahu, Helenu ili ludu Kasandru, Mede-sikastu ili časnu Kastijaniru?”

“Nijednu od njih”, odgovori Odisej brzo. “Nije tamo nitko od imetka, bilo po rođenju, bilo po braku. Prepoznajem samo Hipodamiju - onu krupnu s kopljem i drvenim dugačkim štitom, nalik onom koji Veliki Ajax voli nositi - a i nju samo zato što me je jednom posjetila na Itaki s mužem, velikim trojanskim putnikom Tisifonusom. Penelopa ju je povela da obiđe naše vrtove, ali je kasnije rekla da je ta žena kisela kao nedozreli nar i da ne zna uživati u ljepoti.”

Ahilej, koji sada jasno vidi žene, kaže: “Pa, ona sama svakako nije dovoljno lijepa da bi netko uživao u njoj. Filoktete, idi naprijed, zaustavi ih i pitaj što traže na bojnom polju gdje se borimo s bogovima.”

“Moram li, sine Pelejev?”, zacvili stari strijelac. “Poslije one klevete koja se o meni pronijela na Parisovom pogrebu, mislim da ne bih trebao ja biti taj...”

Ahilej se okrene i ušutka čovjeka prijekornim pogledom.

“Idem ja s tobom da te držim za ruku”, grmne Veliki Ajax. “Teukro, pođi s nama. Dva strijelca i jedan vješti kopljanik trebali bi biti dovoljni da ukrote ovu gomilu bez muda, čak ako se pokaže da su i ružnije nego što već jesu.”

Tri muškarca krenuše prema ženama.

Ono što zatim uslijedi, događa se vrlo brzo.

Filoktet, Teukro i Veliki Ajax stanu dvadesetak koraka od očigledno zadihanih žena u oklopu i u loše postavljenim redovima, a nekadašnji zapovjednik Tesalaca stupi naprijed, držeći u lijevoj ruci poznati Heraklov luk, desnog dlana podignutog u znak mira.

Jedna od mladih žena desno od Hipodamije baci koplje. Nevjerojatno, zapanjujuće, ali ono pogodi Filokteta - koji je deset godina živio nakon zmijskog ugriza i gnjeva bogova - točno u grudi, tik iznad njegovog lakog streljačkog oklopa, i prođe skroz kroz njega, prereze mu kralježnicu i sruši ga beživotnog na crveno tlo.

“Ubijte kučku!”, vrisne Ahilej, bijesan, pa potrči naprijed isukavši mač iz toka.

Teukru, koji je sada zasut nasumce bačenim kopljima žena i kišom loše odapetih strijela, nije potrebno reći to dvaput. Brže nego što to većina smrtnih očiju može pratiti, on postavi strijelu, napne luk do kraja i pošalje metar dugačak projektil kroz grlo žene koja je ubila Filokteta.

Hipodamija i dvadeset ili trideset žena približe se Velikom Ajaxu, s oprezno ispruženih kopljima i u nespretnom pokušaju da objema rukama zamahnu muževljevim, očevim ili sinovljevim masivnim mačevima.

Ajax, sin Telamonov, osvrne se prema Ahileju samo na tren i pogleda drugog muškarca s izrazom zabave u očima, a onda isuče dugačku oštricu, odbije Hipodamijin mač i štit u stranu uz lako slijeganje ramenima te odrubi ženi glavu kao da kosi korov u dvorištu. Ostale žene, sada mahnite toliko da ne osjećaju nikakav strah, jurnu na dva muškarca koji su ostali ondje stajati. Teukro odapinje strijelu za strijelom kroz njihove oči, butine, mlitave grudi i - nekoliko sekunda kasnije - u leđa okrenuta u bijegu. Veliki Ajax dokrajči ostale, dovoljno budalaste da se tu zadrže, gacajući među njima kao visoki muškarac među djecom, ostavljajući leševe za sobom.

Dok Ahilej, Odisej, Diomed, Nestor, Kromius, Mali Ajax, Antiloh i ostali pristignu, četrdesetak žena mrtvo je ili na samrti, nekoliko ih vrišti u samrtnom hropcu na crvenilom natopljenom crvenom tlu, dok ostale bježe natrag prema Rupi.

“Za ime Hadovo, što je ovo bilo?” promrsi kroz zube Odisej kad stigne do Velikog Ajaxa koračajući između tijela razbacanih u svim mogućim gracioznim i gracioznosti lišenim - ali Odiseju previše poznatim - pozama nasilne smrti.

Sin Telamonov se isceri. Lice mu je poprskano, a oklop i mač crveni od krvi žena iz Troje. “Ovo nije prvi put da sam ubijao žene”, kaže smrtni div, “ali tako mi bogova, nikad se nisam zbog toga osjećao ovako zadovoljno!”

Kalhant, sin Testorov i njihov najsposobniji prorok, došepa do njih. “Ovo nije dobro. Ovo je loše. Ovo nikako ne valja.”

“Umukni”, kaže Ahilej. On zakloni oči i pogleda prema Rupi gdje su nestajale posljednje žene, samo da bi ih zamijenila skupina krupnijih figura. “Što je sad ovo?” kaže sin Pelejev i božice Tetide. “Oni tamo liče na kentaure. Zar je moj stari prijatelj i učitelj Hiron došao da nam se pridruži u boju?”

“Nisu to kentauri”, kaže oštrooki, oštroumni Odisej. “Već još žena. Na konjima.”

“Na konjima?”, kaže Nestor, zaškiljivši starim očima da bi bolje vidio. “Ne u bornim kolima?”

“Jašu konje kao slavni konjanici iz drevnih vremena”, kaže Diomed, koji ih sada vidi. U ovo moderno doba nitko ne jaše konje, svi ih koriste samo za vuču bornih kola - iako su i Odisej i sam Diomed pobjegli iz trojanskog tabora u ponoćnom pohodu prije nekoliko mjeseci, prije primirja, jašući na leđima neupregnutih konja za vuču bornih kola, kroz poluzaspalu Hektorovu vojsku.

“Amazonke”, kaže Ahilej.

15.

Hram božice Atene u Troji. Menelaj prilazi, crven u licu, teškog daha - Helena na koljenima, spuštene glave, blijedog lica, još bljeđih razgolićenih grudi. On se nadnese nad nju. Podigne mač. Tako izložen, njen blijedi vrat izgleda tanko kao trska. Beskrajno oštrena oštrica neće ni zastati dok bude sjekla kroz kožu, meso, kost.

Menelaj zastane.

“Ne oklijevaj, mužu moj”, šapne Helena i glas joj samo malo zadrhti. Menelaj vidi kako joj bilo divlje tuče ispod teške lijeve dojke prošarane plavičastim venama. On stegne dršku objema šakama. Još ne spušta oštricu.

“Prokleta bila”, zastenje. “Prokleta bila.”

“Da”, šapne Helena, još oborena lica. Zlatni idol Atene nadnosi se nad njima u tami zasićenoj tamjanom.

Menelaj steže dršku mača grčevito kao da nekoga davi. Mišice mu vibriraju od dvostrukog napora u pripremi da obezglave njegovu ženu, dok istovremeno zaustavljaju taj čin.

“Zašto te ne bih ubio, pizdo nevjerna?” prosikće Menelaj.

“Ne postoji razlog za to, mužu. Jesam pizda nevjerna. I ona i ja smo bile nevjerne. Završi to. Izvrši svoju pravednu smrtnu presudu.”

“Ne zovi me mužem, prokleta bila!”

Helena podigne lice. Njene tamne oči upravo su onakve kakve ih je Menelaj sanjao duže od deset godina.

“Ti si moj muž. Uvijek si to bio. Moj jedini muž.”

Tada je umalo ne ubije, toliko su te riječi bolne. Znoj mu kaplje s čela i obraza i prska po njenoj jednostavnoj haljini. “Ostavila si me - ostavila si mene i našu kćer”, izusti on, “zbog tog... tog... dječaka. Zbog tog golobradog. Zbog tog pedera s kovrčama oko kite.”

“Da”, kaže Helena i opet sagne glavu. Menelaj ugleda mali, poznati madež otraga na njenom vratu, baš tamo gdje će udariti oštrica mača.

“Zašto?”, izusti Menelaj. To je posljednje što će reći prije nego što je ubije, oprosti joj... ili i jedno i drugo.

“Zaslužujem da umrem”, šapne ona. “Zbog grijehova počinjenih prema tebi, zbog grijehova počinjenih prema našoj kćeri, zbog grijehova počinjenih prema našoj zemlji. Ali nisam svojevoljno napustila našu palaču u Sparti.”

Menelaj škrguce zubima tako snažno da začuje kako krčkaju.

“Nije te bilo”, šapne Helena, njegova žena, njegova mučiteljica, kučka koja ga je izdala, majka njegovog djeteta. “Nikad te nije bilo. Stalno si bio sa svojim bratom. Lovio. Ratovao. Kurvao se. Pljačkao. Ti i Agamemnon bili ste istinski par - ja sam bila samo priplodna krmača ostavljena kod kuće. Kada me je Paris, taj prevarant, taj prepredeni Odisej lišen Odisejeve mudrosti, uzeo na silu, nisam imala kod kuće muža koji bi me zaštitio.”

Menelaj ispusti dah kroz usta. Mač mu šapuce kao živi stvor, zahtijeva kučkinu krv. Toliko mu glasova sada bijesni u ušima da jedva može čuti njen blagi ton. Sjećanje na njen glas mučilo ga je tisuću noći; sada ga izluđuje.

“Kajem se”, kaže ona, “ali to sada ne može biti važno. Ponizno molim, ali to sada ne može biti važno. Trebam li ti reći koliko sam stotina puta u proteklih deset godina podigla mač ili vezala omču, samo da bi me sluškinje i Parisovi uhode spriječili i uvjerili me da pomislim na našu kćer, ako već ne mislim na sebe? Ovu otmicu i moje dugo zatočeništvo uredila je Afrodita, mužu, a ne ja. Ali sad me možeš osloboditi jednim udarcem mača kojeg tako dobro poznajem. Učini to, dragi moj Menelaju. Reci našoj djevojčici da sam je voljela i da je još volim. I znaj i sam da sam voljela tebe, kao što te volim i sad.”

Menelaj vrisne, ispusti mač koji sa zveketom padne na pod hrama i spusti se na koljena pokraj svoje žene. Jecao je kao dijete.

Helena mu skine kacigu, spusti ruku na njegovo tjeme i privuče mu lice na svoje gole grudi. Ne osmjehuje se. Ne, ne osmjehuje se niti osjeća želju da to učini. Osjeća kako je grebe njegova kratka brada, osjeća njegove suze i vrelinu njegovog daha na grudima koje su izdržale težinu Parisa, Hockenberryja, Dejfoba i drugih otkad ju je Menelaj posljednji put dodirnuo. Podmukla pizda, da, pomisli Helena Trojanska. Takve smo sve. Ne smatra posljednju minutu pobjedom. Bila je spremna umrijeti. Vrlo je, vrlo umorna.

Menelaj se digne na noge. Ljutito obriše suze i sline s riđih brkova, posegne za mačem i provuče ga kroz prsten na remenu. “Ženo, ne strahuj više. Što je gotovo, gotovo je - ishod je to Afroditinog i Parisovog zločina, ne tvog. Tamo na mramoru leže ogrtač i veo djevica iz hrama. Odjeni to i idemo zauvijek iz ovog na propast osuđenog grada.”

Helena ustane, dotakne muževljevo rame ispod neobične lavlje kože koju je jednom vidjela na Diomedu dok je ovaj ubijao Trojance, pa nijemo nabaci na sebe bijeli ogrtač i čipkom ukrašeni bijeli veo.

Zajedno izađu u grad.

Helena ne može povjerovati da ovako napušta Ilij. Poslije više od deset godina, da izađe kroz Skejska vrata i sve ovo zauvijek ostavi za sobom? A što s Kasandrom? Što s njenim planovima s Andromahom i ostalima? Što s njenom odgovornošću za rat s bogovima čijem je početku ona - Helena - pomogla svojim spletkama? Što s jadnim, tužnim Hockenberryjem i njihovom malom ljubavi?

Helena osjeti kako joj se duh vinuo poput golubice puštene iz hrama i shvati da ništa od svega toga više nije njen problem. Otplovit će kući u Spartu sa svojim zakonitim mužem - nedostajao joj je Menelaj... jednostavnost... njegova - i vidjet će njihovu kćer koja je sada izrasla u ženu, a proteklih deset godina bit će za nju kao ružan san dok bude starjela i zalazila u posljednju četvrt života, ljepote neumanjene, naravno, zahvaljujući volji bogova, ne njenoj. Bilo joj je oprošteno na svaki mogući način.

Njih dvoje su na ulici i hodaju kao da oboje još sanjaju, kad zazvoni gradsko zvono, velike trube na stražarskim zidinama se oglase i začuju se povici glasnika. Sva gradska zvona istovremeno zvone na uzbunu.

Povici postanu jasniji. Menelaj se zagleda u nju ispod te svoje apsurdne kacige s veprovim kljovama, a Helena mu uzvrati pogledom kroz prorez hramskih djevica. U tim sekundama njihove oči nekako stignu izraziti strah, zbunjenost, pa čak i mračnu zabavnost ironije svega toga.

Skejske dveri su zatvorene i zabravljene zasunima. Ahejci opet napadaju. Trojanski rat se nastavio.

U klopci su.

16.

“Mogu li vidjeti brod?”, upita Hockenberry. Stršljen je izašao iz mjehura u krateru Stickney i uspinjao se prema crvenom disku Marsa.

“Brod za Zemlju?”, upita Mahnmut. Na Hockenberrijevo klimanje glavom on reče: “Naravno.”

Moravek izda naredbe stršljenu i ovaj se okrene te obiđe konstrukciju broda za Zemlju, pa se podiže i pristane uz dok na gornjem kraju dugačke svemirske letjelice.

Hockenberry želi obići brod, pošalje Mahnmut Orphu preko uskog snopa. Slijedio je pozadinski šum statike prije nego li je stigao odgovor: Pa, zašto ne? Tražimo od njega da stavi život na kocku na ovom putovanju. Zašto ne bi vidio cijeli brod? To su mu trebali ponuditi Asteague/Che i ostali.

“Koliko je dugačak?”, upita Hockenberry tiho. Kroz holografske prozore činilo se da se brod obrušava kilometrima ispod njih.

“Otprilike koliko je bio visok Empire State Building iz tvog dvadesetog stoljeća”, reče Mahnmut. “Ali malo je obliji i tu i tamo izbočeniji.”

On sigurno nikad nije bio u bestežinskom stanju, odasla Mahnmut. Fobosova gravitacija će ga samo dezorijentirati.

Nadomjesna polja su spremna, odgovori Orphu preko uskog snopa. Podesit ću ih na nula zarez osam gravitacija u osi broda i prijeći na normalan Zemljin unutrašnji tlak. Dok vas dvojica budete prolazili kroz prednju zračnu komoru, sve će za njega biti pripremljeno, pa će moći udobno disati.

“Zar ovo nije nekako preveliko za misiju o kojoj su mi govorili?” reče Hockenberry. “Čak i sa stotinama asterovečkih vojnika na brodu, ovo mi izgleda malo pretjerano.”

“Možda ćemo poželjeti nešto ponijeti natrag”, reče Mahnmut. Gdje si?, upita on Orpha.

Sada sam u donjem dijelu trupa, ali pričekat ću vas u prostoriji Velikog Klipa.

“Kamenje? Uzorke tla?”, reče Hockenberry. Bio je mladić kada su ljudska bića prvi put stupila na Mjesec. Sad se prisjetio kako je sjedio u zadnjem dvorištu roditeljske kuće i promatrao sablasne crno-bijele slike s Mora tišine na malom TV-u na izletničkom stolu, s produžnim kablom koji je vijugao do vrtne kućice, dok je polumjesec vidio gore, kroz lišće hrastovog stabla.

“Ne, već ljude”, reče Mahnmut. “Možda tisuće ili desetke tisuća ljudi. Drži se, pristajemo.” Moravek tiho zapovjedi da se holo-ekrani isključe; pristajanje pod pravim kutom na visini većoj od tristo metara uz vertikalni trup svemirskog broda bio je prizor od kojeg bi svatko dobio vrtoglavicu.

Hockenberry je pitao malo i još manje govorio dok je obilazio brod. Bio je zamišljao je tehnologiju koja je iznad njegovog shvaćanja - virtualne kontrolne ploče koje bi nestale na samu pomisao o tome, još stolica energetskog polja, sve građeno za bestežinsko stanje bez važnosti što je gore, a što dolje - ali ono što je vidio podsjećalo ga je na neki divovski parobrod iz devetnaestog ili s početka dvadesetog stoljeća. Sličilo mu je to, shvatio je, na obilazak Titanlca.

Kontrole su bile fizičke, napravljene od metala i plastike. Ležajevi su bili nezgrapni, fizičke stvari - kako se činilo, dovoljni za posadu od tridesetak moraveka - ali veličina koje nisu posve odgovarale ljudskim - zajedno s dugačkim bunkerima za odlaganje stvari i ležaljkama od metala i najlona duž oplate. Čitave razine bile su opremljene nekakvim visokotehnološkim jaslama i sarkofazima, spremne za tisuću asterovečkih vojnika koji će, kako je Mahnmut objasnio, putovati u krio-stanju, bez svijesti. Za razliku od putovanja do Marsa, objasnio je moravek, sada putuju naoružani i spremni za bitku.

“Stanje suspendirane animacije”, reče Hockenberry, koji je u prvom životu pogledao i ponek znanstvenofantastični filmove. Pred kraj su on i njegova žena bili pretplaćeni na kablovsku televiziju.

“Ne baš”, reče Mahnmut. “Ali tako nekako.”

Bilo je tu i ljestvi, širokih stubišta, liftova i raznoraznih anakronih mehaničkih uređaja. Bilo je zračnih komora, znanstvenih kabineta i ormara s naoružanjem. Namještaj - bilo je i namještaja - bio je velik i nezgrapan, kao da težina nije predstavljala nikakav problem. Bilo je mjehura za zvjezdanu navigaciju izbočenih prema rubnom zidu Stickneyja, uvis prema Marsu i dolje prema svjetiljkama dizalica i komešanju moraveka. Bilo je blagovaonica i kuhinja, odaja za spavanje i kupaonica, a sve je to, kako je Mahnmut žurno objasnio, bilo namijenjeno ljudskim putnicima, ako ih uopće bude.

“Za koliko ljudskih putnika?”, upita Hockenberry.

“Do deset tisuća”, reče Mahnmut.

Hockenberry zvizne. “Dakle, ovo mu dođe kao neka Noeva arka?”

“Ne”, reče mali moravek. “Noeva arka je bila dugačka trista lakata, široka pedeset i visoka trideset. To mu dođe oko sto trideset pet metara dužine, dvadeset tri širine i četrnaest visine. Noeva arka je imala tri palube, istisninu trideset sedam tisuća osamsto kubnih metara i bruto nosivost trinaest tisuća devetsto šezdeset tona. Ovaj brod je više nego dvostruko duži, upola manjeg promjera - premda si vidio da su neki odjeli, poput valjka za stanovanje i spremišta ispupčeniji - i masa mu je veća od četrdeset šest tisuća tona. Noeva arka je bila čamac u usporedbi s ovom letjelicom.”

Hockenberry shvati da na to nema što dodati.

Mahnmut ga povede u mali lift s čeličnim kavezom i oni se spustiše kroz različite razine kraj spremišta, gdje je, po Mahnmutovom objašnjenju, trebala biti smještena njegova podmornica s Europe, Crna Dama - i dolje kroz ono što je moravek opisao kao “magazine za skladištenje energetskog punjenja”. Riječ “magazin” imala je za Hockenberryja vojnički prizvuk, ali on je uvjerio sebe da ne može to biti u pitanju. Pitanja je čuvao za kasnije.

Sastali su se s Orphom s Ia u strojarnici, koju je krupniji moravek nazivao prostorijom Velikog Klipa. Hockenberry je rekao koliko mu je drago što vidi Orpha sa svim pripadajućim nogama i senzorima - bez pravih očiju, koliko je razumio - i njih dvojica su razgovarali o Proustu i tugovanju nekoliko minuta prije nego što se obilazak nastavio.

“Nije mi jasno”, reče Hockenberry napokon. “Jednom ste mi opisali brod kojim ste došli s Jupitera i zvučao mi je toliko tehnološki napredno da nisam mogao ni shvatiti. Sve što ovdje vidim izgleda... sliči na... ne znam kako se izraziti.”

Orphu grmne glasno. Kada govori, pomislio je Hockenberry, i to ne prvi put, ogromni moravek zvuči kao Falstaff.

“Tebi to vjerojatno sliči na strojarnicu Titanica”, reče Orphu.

“Pa, da, tako je. Zar je to u redu?”, reče Hockenberry u pokušaju da ne zvuči baš kao tolika neznalica.

“Mislim, vaša moravečka tehnologija mora biti tri tisuće godina naprednija od Titanicove. Tri tisuće godina naprednija i od mojih završnih godina s početka dvadeset prvog stoljeća. Zašto onda ovo... ovo?”

“Zato što se uglavnom temelji na jednoj zamisli i planu iz sredine dvadesetog stoljeća”, grmne Orphu s Ia.

“Naši inženjeri htjeli su nešto brzo i jednostavno što će nas dovesti do Zemlje za najkraće moguće vrijeme. U ovom slučaju, za oko pet tjedana.”

“Ali Mahnmut i ti ste mi jednom rekli da ste se izbacili iz Jupiterovog svemira za nekoliko dana”, reče Hockenberry. “I sjećam se da ste pričali o solarnim jedrima od bora, fuzijskim motorima... mnogo toga što nisam razumio. Koristite li te stvari na ovom brodu?”

“Ne”, reče Mahnmut. “Do Marsa smo mogli stići uz pomoć korištenja energije Jupiterovog toka i linearnog akceleratora u Jupiterovoj stazi - na tom su uređaju naši inženjeri radili duže od dva stoljeća. Ovdje, u Marsovoj stazi, nemamo takvo što. Pri gradnji ovog broda morali smo krenuti od nule.”

“Ali zašto tehnologija dvadesetog stoljeća?” upita Hockenberry zagledan u ogromne klipove i vratila koja su blistala pod stropom dvadesetak metara iznad njih u ogromnoj prostoriji. Zaista je sličilo na strojarnicu Titanica u istoimenom filmu, i više od toga - bilo je veće, s više klipova, više blistave bronce, čelika i željeza. Više poluga. Više ventila. A bilo je i nekih dijelova koji su sličili na ogromne ublaživače udara. I posvuda su bili mjerni instrumenti koji su izgledali kao neki tlakomjeri, a ne kao dijelovi fuzijskih reaktora ili nečeg sličnog. Zrak je mirisao na ulje i čelik.

“Imali smo planove”, reče Orphu. “Imali smo sirovine, one koje smo donijeli s asteroida u Pojasu i one koje smo iskopali na Fobosu i Deimosu. Imali smo pulsne jedinice...” On zašuti.

“Što su to pulsne jedinice?” upita Hockenberry.

Brbljavko jedan, pošalje mu Mahnmut.

Zar želiš da pred njim prikrijem njihovo postojanje?, odgovori mu Orphu.

Pa, da... bar dok ne prijeđemo nekoliko milijuna kilometara odavde na putu prema Zemlji, najbolje Hockenberryjem na brodu.

Mogao bi primijetiti učinak pulsnih jedinica pri polasku i postati znatiželjan, pošalje Orphu s Ia.

“Pulsne jedinice su... mali fisijski uređaji”, reče Mahnmut Hockenberryju naglas. “Atomske bombe.”

“Atomske bombe?”, reče Hockenberry. “Atomske bombe? Na ovom brodu? Koliko ih je?”

“Dvadeset devet tisuća sedamsto u magazinima za skladištenje punjenja kroz koje si prošao na putu prema strojarnici”, odgovori Orphu. “I još tri tisuće i osam u pričuvi, uskladištene ovdje, ispod strojarnice.”

“Trideset dvije tisuće atomskih bombi”, prošapće Hockenberry. “Izgleda da očekujete neku bitku kad stignete na Zemlju.”

Mahnmut odmahne crveno-crnom glavom. “Pulsne jedinice služe za pogon. Služe da nas dovedu do Zemlje.”

Hockenberry podiže dlanove kako bi pokazao da ništa ne razumije.

“Ove ogromne stvari koje sliče na klipove jesu... pa... doista klipovi”, reče Orphu. “Na putu prema Zemlji, tijekom prvih nekoliko sati, otprilike svake sekunde ćemo ubacivati po jednu bombu kroz otvor u središtu potisne ploče ispod nas - a zatim jednom na sat do kraja leta.”

“Za svaki pulsni ciklus”, doda Mahnmut, “kad ubacimo punjenje - vidjet ćeš samo oblačić pare u svemiru - prolijemo po potisnoj ploči ulje kako bi djelovalo antiablativno na ploču i otvor cijevi za ubacivanje, a onda bomba eksplodira i nastala plazma udari u potisnu ploču.”

“Zar to neće uništiti ploču?” reče Hockenberry. “I brod?”

“Ma kakvi”, odgovori Mahnmut. “Vaši znanstvenici su sve to razradili još pedesetih godina dvadesetog stoljeća. Plazma potjera potisnu ploču naprijed i natjera ove ogromne povratne klipove da se kreću naprijed-natrag. Čak i poslije samo nekoliko stotina eksplozija ispod naše stražnjice, brod će početi dobivati pravu brzinu.”

“A ovi mjerni instrumenti?”, upita Hockenberry i spusti ruku na jedan koji je sličio na instrument za mjerenje tlaka pare.

“To je instrument za mjerenje tlaka pare”, reče Orphu s Ia. “Onaj do njega je instrument za mjerenje tlaka ulja. Onaj iznad tebe je regulator napona. Bio si u pravu, doktore Hockenberry... ovu prostoriju bi brže shvatio i upotrijebio inženjer s Titanica iz 1912. nego neki inženjer NASA-e iz tvog doba.”

“Kolike su razorne snage bombe?”

Da mu kažemo, odasla Mahnmut.

Naravno, pošalje Orphu preko uskog snopa. Sad je malo prekasno za laganja našem gostu.

“Svako potisno punjenje sadrži nešto više od četrdeset pet kilotona”, reče Mahnmut.

“Svaka od dvadeset četiri ili koliko već tisuća bombi snage četrdeset pet kilotona”, promrmlja Hockenberry. “Hoće li ostaviti radioaktivni trag između Marsa i Zemlje?”

“To su prilično čiste bombe”, reče Orphu. “Koliko je to moguće za fisijske bombe.”

“Koliko su velike?” upita Hockenberry. Shvatio je da u strojarnici mora biti toplije nego u ostalim dijelovima broda. Na bradi, gornjoj usni i čelu skupljale su mu se kaplje znoja.

“Popnimo se za jednu razinu”, reče Mahnmut i pode prvi prema spiralnom stubištu dovoljno širokom da Orphu prođe na potisnicima za njima iznad širokih stuba. “Pokazat ćemo ti.”

Hockenberryju se učinilo da je prostorija otprilike promjera četrdeset pet metara, i upola toliko visoka. Bila je gotovo posve popunjena policama, transportnim trakama i metalnim policama, zveketavim lancima i žljebovima. Mahnmut pritisne predimenzionirano crveno dugme i transportne trake, lanci i uređaji za sortiranje počeše se vrtjeti prenoseći stotine ili tisuće malih srebrnih posuda koje su Hockenberryja najviše podsjećale na neobilježene konzerve Coca-Cole.

“Ovo mi sliči na unutrašnjost punionice Coca-Cole”, reče Hockenberry u pokušaju da lošim vicem malo otjera iz sebe mučni osjećaj.

“I potječe iz tvrtke Coca-Cola iz vremena oko 1959. godine”, grmne Orphu s Ia. “Projekt i sheme potječu iz jednog njihovog pogona za punjenje u Atlanti, Georgia.”

“Ubaciš četvrt dolara, a van ispadne Coca-Cola”, izusti Hockenberry. “Samo što je tu umjesto konzerve bomba od četrdeset pet kilotona podešena da eksplodira tik iza repa broda. Tisuće njih.”

“Točno”, reče Mahnmut.

“Ne posve”, reče Orphu s Ia. “Ne zaboravi da je ovo punionica iz 1959. Dovoljno je da ubaciš novčić od deset centi.”

Orphu s Ia se gromoglasno smijao sve dok srebrne konzerve na pokretnoj transportnoj traci nisu počele zveckati u svojim metalnim prstenima.

Kada se vratio u stršljen, samo s Mahnmutom, dok su se uspinjali prema sve širem disku Marsa, Hockenberry reče: “Zaboravio sam pitati... ima li brod neko ime?”

“Da”, reče Mahnmut. “Neki od nas smatrali su da mu je potrebno ime. Razmišljali smo o Orionu...”

“Zašto Orion?”, reče Hockenberry. Promatrao je kroz zadnji prozor kako Fobos, krater Stickney i ogroman brod brzo nestaju.

“To je bilo ime koje su vaši znanstvenici sredinom dvadesetog stoljeća dali projektu interstelarnog broda, sagrađenog na stazi oko Zemlje, a kojeg bi pogonio brzi slijed atomskih eksplozija”, reče mali moravek.

“Ali na kraju, primarni integratori zaduženi za putovanje na Zemlju prihvatili su ime koje smo predložili Orphu i ja.”

“A to je?” Hockenberry utone dublje u svoju stolicu polja sila usred rike i šištanja kojim je bio propraćen njihov ulazak u Marsovu atmosferu.

“Kraljica Mab”, reče Mahnmut.

“Iz Romea i Julije”, reče Hockenberry. “Bit će da si to ti predložio. Ti si poklonik Shakespearea.”

“Začudo, prijedlog je bio Orphov”, reče Mahnmut. Sad su bili u atmosferi i letjeli su iznad vulkana Tharsis prema Olympus Monsu i Branskoj rupi koja je vodila do Ilija.

Olympus Mons, Olimp bogova, ispunjavao je sve prednje prozore. Po Mahnmutovim riječima, vulkan je bio 21.288 metara iznad površine Marsovog mora - što je za oko četiri i po kilometra niže nego što su smatrali ljudi u Hockenberryjevo doba. A tamo gore, na vrhu - na travnatom vrhu - ispod svjetlucave egide koja je sada zrcalila svjetlost kasnog jutra - bilo je živih bića. I to ne bilo kojih živih bića već bogova. Onih bogova. Bogova koji su ratovali, disali, tukli se, spletkarili, parili se, posve nalik ljudskim bićima koja je Hockenberry upoznao u svom prethodnom životu.

U tom trenutku, svi oblaci depresije koji su se mjesecima okupljali oko Hockenberryja bili su otpuhnuti - kao pramenovi bijelih oblaka koje je vidio kako plove na jug od samog Olimpa, dok su popodnevni vjetrovi jačali sa sjevernog oceana po imenu more Tetis - i u tom trenutku Thomas S. Hockenberry, doktor klasične književnosti, bio je jednostavno, čisto i potpuno sretan zbog toga što je živ. Bez obzira na to hoće li odlučiti da krene na tu asterovečku ekspediciju ili ne, shvatio je da se ne bi mijenjao u tim trenucima ni s kim, bilo kada i bilo gdje.

Mahnmut skrene istočno od Olympus Monsa i poleti prema Branskoj rupi i Iliju.

17.

Hera se iz Odisejeve kuće na Itaki KT-irala ravno na vrh Olimpa. Travnate padine i zgrade s bijelim stupovima širile su se oko jezera u grotlu i blistale na slabijem svjetlu udaljenijeg sunca.

Posejdon, Zemljotresac, kvantno se doteleportirao do nje. ,Je li gotovo? Gromovnik spava?”

“Gromovnik sada pravi gromove samo svojim hrkanjem”, reče Hera. “Kako ostalo?”

“Kao što smo planirali, kći Kronosova. Poslije toliko tjedana šaputanja i savjetovanja, Agamemnon i njegovi zapovjednici došli su do svog trenutka. Ahilej nije u logoru, a sin Atrejev već sada diže svoje gnjevne mnogobrojne sljedbenike protiv Mirmidonaca i drugih Ahileju odanih snaga koje su ostale u vojnom logoru. A onda kreću ravno na zidine i otvorene dveri Ilija.”

“A Trojanci?” reče Hera.

“Hektor još spava poslije noći probdjevene kraj gorućih bratovljevih kostiju. Enej je ovdje, pod Olimpom, ali ne poduzima ništa protiv nas u Hektorovoj nenazočnosti. Dejfob je još s Prijamom i razgovaraju o namjerama Amazonki.”

“A Pentesileja?”

“Prije oko jednog sata probudila se i opasala - kao i njenih dvanaest suputnica - za smrtonosni obračun koji će slijediti. Izjahale su iz grada i upravo su prošle kroz Bransku rupu.”

,Je li Palada Atena s njom?”

“Tu sam.” Atena, veličanstvena u svom zlatnom bojnom oklopu, upravo se KT-irala u sada čvrsto stanje pokraj Posejdona. “Pentesileju sam poslala u propast... njenu i Ahilejevu. Smrtnici svud uokolo potpuno su izbezumljeni i zbunjeni.”

Hera pruži ruku i dotakne metalom zaštićen ručni zglob slavne božice. “Znam da ti je ovo teško palo, sestro po oružju. Ahilej ti je miljenik otkad se rodio.”

Palada odmahne glavom pokrivenom blistavom kacigom. “Više nije. Smrtnik me je oklevetao da sam ubila i odnijela njegovog prijatelja Patrokla, što nisam. Digao je mač na mene i sav moj olimpski rod i soj. Što se mene tiče, što prije odleti u mračne dvorane Hada, to bolje.”

“Zeus je taj koga se još plašim”, upadne Posejdon. Njegov borbeni oklop bio je boje dubokog mora, sa zamršenim petljama valova, riba, sipa, levijatana i morskih pasa. Kaciga mu je okruživala oči podignutim račjim kliještima.

“Hefestov napitak držat će naše strašno veličanstvo u stanju svinjskog hrkanja još sedam dana i sedam noći”, reče Hera. “Najvažnije je da za to vrijeme postignemo sve svoje ciljeve - da Ahilej bude mrtav ili prognan, da Agamemnon opet postane vođa Argejaca, Ilij bude osvojen ili makar da se desetogodišnji rat nastavi bez nade za postizanje mira. Tada će se Zeus naći suočen s činjenicama koje neće moći promijeniti.”

“Ali njegov će gnjev još uvijek biti strašan” reče Atena.

Hera se nasmije. “Barem meni ne moraš pričati o srdžbi sina Kronosovog? Prema Zeusovoj ljutnji, gnjev moćnog Ahileja sliči na udaranje kamenčića i durenje mrzovoljnog, golobradog dječaka. Ali prepustite Oca meni. Ja ću se pobrinuti za Zeusa kad svi naši ciljevi budu ispunjeni. A sad moramo...”

Prije nego što je završila, drugi bogovi i božice počeše se u valovima pojavljivati na dugačkom travnjaku ispred Dvorane bogova na obali jezera u grotlu. Leteća borna kola, s hologramima upregnutih pastuha u zaprezi, doletješe sa sve četiri strane svijeta i prizemljiše se u blizini, tako da je travnjak ubrzo bio pun kočija. Bogovi i božice su se okupili u tri skupine: oni koji su se tiskali blizu Here, Atene, Posejdona i drugih saveznika Grka; oni drugi postrojili su se iza namrštenog Apolona, glavnog zagovornika Trojanaca. Apolonova sestra Artemida, zatim Ares, njegova sestra Afrodita, njihove majke Leto, Demetra i drugi koji su se isto tako dugo zalagali za pobjedu Troje; i treća skupina koja se još nije opredijelila. Kvantno okupljanje kočija nastavilo se sve dok na dugačkom travnjaku nisu stajale stotine besmrtnika.

“Zašto su svi ovdje?”, uzviknu Hera veselim glasom. “Zar danas nitko ne brani bedeme Olimpa?”

“Umukni, spletkašice!” vikne Apolon. “Ti si smislila ovu urotu da danas Ilij padne. A nitko ne može naći gospodara Zeusa da to spriječi.”

“O”, reče bjeloruka Hera, “zar se gospodar srebrnog luka toliko plaši nepredviđenih događaja da mora pobjeći svome tati?”

Ares, bog rata, koji tek što je po treći put izašao iz spremnika za iscjeljenje i uskrsnuće poslije nepromišljenih dvoboja s Ahilejom, istupi kraj Feba Apolona. “Ženo”, bijesno će žestoki bog bitke, narastavši do svoje pune borbene visine od četiri i po metra i više, “i dalje trpimo tvoje postojanje samo zato što si incestuozna žena našeg gospodara Zeusa. Samo zato te trpimo.”

Hera se nasmije krajnje proračunato, u namjeri da ih izludi. “Incestuozna žena”, izruguje mu se ona. “Ironično je kad to kaže bog koji sa svojom sestrom spava više negoli s bilo kojom drugom ženom, božicom ili smrtnicom.”

Ares podiže dugačko ubojito koplje. Apolon zategne svoj silni luk i postavi strijelu. Afrodita pripremi svoj manji, ali jednako smrtonosni luk.

“Zar biste izazvali nasilje protiv naše kraljice?”, upita Atena stupivši između Here, lukova i koplja. Svi okupljeni bogovi uključili su osobna polja sila punom snagom čim su vidjeli govor oružja.

“Ne pričaj mi o izazivanju nasilja”, vikne Ares na Paladu Atenu, crven u licu. “Kakve li drskosti. Sjećaš li se kako si prije samo nekoliko mjeseci potakla Tidejevog sina Diomeda da me rani svojim kopljem? Ili kako si bacila svoje koplje besmrtnice na mene i ranila me, pomislivši da si sigurno zaklonjena oblakom koji te je trebao sakriti?”

Atena slegne ramenima. “To je bilo na bojištu. Krv mi je uskipjela.”

“I to je tvoj izgovor za pokušaj ubojstva mene, kučko besmrtna?”, rikne Ares. “Krv ti je uskipjela?”

“Gdje je Zeus?” upita Apolon, obrativši se Heri.

“Nisam ja čuvar muža svoga,” reče bjeloruka Hera. “Premda mu s vremena na vrijeme zatreba koji.”

“Gdje je Zeus?”, ponovi Apolon, gospodar srebrnog luka.

“Zeus ne želi imati još mnogo dana ništa s događajima, bilo ljudskim, bilo božjim”, reče Hera. “Možda se nikad neće ni vratiti. Mi na Olimpu odlučit ćemo što će se dogoditi na svijetu ispod nas.”

Apolon napne tešku strijelu koja je tragala za toplinom, ali još ne podiže luk.

Tetida, jedna od Nereida, kćeri morskog boga Nereja - koja je zahvaljujući smrtniku Peleju bila majka Ahilejeva - stupi između dvije ljutite skupine. Nije nosila oklop već samo svoju prekrasnu haljinu izvezenu tako da podsjeća na šare morskih trava i školjki.

“Sestre, braćo, rođaci”, započne ona, “prekinite ovo izražavanje inata i gordosti prije nego što naudimo i sebi i našoj smrtnoj djeci, i silno uvrijedimo našeg Oca svemogućeg, koji će se vratiti - bez obzira na to gdje je, vratit će se - s gnjevom na plemenitom čelu zbog našeg prkosa i sa smrtonosnim munjama u rukama.”

“Ma daj, zašuti”, uzvikne Ares i zamahne desnom rukom tako da mu se dugačko ubojito koplje našlo u položaju za bacanje. “Da nisi umočila svoje kmečavo smrtno derište u svetu rijeku i učinila ga gotovo besmrtnim, Ilij bi slavio pobjedu još prije deset godina.”

“Nikoga ja nisam umočila u rijeku”, reče Tetida, narastavši do svoje pune visine i prekriživši preko grudi svoje ruke. “Mog dragog Ahileja odabrale su Sudbine za njegovu veliku zadaću, a ne ja. Kada je tek bio rođen - poslušala sam obvezujući savjet koji su mi Sudbine mislima prenijele - i tijekom noći stavila sam dijete u samu Nebesku Vatru, pročistivši ga, kroz njegovu vlastitu bol i patnje - (ali čak ni tada, iako je bio tek dojenče, moj Ahilej nije jeknuo!) - od očevih smrtnih dijelova.

Preko noći sam ga pekla i nanijela mu ožiljke. Preko dana sam mu iscijelila sprženo i pocrnjelo dječje meso istom ambrozijom koju koristimo da osvježimo vlastita besmrtna tijela - samo što su Sudbine tu ambroziju učinile djelotvornijom pomoću svoje tajne alkemije. I učinila bih svoje dijete besmrtnim i uspjela postići čistu Ahilejevu božanstvenost, da me nije uhodio moj muž, smrtnik Pelej, koji je, vidjevši da nam se dijete trza, peče i koprca u plamenu, uhvatio dojenče za petu i izvukao ga iz Nebeske Vatre samo nekoliko minuta prije nego što bi moj postupak deifikacije bio uspješno okončan.

Tada je, zanemarivši moje primjedbe, kako to već rade svi muževi, dobronamjerni, ali gnjavatorski Pelej odnio naše dijete Hironu, najmudrijem i najmanjem čovjekomrscu od svih kentaura, koji je i sam odgojio mnoge junake, da pazi na Ahileja tijekom djetinjstva, te ga je ovaj liječio biljem i melemima za koje znaju samo upućeni Kentauri, da bi mu zatim pomogao da izraste jak, hraneći ga lavljim jetrima i medvjedom koštanom srži.”

“Bolje da je malo kopile umrlo u plamenu”, reče Afrodita.

Tetida na to pobjesni i jurne na božicu ljubavi, bez ikakvog oružja osim dugih, ribljim kostima sličnih, noktiju.

Mirno kao da gađa na nekom natjecanju za športsku nagradu, Afrodita podiže luk i odapne strijelu kroz Tetidinu lijevu dojku. Nereida padne beživotna na travu i njena crna predbožanska bit uzvitla joj se oko tijela kao roj crnih pčela. Nitko ne požuri uzeti i odnijeti tijelo, kako bi ga Iscjelitelj mogao uskrsnuti u spremnicima s plavim crvima.

“Ubojico!” poviče neki glas iz dubina, i Nerej osobno - Morski Starac - diže se iz nepoznatih ponora jezera u grotlu Olimpa, istog onog jezera u koje je protjerao sebe osam mjeseci ranije, kada su njegove zemaljske oceane napali moraveki i ljudi.

“Ubojico!” grmne opet divovska amfibija, podignuvši se petnaest metara iznad vode, mokre brade i pletenica nalik na masu koprcavih, klizavih jegulja. On pošalje munju čiste energije na Afroditu. Boginja ljubavi bi odbačena trideset metara preko travnjaka, i samo ju je polje sila generirano božanskom krvlju spasilo od potpunog uništenja, ali ne i od plamenova i modrica kada je njeno predivno tijelo s treskom proletjelo kroz dva ogromna stupa ispred Dvorane bogova, a zatim i kroz debeli granitni zid.

Njen voljeni brat Ares pošalje svoje koplje u Nerejevo desno oko. Kriknuvši tako glasno da se njegovu bol moglo čuti u Iliju, beskrajno duboko ispod njih, Morski Starac iščupa i koplje i oko pa nestane pod valovima prekrivenim crvenom pjenom.

Feb Apolon, shvativši da je Posljednji rat započeo, podiže luk prije nego što su Hera ili Atena stigle reagirati i pošalje dvije strijele koje su tragale za toplinom njihovih srca. Njegovo natezanje luka i odapinjanje bilo je brže nego što su čak i besmrtne oči mogle pratiti.

Strijele - obje od nesalomljivog titana, presvučene vlastitim kvantnim poljima kako bi mogle prodrijeti kroz druga polja sile - ipak se zaustaviše usred leta. A onda se rastopiše.

Apolon se ukoči iznenađen.

Atena zabaci glavu pod kacigom i nasmije se. “Zaboravio si, drzniče, da je, kad Zeusa nema, egida programirana tako da sluša naše zapovijedi, Herine i moje.”

“Ti si ovo započeo, Febe Apolone”, reče bjeloruka Hera tiho. “Sad osjeti punu silu Herine kletve i Ateninog bijesa.” Ona jedva primjetno mahne rukom i stijena teška najmanje pola tone, koja je ležala blizu jezera, otrgne se s tla i poleti na Apolona toliko brzo da je dvaput probila zvučni zid prije nego što je udarila strijelca postrance u glavu.

Apolon odleti unatrag uz bučni zveket zlata, srebra i bronce, okrećući se u zraku sedam puta prije negoli je pao, a gusta kovrčava kosa sad mu je bila prekrivena prašinom i zaprljana jezerskim blatom.

Atena se okrene, hitne ratničko koplje, a kada je ono palo nekoliko kilometara iza jezera u grotlu, Apolonova kuća s bijelim stupovima koja je tamo stajala eksplodirala je u vatrenu gljivu, a milijuni komadića mramora, granita i čelika poletješe tri kilometra uvis prema uzavrelom polju sila iznad vrha.

Demetra, sestra Zeusova, uputi udarni val prema Ateni i Heri, no on se samo nabere i rasprsne ispred njihovih pulsirajućih egida, ali ipak podiže Hefesta stotinu metara u zrak i zavitla ga daleko preko vrha Olimpa. Had, odjeven u crveni oklop, odgovori konusom crne vatre koja za sobom zbriše sve hramove, tlo, zemlju, vodu i zrak na svome putu.

Devet Muza vrisne i pridruži se Aresovoj skupini. Munje sijevnuše s bornih kola koja su se KT-irala niotkuda, a treperava egida šikne iz Atene. Ganimed, peharnik i tek devet desetina besmrtnik, padne na ničijoj zemlji i zaurla kad mu božansko meso bi sprženo sa smrtnih kostiju. Eurinoma, kćerka Okeanova, krene na Atenu, ali je odmah napadne desetak Furija koje su lepetale i rojile se oko nje kao mnoštvo ogromnih šišmiša-vampira. Euronima vrisne jednom, a onda je odnesoše preko bojišta i dalje od zapaljenih zgrada.

Bogovi su trčali tražeći zaklon ili prema svojim kočijama. Neki su se KT-irali, ali većina ih se okupila u borbene skupine s ove ili one strane velikog grotla. Energetska polja buktala su crvena, zelena, ljubičasta, plava, zlatna i u bezbroj drugih boja, dok su pojedinci stapali svoja osobna polja u fokusirane bojne štitove.

Nikad se u svojoj povijesti ovi bogovi nisu tako tukli - bez razmišljanja, bez milosti, bez profesionalne pristojnosti koju je jedan bog uvijek ukazivao drugome, bez sigurnosti uskrsnuća pod mnoštvom Iscjeliteljevih ruku i bez nade da će se naći u spremnicima za iscjeljenje - a najgore od svega, bez intervencije Oca Zeusa. Gromovnik je uvijek bio ovdje da ih obuzda, obrlati, zaprijeti im da ne smiju padati u ubojiti gnjev prema kolegama besmrtnicima. Ali ne danas.

Posejdon se KT-irao dolje na Zemlju da nazoči uništenju Troje. Ares se digao, ostavljajući za sobom trag zlatne sukrvice, i okupio šezdesetak bijesnih bogova - svi su bili odani Zeusu i svi su podržavali Troju - uz sebe. Hefest se KT-irao s mjesta na koje je bio odbačen i prekrio bojište otrovnom crnom maglom.

Rat među Bogovima započeo je tog sata i raširio se na čitav Olimp i dolje, do Ilija, u satima koji su slijedili. Do sumraka, vrh Olimpa je gorio u požaru, a dijelovi jezera u grotlu isparili su te ih je zamijenila lava.

18.

Kada je izjahala na susret s Ahilejem, Pentesileja je nesumnjivo znala da je su svaka godina, mjesec, dan, sat i minuta njenog života do te sekunde bili samo uvod u današnji siguran vrhunac slave. Sve što se dogodilo prije, svaki dan, svaki dio obuke, svaka pobjeda ili poraz na bojnom polju, sve je to bila samo priprema. U sljedećim minutama njena sudbina bit će ispunjena. Ili će pobijediti, a Ahilej biti mrtav, ili će ona biti mrtva i - što je neizmjerno gore od toga - bačena u dubine, osramoćena i zaboravljena od budućih naraštaja.

Amazonka Pentesileja nije željela biti bačena u dubine, osramoćena i zaboravljena.

Kad se probudila iz kratkog sna u Prijamovoj palači, Pentesileja se osjećala snažno i zadovoljno. Brižljivo se okupala, a dok se odijevala - stajala je ispred zrcala od uglačanog metala u sobama za goste - obratila je pozornost na vlastito lice i tijelo onako kako je to rijetko činila.

Pentesileja je znala da je lijepa, po najvišim mjerilima muškaraca, žena i bogova. Nije joj to bilo važno. To njenoj ratničkoj duši jednostavno nije bilo bitno. Ali danas, dok je bez žurbe stavljala na sebe čistu odjeću i blistav oklop, dopustila je sebi malo divljenja vlastitoj ljepoti.

Usred svojih dvadesetih godina, Amazonka je imala djetinjasto-žensko lice, a njene krupne zelene oči izgledale su još krupnije kad su bile uokvirene, kao sada, kratkim plavim uvojcima. Usne su joj bile čvrste, pune i ružičaste. Tijelo koje se vidjelo u odrazu u poliranom metalu bilo je mišićavo i preplanulo poslije mnogih sati provedenih u plivanju, obuci i lovu po suncu, ali ne i mršavo. Imala je pune ženske bokove i stražnjicu, što je zapazila i malo se namrštila u izrazu neodobravanja dok je zakopčavala srebrni pojas oko tankog struka. Pentesilejine grudi bile su uzdignutije i zaobljenije od grudi većine žena, a bradavice su joj bile ružičaste, ne smeđe. Još je bila djevica i namjeravala je ostati takvom sve do kraja života. Neka njena starija sestra - trgnula se na pomisao o Hipolitinoj smrti - bude ta koju su zavele muške varke i koja je odvedena u zatočeništvo da bi bila rasplodna krava nekom maljavom muškarcu; Pentesileja nikada neće odabrati ništa slično.

Dok se odijevala, Pentesileja je izvadila čarobni mirisni melem iz srebrne vaze u obliku nara i namazala se njime iznad srca, ispod vrata i iznad vertikalne linije zlatnih dlačica koja se uzdizala od njenog međunožja. Tako ju je naučila božica Afrodita, koja joj se ukazala dan nakon što joj se Palada Atena prvi put obratila i poslala na ovaj zadatak. Afrodita ju je uvjeravala da je taj parfem - mnogo snažniji od ambrozije - pripravila božica ljubavi svojom rukom tako da utječe na Ahileja - i samo na Ahileja - te da ga dovede u stanje neizdržive požude. Sada je Pentesileja imala dva tajna oružja - koplje koje joj je Atena dala i koje nije moglo promaši cilj, te Afroditin parfem. Pentesilejin plan bio je da zada Ahileju ubojiti udarac dok ljudomor bude stajao tamo omamljen žudnjom.

Jedna od njenih Amazonki, vjerojatno odana zapovjednica Klonija, uglačala je kraljičin oklop prije negoli je i sama legla na počinak, i sada su bronca i zlato blistali u metalnom zrcalu. Pentesileji je oružje bilo pri ruci: luk i tobolac savršeno ravnih strijela s crvenim perima, mač - kraći od muškog, ali savršeno uravnoteženo iskovan i jednako smrtonosan kao mač bilo kojeg muškarca - i njena dvobrida bojna sjekira, obično omiljeno oružje Amazonki. Ali ne i danas.

Odmjerila je u ruci koplje koje joj je dala Atena. Kao da je bilo bez težine, željno da poleti svome cilju. Dugački, bodljama prekriven ubojiti vrh nije bio od bronce, pa čak ni od željeza, već od nekog još tvrđeg metala iskovanog na Olimpu, Ništa ga nije moglo otupiti. Nije bilo tog oklopa koji bi ga mogao zaustaviti. Njegov vrh, kako je Atena objasnila, bio je umočen u najsmrtonosniji otrov poznat bogovima. Jedna ogrebotina njime na Ahilejevoj smrtnoj peti bit će dovoljna da otrov putem krvi stigne do junakovog srca i u nekoliko otkucaja odvede ga zauvijek u Had.

Atena je prišapnula Pentesileji otkud potječe Ahilejeva gotovo potpuna neranjivost - rekla joj je za Tetidin pokušaj da svoje dijete učini besmrtnim, pokušaj koji je spriječio tek Pelej kada je dojenče izvukao iz Nebeske Vatre. Ahilejeva peta je smrtna, šapnula je Atena, i njen skup kvantnih vjerojatnosti nije promijenjen... što god to značilo. Pentesileji je to značilo da će ona ubiti ljudomoru Ahileja - koji je ujedno bio i ženoubojica i silovatelj, znala je to, kazna za žene u gotovo dvadeset gradova koje su Ahilej i njegovi pobjesnjeli Mirmidonci osvojili, dok su se ostali Ahejci odmarali na lovorikama i guzicama ovdje, na obali.

Čak i u svojoj zemlji Amazonki na dalekom sjeveru, mlada Pentesileja čula je da postoje dva Trojanska rata - onaj koji su vodili Ahejci, usredotočeni samo na ratovanje ovdje, kod Ilija, poslije kojeg bi uslijedila duga razdoblja ljenčarenja i gozbi, i onaj koji je vodio Ahilej, rušeći gradove u desetogodišnjem pohodu uništavanja po čitavoj Maloj Aziji. Pred njegovim neumoljivim napadima palo je sedamnaest gradova.

A sada je došao red na njegov pad.

Pentesileja i njene družice projahale su gradom kojim je vladala zbrka i uzbuna. Izvikivači su sa zidova dovikivali da se Ahejci okupljaju oko Agamemnona i njegovih zapovjednika. Govorkalo se da Grci smjeraju podli napad dok Hektor spava, a hrabri Enej drži frontu s druge strane Rupe. Pentesileja je primijetila grupe žena koje su besciljno lutale ulicama u navrat-nanos odjevenim komadima muških oklopa, kao da glume Amazonke. Sada su stražari na zidovima puhali u trube, a velika Skejska vrata zalupila su se iza Pentesileje i njenih ratnica.

Ne obraćajući pozornost na Trojance, Pentesileja povede svojih dvanaest ratnica na istok, prema Rupi. Vidjela je tu stvar ili što li već je prilikom dolaska, ali srce joj je ipak zalupalo od uzbuđenja. Viša od šezdeset metara, bila je savršenog oblika: tri četvrtine kruga usječenog u zimsko nebo i usidrenog u stjenovitim ravnicama istočno od grada. Sa sjevera i istoka - znala je to, jer je došla s te strane - nije bilo nikakve Rupe. Ilij i more su se mogli vidjeti i nije bilo nikakvog traga ove čarolije. Samo ako se prilazilo s jugozapada, Rupa je postajala vidljiva.

Ahejci i Trojanci - razdvojeni, ali ne u međusobnoj borbi - brzo su izlazili kroz Rupu pješice i u bornim kolima u dugim kolonama, kao da je netko naredio evakuaciju. Pentesileja je pretpostavila da je to reakcija na poruke iz Ilija i Agamemnonovog tabora, s naredbom da svi oni napuste linije fronta prema bogovima i požure kući da bi se pripremili za obnovljena međusobna neprijateljstva.

To Pentesileji nije bilo važno. Njen cilj je bila Ahilejeva smrt i jao si ga onom Ahejcu - ili Trojancu - koji načini tu pogrešku i ispriječi se između nje i tog cilja. Ona je i ranije u bitkama slala legije muškaraca u Had i učinit će to i danas bude li morala.

Zadržala je stvarno dah dok je vodila svoju dvostruku kolonu amazonske konjice kroz Rupu, ali sve što je osjetila kada se pojavila na drugoj strani bio je neki neobičan osjećaj lakoće, neka suptilna promjena u samom svjetlu i u disanje - kada je opet morala udahnuti - kao da se odjednom našla na planinskom vrhu, gdje je zrak rjeđi. Izgleda da je i Pentesilejin konj osjetio tu promjenu, pa je snažno cimnuo uzde, ali on ga prisili da hoda i dalje istim smjerom.

Nije mogla odvojiti pogled od Olimpa. Planina je ispunila zapadni horizont... ne, ispunila je čitav svijet... ne, ona jest bila svijet. Točno ispred nje, iza male skupine muškaraca i moraveka, kao i nečeg što je Amazonki, koja je odjednom izgubila zanimanje za sve osim Olimpa, sličilo na tijela na crvenom tlu, dizale su se prve vertikalne stijene visoke tri kilometra, u podnožju doma bogova, a zatim još petnaest kilometara planine, čije su se strmine uzdizale i uzdizale...

“Kraljice moja.”

Pentesileja je čula taj glas kao kroz daljinu i konačno ga prepoznala kao glas Bremuze, svoje druge zapovjednice po činu poslije odane Klonije, ali nije obratila pozornost na njega, baš kao ni na prozirni ocean desno od njih niti na velike kamene glave nanizane duž obale. Ni taj ocean ni te glave nisu joj bile važne u usporedbi s ogromnošću samog Olimpa. Pentesileja se izvije unatrag na svom tankom sedlu kako bi ispratila rub planinskog hrpta koji se uzdizao sve više i više, u beskraj, nadvisivši čak i plavo nebo...

“Kraljice moja.”

Pentesileja se okrene da prekori Bremuzu no tad ustanovi da su sve ostale žene zauzdale konje i zaustavile se. Kraljica Amazonki zavrti glavom kao da se budi iz sna i odjaše natrag do njih.

Sada je shvatila da su sve vrijeme dok je ona bila obuzeta Olimpom prolazile pokraj nekih žena s ove strane Rupe - žena koje su trčale, vrištale, krvarile, posrtale, jecale, padale. Klonija je sjahala i poduprla koljenom glavu jedne tako ranjene žene. Činilo se da ima na sebi neku bizarnu grimiznu haljinu.

“Tko?”, reče Pentesileja, kao da je gleda s neke ogromne visine. Sada je shvatila da su posljednjih kilometar i više slijedile trag odbačenih i krvavih oklopa.

“Ahejci”, zahropta žena na samrti. “Ahilej...” Premda je nosila oklop, on joj nije pomogao. Dojke su joj bile odsječene. Bila je gotovo gola. Grimizna haljina zapravo je bila njena krv.

“Naprijed”, reče Pentesileja i podbode svog bojnog konja. Ratna sjekira bila joj je privezana preko sedla. Atenino koplje bilo joj je u desnoj ruci. U posljednjih šesto metara prešle su u galopu do skupine muškaraca koja se nalazila ispred njih. Ahejci su stajali i saginjali se iznad tijela - pljačkajući ih. Smijeh Grka jasno se čuo u razrijeđenom zraku.

Tamo je palo možda četrdesetak žena. Pentesileja uspori konja tako da je prešao u hod, a dvije kolone amazonske konjice morale su poremetiti svoj pravilni poredak. Konji - čak ni bojni konji - ne vole gaziti po ljudskim tijelima, a okrvavljeni leševi - ženski svi do jednog - pali su toliko međusobno blizu da su konji morali oprezno birati put i spuštati teška kopita na ono malo praznog prostora između tijela.

Muškarci su podigli pogled sa svog plijena i pljačkanja. Pentesileja je procijenila da među ženskim tijelima stoji stotinjak Ahejaca, ali nikoga od tih muškaraca nije mogla prepoznati. Tamo nije bilo nijednog grčkog junaka. Pogledala je petsto ili šesto metara dalje i opazila skupinu plemenitijih muškaraca koja se vraćala glavnini ahejske vojske.

“Gle, još žena”, reče najprljaviji među muškarcima dok je skidao oklop sa ženskih leševa. “A sad su nam dovele i konje.”

“Kako se zoveš?” upita Pentesileja.

Muškarac se isceri i pokaže krezuba usta i trule zube. “Zovem se Molion i pokušavam odlučiti da li da te pojebem prije ili nakon što te ubijem.”

“Bit će da je to teška dvojba za jedan tako ograničeni um”, reče Pentesileja mirno. “Jednom sam upoznala jednog Moliona, ali on je bio Trojanac, drug Timbrejev. Osim toga, taj je Molion bio živ muškarac, dok si ti mrtvo pseto.”

Molion zaurla i isuka mač.

Ni ne sjahavši, Pentesileja zamahne dvobridom sjekirom i odrubi muškarcu glavu. Onda podbode ogromnog bojnog konja i obori još trojicu koji su jedva stigli podići štitove prije nego što su bili izgaženi.

S nezemaljskim urlikom dvanaest Amazonki podbodu konje u bitku iza nje, gazeći, sijekući, bodući Ahejce sa sigurnošću žeteoca koji srpom žanje žito. Oni muškarci koji su ostali da im se suprotstave izginuli su. Oni koji su pokušali pobjeći, izginuli su. Sama Pentesileja ubila je osim Moliona još desetak muškaraca koji su pljačkali leševe.

Njene družice Euandra i Termodoa pristigle su i posljednjeg od Ahejaca koji su balavih, puzali, preklinjali - jednog posebno ružnog, cmizdravog gada koji je objavio da mu je ime Tersit dok je molio za milost - i Pentesileja je začudila sestre naredivši im da ga puste.

“Ponesi ovu poruku Ahileju, Diomedu, Ajaxima, Odiseju, Idomeneju i ostalim argejskim junacima koji nas, kako vidim, gledaju s onog tamo brda”, grmne ona na Tersita. “Reci im da sam ja, Pentesileja, kraljica Amazonki, kći Aresova, miljenica Atenina i Afroditina, došla okončati bijedan Ahilejev život. Reci im da ću se boriti s Ahilejem u dvoboju ako pristane, ali i da ćemo ja i moje Amazonke pobiti sve njih budu li se uporno borili. Idi i predaj moju poruku.”

Ružni Tersit pobjegne koliko su ga brzo drhtave noge nosile.

Njena pouzdana desna ruka, nelijepa, ali vrlo hrabra Klonija, dojaše do nje. “Kraljice moja, što to zboriš? Ne možemo se tući sa svim ahejskim junacima. Svaki od njih je legenda... zajedno su gotovo nepobjedivi i više nego ravnopravan protivnik za bilo kojih trinaest Amazonki koje su ikada postojale.”

“Budi mirna i odlučna, sestro”, reče Pentesileja. “Naša pobjeda je jednako u volji bogova koliko i u našim snažnim rukama. Kad Ahilej padne mrtav, ostali Ahejci će pobjeći - kao što su bježali od Hektora i običnih Trojanaca kada su njihove mnogo neuglednije vođe pale ili bile ranjene. A dok budu bježali, mi ćemo se okrenuti, dati se u galop, proći natrag kroz tu prokletu Rupu i spaliti im brodove prije nego što ih ti takozvani junaci uspiju prikupiti.”

“Slijedit ćemo te u smrt, kraljice moja”, promrmlja Klonija, “baš kao što smo te slijedile u slavu u prošlosti.”

“Opet u slavu, sestro voljena” reče Pentesileja. “Gledaj, onaj štakoroliki pas Tersit prenio je našu poruku i ahejski zapovjednici idu ovamo. Dočekajmo ih ondje, na čistom bojištu.”

Ona podbode ogromnog konja i trinaest Amazonki pohita naprijed, prema Ahileju i Ahejcima.

19.

“Kakva plava zraka?” reče Hockenberry.

Razgovarali su o nestanku zemaljskog stanovništva u doba ovog Ilija - svih ljudi izvan polumjera od tristo kilometara oko Troje - dok je Mahnmut vodio stršljena dolje, prema Marsu, Olimpu i Branskoj rupi.

“To je plava zraka koja se diže uvis s Delfa, na Peloponezu”, reče moravek. “Pojavila se onog dana kada je nestao ostatak ljudskog stanovništva. Mislili smo da se sastoji od tahiona, ali sada više nismo sigurni. Prema jednoj teoriji - samo teoriji - svi su ostali ljudi svedeni na svoje osnovne komponente Calabi-Yau strune, kodirani i ispaljeni na toj zraki u međuzvjezdani prostor”.

“I to dolazi iz Delfa?” ponovi Hockenberry. Nije imao pojma što je to Calabi-kako-se-već-zove, ali znao je poprilično o Delfima i tamošnjem proročištu.

“Da, mogu ti to i pokazati, ako imaš još desetak minuta prije povratka”, reče Mahnmut. “Čudno je to što slična plava zraka polazi sa Zemlje iz sadašnjice, one na koju idemo, ali iz grada Jeruzalema.”

“Jeruzalema?” ponovi Hockenberry. Stršljen se ljuljao i ponirao prema Rupi i Hockenberry je stezao nevidljive rukonaslone nevidljive stolice polja sile. “Te zrake se dižu uvis? U svemir? Dokle?”

“Ne znamo. Izgleda da nema nikakvog odredišta. Zrake ostaju aktivirane prilično dugo i rotiraju sa Zemljom, naravno, ali izlaze izvan Sunčevog sustava - izvan Sunčevih sustava obje Zemlje - i čini se da nijedna od njih nije usmjerena prema bilo kojoj određenoj zvijezdi, kuglastom jatu ili galaktici. Ali plave zrake su dvosmjerne. Što će reći, postoji tok tahionske energije koji se vraća u Delfe - a vjerojatno i u Jeruzalem, tako da...”

“Čekaj”, prekine ga Hockenberry. “Vidiš li ono?”

Upravo su prošli kroz Bransku rupu, tik ispod gornjeg luka.

“Vidio sam”, reče Mahnmut. “Bilo je malo nejasno, ali učinilo mi se da se ljudska bića bore protiv drugih ljudskih bića tamo gdje Ahejci inače drže liniju fronta blizu Olimpa. A pogledaj - naprijed.” Moravek uveliča holografske prozore i Hockenberry vidi da se Grci i Trojanci bore ispred zidina Ilija. Skejska vrata - otvorena u ovih osam mjeseci saveza - bila su zatvorena.

“Isuse Kriste”, šapne Hockenberry.

“Da.”

“Mahnmute, možemo li se vratiti tamo gdje smo vidjeli prve znakove borbe? Na Marsovu stranu Branske rupe. Tamo mi je nešto bilo čudno.”

Ono što je Hockenberry vidio bila je konjica - premda vrlo malobrojna - u napadu na pješadiju. Ni Ahejci ni Trojanci nisu koristili konjicu.

“Naravno”, reče Mahnmut i okrene stršljena u širokom luku. Ubrzaše natrag prema Rupi.

Mahnmute, da li me još primaš?, dopre Orphov glas preko uskog snopa koji su kroz Rupu prenosili ondje zakopani primopredajnici.

Jasno i glasno.

Je li doktor Hockenberry još s tobom ?

Je.

Onda ostani na uskom snopu. Nemoj mu dati do znanja da razgovaramo. Vidite li tamo išta neobično?

Da. Vraćamo se da to istražimo. Konjica se bori protiv argejskih pješaka na Marsovoj strani Membrane, a Argejci protiv Trojanaca na Zemljinoj strani.

“Možeš li nas sakriti?”, upita Hockenberry dok su se približavali, na visini od šezdesetak metara iznad jahača koji su se primicali grupi od pedesetak ahejskih pješaka. Stršljen je bio još oko kilometar i pol od očito neizbježnog sukoba. “Možeš li kamuflirati letjelicu? Da nekako budemo manje zamjetljivi?”

“Naravno.” Mahnmut uključi punu nevidljivost i uspori stršljena.

Ne, ne govorim o tome što rade ljudska bića, pošalje Orphu. Vidiš li išta neobično u vezi sa samom Branskom rupom?

Mahnmut pogleda ne samo očima u širokom spektru, već se priključi i na instrumente i senzore stršljena.

Membrana izgleda normalno, pošalje on.

“Spustimo se tamo, iza Ahileja i njegovih ljudi”, reče Hockenberry. “Možemo li to izvesti? Tiho?”

“Naravno”, reče Mahnmut. On okrene stršljena i spusti ga bešumno tridesetak metara iza Ahejaca. Još Grka im je prilazilo iz vojske u pozadini. Moravek je primijetio i neke asteroveke u grupi koja se približavala i prepoznao centurijskog vodu Mep Ahooa.

Ne, nije normalno, pošalje mu Orphu s Ia. Hvatamo divlju fluktuaciju Branske rupe i ostatka membranskog prostora. Osim toga, nešto se događa na vrhu Olimpa - kvantna i gravitonska očitavanja su daleko izvan normale. Imamo dokaze o fisijskim, fuzijskim, plazmatskim i drugim vrstama eksplozija. Ali glavna briga nam je Branska rupa.

Kakvi su parametri anomalije?, upita Mahnmut. U vrijeme kad je upravljao svojom podmornicom ispod leda Europe nikada se nije potrudio naučiti mnogo W-teorija ili njenih različitih povijesnih preteča, M-teorija ili teorija struna. Većinu onoga što je znao učitao je od Orpha i iz glavnih skladišta podataka na Fobosu, kako bi uhvatio korak sa suvremenim mišljenjem o Rupama, čijem je nastanku slučajno pridonio kako bi se Pojas povezao s Marsom - i s ovom alternativnom Zemljom - te kako bi razumio zašto su sve te Branske rupe osim jedne nestale tijekom zadnjih nekoliko mjeseci.

Strominger-Vejfa-Susskind-Sen senzori daju nam brzine u BPS-u i pokazuju sve veći disparitet između minimalne mase Membrane i njenog naboja, pošalje Orphu.

BPS? pošalje Mahnmut. Znao je da disparitet mase i naboja nešto što je loše, ali nije bio siguran zašto.

Bogomolnij, Prasard, Sommerfield, pošalje Orphu svojim kakav-si-moron-ali-te-svejedno-volim glasom. Calabi-Yau prostor u blizini je u fazi tranzicijskog cijepanja prostora.

“Sjajno, savršeno”, reče Hockenberry, izvuče se iz nevidljive stolice

i pohita prema rampi koja se spuštala. “Što bih samo dao da opet imam svoju staru opremu za skolika - narukvicu za preoblikovanje, daljinski mikrofon, levitacijsko remenje. Ideš li?”

“Samo trenutak”, reče Mahnmut. Želiš mi reći da je Branska rupa postala nestabilna?

Želim ti reći da će se svakog trenutka urušiti, odasla Orphu. Naredili smo moravekima i asterovekima oko Ilija i duž obale da se čiste odatle. Mislimo da imaju vremena da natovare opremu, ali stršljeni i šatlovi bi se trebali pokupiti odavde u sljedećih deset minuta brzinom od 3 maha. Budi spreman za probijanje zvučnog zida.

To će ostaviti Ilij nebranjen pred napadima i KT invazije s Olimpa, pošalje Mahnmut. Bio je očajan zbog toga. Napustit će svoje trojanske i grčke saveznike.

To više nije naš problem, grmne Orphu s Ia. Asteague/Che i ostali primarni integratori naredili su ovu evakuaciju. Ako se ta Branska rupa zatvori - a hoće, Mahnmute, vjeruj mi - izgubit ćemo svih osamsto tehničara, veka s baterijama projektila i sve one ostale stacionirane sa zemaljske strane. Već im je zapovjeđeno da se povuku. Stavljaju život na kocku već i gubljenjem vremena na pakiranje projektila, energetskih projektora i ostalih teških oruđa, ali integratori ne žele da ostavimo te stvari za sobom, makar bile i onesposobljene.

Mogu li nekako pomoći? Mahnmut pogleda kroz otvoren izlaz, u Hockenberryja koji je trčao prema Ahileju i njegovim ljudima. Osjećao se beskorisno - ako ostavi Hockenberryja, skolik može tu poginuti u borbi. Ako ne uzleti stršljenom i odmah ne proleti kroz Rupu, ostali moraveki mogu se naći zauvijek odvojeni od svog stvarnog svemira.

Pričekaj, da provjerim s integratorima i generalom Beh bin Ade-ejem, pošalje Orphu. Nekoliko sekundi kasnije, kanal uskog snopa opet zapucketa. Ostani zasad gdje si. Ti nam u ovom trenutku omogućavaš najbolji pogled na Membranu. Možeš li priključiti sve svoje kanale na Fobos i izaći iz broda da bi vezi dodao i vlastite slike?

Da, mogu to, odvrati Mahnmut. Isključio je nevidljivost stršljena - nije želio da rulja Ahejaca i asteroveka koja se približavala naleti na njega - a onda pohitao niz izlaz da se pridruži Hockenberryju.

Dok je prilazio skupini Ahejaca, Hockenberry je osjećao rastuću nestvarnost povezanu s krivnjom. Za ovo sam ja kriv. Da se nisam preoblikovao u Atenino obličje i oteo Patrokla prije osam mjeseci, Ahilej ne bi objavio rat bogovima i ništa se od svega ovoga ne bi dogodilo. Ako itko danas ovdje pogine, ja ću za to biti kriv.

I baš je Ahilej bio taj koji je okrenuo leđa nastupajućoj konjici i pozdravio ga. “Dobro došao, Hockenberry, sine Duanov.”

Tamo je stajalo pedesetak ahejskih vođa, njihovih kapetana i kopljanika, u iščekivanju da žene na konjima pristignu - s udaljenosti koja se brzo smanjivala, Hockenberry je vidio da su to zaista žene odjevene u blistave oklope - a među najistaknutijim muškarcima prepoznao je Diomeda, Velikog i Malog Ajaxa, Idomeneja, Odiseja, Podarkesa i njegovog mlađeg prijatelja Menipusa, Stenelusa, Eurialusa i Stihiusa.

Nekadašnji skolik iznenadio se kad je vidio da pokraj Ahileja stoji nasmijana ništarija Tersit - Hockenberry je znao da brzonogi ljudomora obično ne bi dopustio pljačkašu leševa da mu se približi na kilometar.

“Što se događa?” upita on Ahileja.

Visoki plavi bogočovjek slegne ramenima. “Ovo je bio čudan dan, sine Duanov. Najprije su bogovi odbili sići i prihvatiti borbu. Onda nas je rulja Trojanki napala i ubila Filokteta sretno bačenim kopljem. Sada nam se približavaju ove Amazonke nakon što su pobile još naših ljudi, ili mi bar tako kaže ovaj štakor što kraj mene stoji.”

Amazonke.

Mahnmut im žurno priđe. Ahejci su se većinom do sada navikli na malog moraveka, pa su metalno-plastično stvorenje samo okrznuli pogledom prije nego što su se opet zagledali u Amazonke koje su se brzo približavale.

“Što se događa?” Mahnmut se Hockenberryju obratio na engleskom.

Umjesto da mu odgovori na istom jeziku, Hockenberry odrecitira:

“Ducit Amazonidum lunatis agmina peltis Penthesilea furens, mediisaue in milibus ardet, aurea sunectens exwerta cingula mammae bellatrix, audetque viriš concurrere virgo.”

“Ne tjeraj me da učitavam latinski”, reče Mahnmut. On kimne glavom prema ogromnim konjima zauzdanim na samo pet metara od svih njih, u oblaku prašine koji se digao i obavio ahejske zapovjednike.

“Amazonke juriše na tisuće, / Pentesileja vodi amazonke-štitonoše, / Vezavši gole dojke zlatnim pojasom, / Herojska djevica hrabro se bori s muškarcima”prevede Hockenberry.

“Baš sjajno”, reče mali moravek sarkastično. “Ali latinski... pretpostavljam da to nije Homer?”

“Vergilije”, šapne Hockenberry u iznenadnoj tišini u kojoj je topot konjskog kopita zvučao gromoglasno. “Nekako smo se našli usred Eneide.”

“Baš sjajno”, ponovi Mahnmut.

Asterovečki tehničari su gotovo spakirani i bit će spremni za napuštanje Zemlje za pet minuta ili manje, javi Orphu. A trebaš znati još nešto. Skraćujemo vrijeme do lansiranja Kraljice Mab.

Koliko?, pošalje Mahnmut i osjeti da mu je organsko srce klonulo. Obećali smo Hockenberryju četrdeset osam sati da se odluči i pokuša nagovoriti Odiseja da pođe s nama.

Pa, sada mu je za to ostalo manje od jednog sata, reče Orphu s Ia. Možda četrdeset minuta uspijemo li asteroveke smjestiti i uskladištiti im naoružanje. Morat ćeš se do tada vratiti ovamo ili ostati.

Ali Crna Dama, pošalje Mahnmut, pomislivši na svoju podmornicu. Nije obavio čak ni posljednje provjere mnogobrojnih sustava u plovilu.

Upravo je smještaju u skladišni prostor, odgovori Orphu s Kraljice Mab. Osjećam udare. Možeš sve provjeriti za vrijeme leta. Ne zadržavaj se tamo dolje, stari prijatelju. Uski snop prijeđe iz pucketanja u šištanje kada se Orphu odjavi.

Sa svog mjesta odmah iza linije fronta, Hockenberry je vidio da su konji Amazonki ogromni. Bilo ih je trinaest i Vergilije je, blago njemu, bio u pravu - oklop je Amazonkama ostavljao golu lijevu dojku. S namjerom... skretanja pažnje.

Ahilej istupi tri koraka ispred ostalih muškaraca. Bio je toliko blizu konja plave Amazonke da ga je mogao pogladiti po njušci. Nije to napravio.

“Što hoćeš, ženo?”, upita on. Iako je pripadao tako krupnom, mišićavom muškarcu, Ahilejev glas bio je vrlo blag.

“Ja sam Pentesileja, kćerka boga rata Aresa i amazonske kraljice Otrere”, reče prekrasna žena odozgo, sa svog oklopljenog konja. “I želim te ubiti, Ahileju, sinu Pelejev.”

Ahilej zabaci glavu i nasmije se. Bio je to lagodan, opušten smijeh, pa time za Hockenberryja još jeziviji.

“Reci mi, ženo”, reče Ahilej tiho, “odakle ti hrabrost da izazoveš nas, najjače junake ovog doba, borce koji su postavili opsadu oko samog Olimpa? Većina nas potječe od krvi Sina Kronosovog osobno, gospodara Zeusa. Zar bi se zaista tukla s nama, ženo?”

“Ostali mogu otići ako im je stalo do života”, dovikne odozgo Pentesileja, i glas joj je bio jednako miran kao Ahilejev, ali snažniji. “Nisam u svađi s Ajaxom, sinom Telamonovim, niti sa sinom Tidejevim, Deukalionovim ili Laertovim, kao ni s ostalima koji su se ovdje okupili. Samo s tobom, sine Pelejev.”

Spomenuti muškarci - Veliki Ajax, Diomed, Idomenej i Odisej - na tren su izgledali zgranuto, pogledali su Ahileja, a onda se nasmijali u isti glas. Ostali Ahejci se pridružiše smijehu. Još pedeset ili šezdeset argejskih boraca pristizalo je iz pozadine, a među njima je bio i asterovek Mep Ahoo.

Hockenberry nije primijetio da se Mahnmutova glava s crnim vizirom glatko okrenula niti je znao da centurijski vođa Mep Ahoo preko uskog snopa obavještava sitnijeg moraveka o skorašnjem kolapsu Branske rupe.

“Uvrijedio si bogove napadom na njihov dom”, vikne Pentesileja, a glas joj je postajao sve jači sve dok ga nisu mogli čuti i muškarci udaljeni stotinu metara. “Učinio si štetu miroljubivim Trojancima napadom na njihov dom. Ali danas ćeš umrijeti, ženomoru Ahileju. Pripremi se za boj.”

Trinaest žena vrisne nešto na svom amazonskom jeziku, podbode ratne konje, snažni konji skočiše naprijed i zrak odjednom ispuniše koplja, strijele i zveket udara brončanih šiljaka o oklope i žurno podignute štitove.

20.

Uzduž obala sjevernog Marsovog mora, koje su stanovnici Olimpa nazivali Sjevernim oceanom ili morem Tetis, Mali Zeleni Ljudi - također poznati kao zeki - podigli su više od jedanaest tisuća velikih kamenih kipova. Glava. Svaka glava bila je visoka dvadeset metara. One su identične - svaka prikazuje lice starca sa snažnim nosom nalik na kljun, tankim usnama, visokim čelom, namrštenim obrvama, ćelavim tjemenom, čvrstom bradom i resama duge kose koje mu padaju preko ušiju. Kamen za te kipove dolazi iz divovskih kamenoloma izdubljenih u stijenama geološkog područja po imenu Noctis Labyrinthus na najzapadnijem kraju unutrašnjeg mora dugačkog četiri tisuće dvjesto kilometara, koje ispunjava depresiju zvanu Valles Marineris. Iz kamenoloma kod Noctis Labyrinthus mali zeleni ljudi tovarili su svaki neobrađeni blok kamena na široke teglenice koje su plovile duž Valles Marineris. Kada bi stigla na more Tetis, jedrenjaci s posadom zeka dovodili su teglenice do obale, gdje su stotine MZLJ istovarivale svaki kamen i klesale u njemu glavu dok je ležao u pijesku. Kada bi klesanje bilo završeno, osim malo kose na potiljku glave, gomila zeka postavlja svaku glavu na za nju već pripremljeni kameni temelj, a ponekad je moraju podizati uz liticu ili je prenositi kroz ritove i močvare te uspraviti pomoću vitla i nanošenjem pijeska. Zatim desetak MZLJ dovrši klesanje valovite kose, dok se većina malih bića baci na posao oko sljedeće glave.

Sva ista lica gledaju prema moru.

Prva glava podignuta je prije gotovo stoljeće i pol po zemaljskim mjerilima, u podnožju Olympus Monsa blizu mjesta koje zapljuskuju valovi mora Tetis, i mali zeleni ljudi su od tada na svaki kilometar postavljali po jednu glavu, okrenutu prema istoku, oko velikog poluotoka u obliku gljive po imenu Tempe Terra, da bi zatim zavili opet na jug i u riječno ušće Kasei Valles, te na jugoistok duž močvara Lunae Planuma, a onda s obje strane ogromnog ušća i mora-unutar-mora po imenu Chryse Planitia, zatim na obje stjenovite obale estuarija Valles Marineris te na kraju - samo tijekom posljednjih osam mjeseci - sjeveroistočno duž strmih stijena Arabia Terrae, prema najsjevernijim arhipelazima Deuteronilus i Protonilus Mensae.

Ali danas je sav rad na glavama prekinut i više od stotinu feluka odnijelo je MZLJ - metar visoka zelena fotosintetska čovjekolika bića prozirnog mesa, bez usta ili ušiju i s očima crnim kao ugalj - do mjesta na širokim obalama Tempe Terre, dvjestotinjak kilometara nasuprot Olympus Monsa, preko vodenog prostranstva. S tog se mjesta može vidjeti otočni vulkan Alba Patera može daleko na moru prema zapadu, a nevjerojatni masiv Olympus Monsa diže se iznad ruba svijeta daleko na jugozapadu.

Kamene glave tu stoje duž litice nekoliko stotina metara udaljene od vode, a teren uz more je širok i ravan te se upravo tu okupilo svih sedam tisuća tristo tri zeka, oblikujući čvrstu masu zelenila duž žala, s izuzetkom praznog polukruga pijeska promjera oko pedeset metara. Nekoliko marsovskih sati mali zeleni ljudi stoje nijemi i nepokretni, kao ugljen crnih dugmetastih očiju uperenih u prazan pijesak. Feluke i teglenice blago se ljuljaju na vrlo slabim valovima Tetisa. Čuje se samo vjetar koji puše sa zapada, povremeno podigne pijesak i zaspe njime prozirnu zelenu kožu ili vrlo tiho zvizne kroz niski vrijes iza plaže i ispod stijena.

Odjednom u zraku zamiriše ozon - iako zeki nemaju nos kojim bi uhvatili taj miris - a uzastopna grmljavina tutnji tik iznad žala. Iako MZLJ nemaju uši, osjećaju te eksplozije zvuka preko svoje nevjerojatno osjetljive kože.

Dva metra iznad žala odjednom se ukaže trodimenzionalni crveni romboidni predmet širine petnaestak metara Taj se romboid raširi, ali zatim stegne u struku, tako da podsjeća na dva crvena poljupca od slatkiša. Na krajevima tih poljubaca pojavi se malena kugla, koja zatim naraste u trodimenzioni zeleni elipsoid koji kao da je progutao prvobitni crveni romboid. Elipsoid i romboid počnu se vrtjeti u suprotnim smjerovima sve dok pijesak ne poleti stotinu metara u zrak.

MZLJ stoje u sve jačoj oluji i ravnodušno zure.

Trodimenzioni oval i romboid zavrte se u kuglu, dovršivši preobražaj prvobitnog oblika u obrnuti lik u zrcalu. Krug promjera deset metara pojavi se u zraku i naoko utone u pijesak, sve dok ta Branska rupa ne odreže dio prostora i vremena. Nakon što je Branska rupa tek rođena, njen zaštitni svjetski sloj još je vidljiv, dok latice i slojevi jedanaestdimenzione energije štite pijesak, zrak, Mars i svemir od ove namjerne degeneracije tkanja prostorvremena.

Iz rupe se pojaviše nekakva vrsta kolica na parni pogon, uz piskutanje i fućkanje, sa skrivenim žiroskopima koji održavaju u ravnoteži metalnu i drvenu masu kolica na njenom jedinom gumenom kotaču. Vozilo izađe iz Rupe i zaustavi se točno u središtu prostora koji su zeki ostavili na pijesku. Komplicirano izrezbarena vrata vozila se otvore, a drvene stube razviju se i spuste kao neka pažljivo smišljena slagalica.

Četiri vojniksa - metalna dvonošca dvometraša s grudima poput bačvi, bez vrata i s glavama koje su sličile na puke grbe povrh njihovih tijela - izađu iz vozila i svojim udovima za manipulaciju počnu sklapati složeni uređaj sa srebrnim pipcima na čijim su krajevima mali parabolični projektori. Kada završe, vojniksi odstupe prema parnom vozilu, koje je sada mirno, i smrznu se u nepomičnost.

Neki čovjek ili projekcija čovjeka zatreperi najprije tako da se ukaže, a zatim naoko poprimi čvrstoću tamo na pijesku, između vlakana projektorskih pipaka. To je neki starac u plavoj odori prekrivenoj čudesno izvezenim astronomskim crtežima. Drži dugačak drveni štap kako bi se pomagao u hodu. Njegova stopala u zlatnim cipelama dovoljno su čvrsta, a treperava masa dovoljno teška da ostavi otiske u pijesku. Crte lica su mu do u detalje iste kao lice kipova na stijenama.

Mag priđe rubu bistrog mora i čeka.

Ubrzo zatim, more se uskomeša i nešto ogromno digne se iz vode odmah iza ruba isprekidanih valova. Ta je stvar velika i izlazi polako, prije kao otok koje se diže iz mora nego kao nekakvo organsko stvorenje poput kita, dupina, morske zmije ili morskog boga. Voda se slijeva s njenih prijevoja i iz pukotina dok se kreće prema plaži. Zeki odstupe natrag i u stranu, ostavljajući više prostora za tu stvar.

Po obliku i boji to je najsličnije divovskom mozgu. Tkivo je ružičasto - kao tkivo živog ljudskog mozga - a vijuge najviše sliče na maksimalno izbrazdanu površinu mozga, ali tu svaka sličnost s moždanom tvari prestaje, jer ta stvar ima mnoštvo pari žutih očiju usađenih u prijevoje između ružičastog tkiva i bezbroj ruku: male grabljive ruke s različitim brojem prstiju dižu se iz moždanih nabora i mašu kao morske anemone zanjihane hladnim strujama, dok su krupniji udovi na dužim drškama postavljeni s obje strane raznolikih usađenih očiju. Uz to - što postaje sve očiglednije dok ta stvar, ili stvor, velik kao kuća izlazi iz vode i gega se prema pijesku - stvor ima višestruke parove ogromnih ruku na donjoj strani i rubovima da bi se mogao kretati, a svaki od tih bijelih ili mrtvačko-sivih dlanova velik je kao obezglavljeni konj.

Račjim pokretima, brzim poprečnim hodom po vlažnom pijesku, ta velika stvar potjera MZLJ još dalje iza, a onda se zaustavi na manje od pet metara od starca u plavoj odori, koji - poslije prvobitnog uzmicanja kako bi dao stvorenju prostora i mjesta za koje će se uhvatiti prstima na suhoj plaži - sada ostane u mjestu, držeći svoj štap, zagledan mirno uvis u mnoštvo hladnih žutih očiju.

Što si učinio s mojim omiljenim obožavateljem?, upita mnogoruki bezvučnim glasom.

“Nažalost, moram reći da je opet slobodan na svijetu”, uzdahne starac.

Na kojem svijetu? Ima ih previše.

“Na Zemlji.”

Na kojoj Zemlji? Ima ih previše.

“Na mojoj Zemlji”, reče starac. “Na onoj pravoj.”

Mozak s udovima oglasi se zvukom kroz usta i otvore u prijevojima, sluzavom bukom nalik na kita koji izbacuje vodoskok morske vode. Prospero, gdje je moja svećenica? Moje dijete?

“Koje dijete?” upita čovjek. “Tražiš li svoju plavooku kurvu, tu krmaču i svraku, malignu stvar, ili ono kopile i štene koje je govnarica izrodila, nikad počašćeno ljudskim obličjem, ono koje je okotila tamo, na obali moga svijeta?”

Mag je upotrijebio grčku riječ sus za “svraku” i korax za “krmaču”, očito uživajući u maloj šali, baš kao kad je u pitanju i riječ za “okotila”.

Sycorax i Caliban. Gdje su oni?

“Kučke nema. Gušteroliki nakot je slobodan.”

Moj Caliban je pobjegao s kamena na koji si ga prognao prije toliko stoljeća?

“Zar nisam upravo to rekao? Trebao bi malo tih tvojih prekobrojnih očiju zamijeniti ušima.”

Je li već pojeo sve tvoje jadne smrtnike na tom svijetu?

“Ne sve. Još ne.” Mag mahne štapom prema kamenim verzijama vlastitog lica koje promatraju s vrha litice iza njega. “Jesi li uživao u tome što si bio promatran, Mnogoruki?”

Mozak opet frkne slanu vodu i sluz. Dopustit ću zelenim ljudima da se još malo muče, a onda ću poslati tsunami da ih sve podavi istog trenutka kada bude i porušio tvoje jadne špijunske kamene kipove.

“Zašto to ne učiniš sada?”

Znaš da mogu to. Taj ne-glas nekako uspije prenijeti prizvuk rezanja.

“Znam da možeš, zloumniče”, kaže Prospero. “Ali uništenje ove rase bio bi zločin veći od mnogih tvojih drugih velikih zločina. Zeki su gotovo savršeno suosjećajni, oličenje odanosti, i nisu izmijenjeni iz svog ranijeg stanja, kao što si, ponesen čudovišnim hirom, to učinio s ovdašnjim bogovima, već su to moja prava stvorenja. Ja sam ih stvorio iz ničega.”

Ako ništa drugo, ono će mi zbog toga biti mnogo veće zadovoljstvo da ih ubijem. Čemu uopće služe ti mutavi klorofilni kodovi? Sliče na pokretne begonije.

“Oni nemaju glas”, kaže stari mag, “ali daleko od toga da su mutavi. Komuniciraju međusobno preko

genetski izmjenjivih paketa podataka koji se dodirom prenose od stanice do stanice. Kada moraju komunicirati s nekim izvan svoje rase, jedan od njih ponudi svoje srce za dodir i umre kao jedinka, ali ga tada apsorbiraju svi ostali te tako nastavi živjeti. To je predivno.”

Manesque exire sepulcris, zašišti mislima mnogoruki Seteb. Do sada si jedino uspio dići mrtvace iz grobova. Igraš Medejinu igru.

Bez ikakvog upozorenja, Seteb se okrene na rukama koje koristi za hod i ispali jednu manju ruku iz moždanog prijevoja na zmijolikoj dršci dugačkoj dvadeset metara. Siva šaka zarije se u jednog malog zelenog čovjeka koji stoji blizu valova, probije mu grudi, šcepa mu plutajuće zeleno srce i iščupa ga van.

Zekovo tijelo se beživotno sruši na pijesak, natopivši ga svim svojim unutrašnjim tekućinama. Drugi MZČ odmah klekne da apsorbira ono što može od stanične tvari mrtvog zeka.

Seteb uvuče svoju dršku sa šakom, iscijedi srce pretvorivši ga u suhu ljušturu onako kako bi netko iscijedio vlagu iz spužve, pa ga hitne u stranu. Srce mu je bilo prazno i nijemo kao i glava. Tamo nije bilo nikakve poruke.

“Za tebe ne”, složi se Prospero. “Ali tužna poruka upućena meni sada glasi da ne razgovaram nikad tako otvoreno sa svojim neprijateljima. Tad uvijek drugi trpe.”

Tako i treba, neka trpe. Zato ih i stvaramo, ti i ja.

“Da, to je ono zbog čega imamo i zvanje i sredstva da sva srca odredimo onako kako nam godi. Ali tvoje tvorevine svakoga vrijeđaju, Setebe - osobito Caliban. Tvoje čudovišno dijete je bršljan koji je prekrio moje veličanstveno stablo i iz njega isisavao moju bujnost.”

I rođen je da tako čini.

“Rođen?” Prospero se tiho nasmije. “Tvoje i vještičino kopile procurilo je u postojanje usred svih onih magijskih rekvizita jedne istinske kurve-svećenice - krastača, buba, šišmiša, svinja koje su nekada bile ljudi - i mali gušter bi od moje Zemlje napravio svinjac da nisam primio podmuklog stvora kod sebe, naučio ga govoriti, ugostio u vlastitoj stanici, koristio ga sa svom ljudskom pažnjom i pokazao mu sve kvalitete čovječanstva... premda to nije mnogo vrijedilo ni meni ni svijetu, ni samom lažljivom robu.”

Sve kvalitete čovječanstva, frkne Seteb. Pomakne se za pet koraka naprijed na ogromnim udovima za hodanje, tako da starca prekrije njegova sjena. Ja sam ga naučio moći. Ti si ga naučio bolu.

“Kad je on, baš kao i tvoja gnusna rasa, zaboravio na vlastiti smisao i počeo trabunjati kao posljednja beštija, zaslužio je da ga zasužnjim na kamenu, gdje sam mu pravio društvo u vlastitom obličju.”

Prognao si Calibana na taj kamen u stazi i poslao tamo jedan svoj hologram kako bi ga mogao zadirkivati i mučiti vjekovima, magu lažljivi.

“Mučiti? Ne. Ali kada nije bio poslušan, umarao sam gnusnu amfibiju grčevima, kosti mu prožimao bolom i tjerao ga da urla tako da ostale zvijeri na tom sada srušenom orbitalnom otoku zadrhte od te buke. I učinit ću to opet kad ga uhvatim.”

Prekasno, frkne Seteb. Njegove oči se bez treptaja sve uprave dolje, prema starcu u plavoj odori. Prsti se trzaju i njišu. I sam si rekao da je moj sin, s kojim sam vrlo zadovoljan, na slobodi na tvom svijetu. Naravno, ja sam to znao. I uskoro ću mu se tamo pridružiti. Zajedno, s tisućama malih calibana koje si ljubazno stvorio dok si tamo još obitavao među posthumancima i mislio dobro tom na propast osuđenom svijetu, otac i sin-unuk ubrzo će iščistiti tvoju zelenu kuglu i od nje stvoriti mnogo udobnije mjesto.

“Misliš, močvaru”, kaže Prospero. “Ispunjenu gnusnim smradom, još gnusnijim stvorenjima, svim mogućim oblicima tame i boleštinama koje se šire iz ritova, baruština, močvara i smrada Prosperovog pada.”

Da. Ogromna stvar nalik na ružičasti mozak kao da zaigra na dugačkim prstima koje ima umjesto nogu, zanjihana u ritmu nečujne muzike ili prijatnog vrištanja.

“Onda Prospero ne smije pasti”, šapne starac. “Ne smije pasti.”

Hoćeš, magu. Ti si puka sjena govorkanja nagovještaja noosfere - oličenje raspršenog pulsa beskorisnih informacija bez duše, besmislenog mumlanja rase koja je odavno zapala u senilnost i dekadenciju, kibernetski otpadni prdež u vjetar. Propast ćeš, baš kao i ta tvoja beskorisna biokurva Ariel.

Prospero podigne štap kao da je naumio udariti čudovište. Onda ga spusti i nasloni se na njega, kao da je odjednom potpuno ostao bez energije. “Ariel je i dalje dobar i odani sluga naše Zemlje. Ona nikad neće služiti tebi, tvom čudovišnom sinu ili tvojoj plavookoj vještici.”

Služit će nam tako što će umrijeti.

“Ariel jest Zemlja, čudovište”, prosikće Prospero. “Moja draga izrasla je u punu svijest iz noosfere i protkala se sa samosvjesnom biosferom. Zar želiš ubiti čitav jedan svijet samo zato da bi nahranio svoj gnjev i taštinu?”

O, da.

Seteb skoči naprijed na vrhovima divovskih prstiju i dograbi starca s pet ruku, pa ga podiže blizu dva para očiju. Gdje je Sycorax?.

“Trune.”

Kirka je mrtva? Setebova kći i konkubina ne može umrijeti.

“Trune.”

Gdje? Kako?

“Starost i zavist pretvorili su je u obruč, a ja sam je smotao u obličje ribe, koja sada truli od glave naniže.”

Mnogoruki se oglasi sluzavim frktanjem i otkine Prosperu noge pa ih baci u more. Onda stvorenje iščupa magu ruke i natrpa ih u ždrijelo koje se otvori iz njegovog najdubljeg prijevoja. Na kraju izvuče starčevu utrobu i posrče je kao što bi posrkao dugačak rezanac.

“Ovo ti je zabavno?” upita Prosperova glava prije nego što i nju smrskaju sivi palčevi i strpaju je u mnogoruke čeljusti.

Srebrni pipci na plaži zatrepere i parabolične sisaljke na krajevima zasvijetle. Prospero se opet pojavi u čvrstom stanju, nešto dalje niz plažu.

“Dosadan si, Setebe. Stalno srdit, stalno gladan, ali zamoran i dosadan.”

Pronaći ću ja tvoju pravu, tjelesnu ličnost, Prospero. Vjeruj mi. Na tvojoj Zemlji ili u njenoj kori, pod njenim morem ili u stazi, pronaći ću organsku masu koja je nekada bila ti i sporo ću te žvakati. Tu nema nikakve sumnje.

“Gnjavator si”, reče mag. Izgleda umorno i tužno. “Kakva god bila sudbina tvojih bogova od ilovače i mojih zeka ovdje, na Marsu - kao i mojih obožavanih muškaraca i žena na Zemlji iz doba Ilija - ti i ja ćemo se ubrzo opet sastati. Ovog puta na Zemlji. A ovo, naš dugi rat, bit će ubrzo i konačno završeno, kako god da završi.”

Da. Mnogoruko stvorenje ispljune krvave dronjke na pijesak, okrene se na donjim rukama i odgega natrag u more sve dok od njega ne ostane samo krvavi mlaz vode iz poluuronjene rupe na vrhu.

Prospero uzdahne. Kimne glavom vojniksima, priđe najbližim MZLJ i zagrli jednog malog zelenog čovjeka.

“Koliko god želio razgovarati s vama i čuti što mislite, voljeni moji, moje staro srce ne može prežaliti kad vidi kako još jedan od vas danas umire. Zato, dok opet ne dođem ovamo, u neko sretnije vrijeme, molim vas, corragio! Imajte hrabrosti! Corragio!”

Vojniksi stupe naprijed i isključe projektor. Mag nestane. Vojniksi pažljivo saviju srebrne pipke, unesu stroj za projektiranje u parna kola i popnu se uz njihove stube da bi nestali u unutrašnjosti obasjanoj crvenim svjetlom. Stube se saviju uvis. Parni stroj glasnije zafićuka.

Kola se okrenu u nezgrapnom krugu na plaži, podigavši pritom pijesak, zeki nijemo odstupe, a onda se neugledni stroj nespretno otkotrlja u Bransku rupu i nestane.

Nekoliko sekunda kasnije, i Branska rupa se smanji, skupi se natrag u svoj jedanaestodimenzioni svjetski sloj čiste obojene energije, još se više smanji i u treptaju oka izađe iz postojanja.

Neko vrijeme, jedini zvuk i jedino kretanje potjecalo je od sporih valova koji su klizili po crvenoj plaži. Onda se MZLJ raziđu svojim felukama i teglenicama, pa zaplove natrag svojim kamenim glavama koje će tek isklesati i postaviti.

21.

Dok je mamuzala konja naprijed i podizala Atenino koplje za ubojiti hitac, Pentesileja je shvatila da je previdjela dvije stvari koje bi joj mogle odrediti sudbinu. Kao prvo - nevjerojatno - shvatila je da joj Atena nikad nije rekla, niti je pak ona božicu zapitala, koja je ljudomorina peta smrtna. Pentesileja je pretpostavljala da je to desna peta - tako je zamišljala Peleja koji izvlači djetešce iz Nebeske Vatre - ali Atena nije bila određena, već je samo rekla da je jedna Ahilejeva peta smrtna.

Pentesileja je zamislila koliko je teško pogoditi junaka u petu, čak i začaranim Ateninim kopljem - a mogla je s priličnom sigurnošću pretpostaviti da Ahilej neće bježati od nje - ali zapovjedila je svojim amazonskim družicama da pobiju što je moguće više Ahejaca iza Ahileja. Pentesileja je namjeravala hitnuti koplje u petu brzonogog ljudomora čim se on okrene da vidi tko je ranjen, a tko mrtav, što bi učinio svaki odani zapovjednik. Ali, da bi ta strategija urodila plodom, Pentesileja se morala suzdržati od napada i dopusti

sestrama da posijeku te druge, kako bi nagnala Ahileja da se okrene. Bilo je protivno Pentesilejinoj ratničkoj prirodi da ne predvodi, da ne bude prva koja će ubiti, i premda su njene sestre razumjele da je taj plan neophodan kako bi ljudomor bio srušen, kraljica Amazonki je zbog toga crvenila od sramote dok se stroj konja spajao sa strojem ljudi, s ogromnim Pentesilejinim konjem u zaostatku od nekoliko sekundi iza ostalih.

Tada je shvatila svoju drugu pogrešku. Vjetar je puhao od Ahileja, a ne prema njemu. Pentesilejin plan je djelomično zavisio od zbunjujućeg učinka Afroditinog parfema, ali mišićavi muški idiot morao ga je onjušiti kako bi plan djelovao. Ako vjetar ne promijeni smjer - ili ako se Pentesileja ne približi toliko da bude doslovno povrh plavog ahejskog ratnika - čarobni miris neće igrati nikakvu ulogu.

Jebeš to, pomisli amazonska kraljica kada su njene družice počele odapinjati strijele i bacati koplja. Neka Sudbine učine svoje i neka Had uzme one najsporije! Aresu - Oče! - budi sada s mnom i zaštiti me!

Tada je donekle očekivala da se bog rata pojavi kraj nje, a možda i Atena i Afrodita, pošto je njihova volja bila da Ahilej danas umre, ali nijedan bog niti božica nisu se pojavili u onih nekoliko trenutaka prije nego što su se konji nabili na žurno podignuta koplja, prije nego što su se zavitlani projektili žarili u hitro podignute štitove i prije nego što su se nezaustavljive Amazonke sudarile s nepokolebljivim Ahejcima.

U početku, činilo se da su i sreća i bogovi uz Amazonke. Iako se nekoliko njihovih konja nabolo na koplja, ogromne životinje probile su argejski stroj. Neki Grci su se povukli; drugi su jednostavno pali. Amazonske ratnice brzo su okružile pedesetak ljudi oko Ahileja i počele ih odozgo sjeći mačevima i bosti kopljima.

Klonija, najdraža Pentesilejin poručnica i najbolji strijelac među svim živim Amazonkama, ispaljivala je strijele onoliko brzo koliko je mogla napinjati luk. Sve njene mete bile su iza Ahileja, tako da je ljudomor bio prisiljen okrenuti se kad god bi neki muškarac bio pogođen. Ahejac Menip pao je vrata probodenog dugačkom strijelom. Menipov prijatelj, moćni Podarh, sin Ifiklov i brat palog Protesilaja, skoči naprijed u bijesu, pokušavši probosti jahačici Kloniji bok kopljem, ali Amazonka Bremuza presjekla je koplje napola, a onda odsjekla Podarhovu ruku.

Pentesilejine sestre po oružju Euandra i Termodoa bile su na tlu - njihovi ratni konji srušili su se, srca probijenih dugačkim ahejskim kopljima - ali dvije žene su se u trenu podigle na noge, oklopljenih leđa uz oklopljena leđa, uz bljesak srpastih štitova - da okružene odbiju od sebe napad bijesnih grčkih muškaraca.

Pentesileja se probila kroz argejske štitove u drugom valu napada Amazonki, s družicama Alkibijom, Dermahijom i Derionom kraj sebe. Sjekle su po bradatim licima koja su režala odozdo na njih. Jedna strijela ispaljena iz ahejske pozadine odbi se od Pentesilejine kacige i vid joj se na tren zamuti.

Gdje je Ahilej? Kaos bitke na tren ju je dezorijentirao, ali tada kraljica Amazonki ugleda ljudomoru dvadeset koraka desno od nje, okruženog jezgrom ahejskih zapovjednika - Ajaxima, Idomenejom, Odisejem, Diomedom, Stenelom, Teukrom. Pentesileja se oglasi snažnim ratnim pokličem Amazonki i podbode konja, potjeravši ga prema grčkim junacima.

U toj sekundi rulja kao da se na tren razmakla, baš kada se Ahilej okrenuo da vidi kako jedan od njegovih ljudi, Eunor s Dulihija, pada s Klonijinom strijelom u oku. Pentesileja je jasno ugledala otkriven Ahilejev list ispod remenja štitnika za cjevanicu, njegove prašnjave gležnjeve, njegove žuljevite pete.

Atenino koplje kao da joj je zazujalo u ruci dok je zamahivala i bacala svom silom i snagom. Koplje poleti ispravno, pogodi brzonogog ljudomoru u nezaštićenu desnu petu... i odbije se u stranu.

Ahilejeva glava se trgne i okrene, a onda njegov plavooki pogled pronađe Pentesileju. On se grozno isceri. Amazonke su se sada upustile u borbu s jezgrom Ahejaca i ratna sreća se počela okretati.

Bremuza hitne koplje na Idomeneja, ali Deukalionov sin podiže okrugli štit gotovo nehajno i koplje se slomi. Kada je on hitnuo svoje duže koplje, ono je poletjelo smrtonosno precizno i žarilo se u riđokosu Bremuzu tik ispod lijeve dojke i izbilo kroz kralježnicu. Ona mrtva padne s oznojenog konja, a pet-šest nedostojnijih Argejaca pohitaše skinuti joj oklop.

Vrišteći od bijesa zbog sestrine smrti, Alkibija i Dermahija potjeraše konje na Idomeneja, ali dva Ajaxa uhvatiše konje za uzde sve dok ih, zahvaljujući svojoj gotovo nadljudskoj snazi, nisu natjerali da se zaustave. Kad su dvije Amazonke skočile na tlo da nastave boj, Diomed, sin Tidejev, objema im odrubi glavu jednim širokim zamahom mača. Pentesileja je užasnuto gledala kako se Alkibijina glava kotrlja, još trepćući očima, da se zaustavi u prašini, gdje ju je za kosu podigao nasmijani Odisej.

Pentesileja osjeti kako joj desnu nogu grebe neki grabljivi bezimeni Argejac i ona zarije svoje drugo koplje čovjeku u grudi tako da mu je probila utrobu. On padne u stranu razjapljenih usta, ali odnese sa sobom i njeno koplje. Ona oslobodi bojnu sjekiru i podbode konja, jašući samo tako što se stisnutim koljenima držala na njemu.

Derionu, koja je jahala desno od kraljice Amazonki, s konja skine Mali Ajax, sin Ojlejev. Bačena na leđa, bez zraka u plućima, Deriona je posegnula za mačem kada se Mali Ajax nasmijao, zabio joj koplje u grudi i počeo ga okretati sve dok se Amazonka nije prestala koprcati.

Klonija pošalje strijelu u srce Malog Ajaxa. Odbije je njegov oklop. Tada Teukro, kopile Telamonovo, strijelac nad strijelcima, odape tri strijele u zahuktalu Kloniju - jednu u vrat, drugu kroz oklop u njen trbuh i posljednju toliko duboko u njenu golu lijevu dojku da su se od nje vidjela samo pera i sedam-osam završnih centimetara. Draga Pentesilejina prijateljica padne beživotno sa svog okrvavljenog konja.

Euandra i Termodoa su još stajale i tukle se leđa uz leđa - iako ranjene, krvave i gotovo na rubu snage od umora - kada naleti Ahejaca oko njih popustiše i Mjerion, sin Molotov, prijatelj Idomenejev i drugi po činu među Krećanima, baci dva koplja odjednom - po jedno iz svake ruke. Teška koplja prosjekoše sve slojeve lakih amazonskih oklopa i Termodoa i Euandra padoše mrtve u prašinu.

Sada su i sve ostale Amazonke bile pobijene. Pentesileja je bila izranjavana stotinama posjekotina i rana, ali nijedna od njih nije bila smrtna. Obje oštrice njene sjekire bila su prekrivena krvlju, ali oružje joj je sada bilo preteško da bi ga podigla, pa ga je odložila i isukala kratki mač. Između nje i Ahileja otvorio se prolaz.

Kao da je to uredila božica Atena, nepolomljeno koplje koje je hitnula na Ahilejevu desnu petu ležalo je na tlu blizu desnog kopita njenog iscrpljenog konja. Amazonska kraljica bi se inače mogla sagnuti s konja u galopu i dohvatiti čudesno oružje, ali bila je već preumorna, oklop joj je bio pretežak, a njen ranjeni konj je bio na izmaku snaga pa je Pentesileja skliznula sa sedla na tlo i sagnula se da uzme koplje baš kada su dvije Teukrove strijele prozujale iznad vrha njene kacige.

Kada se uspravila, u njenom vidokrugu više nije bilo nikoga osim Ahileja. Vreva i gužva preostalih Ahejaca koji urlaju u jurišu bila je za nju samo nevažna pozadina.

“Baci opet”, reče Ahilej, i dalje onako užasno naceren.

Pentesileja ulije i posljednju kap snage u hitac kopljem, bacivši ga nisko, tamo gdje su se Ahileju vidjele gole, mišićave butine ispod kruga divnog štita.

Ahilej čučne brzinom pantere. Atenino koplje pogodi štit i raskoli se.

Sada je Pentesileja mogla samo još pograbiti sjekiru, dok je Ahilej, i dalje iskešen, podizao koplje, ono legendarno, koje je kentaur Hiron napravio za njegovog oca Peleja, koplje koje nikad nije promašilo cilj.

Ahilej baci koplje. Pentesileja podiže srpasti štit. Koplje probije štit ne usporivši, probije oklop, probije joj desnu dojku i izbije na leđa pa se zarije u konja koji je stajao iza nje te probije i njegovo srce.

Kraljica Amazonki i njen ratni konj padoše u prašinu zajedno, a Pentesilejine noge i stopala poletješe visoko zbog siline bačenog koplja koje je sada bilo zariveno u njene grudi i prsa životinje. Dok je Ahilej prilazio s mačem u ruci, Pentesileja se trudila da ga zadrži u vidokrugu iako joj je sve pred očima tamnilo. Sjekira joj ispade iz malaksalih prstiju.

“Svetog mu sranja”, šapne Hockenberry.

“Amen”, reče Mahnmut.

Bivši skolik i mali moravek stajali su pokraj Ahileja tijekom cijele bitke. Sada pođoše naprijed, dok je Ahilej stajao kraj Pentesilejinog tijela koje se još trzalo.

Sad se dogodi nešto neobično.

Kada su se razni Ahejci okupili u gomili da svuku oklop s mrtve ili umiruće Pentesileje, Ahilej je prekrižio ruke i stao iznad nje, dok su mu se nozdrve širile kao da upija smrad krvi, konjskog znoja i smrti. Tada brzonogi ljudomor prinese ogromne dlanove licu, pokrije oči i zajeca.

Veliki Ajax, Diomed, Odisej i još nekoliko zapovjednika koji su se tiskali bliže kako bi vidjeli mrtvu kraljicu Amazonki odstupiše zapanjeni. Štakoroliki Tersit i neki nedostojniji Ahejci zanemarili su uplakanog bogočovjeka i nastavili sa skidanjem Pentesilejinog oklopa, skinuli su joj kacigu s glave koja se zanjihala, a zlatni se uvojci mrtve kraljice rašire uokolo.

Ahilej zabaci glavu i zastenja kao što je učinio onog jutra kada je Hockenberry prerušen u Atenu izveo predstavu s Patroklovim ubojstvom i otmicom. Zapovjednici se odmaknuše još dalje od mrtve žene i konja.

Tersit rasiječe nožem remenje Pentesilejine grudne ploče i pojasa, zarezavši tijelo lijepe mrtve kraljice u žurbi da pokupi nezasluženi plijen. Kraljica je sada bila gotovo gola - na njenom isječenom i modrom, ali i dalje nekako savršenom tijelu ostao je još samo jedan ovješeni štitnik za cjevanicu, srebrni pojas i sandale.

Pelejevo dugačko koplje još ju je držalo prikovanu za truplo konja, a Pelejev sin nije ni pokušao izvući koplje natrag.

“Makni se”, reče Ahilej. Većina muškaraca ga odmah posluša.

Ružni Tersit - s Pentesilejinim oklopom pod jednom i kraljičinom krvavom kacigom pod drugom rukom - nasmije se preko ramena dok joj je i dalje skidao pojas. “Koja si ti budala, sine Pelejev, kad tako plačeš za ovom ubijenom kučkom, kad stojiš tamo i jecaš nad njenom ljepotom. Ona je sada hrana za crve i ne vrijedi ni trunku više od toga.”

“Makni se”, reče Ahilej, strašno jednoličnim glasom. Suze su mu i dalje tekle niz prašnjavo lice.

Ohrabren ljudomorinim iskazivanjem ženske slabosti u obliku suza, Tersit se nije obazirao na zapovijed već je trgnuo srebrni pojas oko kukova mrtve Pentesileje i malo joj je podigao tijelo da bi oslobodio pojas od neprocjenjive vrijednosti, začinivši taj pokret opscenim pokretom vlastitih kukova, oponašajući snošaj s lešom.

Ahilej zakorači naprijed te udari Tersita golom šakom, smrskavši mu čeljust i jagodičnu kost, prosuvši sve žute zube štakorolikom čovjeku iz usta, odbacivši ga preko konja i mrtve kraljice da tresne u prašinu i tamo ispovraća krv na usta i nos.

“Za tebe nema ni groba ni kosturnice, gade”, reče Ahilej. “Ranije si se rugao Odiseju i Odisej ti je oprostio. Sada si se narugao meni, a ja sam te ubio. Sinu Pelejevom se nitko neće nekažnjen smijati. Idi sad, idi dolje u Had i zadirkuj tamo sjene svojom podrugljivošću.”

Tersit se uguši vlastitom krvlju i povraćevinom te umre.

Ahilej izvuče Pelejevo koplje sporo - gotovo s ljubavlju - iz prašine, konjskog trupla i uvis, kroz Pentesilejin blago zaljuljani leš. Svi Ahejci odstupiše još dalje, ne shvaćajući ljudomorine jecaje i oplakivanje.

,Aurea cuipostquam nudavit cassidafrontem, vicit victorem candida forma virum”, šapne Hockenberry sebi u bradu. “Pošto joj ukloniše kacigu od pozlaćenog metala, izložiše čelo, njeno blistavo obličje osvoji čovjeka... Ahileja... pobjednika.” On pogleda Mahnmuta odozgo. “Propertius, Treća knjiga, pjesma broj jedanaest iz njegovih Elegija.”

Mahnmut povuče skolika za ruku. “Netko će napisati elegiju za nas ako ne odemo odavde. I to odmah”

“Zašto?” reče Hockenberry trepćući, zagledajući uokolo.

Začuše se sirene. Asterovečki vojnici kretali su se kroz mnoštvo Ahejaca u i tjerali ih sirenama i pojačanim glasovima da odmah prođu kroz Rupu. U toku je bilo hitno povlačenje i bojna kola i ljudi u trku kuljali su prema Rupi i kroz nju, ali nisu moravečki zvučnici izazvali to povlačenje. Olimpu se dogodila erupcija.

Zemlja... pa, Marsova zemlja... tresla se i vibrirala. Zrak je bio ispunjen smradom sumpora. Iza ahejske i trojanske vojske u povlačenju, daleki vrh Olimpa sijao je crvenilom ispod svoje egide, a stupovi plamena skakali su kilometrima uvis. Rijeke crvene lave već su se vidjele na gornjim masivima Olympus Monsa, najvećeg vulkana u Sunčevom sustavu. Zrak je bio zasićen crvenom prašinom i zadahom straha.

“Što se događa?”, upita Hockenberry.

“Bogovi su tamo gore izazvali nekakvu erupciju, a Branska rupa samo što nije nestala”, reče Mahnmut dok je vodio Hockenberryja dalje od mjesta gdje je Ahilej klečao nad palom kraljicom Amazonki. Ostale mrtve Amazonke također su ostale bez oklopa i većina ljudi je sada žurila prema Rupi, osim glavnih junaka i zapovjednika.

Morate otići odavde, začuje Mahnmut glas Orpha preko uskog snopa.

Da, odgovori Mahnmut, vidimo erupciju odavde.

Još gore od toga, dopre Orphov glas preko uskog snopa. Rezultati očitavanja pokazuju da se Calabi-Yau prostor savija natrag u crnu jamu i crvotočinu. Vibracije struna su potpuno nestabilne. Olympus Mons možda hoće, a možda neće raznijeti taj dio Marsa u komadiće, ali ostalo vam je najviše nekoliko minuta do nestanka Branske rupe. Dovedi Hockenberryja i Odiseja ovamo, na brod.

Pogledavši kroz prašinu u masu ljudi, Mahnmut opazi Odiseja koji je stajao i razgovarao s Diomedom trideset koraka dalje. Odiseja?, upita on. Hockenberry nije stigao ni razgovarati s Odisejem, a kamoli uvjeriti ga da pođe s nama. Zar nam je zaista potreban Odisej?

Analiza primarnih integratora kaže da je, pošalje Orphu. Usput rečeno, tijekom čitave te bitke bila ti je uključena kamera. Bio je to baš paklen prizor.

Što će nam Odisej?, odasla Mahnmut. Tlo zatutnja i zatrese se. Mirno more sjeverno od njih više nije bilo mirno; veliki valovi valjali su se na crvene stijene.

Otkud ja znam?, grmne Orphu s Ia. Zar ti sličim na primarnog integratora?

Imaš li neki prijedlog kako da uvjerimo Odiseja da ostavi prijatelje i drugove i Trojanski rat, te da se pridruži nama?, pošalje Mahnmut. Izgleda da se on i drugi zapovjednici - osim Ahileja - namjeravaju popeti u svoja bojna kola i proći kroz Rupu za koju minutu. Konji su poludjeli od smrada vulkana i ove silne buke - baš kao i ljudi. Kako da privučem Odisejevu pozornost u ovakvim trenucima?

Poduzmi nešto, predloži Orphu. Zar piloti podmornica na Europi nisu poznati po tome?

Mahnmut zavrti glavom i priđe centurionskom vodi Mep Ahoou, tamo gdje je asterovek stajao i preko zvučnika poticao Ahejce da se odmah upute kroz Bransku rupu. Čak je i njegov pojačani glas bio izgubljen usred tutnjave vulkana i topota kopita i stopala u sandalama dok su ljudi bježali što dalje od Olimpa.

Centurionski vođo?, pošalje Mahnmut stupivši u izravnu vezu preko taktičkih kanala.

Dvometarski asterovek okrene se i stane mirno. Da, gospodine.

Mahnmut formalno nije imao nikakav zapovjedni čin u moravečkoj vojsci, ali u praksi su asteroveki shvatili da su Mahnmut i Orphu na zapovjednoj razini kao i legendarni Asteague/Che.

Idi do mog stršljena i tamo pričekaj daljnje naredbe.

Razumijem. Mep Ahoo prepusti povike za evakuaciju nekom drugom asteroveku i potrči prema stršljenu.

“Moram odvesti Odiseja do stršljena”, vikne Mahnmut Hockenberryju. “Hoćeš li mi pomoći?”

Hockenberry, koji je naizmjence promatrao zbivanje visoko na grebenu Olimpa i uzdrhtalu Bransku rupu, pogleda malog moraveka zbunjeno, ali kimne glavom i pode s njim prema skupini ahejskih zapovjednika. Mahnmut i Hockenberry brzo prođoše pokraj dva Ajaxa, Idomeneja, Teukra i Diomeda do mjesta gdje je Odisej stajao i mrštio se na Ahileja. Činilo se da je stručnjak za taktiku izgubljen u mislima.

“Samo ga dovedi do stršljena”, šapne Mahnmut.

“Sine Laertov”, reče Hockenberry.

Odisej se naglo trgne i okrene glavu. “Što je bilo, sine Duanov?”

“Imamo vijesti od tvoje žene, gospodaru.”

“Što?” Odisej se namršti i spusti ruku na balčak mača. “O čemu ti to govoriš?”

“Govorim o tvojoj ženi Penelopi, majci Telemahovoj. Poslala je poruku za tebe preko nas, prenijetu moravečkom magijom.”

“Jebeš vašu moravečku magiju”, zareži Odisej namrštivši se odozgo na Mahnmuta. “Odlazi, Hockenberry, i vodi ovog malog gada sa sobom prije nego što te rasporim od medunožja do brade. Nekako... ne znam kako, ali nekako... oduvijek sam slutio da su ovi novi zlosretni događaji nastupili dolaskom tvojim i ovih prokletih moraveka.”

“Penelopa poručuje da ne zaboraviš svoju postelju”, reče Hockenberry improvizirajući, u nadi da se dobro sjeća Fitzgeralda. On je više volio predavati Ilijadu, a profesoru Smithu prepuštao Odiseju.

“Moju postelju?” namršti se Odisej i odvoji se od drugih zapovjednika. “Što to ti brbljaš?”

“Poručuje da ti kažem da će opis vaše bračne postelje biti način da povjeruješ da poruka zaista potječe od nje.”

Odisej isuče mač i spusti ploštimice oštricu oštru poput britve na Hockenberryjevo rame. “Ovo mi nije baš zabavno. Opiši mi postelju. Za svaku pogrešku u tvom opisu, odrezati ću ti po jedan ud.”

Hockenberry se odupre porivu da pobjegne ili da se zapisa. “Penelopa veli da ti kažem da je okvir optočen zlatom, srebrom i slonovačom, s remenjem od volovske kože razapetim s kraja na kraj da se ne razleti mnoštvo mekih runa i pokrivača.”

“Tja”, reče Odisej, “to može biti opis ležaja ma kog velikaša. Odlazi.” Diomed i Veliki Ajax su prišli da nagovore Ahileja, koji je još klečao, da ostavi leš kraljice Amazonki i pođe s njima. Branska rupa je sada vidljivo treperila i rubovi su joj bili zamagljeni. Rika s Olimpa bila je toliko glasna da su svi morali vikati da bi ih drugi čuli.

“Odiseju!” vikne Hockenberry. “Ovo je važno. Pođi s nama da čuješ poruku od drage ti Penelope.”

Niski bradati muškarac okrene se i strogo zagleda u skolika i moraveka.

Mač mu je još bio podignut. “Kaži mi gdje sam pomaknuo krevet kad smo se moja nevjesta i ja uselili, i možda ću ti dopustiti da zadržiš obje ruke.”

“Uopće ga nisi pomicao”, reče Hockenberry, čiji je podignuti glas bio smiren, iako mu je srce teško tuklo.

“Penelopa kaže da si, kada si podigao palaču, ostavio snažno, zdravo stablo masline tamo gdje je danas spavaća soba. Kaže da si odrezao grane, ugradio ih u drveni strop, izrezbario deblo i ostavio ga kao jedan stup bračne postelje. To su riječi koje mi je rekla da ti ih priopćim da mi povjeruješ da je ona doista ta koja ti je poslala poruku.”

Odisej je zurio jedan dugi trenutak. Onda je zavukao mač natrag u toke i rekao: “Priopći mi poruku, sine Duanov. Požuri.” Čovjek pogleda u sve niže nebo i grmljavinski Olimp. Odjednom formacija od dvadeset stršljena i teretnih letjelica prolete kroz Rupu, odvukavši tehnologiju moraveka na sigurno. Probijanje zvučnog zida u nizu zatutnji nad tlom Marsa i natjera ljude da se u trku sagnu i podignu ruke ne bi li prekrili glave.

“Pođimo do moravečkog stroja, sine Laertov. To je poruka koju je najbolje priopćiti u privatnosti.”

Oni pođoše kroz glasnu gužvu do mjesta gdje je crni stršljen stajao na insektolikom stajnom trapu.

“Sad govori, i požuri”, reče Odisej dograbivši Hockenberryjevo rame snažnom rukom.

Mahnmut pošalje Mep Ahoou preko uskog snopa: Imaš li svoj taser?

Da, gospodine.

Upotrijebi ga nad Odisejem tako da ostane bez svijesti i ukrcaj ga u stršljen. Preuzmi kontrole. Odmah krećemo na Fobos.

Asterovek dotakne Odisejev vrat, pojavi se iskra i bradati muškarac se sruši u bodljikavo naručje moravečkog vojnika. Mep Ahoo ubaci onesviještenog Odiseja u stršljen, uskoči i sam pa uključi potisnike.

Mahnmut se osvrne uokolo, a onda uskoči do Odiseja. “Idemo”, reče on Hockenberryju. “Rupa će se urušiti svakog trenutka. Tko god ostane na ovoj strani Marsa, ostat će tu zauvijek.” On pogleda prema Olimpu. “A to zauvijek može biti i nekoliko minuta ako onaj vulkan eksplodirao.”

“Ne idem s vama”, reče Hockenberry.

“Hockenberry, ne budi lud!” vikne Mahnmut. “Pogledaj tamo. Svi ahejski najviši zapovjednici - Diomed, Idomenej, Ajaxi, Teukro - svi bježe prema Rupi.”

“Ahilej ne bježi”, reče Hockenberry nagnuvši se bliže kako bi ga ovaj čuo. Posvuda oko njih padale su iskre i dobovale po krovu stršljena kao tuča.

“Ahilej je sišao s uma”, vikne Mahnmut, pomislivši: Da kažem Mep Ahoou da upotrijebi taser i Hockenberryja?

Kao da mu čita misli, Orphu se javi preko uskog snopa. Mahnmut je zaboravio na to da još prenosi sliku i zvuk u stvarnom vremenu do Fobosa i Kraljice Mab.

Nemoj ga onesvijestiti, pošalje Mahnmut. Toliko dugujemo Hockenberryju. Neka sam odluči.

Ali dok donese odluku, bit će mrtav, odasla Orphu s Ia.

Već je jednom bio mrtav, odasla Mahnmut. Možda želi to opet.

Mahnmut vikne Hockenberryju: “Dođi. Uskači! Trebaš nam na brodu za Zemlju, Thomase.”

Hockenberry trepne kada začu svoje ime. Onda odmahne glavom.

“Zar ne želiš opet vidjeti Zemlju?” vikne mali moravek. Stršljen se tresao na stajnom trapu dok je tlo vibriralo od drhtaja marsotresa. Oblaci sumpora i pepela kovitlali su se oko Branske rupe, koja kao da se smanjivala. Mahnmut shvati da ako mu uspije zadržati Hockenberryja još minutu ili dvije, čovjek neće imati drugog izbora već poći s njima.

Hockenberry se makne korak od stršljena i mahne prema posljednjim Ahejcima u bijegu, mrtvim Amazonkama, mrtvim konjima i dalekim zidinama Ilija gdje su se vidjele zaraćene vojske kroz Bransku rupu koja je sada vibrirala.

,Ja sam napravio ovaj kaos”, reče Hockenberry. “Ili sam makar pripomogao da do njega dođe. Mislim da trebam ostati i pomoći da se sve ovo sredi.”

Mahnmut pokaže na rat koji je bio u tijeku iza Rupe-Brane. “Ilij će pasti, Hockenberry. Više nema moravečkih polja sile, protuzračne obrane i anti-KT polja.”

Hockenberry se nasmiješio dok je štitio lice od kiše iskri i pepela. “Et quae vagos vincina prospiciens Scjthas ripam catervis Ponticam viduisferit excisaferro est, Pergannum incubit sibi”, vikne on.

Mrzim latinski, pomisli Mahnmut. A mislim i da mrzim proučavatelje klasike. Naglas reče: “Opet Vergilije?”

“Seneca”, vikne Hockenberry. “Iona... mislio je na Pentesileju... susjed lutajućih Skita, držeći stražu, povede svoju malenu grupu obalama Ponta, bijaše posječena željezom, tako da je i sam Pergam... znaš, Mahnmute, Ilij, Troja...posrnuo”

“Vuci dupe u stršljena, Hockenberry”, vikne Mahnmut.

“Sretno, Mahnmute”, reče Hockenberry i odmakne se. “Pozdravi mi Zemlju i Orpha. Nedostajat će mi oboje.”

On se okrene i polako protrči pokraj mjesta gdje je Ahilej klečao i jecao nad Pentesilejinim tijelom - ljudomora je sada bio sam, ako se izuzmu mrtvi, jer su svi ostali živi ljudi pobjegli - a onda, dok se Mahnmutov stršljen podizao da stigne do svemira, Hockenberry potrči koliko su ga noge nosile prema Rupi koja se vidno smanjivala.

Drugi dio

22.

Nakon stoljeća polutropske klime, prava zima stigla je u Ardis Hall. Nije bilo snijega, ali okolne šume ostale su bez lišća, osim onog najtvrdoglavijeg; čak je i mraza bilo u sjeni velike palače čitav sat nakon kasnog svitanja - svakog jutra Ada je promatrala kako se linija trave posute injem na padini zapadnog travnjaka polako povlači prema kući, sve dok se nije pretvorila u najtanji mogući jarak od mraza - a posjetitelji su izvijestili da se na površini obje male rječice, koje su tekle u blizini, pojavila ledena kora.

Te večeri - jedne od najkraćih noći u godini - Ada je prošla kroz kuću paleći svjetiljke na kerozin i mnoštvo svijeća, gracioznim pokretima unatoč činjenici da je bila u petom mjesecu trudnoće. Stara palača, sagrađena prije više od tisuću osamsto godina, prije Posljednjeg faksa, bila je posve udobna; dvadesetak kamina - u prethodnim stoljećima korištenih uglavnom u dekorativne i zabavne svrhe - sada je zagrijavalo većinu soba.

U drugim odajama palače sa šezdeset osam soba, Harman je, precrtavši planove, ranije bio napravio nešto što je nazvao Franklinovim pećima, koje su te večeri dovoljno zračile toplinom da Adu uhvati pospanost dok je se kretala kroz sobe, a zatim stubištem do gornjih hodnika i soba, paleći svjetiljke.

Zaustavila se kod velikog zasvođenog prozora na kraju hodnika drugog kata. Prvi put poslije više tisuća godina, pomislila je Ada, ljudi sijeku šume- i to ne samo radi ogrijeva. U posljednjem slabunjavom svjetlu sutona koje je dopiralo kroz okna izobličena od težine, vidjela je umirujući sivi zid drvene palisade koji je zaklanjao vidik dok se spuštao nizbrdo po južnom travnjaku.

Palisada se protezala oko cijelog Ardis Halla, ponekad na samo trideset metara od kuće, mjestimično čak i tridesetak metara od kuće, prema rubu šume. Još je stabala oboreno da bi se podigle promatračnice na svim uglovima i u kotovima palisade, a zatim još i više, kako bi se mnoštvo ljetnih šatora pretvorilo u kuće i brvnare za više od četiri stotine ljudi koji su sada živjeli na imanju Ardis.

Gdje je Harman? Ada je satima već pokušavala ugušiti u sebi ustrajnost te misli - zapošljavajući se hrpom kućnih poslova - ali sada više nije mogla pobjeći od svojih briga.

Njen ljubavnik - Harman bi radije koristio neku arhaičnu riječ “muž” - otišao je s Hannah, Petyrom i Odisejem - koji je sada insistirao da ga zovu Noman - malo pred zoru tog jutra, vodeći vola upregnutog u kola, kroz šume i doline udaljene petnaest i više kilometara, u lovu na jelene i u potrazi za izgubljenim grlima stoke.

Trebali bi do sada već doći kući. Obećao mi je da će se vratiti prije mraka.

Ada se vratila u prizemlje i ušla u kuhinju. Stoljećima su tu zalazili samo servitori i povremeno vojniksi koji su donosili meso sa svojih teritorija za klanje, ali sada je ogromna kuhinja bila živa od ljudskog rada.

Večeras su pripremanje hrane trebali voditi Emme i Reman - u samom Ardis Hallu obično je jelo pedesetak ljudi - i tamo se desetak muškaraca i žena tiskalo dok je peklo kruh, pripremalo salate, pripremalo meso na ražnju u ogromnom starom kaminu.

Emme uhvati Adin pogled. “Jesu li se napokon vratili?”

“Još nisu”, reče Ada s osmijehom, trudeći se da joj glas zvuči bezbrižan.

“Vratit će se”, reče Emme i potapša Adinu blijedu ruku.

Ne prvi put, i ne s ljutnjom - sviđala joj se Emme - Ada se zapitala zašto ljudi, izgleda, misle da imaju više prava dodirivati i tapšati trudnu ženu. Ona reče: “Naravno da hoće. I nadam se da će donijeti nešto divljači, ili makar ona četiri odlutala grla stoke... ili još bolje, dva vola i dvije krave.”

“Treba nam mlijeka”, složi se Emme. Ona opet potapša Adinu ruku i vrati se svojim dužnostima kraj vatre. Ada šmugne van. Na trenutak od hladnoće ostane bez daha, ali ponijela je šal i sad ga je pomakla naviše, oko ramena i vrata. Osjećala je hladan zrak kao iglice na obrazima poslije topline kuhinje i ostala neko vrijeme na zadnjoj verandi da joj se oči priviknu na mrak.

Do vraga s tim, pomisli ona, podiže lijevi dlan i prizove funkciju proxneta zamislivši žuti krug sa zelenim trokutom u sebi. Bilo je to peti put kako je iskušala tu funkciju u posljednja dva sata.

Plava elipsa se zgusne i pojavi iznad njenog dlana, ali holografske slike još su bile mutne i pune statičkih smetnji. Harman je pretpostavljao da ta povremena otkazivanja proxneta, farneta, pa čak i starije tragačke funkcije, nemaju nema ništa zajedničkog s njihovim tijelima - nanostrojevi su još bili tu, u njihovim genima i krvi, rekao je kroz smijeh - već uzrok treba tražit u satelitima i relejnim asteroidima u p-prstenu ili eprstenu, možda zbog interferencije izazvane noćnim pljuskovima meteora. Kada je pogledala uvis u sve tamnije večernje nebo, Ada je vidjela kako se polarni i ekvatorski prsten pomiču i okreću gore kao dvije ukrižene trake svjetlosti, a svaki je prsten bio sastavljen od tisuća pojedinačnih svjetlucavih predmeta. Gotovo svih njenih dvadeset sedam godina ti prsteni su joj ulijevali sigurnost - ugodan dom, smještaj firmarija gdje će im tijela biti obnavljana svakog Dvadesetog rođendana, dom posthumanaca koji su pazili na njih i među čije redove će se jednog dana uključiti navršivši petu, posljednje dvadeseticu - ali Ada je sada znala, zahvaljujući Harmanovom i Dae-manovom tamošnjem iskustvu, da u prstenima nema posthumanaca i da su prsteni strašna prijetnja. Peta dvadesetica bila je samo laž tijekom tolikih stoljeća - posljednji faks gore u smrt kao hrana jednog kanibala, stvorenja zvanog Caliban.

Zvijezde padalice - zapravo komadi dva orbitalna predmeta kojima su Harman i Daeman pomogli da se sudare prije osam mjeseci - ostavljale su trag sa zapada na istok, ali ovo je bio mali pljusak meteora, nimalo sličan onom strašnom bombardiranju tijekom prvih nekoliko tjedana poslije Pada. Ada je razmišljala o tom izrazu koji su svi koristili proteklih mjeseci. Pad. Pad čega? Pad komada orbitalnog asteroida koji je Prospero uništio uz Harmanovu i Daemanovu pomoć, pad servitora, pad električne mreže, kraj službe vojniksa koji su ljudskoj kontroli izmakli upravo te noći... noći Pada. Toga dana prije nešto više od osam mjeseci sve je palo, shvatila je Ada - ne samo nebo, već i njihov svijet kakav su oni i prethodne generacije staromodnih ljudi poznavali tijekom više od četrnaest ciklusa od po pet Dvadesetica.

Ada osjeti mučninu kakvu je bila osjećala u prva tri mjeseca trudnoće, ali ova je bila od drugog uzroka, od strahovanja. Glava ju je boljela od napetosti. Pomislila je isključi i proxnet se odmah ugasio, pa je iskušala farnet - koji također nije radio - a zatim i primitivniju tragačku funkciju, ali tri muškarca i jedna žena koje je željela pronaći nisu bili dovoljno blizu da bi tragač zasijao crvenom, zelenom ili žutom bojom. Ona isključi sve funkcije dlana.

Prizivanje funkcija izazivalo je u njoj želju da pročita još knjiga. Ada je podigla pogled prema svjetlucavim prozorima biblioteke - vidjela je tamo sada tuđe glave, kako sigliraju - i poželjela da je s njima, da prelazi rukama preko hrptova novih svezaka donesenih i složenih u proteklim danima, da promatra kako joj zlatne riječi teku duž dlana i ruke u um i srce. Ali ona je već pročitala petnaest debelih knjiga tijekom tog kratkog zimskog dana, i čak je i sama pomisao na dodatno sigliranje izazvala u njoj jači nalet mučnine.

Čitanje - ili makar sigl-čitanje - dosta je slično trudnoći, pomisli ona, prilično zadovoljna tom metaforom. Ispuni te osjećajima i reakcijama za koje još nisi spremna, ispuni te osjećajem punoće, a da to nisi ti, kao da se iznenada krećeš prema nekom sudbinskom trenutku koji će ti sve zauvijek izmijeniti u životu. Zapitala se što bi Harman rekao za njenu metaforu - on je brutalno kritizirao vlastite metafore i analogije, znala je to - a onda je osjetila kako joj se mučnina iz trbuha premješta u srce kada su brige navrle natrag. Gdje li su? Gdje je on? Da li je s mojim dragim sve u redu?

Adino srce je tuklo dok je išla prema svjetlucavom otvorenom ognjištu i mreži drvenih skela od kojih je bila napravljena Hannahina kupola i u kojoj se sada radilo dvadeset četiri sata dnevno, jer su bronca, željezo i drugi metali pretapani u oružje.

Hannahin prijatelj Loes i grupa mladića večeras su potpirivali vatru. “Dobra večer, Ado Ur”, dovikne mršavi, visoki muškarac. Godinama ju je poznavao, ali uvijek je radije koristio službenu počasnu titulu.

“Dobra večer, Loese Ur. Ima li vijesti s promatračnica?”

“Bojim se da nema”, dovikne odozgo Loes, odstupivši od otvora na vrhu kupole. Ada je primijetila da je muškarac obrijao bradu i da mu je lice bilo crveno i znojno od vrućine. Radio je tamo gore golih grudi, u noći u kojoj se mogao očekivati snijeg.

“Hoće li se lijevati večeras?” upita Ada. Hannah ju je uvijek obavještavala o takvim stvarima - a noćno lijevanje je bilo lijepo promatrati - ali topionička peć nije spadala u Adine obveze već samo nešto iz njihovog novog života što je nju tek povremeno zanimala.

“Ujutro, Ado Ur. I siguran sam da će se Harman Ur i ostali ubrzo vratiti. Lako mogu naći put pod svjetlom prstena i zvijezda.”

“O, da, naravno”, dovikne Ada. A onda, kao da se naknadno sjetila, ona upita: “Jesi li vidio Daemana Ura?”

Loes obriše čelo, obrati se tiho jednom od ostalih muškaraca, koji otrči po drva za potpalu, pa joj dovikne odozgo: “Daeman Ur je večeras otišao u Krater Pariz, zar si zaboravila? Želi dopremiti majku ovamo, u Ardis Hall.”

“A da, naravno”, reče Ada. Ugrize se za usnu, ali upita: ,Je li pošao prije mraka? Nadam da je.” Napadi vojniksa između Ardisa i faks-čvora učestali su proteklih tjedana.

“O, da, Ado Ur. Pošao je s dovoljno vremena da stigne do paviljona prije mraka. A nosio je jedan od novih samostrijela. Pričekat će zoru da se vrati ovamo s majkom.”

“To je dobro”, reče Ada, zagledana na sjever, prema drvenom zidu i šumi iza njega. Tu, na otvorenim brežuljcima, već je pao mrak i posljednja svjetlost povukla se sa zapadnog neba gdje su se gomilali tamni oblaci, i mogla je zamisliti kako li je samo mračno tamo, ispod stabala. “Vidimo se na večeri, Loese Ur”

“Ugodnu večer do tada, Ado Ur”

Ona prekrije glavu šalom kada je puhnuo vjetar. Hodala je prema sjevernim vratima i tamošnjoj promatračnici, ali znala je da neće pozvati stražare i odvratiti im pozornost od dužnosti zbog svog straha. Osim toga, provela je krajem popodneva jedan sat ondje i promatrala okolinu na sjeveru, u gotovo zadovoljnom iščekivanju. To je bilo prije nego što ju je strahovanje obuzelo kao mučnina. Besciljno je obišla oko istočne strane Ardis Halla, klimajući glavom stražarima koji su stajali oslonjeni o koplja blizu kružnog prilaznog puta. Baklje duž prilaznog puta bile su upaljene.

Nije mogla ući u kuću. Previše topline, previše smijeha, previše razgovora. Ugledala je mladu Paen na verandi, gdje je vatreno pričala s jednim od svojih mladih obožavatelja koji su se doselili iz Ulanbata u Ardis poslije Pada - jednog od mnogih Odisejevih učenika iz vremena kada je starac bio učitelj, prije nego što je uzeo ime Noman i postao tako povučen - i Ada je okrenula natrag u relativnu tamu bočnog dvorišta, bez želje da joj se itko obrati.

Što ako Harman umre? Što ako je već negdje mrtav, tamo u mraku?

Od te posljednje pomisli vratila joj se mučnina i ona sjedne na hladnu kamenu klupu, odakle je mogla promatrati obasjanu kupolu talioničke peći i zatvorena sjeverna vrata iza nje.

Ada je znala da nikad prije Harmana nije bila zaljubljena - čak ni kada je željela to biti, znala je i kao djevojka i kao mlada žena da flert i koketiranje ne znače ljubav, u svijetu prije Pada koji je jedva postizao više od zavođenja i koketiranja - kako sa životom i drugima, tako i sa sobom.

Prije Harmana, Ada nikada nije upoznala duboko zadovoljstvo spavanja s voljenom osobom koje zadovolji dušu - i tu nije koristila eufemizam već je upravo pomislila na spavanje kraj njega, buđenje kraj njega u noći, osjećaj njegovog zagrljaja dok tone u san i često čim se ujutro probudi. Poznavala je Harmanove najprirodnije zvukove, njegov dodir i miris - vanjski muževni miris, mješavinu mirisa kože i poljoprivrednog alata i jesenskog mirisa samog šumskog tla.

Njeno tijelo utisnulo se na njegov dodir - i to ne samo intimni dodir njihovog čestog vođenja ljubavi već i najmanji pritisak njegove ruke na njenom ramenu, ruci ili leđima dok bi prolazio kraj nje. Sada je zatvorila oči i dopustila sebi da osjeti kako njegova krupna ruka obuhvaća njenu hladnu, manju - prsti su joj uvijek bili dugački i tanki, a njegovi tupasti i široki, i njegov žuljeviti dlan uvijek je bio topliji od njenog.

Nedostajat će joj njegova toplina. Ada je shvatila da je ono što će joj ponajviše nedostajati ako je Harman mrtav - koliko i bit njenog voljenog - upravo njegovo otjelovljenje njene budućnosti. Ne njene sudbine, već njene budućnosti - neizrecivog osjećaja da sutra znači vidjeti Harmana, smijati se s Harmanom, pričati o nerođenom djetetu s Harmanom, pa čak i sporiti se s Harmanom - zauvijek će joj nedostajati taj osjećaj da nastavak njenog života nije tek puki novi dan disanja već dar novog dana zajedničkog bavljenja svim i svačim s njenim voljenim.

Dok je sjedila tamo na hladnoj klupi, Ada je shvatila da je lakše pomišljati na vlastitu smrtnost nego na smrt voljene osobe. To za nju nije bilo potpuno novo otkriće - ona je već tako nešto zamišljala, Ada je bila dobra u igri zamišljanja - ali realnost i potpunost samog tog osjećaja bila je otkrivenje.

Ada je očekivala da će joj biti lijepo voditi ljubav s Harmanom - dijeliti svoje tijelo s njim i učiti se zadovoljstvu koje joj njegovo tijelo može pružiti - ali bila se začudila kada je ustanovila da, kako je njihova bliskost rasla, svako od njih dvoje kao da je otkrio jedno novo tijelo - ne njeno, ne njegovo već nešto što zajedno dijele i što je neobjašnjivo. Ada nikada o tome ni s kim nije razgovarala - čak ni s Harmanom, premda je znala da on osjeća to isto - i smatrala je da je Pad bio neophodan da bi se ta tajna oslobodila u ljudskim bićima.

Bilo je za očekivati da su ovi posljednjih osam mjeseci poslije Pada teški i tužni za Adu - servitori su se pokvarili i postali beskorisni, njen lagodan život i provod zauvijek su nestali, svijet koji je poznavala i u kojem je odrasla zauvijek je također nestao, njena majka - koja je odbila vratiti se u opasnosti Ardis Halla, već je ostala na imanju Loman blizu istočne obale s još dvije tisuće drugih ljudi, poginula je s ostalima u masovnom napadu vojniksa koji se dogodio u jesen - nestanak Adine rođake i prijateljice Virginije s njenog imanja blizu Choma iznad Arktičkog Kruga, ranije potpuno nepoznate brige glede hrane, topline, sigurnosti i preživljavanja, strašna spoznaja da je firmarij zauvijek nestao i da je uznesenje do raja p-prstena i e-prstena samo bio zlokobni mit, otrežnjujuća spoznaja da ih jednoga dana čeka smrt i da im čak ni životni vijek od pet Dvadesetica više nije osiguran, da mogu umrijeti svakog trenutka... sve je to moralo biti zastrašujuće i surovo za dvadesetsedmogodišnju ženu.

No ona je bila sretna. Ada je bila sretnija nego ikad u životu. Bila je sretna zbog novih izazova i zbog potrebe da pronađe hrabrost baš kao i zbog potrebe da se pouzda u druge i da joj život ovisi od njih. Ada je bila sretna dok je učila voljeti Harmana i da on voli nju na neki način koji njihov stari svijet zabava, servitorskog luksuza i privremenih veza između muškaraca i žena nikada nije dopuštao. Koliko god bila nesretna kad bi on pošao u lov ili poveo napad protiv vojniksa ili sonijem otputovao do Machu Picchu ili na neko drugo drevno mjesto, na neko od svojih faks-putovanja sa zadaćom podučavanja stanovnika jedne od tristo i nešto zajednica preživjelih ljudi - najmanje polovina ljudi na Zemlji umrla je poslije Pada, i sada znamo da nas nikada nije bilo milijun, već je broj koji su nam posthumanci dali prije toliko stoljeća uvijek bio lažan - jednako je toliko bila sretna svaki put kad bi se vratio i veličanstveno sretna svakog hladnog, opasnog, neizvjesnog dana koji bi zatim proveo tu, u Ardis Hallu, s njom.

Nastavit će dalje ako je njen voljeni Harman mrtav - znala je u srcu da će nastaviti dalje, živjeti, boriti se, roditi i podići dijete, možda opet zavoljeti - ali je isto tako shvatila te noći da će žestoko, sveobuhvatno zadovoljstvo proteklih osam mjeseci zauvijek nestati.

Ustane i krene u kuću, kad se oglasi zvono na promatračnici i glas jednog stražara.

“Troje ljudi se približava iz šume!”

Svi muškarci kod kupole ostaviše posao, dograbiše koplja, lukove ili samostrijele i potrčaše na zidove. Stražari iz istočnog i zapadnog dvorišta također dotrčaše do Ijestava.

Troje ljudi. Ada je za trenutak ostala ukopana u mjestu. Četvoro je jutros otišlo. A imali su i preuređenu dvokolicu koju je vukao vol. Ne bi se vratili bez dvokolice i vola osim ako se nešto strašno nije dogodilo, a ako je samo netko ozlijeđen - recimo, ako je uganuo gležanj ili slomio nogu - dovezli bi njega i nju natrag u dvokolici.

“Troje ljudi prilazi sjevernim dverima”, poviče opet stražar na promatračnici. “Otvorite dveri. Nose tijelo.”

Ada ispusti šal i potrči što je brže mogla prema sjevernim vratima.

23.

Satima prije nego što su vojniksi napali, Harman je slutio da će se dogoditi nešto strašno.

Ovaj izlet baš i nije bio nužan. Odisej - koji se sada zove Noman, podsjetio je Harman sebe, iako će za njega snažan muškarac prosijede brade uvijek biti Odisej - želio je donijeti svježe meso, pronaći zalutalu stoku i izvidjeti brdoviti teren na sjeveru. Petyr je predložio da krenu sonijem, ali Odisej je tvrdio da je, iako na drveću nema lišća, iz sonija u niskom letu ipak teško zamijetiti kravu. Osim toga, želio je loviti.

“I vojniksi vole loviti”, rekao je Harman. “Svakog tjedna sve su bezobzirniji.”

Odisej - Noman - slegnuo je ramenima.

Harman je pošao unatoč tome što je dobro znao da svi članovi te male ekspedicije imaju pametnijeg posla. Hannah je pripremala jutarnje lijevanje željeza za sljedeći dan i njen izostanak mogao bi odgoditi taj važan posao. Petyr je pravio katalog stotina knjiga donesenih u protekla dva tjedna i određivao koje će, prema važnosti, prve biti siglirane. Sam Noman je pričao o tome da napokon mora poći u davno odlaganu potragu sonijem za neotkrivenom robotskom tvornicom negdje duž obala onoga što se nekada zvalo jezero Michigen. A Harman bi vjerojatno posvetio cijeli dan upornim pokušajima da prodre u svemrežu i otkrije još funkcija, iako je pomišljao i na to da ode u Krater Pariz s Daemanom i pomogne prijatelju koji je otišao po majku.

Ali Noman - koji je stalno išao u samostalne lovačke ekspedicije - želio je da ovog puta pode u društvu. A jadna Hannah, zaljubljena u Nomana - Odiseja otkad ga je upoznala prije više od devet mjeseci, navaljivala je da i ona pođe. Onda je Petyr, koji je u Ardis Hall došao kao Odisejev učenik prije Pada, u vrijeme kada je starac još podučavao druge svojoj čudnoj filozofiji, ali je sada bio samo Hannahin učenik u tom smislu da je bio beznadno zaljubljen u nju, također navaljivao da pođe i on. I konačno, Harman je odlučio pridružiti im se zato što... nije bio siguran zašto je pristao pridružiti im se. Možda nije želio da troje nesretnih ljubavnika provede cijeli dan u šumi nasamo, naoružani.

Kasnije, dok je hodao iza njih troje u hladnoj šumi i mislio o tome, Harman se morao osmjehnuti. Naišao je na tu frazu - “nesretni ljubavnici” - dan ranije dok je čitao - vizualno čitao, a ne funkcionalno siglirao - Shakespearovo djelo Romeo i Julija.

Harman je tih dana bio pijan od Shakespearea, jer je pročitao tri komada za dva dana. Bio je iznenađen da može hodati, a kamoli razgovara. Glava mu je bila prepuna nevjerojatnih kadenci, bujice novog rječnika i dodatnog pronicanja u složenost ljudskog bića, toliko da se ničemu sličnom nikada nije ni nadao. Plakalo mu se od toga.

Da je zaplakao, znao je to s izvjesnim sramom, ne bi to bilo zbog ljepote i snage komada - pojam kazališne drame bio je nov za Harmana i njegov postknjiževni svijet. Ne, plakao bi zbog sebične tuge zbog činjenice da je naišao na tako nešto kao što je Shakespeare manje od tri mjeseca prije nego što je trebao završiti njegov životni vijek od pet puta dvadeset godina. Iako je bio siguran, pošto je pomogao pri njegovom uništenju, da orbitalni firmarij neće više faksirati staromodne ljude do e-prstena kad navrše Petu dvadeseticu - ili bilo koju Dvadeseticu, kad smo već kod toga - devedeset devet godina razmišljanja o tome da će se njegov život na zemlji okončati kada otkuca ponoć i obilježi njegov stoti rođendan, bilo je nešto toliko duboko usađeno u njegov um da je od toga teško bilo pobjeći.

Kako se bližio sumrak, njih četvoro su polako išli rubom litice i vraćali se poslije jalovog dana. Nijednom nisu pošli brže od nezgrapnog vola koji im je vukao dvokolicu. Prije Pada, prijevozna sredstva su balansirala na jednom kotaču zahvaljujući internim žiroskopima, a vukli su ih vojniksi, ali budući da sada nije bilo unutrašnje energije, ti prokleti strojevi nisu mogli ostati u ravnoteži pa su iz svakog vozila iščupali pokretne dijelove i strojnu unutrašnjost, ruda su malo više razmaknuli i na njihovim krajevima napravili jaram za vola, dok su jedan tanki središnji kotač zamijenili parom širih kotača na novoiskovanoj osovini. Harman je smatrao da su tako sklepane dvokolice jad i bijeda, ali bila su to prva vozila na kotačima napravljena ljudskom rukom poslije više od tisuću petsto godina ne-povijesti.

Dvokolica je bila nužna za prijevoz ubijenih jelena - iako je Noman bio slavan po tome što može kilometrima hodati s mrtvim jelenom prebačenim preko ramena - pa su napredovali sporo, brzinom volovskog koraka.

Povremeno bi dvoje od njih ostalo kod kola dok je drugo dvoje zalazilo u šumu s lukovima ili samostrijelima. Petyr je nosio flešetnu pušku - jedno od malobrojnih vatrenih oružja u Ardis Hallu - ali radije su lovili manje bučnim naoružanjem. Vojniksi nisu imali uši kao takve, ali sluh im je ipak bio izvanredan.

Tijekom čitavog jutra, troje staromodnih ljudi promatralo je svoje dlanove. Zbog nekog razloga, vojniksi se nisu vidjeli na tragačima, farnetu ili rijetko korištenim funkcijama svemreže, ali na proxnetu obično jesu. No ipak, kako su to već Harman i Daeman naučili sa Savi devet mjeseci ranije u mjestu zvanom Jeruzalem, vojniksi su također koristili proxnet - da bi locirali ljudska bića.

Tog dana to nije bilo važno. Do podneva su sve funkcije otkazale. Četvorka se pouzdala u oči i postala je pažljivija u šumi, gledajući u rub šume s jedne i niske obale rječice s druge strane. Vjetar sa sjeverozapada bio je vrlo hladan. Svi stari distributerski centri prestali su raditi na dan Pada, a prije toga ionako nije bilo potrebe za mnogo tople odjeće pa je troje staromodnih ljudi nosilo grubo skrojene kapute i ogrtače od vune ili životinjske kože. Činilo se da je Odisej... Noman... neosjetljiv na hladnoću i na sebi je imao isti onaj oklop za grudi i kratku suknju s pojasom koju je uvijek nosio u ekspedicije, a ramena je ogrnuo samo kratkim plaštem od crvene deke.

Nisu pronašli nijednog jelena, što je bilo čudno. Na svu sreću, nisu naišli ni na alosaure ili druge dinosaure, uskrsnule RNK inženjeringom. U Ardis Hallu se prihvatilo mišljenje da je onih nekoliko dinosaura koji su još lovili tako daleko na sjeveru migriralo na jug za vrijeme ove neuobičajene hladnoće. Loša vijest je bila to da sabljozubi tigrovi, koji su se pojavili prethodnog ljeta nisu migrirali zajedno s krupnim reptilima. Noman im je pokazao svježe otiske šapa nedaleko od tragova stoke koje su slijedili najvećim dijelom dana.

Upravo su krenuli natrag kad su pronašli ogoljena rebra i razbacane krvave kosti dva nestala grla stoke. Deset minuta kasnije, naišli su na kožu, dlaku, kralježnicu, lubanju i zapanjujuće zakrivljene zube sabljozubog tigra.

Noman je podigao glavu i okrenuo se za tristo šezdeset stupnjeva, motreći svako udaljeno drvo i stijenu. Objema rukama je držao svoje dugačko koplje.

,Je li djelo nekog drugog sabljozubog?” upita Hannah.

“Ili to, ili vojniks”, reče Noman.

“Vojniksi ne jedu”, reče Harman i shvati koliko je njegov komentar bio glup čim ga je izgovorio.

Noman odmahne glavom. Sijedi uvojci mu se pomaknuše na vjetru. “Ne, ali možda je ovaj sabljozubi napao skupinu vojniksa. Ovi su ga ubili, a strvinari ili druge mačke zatim su pojele tijelo. Vidiš te druge tragove ondje, u mekom tlu? Odmah do njih su otisci stopala vojniksa.”

Harman ih je vidio, ali tek pošto je Noman opet pokazao.

Tada su krenuli natrag, ali glupi vol je hodao sporije nego ikada, unatoč tome što ga je Noman poticao kopljem, a povremeno čak i oštrim krajem. Kotači i osovina su škripali i cvilili, a jednom su morali popraviti olabavljenu glavčinu kotača. Niski oblaci bili su nošeni još hladnijim vjetrom i dnevna svjetlost je počela slabiti dok su još bili tri kilometra daleko od kuće.

“Podgrijat će nam večeru”, reče Hannah. Sve do svog nedavnog izljeva zaljubljenosti, visoka, atletski građena djevojka oduvijek je bila optimist. Ali sada je njen lagodan osmijeh izgledao nekako umjetno.

“Pokušaj sa svojim proxnetom”, reče Noman. Stari Grk nije imao funkcije. Ali dobra strana toga je bila da se njegovo drevno tijelo, bez nanogenetske kuhinje iz protekla dva tisućljeća, nije vidjelo na funkcijama tragača, farneta ili proxneta kod vojniksa.

“Samo smetnje”, reče Hannah, zagledana u plavi oval koji joj je lebdio nad dlanom. Ona ga isključi.

“Pa, to znači da ni oni nas ne mogu vidjeti”, reče Petyr. Mladić je jednom rukom držao koplje, flešetna puška visjela mu je o ramenu, ali nije odvajao oči od Hannah.

Nastavili su hodati proplankom i visoka tvrda trava ih je grebla po nogama, a dvokolica škripala glasnije nego obično. Harman pogleda gole noge Nomana-Odiseja iznad visoko vezanih sandala i upita se kako to da mu listovi i koljena nisu prekriveni ozeblinama.

“Izgleda da nam je ovaj dan bio prilično beskoristan”, reče Petyr.

Noman slegne ramenima. “Znamo da nešto krupno lovi jelene blizu Ardisa”, reče on. “Prije mjesec dana, ubio bih dva ili tri tijekom dugog dnevnog lova poput ovog.”

“Novi grabljivac?”, reče Harman. Ugrize se za usnu zbog te pomisli.

“Možda”, reče Noman. “Ili možda to vojniksi ubijaju divljač i tjeraju stoku kako bi nas izgladnjeli.”

“Zar su vojniksi tako pametni?” upita Hannah. Na te organsko-mehaničke stvari su staromodni ljudi oduvijek gledali s visine, kao na robovsku radnu snagu - bili su nijemi, gluhi osim za zapovijedi, programirani kao servitori da se brinu o ljudskim bićima, primaju naredbe od njih i štite ih. Ali svi servitori su se pokvarili na dan Pada, dok su vojniksi pobjegli i postali smrtonosni.

Noman opet slegne ramenima. “Iako mogu samostalno funkcionirati, vojniksi primaju zapovijedi. Oduvijek. Od koga ili čega, nisam posve siguran.”

“Ne od Prospera”, reče Harman tiho. “Poslije našeg boravka u gradu zvanom Jeruzalem, koji je bio preplavljen vojniksima, Savi je rekla da je stvorenje noosfere zvano Prospero stvorilo Calibana i calibane kao zaštitu od vojniksa. Oni ne potječu s ovog svijeta.”

“Savi”, progunda Noman. “Ne mogu vjerovati da je starica mrtva.”

,Je”, reče Harman. On i Daeman gledali su kako je čudovišni Caliban ubija i odvlači njen leš, tamo gore, na tom orbitalnom otoku. “Koliko si je dugo poznavao, Odiseju... Nomane?”

Stariji muškarac protrlja kratku, sijedu bradu. “Koliko sam dugo poznavao Savi? Samo nekoliko mjeseci stvarnog vremena... ali to je bilo tijekom razdoblja više od tisućljeća. Ponekad smo spavali zajedno.”

Hannah je bila toliko šokirana da je prestala hodati.

Noman se nasmije. “Ona u svom krio-ležaju, ja u svom vremenskom sarkofagu na Golden Gateu. Sve je to bilo vrlo pristojno i paralelno. Dva djeteta u zasebnim kolijevkama. Ako bih već morao uzalud koristiti ime jednog svog zemljaka... rekao bih da je to bila platonska veza” Noman se grohotom nasmije. Kada je završio sa smijehom, reče: “Ne vjeruj svemu što ti je ta stara napričala, Harmane. Mnogo je lagala, a još više pogrešno shvaćala.”

“Ona je bila najmudrija žena koju sam ikad upoznao”, reče Harman. “Nikada više neću sresti takvu.”

Nomanova usta bijesnu neugodnim osmijehom. “Drugi dio te tvrdnje je točan.”

Naišli su na potok koji je tekao u širu rječicu i prešli preko njega oprezno gazeći po kamenju i oborenim deblima. Bilo je previše hladno da moče noge i odjeću, osim ako to baš nije neophodno. Petyr je prešao prvi i čuvao je stražu sa spremnom flešetnom puškom dok je njih troje prelazilo preko. Znali su da moraju prijeći preko još jednog valovitog, šumovitog grebena, a zatim kroz dugačku dolinu i još jedan mali proplanak prije Ardis Halla, prije topline, hrane i kakve-takve sigurnosti.

Sunce je zašlo iza zida tamnih oblaka na jugozapadu. Za nekoliko minuta bilo je dovoljno mračno da ugledaju na nebu prstene. U dvokolici su bila dva fenjera, a Harman je u naprtnjači imao svijeće, ali one im neće biti potrebne osim ako se oblaci ne navuku i ne zaklone prstene i zvijezde.

“Pitam se je li Daeman otišao po majku”, reče Petyr. Izgleda da mladiću nisu bile ugodne dugotrajne šutnje.

“Volio bih da me je pričekao”, reče Harman. “Ili da je makar pričekao da na drugom kraju svane. Krater Pariz sada nije osobito siguran.”

Noman progunđa: “Od svih vas, Daeman - začudo - izgleda najsposobniji da se brine o sebi. Iznenadilo te je to, Harmane, zar ne?”

“Ne baš”, reče Harman. I odmah shvati da nije rekao istinu. Prije manje od jedne godine, kada je tek upoznao Daemana, vidio je cmizdravu bucmastu maminu mazu čiji je jedini interes bio skupljanje leptira i zavođenje mladih žena. Zapravo, Harman je bio siguran da je Daeman došao u Ardis Hall prije deset mjeseci kako bi zaveo svoju rođakinju Adu. Ali Harman je morao priznati da su događaji promijenili mladića, i to na mnogo bolje nego i njega samoga. Upravo je izgladnjeli, ali odlučni Daeman - dvadeset kilograma lakši, ali beskrajno agresivniji - bio taj koji se upustio u dvoboj s Calibanom u gotovo bestežinskom stanju na Prosperovom orbitalnom otoku. I upravo je Daeman bio taj koji je Harmana i Hannah odatle izvukao žive. Poslije Pada, Daeman je bio mnogo tiši, ozbiljniji i predan učenju svih vještina borbe i preživljavanja kojima ga je Odisej bio voljan podučavati.

Harman je bio malčice zavidan. On je sebe smatrao prirodnim vodom ardiske grupe - bio je stariji, mudriji, jedini čovjek na svijetu koji je prije devet mjeseci znao čitati, ili koji je to želio, jedini čovjek na svijetu koji je tada znao da je Zemlja okrugla - ali sada je Harman morao priznati da je iskušenje koje je osnažilo Daemana njemu oslabilo i tijelo i duh. Je li to zbog mojih godina? Harman je fizički izgledao kao da je u svojim zdravim kasnim tridesetim ili ranim četrdesetim godinama, kao bilo koji muškarac od četiri Dvadesetice i nešto, prije Pada. Plavi crvi i kemikalije, koje je vidio gore u spremnicima firmarija, vrlo dobro su ga obnovile prilikom prva četiri posjeta. Ali za svoje psihičko stanje Harman se morao zabrinuti.

Tom osjećaju pridonijela je i činjenica da je Harman još šepao od rana koje je njegova noga zadobila ondje gore, na Prosperovom paklenom otoku, prije osam mjeseci. Sada nije bilo firmarija koji bi čekao da poništi oštećenja izazvana ranjavanjem, niti servitori koji bi dolebdjeli da previju i zacijele posljedice svake male nezgode. Harman je znao da mu noga nikad više neće biti kako treba, da će šepati do dana svoje smrti - i ta pomisao dodatno je otežala njegovu neobičnu tugu toga dana.

Hodali su dalje kroz šumu u tišini. Svakome se činilo da su ostali utonuli u vlastite misli. Došao je na Harmana red da povede vola i vol je bivao sve svojeglaviji i tvrdoglaviji kako se mračilo. Samo im je još trebalo da glupa životinja naglo krene na pogrešnu stranu, udari kolima u stablo pa da budu prisiljeni ostati vani cijele noći i popravljati ta prokleta kola ili ih jednostavno ostave i povedu samo vola. Nijedan od ova dva izbora nije izgledao privlačno.

On pogleda Odiseja-Nomana koji je lako hodao, skrativši korak kako bi prilagodio brzinu sporom volu i šepavom Harmanu, a onda pogleda Hannah, koja je čeznutljivo zurila u Nomana, i Petyra, koji je čeznutljivo zurio u Hannah, pa je poželio samo sjesti na hladno tlo i zaplakati za svijetom koji je bio prezauzet preživljavanjem da bi plakao.

Možda nisam smio dopustiti Adi da zatrudni. Bila je to pomisao koja je Harmana najviše proganjala. Ona je željela dijete. On je želio dijete. Više od toga, poslije toliko stoljeća dogodila se jedinstvena stvar da oboje žele obitelj - da muškarac ostane uz ženu i dijete, da dijete podižu zajedno, oni, a ne servitori. Iako su svi staromodni ljudi prije Pada poznavali svoju majku, gotovo nitko od njih nije znao - niti želio da zna - tko mu je otac. U svijetu gdje su muškarci ostajali mladi i vitalni sve do svoje Pete i Posljednje dvadesetice, u maloj populaciji - koja je brojila možda manje od tristo tisuća ljudi širom svijeta - i u kulturi koja se uglavnom sastojala od zabava i kratkih seksualnih veza, gdje se ljepota mladosti cijenila iznad svega, bilo je gotovo sigurno da će mnogi očevi i ne znajući spavati s vlastitim kćerima ili mladići sa svojim majkama.

To je brinulo Harmana otkako je kao samouk naučio čitati i prvi put saznao ponešto o prethodnim kulturama i davno izgubljenim vrijednostima - prekasno, prekasno - ali incest nikoga ne bi zabrinuo prije devet mjeseci. Isti oni genetski preuređeni nanosenzori u ženskom tijelu koji su ženi dopuštali da izabere jedan od pažljivo uskladištenih paketa sperme, nikada ne bi dopustili ženi da izabere nekoga iz svoje najbliže obitelji kao parnjaka za razmnožavanje. To se jednostavno nije moglo dogoditi. Nanoprogramiranje je bilo sigurno, čak i ako su ljudi koji su se tako parili bili budale.

Ali sada je sve drukčije, pomisli Harman. Bit će im potrebne obitelji da bi preživjeli - ne samo da bi izdržali napade vojniksa i poteškoće poslije Pada, već i da bi se bolje organizirali za rat koji se, kako se Odisej već zaklinjao, pripremao. Stari Grk nije htio reći ništa drugo o svom proročanstvu iz noći Pada, ali rekao je te noći da se sprema neki veliki rat - i mnogi su špekulirali da je posrijedi rat vezan za opsadu Troje, u kojem su voajerski uživali pod svojim torino platnima prije nego što su i ti usađeni mikročipovi prestali raditi. “Novi svjetovi će se pojaviti na tvom travnjaku”, rekao je Adi.

Dok su izlazili na posljednji široki proplanak prije posljednjeg ruba šume, Harman je shvatio da je umoran i uplašen. Umoran od stalnih pokušaja da zaključi što je ispravno - tko je bio on da uništi firmarij i možda oslobodi Prospera, te da sada stalno drži drugima predavanja o obitelji i potrebi da se ljudi organiziraju u grupe za zaštitu? Što je on znao - devedesetdevetogodišnji Harman koji je gotovo čitav svoj vijek potrošio ne spoznavši mudrost?

I nije se toliko plašio smrti koliko same promjene kojoj je toliko pridonio. No plašio se odgovornosti. Jesmo li ispravno postupili kad smo začeli naše dijete? U tom novom svijetu, njih dvoje su zaključili da ima više smisla - čak i usred svih poteškoća i neizvjesnosti - stvoriti obitelj, premda je “stvaranje obitelji” bila neobična fraza, pošto je bilo teško čak i zamisliti da netko ima više od jednog djeteta. U eri nenazočnih posthumanaca, koja je trajala tisućljeće i pol, svakoj ženi bilo je dopušteno samo jedno dijete. Adu i Harmana je gotovo hvatala vrtoglavica od spoznaje da mogu imati i nekoliko djece, ako se za to odluče i ako se s tim složi njihova biologija. Nije bilo liste čekanja niti potrebe za odobrenjem koje bi im od posthumanaca prenijeli servitori. S druge strane, oni nisu znali može li ljudsko biće uopće imati više od jednog djeteta. Hoće li to dopustiti njihova promijenjena genetika i nanoprogramiranje?

Odlučili su dobiti dijete sada, dok je Ada još u svojim dvadesetim, i mislili su da će tako pokazati drugima, ne samo u Ardisu već i u svim ostalim preživjelim zajednicama oko faks-čvorova, kako može izgledati obitelj s nazočnim, poznatim ocem.

Sve je to plašilo Harmana. Čak i kada je bio siguran da je u pravu, plašilo ga je. Najprije je tu bila neizvjesnost, hoće li majka i dijete preživjeti rođenje izvan firmarija. Nije postojao živi staromodni čovjek koji je vidio rađanje djeteta - kao ni smrt, rađanje je bilo nešto što se jedino moglo iskusiti nasamo, na e-prstenu. A kao i u slučajevima ljudi koji su prije Pada iskusili ozbiljnu ozljedu ili preranu smrt, poput Daemana koji je jednom iskusio kako izgleda kada ga pojede alosaur, rađanje u firmariju bio je nešto toliko traumatično da je vjerojatno biti blokirano u pamćenju. Porod u firmariju žene nisu pamtile ništa više negoli što su to pamtila njihova ondje rođena djeca.

U određenom trenutku trudnoće, trenutku kojeg su joj objavljivali servitori, trudnica se faksirala na e-prsten i dva dana kasnije vratila zdrava i opet mršava. Mjesecima zatim, novorođenče su hranili i pazili isključivo servitori. Majke su ostajale u kontaktu s djecom, ali nisu imale veliku ulogu u njihovom odgoju. Prije Pada, očevi ne samo što nisu poznavali svoju djecu - nisu nikad znali čak ni da su postali očevi, jer je njihov seksualni kontakt s tom ženom mogao dogoditi prije više godina ili desetljeća.

Sada su Harman i ostali čitali knjige o drevnim običajima porođaja - taj proces je izgledao nevjerojatno opasno i barbarski, čak i kada se obavljao u bolnicama, koje su, izgleda, bile primitivne predfirmarijske verzije firmarija, i čak kada su to nadzirali stručnjaci - ali sada na čitavom planetu nije bilo niti jedne osobe koja je ikad pomagala pri rađanju djeteta.

Osim Nomana. Grk je jednom priznao da je u svom bivšem životu, u ono nestvarno doba krvi i ratovanja prikazano u pustolovini iz torino-platna, vidio barem dio postupka rađanja djeteta, uključujući i vlastitog sina Telemaha.

A u novom svijetu nije bilo liječnika - nitko nije znao kako obraditi i najmanju ozljedu ili zdravstvenu tegobu - samo se Odisej-Noman razumio u ranarničke vještine. Znao je stavljati obloge. Znao je šivati rane. Znao je namještati slomljene kosti. U gotovo punom desetljeću putovanja kroz vrijeme i prostor, nakon bijega od nekoga po imenu Kirka, naučio je suvremene medicinske tehnike kao što je pranje ruku i noža prije rezanja živog tijela.

Prije devet mjeseci Odisej je govorio da će u Ardis Hallu ostati samo nekoliko tjedana, a onda krenuti dalje. Sada, ako bi starac pokušao otići, Harman je pretpostavljao da bi pedeset ljudi skočilo na njega i vezalo ga, da bi ga zadržali samo zbog njegovih znanja - u proizvodnji oružja, lova, čišćenja divljači, pripreme hrane nad otvorenim plamenom, kovanja metala, šivanja odjeće, programiranja leta u soniju, liječenja i previjanja rana - pomaganja pri porodu.

Sada su vidjeli dolinu iza šume. Oblaci su progutali prstene i mrak je bio sve gušći.

“Htio sam danas vidjeti Daemana...”, izusti Noman.

Bilo je to posljednje što je stigao reći.

Vojniksi su popadali s drveća kao ogromni, nijemi paukovi. Bilo ih je najmanje desetak. Svi su usmjerili u njih ubojite oštrice.

Dvojica padnu volu na leđa i zaklaše ga. Dvojica skoče blizu Hannah i rane je sječivima. Ona odskoči, pokuša podići i nategnuti samostrijel, ali jedan vojniks je sruši i nagne se nad nju da je dokrajči.

Odisej zaurla, aktivira svoj mač - poklon od Kirke, kako im je davno ispričao - u vibrirajuću mrlju, pa skoči naprijed zamahujući. Komadi ljuštura i ruku vojniksa poletješe u zrak i Harmana poprska bijela tekućina i plavo ulje.

Jedan vojniks padne na Harmana i izbije mu zrak iz pluća, ali on se otkotrlja dalje od oštrica koje su ovome nikle iz prstiju. Drugi vojniks se dočeka na sve četiri i naglo se uspravi, pokretima koji su podsjećali na nekakav ubrzani košmar. Podignuvši se na noge, uspijevajući nekako podići koplje, Harman ubode drugo stvorenje u istom trenutku kada ga je prvo zahvatilo po leđima.

Začuje se niz eksplozija kada Petyr opali iz puške. Kristalne strelice prohujaše kraj Harmanovog uha, a vojniks iza njega se okrene oko svoje osi i padne od udara tisuću blistavih opiljaka. Harman se okrene baš kad je drugi vojniks skočio. On mu zarije koplje kroz grudi i vidi kako stvor pada, ali opsova kada ostane bez koplja u rukama. Zatim odskoči i skine luk s ramena, jer se još tri vojniksa okrenu prema njemu i krenu u napad.

Četiri ljudska bića upirahu se leđima u dvokolicu dok je osam preostalih vojniksa kružilo oko njih i primicalo im se, s oštricama na vrhovima prstiju.

Hannah ispali dva projektila iz samostrijela duboko u grudi najbližem vojniksu. On padne, ali nastavi napad na sve četiri, privlačeći se naprijed na oštricama svojih udova. Odisej-Noman zakorači i raspolovi tu stvar Kirkinim mačem.

Tri vojniksa jurnuše na Harmana. Nije imao kuda. Odapeo je svoju strijelu, vidio da se odbila od metalnih grudi vojniksa na čelu i oni se nađoše kraj njega. Harman se sagne, osjeti da ga je nešto zasjeklo po nozi i otkotrlja se ispod dvokolice. Osjetio je miris volovske krvi, bakreni ukus u ustima i nosu - a onda se podigao na noge s druge strane. Tri vojniksa preskoče dvokolicu.

Petyr se okrene, čučne i ispali cijeli spremnik od nekoliko tisuća strelica u figure u skoku. Tri vojniksa se razletješe i popadaše u bujici svoje bijele krvi i strojnog ulja.

“Pokrivaj me dok punim!”, vikne Petyr i posegnu u džep ogrtača po novi spremnik streljiva i ubaci ga u pušku.

Harman ispusti luk - stvorenja su bila preblizu - izvuče kratki mač, iskovan u Hannahinoj kovačnici prije samo dva mjeseca, i krene njime na dva najbliža metalna obličja. No vojniksi su bili brži. Jedan se izmaknuo, a drugi izbio Harmanu mač iz ruke.

Hannah skoči na dvokolicu i odapne projektil iz samostrijela u leđa vojniksa koji je rezao po Harmanu. Čudovište se okrene, ali se onda opet okrene da napadne, podignutih metalnih ruku i zamahne oštricom. Nije imalo ni usta ni oči.

Harman se sagne ispod ubojitog udarca, dočeka se na ruke i ritnu stvorenje u koljena. Bilo je to kao da je lupnuo debelu metalnu cijev usađenu u beton.

Svih preostalih pet vojniksa bilo je sada na Harmanovoj strani kola i jurišalo prema Petyru i njemu prije nego što je mladić stigao podići flešetnu pušku.

U tom trenu, Odisej se pojavi iza kola s mahnitim urlikom i uđe među njih, dok se njegov kratki mač kretao prebrzo da bi se pratio okom. Svih pet vojniksa okrenuše se prema njemu, a njihove ruke i rotacijske oštrice se pokrenuše.

Hannah podiže teški samostrijel, ali nije imala čisti cilj. Odisej se nalazio usred vrtloga nasilja i sve se prebrzo pomicalo. Harman se nagne u dvokolicu i uzme jedno od dodatnih lovačkih koplja.

“Odiseju, dolje!”, krikne Petyr.

Stari Grk padne, iako nije bilo jasno je li to učinio poslušavši taj povik ili ga je na to prisilio napad vojniksa. Prepolovio je još dva stvorenja, ali posljednja tri još su bila funkcionalna i bila smrtonosna.

BRRPPPPPPPPPPPPPPRRRRRRRRRRRRBRRRRRPPPBRPPPPPP.

Flešetna puška podešena na rafalnu paljbu zvučala je kao da je netko ugurao drveno veslo među lopatice ventilatora koji se brzo okreće. Posljednja tri vojniksa odletješe dva metra natrag, tijela izbušenih desetcima tisuća kristalnih strelica koje su blistale kao mozaik od staklenih krhotina u sve slabijem svjetlu prstena.

Vojniks koga je Hannah ranila podiže se iza nje s druge strane dvokolice.

Harman baci koplje posljednjim atomom snage i ergom energije koji je preostao u njegovom tijelu. Vojniks zatetura, iščupa koplje i slomi ga.

Harman skoči na dvokolicu i dohvati novo koplje iz nje. Hannah uputi dva projektila u vojniksa. Jedan se odbije u tamu ispod drveća, ali drugi se zarije duboko. Harman skoči s dvokolice i zarije preostalo koplje u grudi posljednjeg vojniksa. Stvorenje zatetura još korak unatrag.

Harman izvuče koplje i opet ga zabije, u čistom naletu ludila zavrti njegov bodljikavi vrh, iščupa ga pa ga opet zarije.

Vojniks padne na korijenje drevnog brijesta. Harman opkorači vojniksa, ne mareći za ruke s oštricama koje su mu se još trzale. Podiže koplje obliveno plavičastom tekućinom ravno uvis, zabije ga, zakrene, iščupa, podigne, zabije niže u ljušturu stvorenja, iščupa, zarije tamo gdje bi čovjeku bile prepone, bodlje tako da nanesu maksimalne ozlijede mekim dijelovima unutra, izvuče koplje - otkinuvši dio ljušture - pa ga opet zabode s toliko žestine da je osjetio kako je šiljak koplja udario u zemlju i korijen. Zatim iščupa koplje, podiže ga, zabode duboko, podiže...

“Harmane”, reče Petyr i spusti ruku na rame starijeg muškarca. “Mrtav je. Mrtav je.”

Harman se okrene. Nije prepoznao Petyra i nije mogao udahnuti dovoljno zraka u pluća. Čuo je buku u shvatio da je to zvuk njegovog teškog disanja.

Bilo je mračno. Oblaci su prekrili prstene i bilo je previše mračno tu, pod stablima. Možda je još pedeset vojniksa čekalo da iskoči iz sjena.

Hannah upali fenjer.

U iznenadnom krugu svjetlosti više se nije vidio nijedan vojniks. Oni oboreni prestali su se trzati. Odisej je još bio na tlu, a jedan vojniks pao je preko njega. Ni vojniks ni čovjek nisu se micali.

“Odiseju!” Hannah skoči s dvokolice s fenjerom u ruci i ritne tijelo vojniksa u stranu.

Petyr pohita oko kola i klekne kraj Odiseja. Harman došepa što je brže mogao, oslanjajući se o koplje. Počele su ga boljeti duboke ogrebotine na leđima i nogama.

“Oh”, reče Hannah. Bila je na koljenima i držala je fenjer nad Odisejem. Ruka joj se tresla. “Oh”, reče ona opet.

Odiseju-Nomanu je oklop bio zbačen s tijela, a kožno remenje rasječeno. Na širokim grudima vidjele su se duboke rane. Jedan udarac oštricom odrezao mu je dio lijevog uha i komad kože s kosom.

Ali Harman je duboko udahnuo kada je vidio ozljedu na starčevoj desnoj ruci.

U svom upornom pokušaju da natjeraju Odiseja da ispusti Kirkin mač - što on nikad nije učinio, i ovaj mu je još zujao u ruci - vojniksi su pokidali čovjeku ruku, a onda mu je zamalo nisu otkinuli od tijela. Krv i unakaženo tkivo sijali su u oštrom svjetlu fenjera. Harman je vidio bijelo presijavanje kosti. “Dragi Bože”, šapne on. Za osam mjeseci poslije Pada, nitko u Ardis Hallu ili bilo kojoj od preostalih zajednica za koje je Harman znao nije pretrpio takve ozljede i preživio.

Hannah je udarala šakom po zemlji dok je drugim dlanom pritiskala Odisejeve krvave grudi. “Ne osjećam otkucaje srca”, reče ona gotovo mirno. Samo su njene mahnite oči u sjaju fenjera proturječile tom miru. “Ne osjećam otkucaje srca.”

“Stavimo ga u dvokolicu...”, izusti Harman. Osjećao je postadrenalinsku drhtavicu i mučninu kakvu je već ranije iskusio. Njegova ozlijeđena noga i leđa puna posjekotina jako su krvarili.

“Jebeš dvokolicu”, reče Petyr. Mladić zakrene balčak Kirkinog mača i vibracije prestadoše, a oštrica opet postane vidljiva. On Harmanu pruži mač, flešetnu pušku i dva dodatna spremnika streljiva. Onda se sagne, klekne na jedno koljeno, podiže nesvjesnog ili mrtvog Odiseja preko ramena i ustane. “Hannah, povedi nas s fenjerom. Nategni opet samostrijel. Harmane, čuvaj odstupnicu puškom. Pucaj čim ti se učini da se nešto pomaklo.” On se zatetura prema posljednjoj dolini s krvavim tijelom prebačenim preko ramena, ironično, užasno nalik na Odiseja koji je tako često vukao kući truplo jelena.

Klimnuvši otupjelo glavom, Harman baci koplje, spremi Kirkin mač za pojas, podiže flešetnu pušku i pode iz šume za drugo dvoje preživjelih.

24.

Čim se faksirao do Kratera Pariz, Daeman je poželio da je stigao po danu. Ili barem pričekao da Harman ili netko drugi pode s njim.

Bilo je oko pet poslije podne i svjetlo je već oslabjelo kada je došao do faks-paviljona oko dva i pol kilometra od Ardis Halla, no ovdje u Krateru Pariz sada je bilo jedan ujutro, vrlo mračno i kišovito. Faksirao se do čvora koji je bio najbliži stanu njegove majke - bio je to faks-paviljon koji se iz nikome jasnih razloga zvao Invalid Hotel - i prošao kroz portal faksa s podignutim i spremnim samostrijelom. Zbog kiše koja je tekla s krova paviljona, činilo mu se da gleda u grad kroz zavjesu vodopada.

Bio je iznerviran. Preživjeli u Krateru Pariz nisu čuvali svoje faks-čvorove. Trećina preživjelih zajednica, s Ardisom na čelu, podigla je zid oko svojih faks-paviljona i postavila tamo stalne straže, ali preostali stanovnici Kratera Pariz jednostavno su odbijali to učiniti. Nitko nije znao faksiraju li se vojniksi s jednog mjesta na drugo - činilo se da ih svuda ima posve dovoljno da ne moraju to raditi - ali ljudi to nikad neće saznati ako na mjestima kao što je Krater Pariz budu odbijali nadzirati svoje faks-paviljone.

Istini za volju, stražarenje oko faks-paviljona u Ardisu nije započelo zbog vojniksa već da se ograniči broj izbjeglica koje su tamo pokuljale poslije Pada. Prva reakcija poslije kvara servitora i nestanka struje bila je bijeg prema sigurnosti i hrani, pa su se desetine i desetine tisuća ljudi tih prvih tjedana faksirale gotovo nasumično, obilazeći pedeset lokacija oko planeta za samo desetak sati, crpeći rezerve hrane, da bi se zatim faksirale dalje. Tada su još samo malobrojna mjesta imala vlastita skladišta hrane; nijedno mjesto nije bilo zaista sigurno. Ardis je bio jedna od prvih kolonija preživjelih koja se naoružala i prva je počela odbijati izbjeglice izludene od straha, osim ako nisu vladale nekim za život važnim umijećem. Ali poslije više od tisuću četiri stotine godina onoga što je Savi nazivala “mučnom beskorisnošću eloija”, gotovo nitko nije znao ništa raditi.

Mjesec dana poslije Pada i početne zbrke, Harman je na sastancima Vijeća Ardisa uporno tražio da se iskupe za svoje sebično ponašanje tako što će faksirati svoje predstavnike u sve ostale zajednice i savjetovati ih kako da obraduju zemlju i poboljšaju sigurnost, da im pokažu kako se kolju životinje i priprema meso i - kada je Harman otkrio sigl-funkciju čitanja - održavaju seminare koji su pokazivali raštrkanim preživjelima kako da važna znanja i informacije saznaju iz starih knjiga. Ardis je također mijenjao oružje i dijelio planove za proizvodnju samostrijela, projektila, lukova, strijela, koplja i njihovih vrhova, noževa te drugog oružja.

Na svu sreću, većina staromodnih ljudi koristila je torino platno i zabavljala se njime pola Dvadesetice, pa im je bilo poznato jednostavno hladno oružje. Napokon, Harman je poslao stanovnike Ardisa da se faksiraju do svih tristo i više čvorova i zatraže pomoć od svakog preživjelog u potrazi za legendarnim robotskim tvornicama i distribucijskim pogonima. Pokazivao im je kako radi jedna od malobrojnih pušaka koje je donio poslije drugog posjeta muzeju u Golden Gateu na Machu Picchu i objašnjavao da ako žele preživjeti napade vojniksa, ljudske zajednice moraju pribaviti na tisuće komada takvog oružja.

Gledajući sad u tamu kroz kišu i vodopad s krova faks-paviljona, Daeman shvati da bi bilo teško čuvati sve ove faks-čvorove; Krater Pariz je prije samo osam mjeseci bio jedan od najvećih gradova na planetu, s dvadeset pet tisuća stanovnika i tucet funkcionalnih faks-čvorova. Sada, ako je vjerovati prijateljima njegove majke, tamo je preostalo manje od tri tisuće muškaraca i žena. Vojniksi su lutali ulicama i raštrkali se po visećim balkonima i stambenim tornjevima kako im se prohtjelo. Bilo je krajnje vrijeme da odvede majku iz toga grada. Samo je čitav život - gotovo dvije pune Dvadesetice - proveden u navici da sluša svaku majčinu želju i hir nagnao Daemana da se prikloni njenom upornom zahtijevanju da ostane ovdje.

S druge pak strane, izgledalo je relativno sigurno. Bilo je više od stotinu preživjelih, uglavnom muškaraca, koji su osigurali kompleks tornjeva blizu zapadne strane kratera, gdje je Marina, Daemanova majka, imala svoje prostrano stanište. Imali su vodu zahvaljujući sabirnicama za kišnice koje su se pružale od krova do krova, a u Krateru Pariz je gotovo uvijek kišilo. Hranu su imali iz vrtova na terasama i od stoke koju su doveli sa starih livada gdje su se o njoj ranije brinuli vojniksi, te je smjestili u torove na travnjacima oko kratera. Sredinom svakog tjedna održavala se tržnica na otvorenom na obližnjem Champs Ulysses i ondje su se sastajali svi preživjeli kako bi razmjenjivali hranu, odjeću i druge predmete neophodne za opstanak. Imali su čak i vina, koje je dostavljano faksom iz udaljenih zajednica na vinogradarskim imanjima. Imali su oružje - uključujući i samostrijele kupljene od Ardis Halla, nekoliko flešetnih pušaka i projektor energetskih zraka koji je jedan čovjek donio iz napuštenog podzemnog muzeja otkrivenog poslije Pada. Začudo, oružje s energetskim zrakama je funkcioniralo.

Ali Daeman je znao da je Marina ostala u Krateru Pariz samo zbog starog gada po imenu Goman, koji joj je bio primarni ljubavnik gotovo punih dvadeset godina. Daemanu se taj Goman nikad nije sviđao.

Krater Pariz je oduvijek bio poznat kao “Grad svjetlosti” - i zaista je bio takav, koliko se Daeman sjećao vremena kada je tamo rastao, s lebdećim sjajnim kuglama na svakoj ulici i bulevaru, čitavim kulama obasjanim električnim svjetiljkama, tisućama fenjera i osvijetljenom, tristo metara visokom građevinom koja je bila simbol grada, uzdignuta iznad svega - ali sada su nekoć sjajne kugle bile tamne i srušene, električna mreža je nestala, svjetla su većinom bila ugašena ili skrivena iza kapcima prekrivenih prozora, a Ogromna Kurva je potamnila i postala neaktivna prvi put poslije više od dvije tisuće godina. Daeman je gledao uvis u nju dok je trčao, ali njena glava i dojke - obično ispunjene fotoluminiscentnom crvenom tekućinom - bile su nevidljive spram tamnih olujnih oblaka, a slavne butine i guzovi bili su sada samo armature od crnog željeza i privlačile su munje koje su sijevale na nebu grada.

Zapravo su munje pomogle Daemanu da prijeđe tri dugačke gradske ulice između faks-čvora kod Invalid Hotela i kule s Marininim stanom. Podigavši kapuljaču jakne kako bi makar imao iluziju suhoće po takvom pljusku, Daeman je pričekao na svakom križanju s podignutim samostrijelom, a onda jurnuo koliko ga noge nose preko otvorenog, kad bi munje pokazale da sjene u kućnim vežama i pod lukovima ne kriju vojnikse.

Dok je čekao u paviljonu, aktivirao je proxnet i farnet, ali niti jedna od te dvije mreže nije radila. To je bilo dobro po njega, zato što su vojniksi sada koristili obje funkcije da bi tragali za ljudskim bićima. Daeman nije morao aktivirati funkciju tragača - uostalom, ovo je bio njegov rodni grad, unatoč podlom Gomanu koji ga je izgurao s mjesta pokraj majke.

U nekoliko praznih dvorišta obasjanih munjama nalazili su se napušteni oltari. Daeman je primijetio grubo oblikovane kipove od papirne smjese koje su podsjećale na božice u odorama, gole strijelce i bradate patrijarhe dok je jurio kraj tih tužnih pokazatelja očaja. Oltari su bili posvećeni olimpskim bogovima iz torino drame - Ateni, Apolonu, Zeusu i ostalima - a to ludilo za ugađanjem božanstvima počelo je još prije Pada ovdje u Krateru Pariz, kao i u drugim zajednicama pokraj čvorova na kontinentu za kojeg su Harman, Daeman i ostali čitači u Ardis Hallu sada znali da se zove Europa.

Kipovi od papirne smjese istopili su se na stalnoj kiši, pa su još jednom napušteni bogovi na vjetrom išibanim oltarima sličili na grbava čudovišta s nekog drugog svijeta. Prikladnije je obožavati to nego torino bogove, pomisli Daeman. On je bio na Prosperovom Otoku u e-prstenu i čuo je za Tihog. Caliban osobno - ako se tako moglo reći za to stvorenje - hvalio se pred svoja tri zarobljenika snagom svoga boga, mnogorukog Seteba, prije nego što je ubio Savi i odvukao je u tamošnje kanalizacijske močvare.

Daeman je sada bio samo pola ulice od majčine kule, kad je začuo grebanje. Stopio se s tamom u jednoj veži i otkočio samostrijel. Daeman je imao jedno od onih novijih oružja koja su ispaljivala dva bodljikava projektila svakim trzajem čelične trake. On pridiže oružje do zgloba ramena i pričeka.

Samo mu je svjetlost munje omogućila da vidi pet-šest vojniksa koji su strugali pola ulice dalje na putu prema zapadu. Nisu hodali, već su jurili po zidovima starih kamenih zgrada kao metalni žohari i hvatali se bodljikavim oštricama na prstima i nazubljenim tabanima. Daeman je prvi put vidio vojnikse da tako gmižu po zidovima u Jeruzalemu, prije oko devet mjeseci.

Sada je znao da su ta stvorenja obdarena infracrvenim pa ga sama tama neće sakriti, ali stvorenja su žurila - strugala su udaljavajući se od Marinine kule - i nijedno od njih nije okrenulo IC-senzore na grudima prema njemu u tri sekunde koliko im je trebalo da odgmižu izvan vidokruga.

Dok mu je srce tuklo, Daeman je pretrčao sprintom posljednjih stotinu metara do mjesta gdje se kula njegove majke dizala iznad zapadnog luka kratera. Košara lifta na ručni pogon nije bila na razini ulice, naravno - Daeman ju je zamijetio nekih dvadeset pet katova iznad sebe, uz stube od skela, tamo gdje je počinjao stambeni prostor iznad starog tržnog centra. Pri dnu skele lifta visjelo je uže zvona koje je ukazivalo stanovnicima kule na nazočnost gosta, ali ni poslije pune minute njegovog povlačenja, Daeman nije vidio da su se gore upalila svjetla, niti je osjetio cimanje užeta u znak odgovora.

Još zadihan od trka po ulicama, Daeman je škiljio očima uvis u kišu i pomislio da se vrati do Invalid Hotela. Uspinjao bi se uz dvadeset pet katova - uglavnom po starim i mračnim stubištima - bez ikakve garancije da ondje ne naleti vojniksa.

Mnoge bivše zajednice pokraj faks-čvorova utemeljene u drevnim gradovima ili visokim kulama morale su biti napuštene poslije Pada. Bez elektriciteta - a staromodni ljudi nisu znali čak ni gdje se ta struja stvara niti kako se distribuira - liftovi nisu radili. Nitko se nije htio penjati i silaziti s visine od osamdeset metara - ili i mnogo više od toga u nekim zajednicama kao što je bio Ulanbat, sa svojim dvjestokatnim Krugovima Neba - kad god bi morao poći po hranu ili vodu. Ali začudo, neki preživjeli još su stanovali u Ulanbatu, iako se kula uzdizala u pustinji gdje nije raslo ništa jestivo i gdje nikakva divljač nije lutala. Tajna je bila u tome što su tamo u jezgri grada na svakih šest katova bili faksčvorovi.

Sve dok druge zajednice budu i dalje mijenjale hranu za divnu odjeću po kojoj je Ulanbat oduvijek bio slavan - a koje su imali u izobilju jer im je trećina stanovništva stradala od vojniksa prije nego što su naučili kako da zatvore gornje katove - Krugovi Neba nastavit će postojati.

U Marininoj kuli nije bilo faks-čvora, ali preživjeli su tamo pokazali zapanjujuću domišljatost preuredivši mali vanjski servitorski lift za povremenu ljudsku upotrebu, spojivši čelične žice sa sustavom zupčanika i poluga tako da su se čak i tri osobe odjednom mogle podići s ulice u nekoj vrsti košare. Lift je išao samo do razine vidikovca, ali s tog se mjesta bilo lakše popeti na posljednjih deset katova. Taj sustav nije baš bio za česte odlaske i dolaske - sama vožnja bila je takva da vam se kosa digne na glavi, s iznenadnim trzajima i povremenim propadanjem - ali stotinjak stanovnika kule njegove majke manje-više je odustalo od svijeta na površini i oslanjalo se na svoje vrtove visoko na terasama. Vode su imali dovoljno s krovova, a predstavnike su slali dolje na tržnicu dvaput tjedno, kako bi se malo družili s ostatkom svijeta.

Zašto ne odgovaraju! Vukao je uže zvona još dvije minute i pričekao još tri.

Dvije ulice prema jugu, u širokom bulevaru odjeknulo je struganje.

Smisli nešto. Ostani ili kreni, ali odluči se. Daeman zakorači na ulicu i opet pogleda uvis. Munje osvijetliše paučinaste crne podupirače i blistave građevine od bambusa iznad starog tržnog centra. Nekoliko prozora je bilo osvijetljeno fenjerima. S ovog bi mjesta mogao vidjeti signalne vatre koje je Goman održavao na terasi njegove majke okrenutoj prema gradu, u zaklonu ispod krova od bambusa.

Zvuk struganja dopre iz ulice na sjeveru.

“Do vraga s tim”, reče Daeman. Bilo je vrijeme da odvede majku odavde. Ako ga Goman i njegovi prijatelji pokušaju spriječiti u nakani da je noćas odvede u Ardis, bio je spreman sve ih pobacati preko ograde terase u Krater. Daeman zakoči samostrijel kako ne bi pogreškom ispalio dva komada bodljikavog željeza sebi u stopalo, uđe u zgradu i zaputi se mračnim stubištem.

Shvatio je da je tu nešto strahovito pogrešno u trenutku kad je stigao do razine vidikovca. Tijekom ranijih mjeseci, kad je dolazio ovamo - uvijek je to bilo danju - tu su stajali stražari naoružani primitivnim trnokopima i kvalitetnim ardiskim lukovima i strijelama. Noćas nije bilo nijednog.

Zar noću ne čuvaju vidikovac? Ne, to nije imalo smisla - vojniksi su noću bili najaktivniji. Osim toga, Daeman je nekoliko puta posjetio majku - posljednji put prije nešto više od mjesec dana - i čuo je smjenu noćne straže. Čak je i on čuvao stražu u smjeni od dva do šest ujutro, prije nego što se faksirao do Ardisa pospan i umoran.

Stubište je ovdje, iznad vidikovca, bilo otvoreno sa strane; munje su mu pokazivale gdje se nalaze sljedeći usponi ili odmorišta prije nego što bi se dao u trk uz stube ili prošao kroz mračni prostor. Držao je podignut samostrijel, s prstom tik izvan štitnika okidača.

Shvatio je što će zateći i prije nego što je stupio na kat gdje mu je živjela majka.

Signalni plamenovi u metalnoj bačvi na terasi okrenutoj gradu gorjeli su nisko. Bilo je krvi na bambusovom podu, krvi na zidovima i krvi na donjim stranama greda. Vrata prvog stana na koje je naišao, stana koje nije pripadalo njegovoj majci, bila su otvorena.

Unutra je posvuda bilo krvi. Daemanu je bilo teško povjerovati da je u svim tijelima stotinjak i nešto pripadnika ovdašnje zajednice ukupno bilo toliko krvi. Bilo je bezbroj tragova panike - vrata su bila žurno zabarikadirana, da bi zatim i vrata i barikade bile probijene; po terasama i stubištima vodili su krvavi tragovi stopala, tu i tamo ležali razbacani komadi odjeće za spavanje - ali nije bilo tragova pravog otpora. Nije bilo krvavih strijela niti koplja zabijenih u drvene grede poslije bacanja i promašaja meta. Nije bilo nikakvog znaka da je itko stigao do oružja i podigao ga. Nije bilo leševa.

Pretražio je i druge stanove prije nego što je prikupio hrabrost da uđe u majčino. U svim stanovima krv je bila razlivena, namještaj razbijen, jastuci pokidani, tapiserije strgnute, stolovi prevrnuti, stvari iz namještaja razbacane na sve strane - s krvlju na bijelom perju i krvlju na blijedoj spužvi - ali nije bilo leševa.

Vrata njegove majke bila su zaključana. Stare brave koje su radile na otisak palca pokvarile su se poslije Pada, ali Goman je automatsku bravu zamijenio jednostavnim zasunom i lancem koji je Daeman smatrao preslabim. Sada se pokazalo da je bio u pravu. Poslije tihog kuckanja bez odgovora, Daeman je triput snažno gurnuo i vrata su se raspolovila i ispala iz šarki. Provukao se u mrak, gurnuvši najprije samostrijel.

Ulaz je smrdio na krv. U zadnjim sobama okrenutim prema krateru bilo je svjetla, ali tu, u predvorju, gotovo da ga uopće nije bilo, kao ni u hodniku ili dnevnom boravku. Daeman se kretao što je tiše mogao i trbuh mu se grčio od zadaha krvi i blagog mreškanja pod nogama dok je hodao kroz nevidljive lokve. Tu je vidio dovoljno dobro da bi se uvjerio da ga ništa ili nitko ne čeka, kao i da pod njegovim nogama nema leševa.

“Majko?” Uzbunilo ga je vlastito vikanje. “Majko! Gomane? Ima li koga?”

Vjetar je njihao zvončiće na terasi iza dnevnog boravka i premda su krater i grad iza kratera bili uglavnom mračni, munje su sijevale i obasjavale glavnu dnevnu prostoriju. Plave i zelene svilene tapiserije koje nikada nije volio, ali se toliko navikao na njihovo postojanje na južnom zidu, sada su bile prekrivene crvenkastosmedim prugama i mlazovima. Fotelja u kojoj je uvijek sjedio kad je bio kod kuće - u obliku maternice od valovitog papira koja se prilagodavala tijelu - bila je razbijena. Nije bilo leševa. Daeman se mogao samo upitati je li spreman vidjeti ono što će tu morati vidjeti.

Vrtlozi, pruge i mrlje krvi dolazili su s terase i vodili iz dnevnog boravka u blagovaonicu, gdje je Marina voljela posluživati goste za dugačkim stolom. Daeman pričeka na novi bljesak munje - oluja se pomakla na istok i između svakog bljeska i grmljavine koja bi uslijedila prolazilo je sve više sekundi - a onda podiže samostrijel natrag do ramena i prijeđe u prostranu blagovaonu.

Tri uzastopne munje pokazale su mu prostoriju i ono u njoj. Nije bilo tijela kao takvih. Ali na majčinom šest metara dugom stolu od mahagonija piramida lubanja dizala se gotovo do stropa, dva metra iznad Daemanove glave. Mnoštvo praznih duplji zurilo je u njega. Bjelasanje kostiju podsjećalo je na zadržanu sliku na mrežnjači poslije svakog bljeska munje.

Daeman spusti teški samostrijel, ukoči ga i priđe bliže piramidi. U prostoriji je svuda bilo krvi, osim na stolu, koji je bio savršeno čist. Ispred piramide iscerenih, razjapljenih lubanja bilo je staro torino platno, rašireno tako da je lubanja na vrhu gledala točno posred njegovih izvezenih mikročipova.

Daeman se popne na stolicu na kojoj je oduvijek želio sjediti za majčinim stolom, a onda stane i na sam stol, tako da približi lice najvišoj od tih stotinu lubanja. U bijelom sijevanju odlazeće oluje vidio je da su sve ostale lubanje čisto oglodane i posve bijele, bez mesnatih ostataka žrtava. Ova lubanja na vrhu nije bila tako čista. Ostalo je nekoliko vlasi kovrčave riđe kose - o, tako namjerno ostavljeno - kao perčin na tjemenu i još malo na potiljku.

Daeman je imao crvenkastu kosu. Njegova majka je bila riđokosa.

On skoči sa stola, širom otvori prozorski zid i odtetura na terasu, da se ispovraća u crveno oko magme u krateru, osamdeset kilometara niže. Povraćao je na mahove, stalno i stalno iznova, iako u njemu više nije bilo ničeg što bi se moglo povratiti. Napokon se okrenuo, ispustio težak samostrijel na pod terase, isprao lice i usta vodom iz bakrenog lavora koji je njegova majka ostavila visjeti tamo o ukrasnim lancima kao kupaonicu za ptice, a onda se srušio leđima pripijen uz ogradu od bambusa, zagledan kroz otvorena klizna prozorska vrata blagovaonice.

Munje su bile sve slabije i sve rjeđe, ali dok su se Daemanove oči prilagodavale, crveni sjaj iz kratera obasjavao je zakrivljena tjemena bezbroj lubanja. Vidio je riđu kosu.

Prije devet mjeseci, Daeman bi zajecao kao tridesetsedmogodišnje dijete, jer je to i bio. Sada, iako mu se želudac prevrtao i nekakav crni osjećaj stiskao u šaku unutar njegovih grudi, pokušavao je hladno razmišljati.

Uopće se nije morao pitati što je ili tko ovo učinio. Vojniksi nisu jeli niti odnosili tijela svojih žrtava. Ovo nije bilo nasumično nasilje vojniksa. Ovo je bila poruka upućena Daemanu, a samo mu je jedno mračno stvorenje od svih ikada rođenih moglo poslati takvu poruku. Svi su u ovoj stambenoj kuli pobijeni, lubanje su im nagomilane poput bijelih kokosa, samo da bi ta poruka bila proslijeđena. A sudeći po svježem zadahu krvi, to se dogodilo prije samo nekoliko sati.

Ostavivši samostrijel da leži gdje je pao, Daeman se podigne na dlanove i koljena, a zatim i na noge - samo zato što nije želio više prljati ruke sukrvicom s poda terase - pa opet uđe u blagovaonicu, obiđe oko dugačkog stola i napokon se popne da skine majčinu lubanju. Ruke su mu se tresle. Nije mu se plakalo.

Ljudi su tek nedavno naučili sahranjivati druga ljudska bića. U proteklih osam mjeseci sedmoro je umrlo u Ardisu, šestoro od vojniksa, jedno od neke tajanstvene bolesti koja je odnijela mladu ženu za samo jednu noć s groznicom. Daeman nije znao da se staromodni ljudi mogu razboljeti ili zaraziti.

Da je ponesem sa sobom? Da održim neku pogrebnu službu tamo kraj zida, gdje su nam Noman i Harman rekli da podignemo groblje za svoje mrtve?

Ne. Marina je oduvijek voljela svoje stanište ovdje u Krateru Pariz više od bilo kojeg drugog mjesta u svijetu.

Ali ne mogu je ostaviti ovdje s ovim drugim lubanjama, pomisli Daeman i prođe ga val neopisivog osjećaja. Jedna od tih lubanja pripada onom gadu Gomanu.

On iznese lubanju natrag na terasu. Kiša je padala mnogo jače, vjetar je oslabio i Daeman je stajao jedan dugi trenutak pokraj ograde, pustivši da mu kišne kapi ovlaže lice i dodatno očiste lubanju. Onda je ispusti iz ruke preko ograde i ostane zagledan kako pada prema crvenom oku, sve dok se sićušni bijeli trunak nije izgubio.

Podigne samostrijel i pode - natrag kroz blagovaonicu, dnevni boravak, unutrašnji hodnik - a onda zastane. Nije to bio zvuk. Bubnjanje kiše bilo je toliko glasno da ne bi čuo ni alosaura da je ovaj bio tri metra iza njega. Nešto je zaboravio. Što?

Daeman se vrati u blagovaonicu, u pokušaju da izbjegne optužuju-će poglede piramide lubanja - Što sam ja tu mogao učiniti?, upitao je nijemo. Umrijeti s nama, odgovorile su mu nijemo - pa uzme torino platno.

On - to - ostavilo je ovdje platno s namjerom. Samo su to platno i stol u cijelom stambenom kompleksu bili nezaprljani i nepoprskani ljudskom krvlju. Daeman strpa tkaninu u bočni džep jakne i izađe odavde.

Stubište kojim je silazio do vidikovca bilo je mračno, a tijesno stubište kroz petnaest katova ispod njega još mračnije. Daeman nije čak ni podigao samostrijel da bi se pripremio. Ako ga to - on - čeka ovdje, onda neka bude tako. Bit će kako odluče zubi, nokti i bijes.

Tamo ga nije čekalo ništa.

Daeman je prešao pola puta natrag do faks-paviljona Invalid Hotela, hodajući ravnodušno posred bulevara praćen jakom kišom, kad se iza njega začuje pucketanje i tresak.

Okrene se, klekne na jedno koljeno i prinese teško oružje ramenu. Ovo nije bio zvuk onog. Znao je da se ono kreće tiho na bodljikavim tabanima sa žutim pandžama između kojih je bila razapeta opna.

Daeman podiže lice i pogleda, zinuvši. Iz pravca kratera, negdje između njega i stambenog tornja njegove majke, neko vrtloženje se pojavilo u zraku. Stvar je bila široka nekoliko stotina metara i brzo se vrtjela, sve više nalik kugli. Oko nje su pucketale nekakve munje poput krune od električnog trnja, a nasumične svjetlosne zrake izbijale su iz sfere. Kroz zrak pun vlage širila se grmljavina od koje su se tresli pločnici.

Promjenjivi fraktalni crteži ispunjavali su kuglu sve dok se nije pretvorila u krug, a krug utonuo ispod razine asfalta, raskolivši jednu zgradu dok se spuštao na zemlju, a zatim dijelom i ispod zemlje.

Sada iz kruga pokulja sunčeva svjetlost, ali nije to bila sunčeva svjetlost koja je ikada viđena sa Zemlje. Krug je prestao tonuti kada se samo jedna njegova četvrtina usadila u tlo kao neki divovski portal. Bio je samo dvije ulice daleko od njega i ispunio je nebo na istoku. Počeo je usisavati zrak u sebe gotovo uraganskom brzinom, koji zamalo nije srušio Daemana u naletu praćenom hukom vjetra.

Kroz još podrhtavajuće tri četvrtine kruga vidio se svijet obasjan dnevnim svjetlom - svijet plavog mora, crvenog tla, stijena, jedne goleme planine - ne, vulkana koji se dizao u nemoguće visine spram plavičastog neba. Nešto vrlo veliko, ružičasto, sivo i vlažno izronilo je iz tog blagog mora i kao da je gmizalo prema rupi na nogama brzim kao u stonoge, koje su u Daemanovim očima izgledale kao divovske ruke. Tada zrak pred tim prizorom ispuniše otpaci i prašina dok su vjetrovi bjesnjeli, miješali se i zatim zamirali.

Daeman je stajao tamo minutu, zurio u neprozirnu prašinu, podigao ruku da zaštiti oči od difuznog, ali ipak zasljepljujućeg svjetla koje je izbijalo iz rupe. Zgrade zapadno od rupe - kao i željezna armatura nogu i ispražnjenog trbuha Ogromne Kurve bljesnule su na hladnom, tuđinskom suncu, a onda nestale u oblaku prašine koji je pokuljao iz rupe. Drugi dijelovi grada ostali su nevidljivi i vlažni, zastrti noćnom tamom.

Začuje se grebanje vojniksa - žurno grebanje mnoštva pandža - iz ulica na sjeveru i jugu. Dva vojniksa pojaviše se iz mračnog kućnog ulaza na Daemanovom bulevaru i jurnuše na njega na sve četiri, uz zveckanje ubojitih oštrica.

On podigne samostrijel te ispali prvi projektil u kožnatu kukuljicu daljeg vojniksa - koji padne - a onda ispali drugi projektil u prsa čelnog. Ovaj padne, ali nastavi puzati dalje.

Daeman pažljivo izvuče dva bodljikava željezna projektila iz vreće koja mu je visjela preko ramena, napuni opet oružje, nategnu ga i oba projektila ispali u grbu sa živčanim centrom s udaljenosti od tri metra.

Stvorenje prestane puzati.

Začuje novo grebanje na zapadu i jugu. Crvenkasta dnevna svjetlost iz rupe tu je otkrivala sve što je bilo na ulici. Tame koja je zaklanjala Daemana više nije bilo. Nešto zaurla iz tog oblaka prašine koji se dizao - oglasivši se zvukom kakav Daeman nikad nije čuo - dubljim, zlobnijim, neprepoznatljivim režanjem koje je zvučalo kao riječi nekog groznog jezika gromoglasno izgovorene unatrag.

Daeman bez žurbe opet napuni svoje oružje, osvrne se posljednji put prema crvenoj planini koja se vidjela kroz rupu u nebu i gradskoj silueti Kratera Pariz, a onda potrči na zapad - ne u panici - prema Invalid Hotelu.

25.

Noman je umirao.

Harman je ulazio i izlazio iz male prostorije u prizemlju Ardis Halla koja je bila preuređena u priručnu - i prilično beskorisnu -bolnicu. Unutra je bilo knjiga iz kojih su mogli siglirati anatomske crteže i upute za jednostavne operacije, podešavanje slomljenih kostiju i slično, ali nitko osim Nomana nije znao liječiti ozbiljne rane. Dvoje od onih sahranjenih na novom groblju blizu sjeverozapadnog ugla palisade umrlo je poslije više dana provedenih u bolovima u istoj toj bolnici.

Ada je ostala s Harmanom i bila je kraj njega otkad je uteturao kroz sjeverna vrata prije više od jednog sata, često mu je dodirivala mišicu ili ga uzimala za ruku kao da želi uvjeriti sebe da je on zaista tu. Harmanove rane su liječili na ležaju pokraj mjesta gdje je sada ležao Noman - Harmanove rane bile su duboke ogrebotine koje su zahtijevale nekoliko bolnih šavova i još bolniju primjenu njihove primitivne, domaće verzije antiseptika - uključujući i čist alkohol. Ali strahovite rane nesvjesnog Nomana na ruci i tjemenu bile su preozbiljne da bi se liječile samo tim nedostatnim mjerama. Očistili su ga što su bolje mogli, zašili mu kožu na glavi, upotrijebili antiseptik na otvorenim ranama - Noman nije došao svijesti čak ni kada su mu sipali alkohol - ali ruka je bila previše unakažena i držala se za trup samo na pokidanim ligamentima, tkivu i smrskanim kostima. Stegnuli su mu je i previli, ali zavoji su već bili natopljeni krvlju.

“Umrijet će, zar ne?”, upita Hannah, koja nije otišla iz bolnice čak ni da bi presvukla svoju krvavu odjeću. Previli su joj posjekotine na lijevom ramenu, a ona nije skidala pogled s Nomana dok su je šivali i polijevali antiseptikom.

“Da, mislim da hoće”, reče Petyr. “Ovo se ne može preživjeti.”

“Zašto je još u nesvijesti?”, upita mlada žena.

“Mislim da je to posljedica potresa mozga”, reče Harman, “a ne ozljeda od pandža.”

Harman je bio ljut što sigliranje stotina knjiga neuroanatomije ne može čovjeka naučiti kako se, u stvarnosti, otvara lubanju i oslobađa mozak pritiska. Da su to pokušali svojim sadašnjim primitivnim instrumentima i s gotovo nepostojećim iskustvom u kirurgiji, Noman bi svakako umro prije nego što bi i inače umro. Kako god bilo, Nomanu-Odiseju nema spasa.

Ferman, koji je obično održavao bolnicu i koji je siglirao više medicinskih knjiga nego Harman, podigao je pogled s pile i sjekire koje je oštrio za slučaj da budu prisiljeni amputirati ruku. “Morat ćemo ubrzo donijeti odluku o ruci”, reče on tiho i vrati se svom brusnom kamenu.

Hannah se okrene Petyru. “Čula sam ga nekoliko puta kako nešto mumlja dok ste ga nosili, ali nisam mogla razumjeti što je rekao. Jesi li ti nešto razumio?”

“Ne baš. Većinu riječi nisam mogao shvatiti. Mislim da je to bilo na jeziku onog drugog Odiseja iz torinodrame...”

“Na grčkom”, reče Harman.

“Moguće”, reče Petyr. “Onih nekoliko riječi koje je izgovorio na engleskom i koje sam razumio nije bilo važno.”

“Koje su to bile riječi?” upita Hannah.

“Siguran sam da je rekao engleski nešto što se završavalo na 'gate. A zatim i nešto kao 'crash' (engl. crash - srušiti, a creche znači jaslice)... mislim. Mumljao je, ja sam glasno dahtao, a stražari na zidu su vikali. Bilo je to dok smo prilazili sjevernim dverima ograde, pa je sigurno rekao da srušimo dveri ako ih ne otvore!”

“To nema mnogo smisla”, reče Hannah.

“Bio je u bolovima i padao je u komu”, reče Petyr.

“Možda”, reče Harman. Izađe iz bolnice, s Adom koja ga je još držala pod ruku, pa počne hodati po palači. Pedesetak stanovnika Ardisa od ukupno četiri stotine objedovalo je u glavnoj blagovaonici.

“Hannah će to silno pogoditi”, šapne Ada.

Harman odsutno kimne glavom. Nešto je grickalo njegovu podsvijest i on je nastojao da se to probije van. Prošli su kroz nekadašnju veliku plesnu dvoranu gdje je više desetaka ljudi još radilo za dugačkim stolovima i pričvršćivalo brončane vrhove strijela na drvene štapove, a onda dodavalo pripremljena pera, izrađivalo koplja ili rezbarilo lukove. Mnogi su digli pogled i klimnuli glavom dok su Ada i Harman prolazili pokraj njih. Oni zatim podu u pregrijanu kovačnicu, gdje su tri muškarca i jedna žena čekićima udarali po brončanim rubovima mačeva i noževa te ih oštrili ih na brusnim kotačima. Harman je znao da će ujutro ta prostorija biti nesnosno vruća kada budu unosili rastopljeni metal i lijevali ga u kalupe te oblikovali čekićem. On zastane da dodirne jednu oštricu mača i dršku koja je bila dovršena osim posljednjih kožnih traka koja je trebalo obaviti oko balčaka.

Tako primitivno, pomisli on. Tako neizrecivo primitivno u usporedbi s učinkovitošću i umjetnošću ne samo Nomanovog Kirkinog mača - odakle god da je to došlo - već i oružja iz stare torino-drame. I koliko je to tužno da su prvi proizvodi tehnologije koje mi staromodni ljudi lijevamo i oblikujemo poslije dva tisućljeća upravo komadi ovog grubog oružja, čije je vrijeme opet nastupilo.

Reman uleti u kovačnicu na putu prema glavnoj zgradi.

“Što se dogodilo?”, reče Ada.

“Vojniksi”, reče Reman, koji je otišao na stražu nakon što je dovršio poslove u kuhinji. Bio je mokar od kiše koja je padala otkad se smrknulo i po bradi mu se uhvatio led. “Mnogo vojniksa. Više nego što smo ih ikada vidjeli odjednom.”

“Jesu li već izašli iz šume?” upita Harman.

“Gomilaju se pod stablima. Ali ima ih bezbroj.”

Vani zvona zazvoniše na uzbunu sa svih strana palisade. Trube će se oglasiti ako i kada vojniksi zaista započnu napad.

Blagovaonica se isprazni kada muškarci i žene dograbiše kapute i naoružanje pa pojuriše na svoje borbene položaje na zidovima, u dvorištu i na prozorima, zabatima, verandama i balkonima same kuće.

Harman se nije ni pomaknuo. Pustio je da ljudi u trku teku oko njega kao rijeka.

“Harmane?”, šapne Ada.

Okrenuvši se protiv struje, on je povede natrag u bolnicu gdje je Noman ležao na samrti. Hannah je navukla kaput i pronašla koplje, ali činilo se da ne može ostaviti Nomana. Petyr je već napola izašao, ali se vratio kada su Harman i Ada ušli i stali pokraj Nomanovog okrvavljenog ležaja.

“Nije rekao da srušite dveri”, šapne Harman. “Rekao je, jaslice Golden Gate.”

Napolju se oglasiše trube.

26.

Daeman je znao da bi se morao odmah faksirati natrag u čvor Ardis te javiti o onome što je vidio, makar morao po mraku prijeći ona dva i pol kilometra od ograđenog paviljona faks-čvora do Ardis Halla, ali nije mogao. Koliko god bila važna njegova vijest o rupi u nebu, još nije bio voljan napustiti Krater Pariz.

Faksirao se do ranije nepoznate šifre, koju je otkrio kada su prije šest mjeseci istraživali faks-čvorove i pravili kartu četiri stotine i devet poznatih čvorova - u potrazi za preživjelima poslije Pada - i tragali za nepopisanim odredištima. Ovo mjesto bilo je toplo i obasjano suncem. Paviljon se nalazio na brežuljku među palmama koje su se njihale na blagom lahoru s mora. Odmah ispod brežuljka nalazila se plaža - bijeli srp koji je gotovo okružio lagunu tako bistru da se vidjelo pješčano dno na dubini od dvanaest metara, tamo gdje je počinjao podvodni greben.

U blizini nije bilo nikoga, ni staromodnih, ni posthumanaca, iako je Daeman pronašao obrasle ruševine nečega što je prije Posljednjeg faksa bilo grad, odmah malo dalje na kopnu, na sjevernoj strani polukružne plaže.

Nikada, a dolazio je ovamo desetak puta da sjedne i razmisli, nije vidio nijednog vojniksa. Samo se jednom neko ogromno gušteroliko stvorenje bez nogu i s perajama podiglo iz valova odmah iza grebena, a onda pljusnulo natrag u vodu s devet metara dugim morskim psom u ustima, ali ako se izuzme taj zabrinjavajući prizor, on tu nije vidio ništa prijeteće.

Sada je sišao na plažu, spustio teški samostrijel na pijesak i sjeo pokraj njega. Sunce je žarilo. Skinuo je glomaznu naprtnjaču, jaknu i košulju. Nešto mu je visjelo iz džepa jakne i on to izvuče - torino-platno sa stola lubanja. Baci ga na pijesak. Skine cipele, hlače i donje rublje pa dotetura gol do obale, ne pogledavši čak ni prema rubu prašume da bi se uvjerio da je sam.

Moja majka je mrtva. Tu činjenicu je primio kao fizički udarac i pomislio da će mu opet pozliti. Mrtva.

Daeman pođe prema valovima. Stane na rub lagune i pusti da mu topli valovi zapljusnu stopala i uklone pijesak ispod nožnih prstiju. Mrtva. Više nikad neće vidjeti majku niti čuti njen glas. Nikad, nikad, nikad, nikad, nikad.

Sjedne umoran na vlažan pijesak. Mislio je da se pomirio s ovim novim svijetom u kojem je smrt bila konačna; mislio je da je prihvatio tu poganost kada se suočio s vlastitom smrću prije osam mjeseci tamo gore, na Prosperovom otoku.

Znao sam da ću jednog dana morati umrijeti... ali ne i moja majka. Ne Marina. To nije... pošteno. Daeman zajeca i nasmije se apsurdnosti onoga što je razmišljao i osjećao. Tisuće su umrle nakon Pada... znao je da su tisuće umrle, jer on je bio jedan od ardiskih izaslanika koji su obišli stotine drugih čvorova, vidio je grobove, čak je neke zajednice podučavao tome kako da kopaju grobove i odlažu tijela da u njima trunu...

Moja majka! Je li patila? Da li se Caliban poigrao s njom, mučio je, mrcvario prije nego što ju je zaklao? Znam da je to bio Caliban. On ih je sve pobio. Nije važno što je to nemoguće - točno je. On ih je sve pobio, ali samo zato da bi došao do moje majke, da bi njenu lubanju postavio povrh piramide lubanja, ostavivši pramenove crvene kose kako bi mi dokazao da je to doista moja majka. Caliban. Taj kurvin sin majku mu pasju jebem, govno gnjecavo nakaza krljušna lizač čmara smradnog ubojica prokleti jebeni. ..

Daeman nije mogao disati. Grudi su mu se jednostavno blokirale. Otvorio je usta kao da će opet povraćati, ali nije bio u stanju ni udahnuti ni izdahnuti.

Mrtva. Zauvijek. Mrtva.

On ustane, zagazi u vodu toplu od sunca, pa uroni i snažno zapliva prema grebenu gdje su se dizali bijeli valovi i gdje je vidio divovsku zvijer s morskim psom u čeljustima, zapliva iz sve snage dok mu je slana voda peckala oči i obraze...

Plivanje mu je omogućilo da diše. Preplivao je sto metara do mjesta gdje se laguna otvarala prema moru, a onda je legao na vodi i osjetio kako ga vuku hladne struje i zagledao se u velike valove iza grebena, osluškujući divnu silovitost njihovog sudaranja, i zamalo se tada nije predao struji koja ga je mamila van, dalje, dalje - u Tihom oceanu nije postojao procijep kao u Atlantskom i tijelo je moglo plutati danima – a onda se okrenuo i zaplivao natrag prema plaži.

Izašao je iz vode, podigao lijevi dlan i prizvao funkciju farneta. Bio je na tom otoku u Južnom Pacifiku - Daeman se umalo nije nasmijao na tu pomisao, jer prije devet mjeseci, prije nego što je upoznao Harmana, nije ni znao nazive oceana, nije znao da je svijet okrugao, nije poznavao kopnene mase niti je znao da postoji više oceana - i kakvu mu je to dobrobit donijelo poznavanje tih stvari? Nikakvu, koliko je mogao vidjeti.

Ali farnet mu je pokazao da u blizini nema staromodnih ljudi ili vojniksa. On pođe plažom do svoje odjeće i sjedne na jaknu, upotrijebivši je kao prostirku za plažu. Preplanule noge su mu bile prekrivene pijeskom. Baš kada je kleknuo, nalet vjetra s kopna zahvati torino platno i ponese ga iznad njegove glave, prema vodi. Vođen čistim refleksom, Daeman pruži ruku visoko i uhvati ga. Zavrti glavom i rubovima bogato izvezene tkanine obriše kosu.

Daeman se opruzi na leđa, držeći i dalje torino u ruci, pa se zagleda u besprijekorno plavo nebo.

Mrtva je. Držao sam njenu lubanju u rukama. Kako je sa sigurnošću znao da je ta jedna lubanja od stotinu - s očitim naznakama uvojaka kratke riđe kose - pripadala njegovoj majci? Bio je siguran. Možda ju je trebao ostaviti tamo s ostalima. Ne s Gomanom, čije je tvrdoglavo inzistiranje da ostane u Krateru Pariz i dovela do njene smrti. Ne, ne s njim. Daeman je jasno vidio kako se mala bijela lubanja prevrće i gubi u oku crvene magme u krateru.

Zatvorio je oči, s trzajem. Bol te noći bio je fizički i vrebao je iza njegovih očiju poput kirurških noževa. Morao se vratiti u Ardis i ispričati svima što je vidio - da je siguran da se Caliban vratio na zemlju i da se u noćnom nebu pojavila rupa iz koje je izašla neka ogromna stvar.

Zamislio je kako ga zapitkuju, Harman, Noman, Ada i ostali. Kako možeš biti siguran da je to bio Caliban?

Daeman je bio siguran. Znao je. Ima neka veza između njega i čudovišta otkad su se hrvali u gotovo bestežinskom stanju velike ruševne katedrale Prosperovog orbitalnog otoka. Znao je još od Pada da je Caliban živ - da je vjerojatno, nekako, nemoguće dakako, ipak pobjegao s otoka i vratio se na Zemlju.

Kako možeš to znati?

Znao je.

Kako je jedan stvor, manji od vojniksa, mogao ubiti stotinu ljudi u Krateru Pariz, i to većinom muškarce?

Caliban je mogao upotrijebiti one klonirane stvorove iz Sredozemnog bazena - calibane koje je Prospero stvorio prije više stoljeća da budu protuteža Setebovim vojniksima- ali Daeman je slutio da nije bilo tako. Osjećao je nekako da je Caliban sam pobio njegovu majku i sve ostale. Da bi meni poslao poruku.

Ako ti je već Caliban želio poslati poruku, zašto nije došao u Ardis Hall i pobio sve nas - sačuvavši tebe za kraj?

Dobro pitanje. Daeman je mislio da zna odgovor. Već je vidio kako se Caliban igra gušterolikim stvorenjima bez očiju koja je lovio u lokvama svoje kanalizacijske močvare ispod orbitalnog grada - igrao se s njima i gnjavio ih prije nego što bi ih cijele progutao. Vidio je također kako se Caliban poigravao njima - s Harmanom, Savi i Daemanom - zadirkivao ih prije nego što je skočio brzinom munje da pregrize Savi vrat i odvuče je ispod vode da je proždere. Poigrava se sa mnom. Sa svima nama.

Što si to vidio kako prolazi kroz rupu iznad Kratera Pariz?

Još jedno dobro pitanje. Što je zaista vidio? Sve je bilo puno prašine, zrak su ispunili otpaci nošeni orkanskim vjetrom, a svjetlost iz rupe bila je gotovo zasljepljujuća. Ogroman sluzavi mozak koji se kretao na rukama? Daeman je mogao zamisliti reakciju ostalih u Ardis Hallu - u svakoj zajednici preživjelih - kada im to bude rekao.

Ali Harman se ne bi nasmijao. Harman je bio tamo s Daemanom - i s Savi, kojoj je bilo preostalo samo još nekoliko minuta života - kad se Caliban zacerekao, prošištao i podrugljivo izrekao tu čudnu litaniju o svome ocu, bogu Setebu - “Seteb, Seteb i Seteb”, povikao je monstrum. “Pomisli, živi taj u hladnoći mjeseca.” I kasnije: “Pomisli da Seteb, mnogoruk kao sipa, kog se boje zbog onoga što radi, digne pogled, najprije, pa shvati da se ne može uzdići do mira i sreće u životu, pa stvori ovaj svijet-igračku da podražava stvarnost, da te dobre stvari pogodi ko što šipak na grozde sliči.”

Daeman i Harman su kasnije zaključili da je “svijet-igračka” Prosperov orbitalni otok, ali on je sada razmišljao o Calibanovom bogu Setebu - “mnogorukom kao sipa”.

Koliko je bilo veliko stvorenje koje si vidio kako prolazi kroz rupu?

Zaista, koliko veliko? Činilo se da je nadvisilo omanje građevine. Ali zbog svjetlosti, vjetra, planine koja je blistala iza žurnog stvorenja - Daeman nije imao pojma koliko je veliko bilo.

Moram se vratiti.

“Oh, Kriste”, zastenja Daeman znajući sada da se ta uzrečica koju su mnogi lagodno koristili od djetinjstva odnosi na nekog izgubljenog boga iz Minulog doba. “Oh, Kriste.” Nije se želio večeras vratiti u Krater Pariz. Želio je ostati ovdje, u toplini, sunčevoj svjetlosti i sigurnosti plaže.

Što je divovska sipa radila kada je ušla u grad Krater Pariz? Je li pošla na sastanak s Calibanom?

Morao se vratiti i izvidjeti to prije nego što se odfaksira kući, u Ardis. Ali ne ove sekunde. Ne ove minute. Daemana je boljela glava od bodlji bola i tuge koje je osjećao iza očiju. Ovdje je to prokleto sunce prejako grijalo. Prvo je prekrio oči lijevim dlanom - bilo je previše svjetla - a zatim podigao torino platno i stavio ga preko lica kao što je to činio mnogo puta ranije. Nikada ga nije mnogo zanimala torino drama - njegove jedine dvije zanimacije u životu bile su zavođenje mladih žena i sakupljanje leptirova - ali više puta se podavao torinu iz dosade ili blage znatiželje. Jednostavno iz navike, znajući da su sva torino platna mrtva i neupotrebljiva baš kao i servitori i električna svjetla, on poravna izvezena mikročipove platna sa središtem čela.

Slike, glasovi i fizički dojmovi prokuljaše u njega.

Ahilej kleči pokraj mrtvog tijela Amazonke Pentesileje. Rupa se zatvorila - crveni Mars proteže se na istok i jug duž obale mora Tetis bez ikakvog preostalog traga Ilija i Zemlje - a većina zapovjednika koji su se protiv Amazonki borili zajedno s Ahilejem pobjegla je na vrijeme. Veliki i Mali Ajax su nestali, baš kao i Diomed, Idomenej, Stihije, Ste-nelus, Eurijalus, Teukro - nije ostao čak i Odisej. Neki od Ahejaca - Euenor, Pretesilej i njegov prijatelj Podarkes, Menipus - ležali su mrtvi među tijelima poraženih Amazonki. U zbrci i panici dok se Rupa zatvarala, čak su i Mirmidonci, Ahilejevi najodaniji sljedbenici, pobjegli s ostalima, misleći da je njihov junak Ahilej među njima.

Ahilej je tu sam, s mrtvima. Vjetar Marsa puše odozgo, sa strmih litica u podnožju Olimpa, i zavija među razbacanim šupljim komadima oklopa, vijoreći okrvavljenim barjacima na kopljima koja su prikovala mrtve za crveno tlo.

Brzonogi ljudomor drži Pentesilejino tijelo u naručju, pridiže joj glavu i ramena na koljeno. Jeca pred onim što je učinio - pred njenim probodenim grudima i ranama koje više ne krvare. Pet minuta prije toga, Ahilej je bio likovao u svojoj pobjedi i vikao je kraljici koja je umirala: “Ne znam kakva ti je bogatstva Prijam obećao, djevojko budalasta, ali evo tvoje nagrade! Sad će se psi i ptice gostiti tvojim tijelom.”

Ahilej može samo još jače zajecati prisjetivši se vlastitih riječi. Ne može odvojiti pogled od njenog lijepog čela i još ružičastih usana. Zlatni Amazonkini uvojci plešu pod sve jačim lahorom i on promatra njene trepavice, čeka da trepnu, čeka da joj se oči otvore. Suze mu kaplju u prašinu na njenom obrazu i čelu i on joj rubom svoje tunike obriše blato s lica. Očni kapci joj ne zatrepću. Oči joj se ne otvore. Koplje koje je hitnuo prošlo je kroz njeno tijelo i prikovalo i njenog konja, tolika je bila žestina njegovog zamaha.

“Trebao si je uzeti za ženu, sine Pelejev, a ne ubiti je.”

Ahilej pogleda odozdo kroz suze u visoki lik koji stoji između njega i sunca.

“Palado Ateno, božice...”, izusti ljudomor, a onda zašuti, jer su mu jecaji zagušili riječi. Zna da je od svih bogova Atena njegov najljući, zakleti neprijatelj - da je ona ta koja se pojavila u njegovom šatoru prije osam mjeseci i ubila mu najmilijeg druga Patrokla, da je ona ta koju je najviše žudio ubiti dok se tukao i ranjavao desetine drugih bogova proteklih mjeseci - ali Ahilej sada u svom srcu ne može osjetiti gnjev već samo beskrajnu tugu zbog Pentesilejine smrti.

“Vrlo neobično”, kaže božica dok se nadnosi nad njim u zlatnom oklopu, a visoko zlatno koplje blista na zrakama niskog sunca. “Prije dvadeset minuta nisi imao ništa protiv toga - ne, želio si to - da njeno tijelo ostaviš pticama i psima. A sad plačeš za njom.”

“Nisam je volio kada sam je ubijao”, izusti Ahilej te obriše tragove blata s lijepog lica mrtve Amazonke.

“Ne, i nikada ranije nisi ovako volio”, kaže Palada Atena. “Nikada jednu ženu.”

“Spavao sam s mnogo žena”, kaže Ahilej, koji ne može odvojiti oči od mrtvog Pentesilejinog lica. “Odbio sam se boriti za Agamemnona zbog Briseide.”

Atena se nasmije. “Briseida ti je bila robinja, sine Pelejev. Sve žene s kojima si ikada dijelio postelju - uključujući i majku tvog sina Pira, kojeg će Argejci jednog dana zvati Neptolemom - bile su tvoje robinje. Robinje tvog ega. Nikada nisi volio neku ženu prije dana današnjeg, brzonogi Ahileju.”

Ahilej poželi ustati i boriti se s božicom - uostalom, ona mu je najgori neprijatelj, ubojica njegovog voljenog Patrokla, razlog što je poveo svoj narod u rat protiv bogova - ali shvati da ne može odvojiti ruke od Pentesilejinog lesa. Njen smrtonosni hitac kopljem nije ga pogodio, ali srce mu je svejedno bilo probijeno. Nikada - čak ni poslije smrti svog najmilijeg druga Patrokla - ljudomor nije osjetio tako strašnu tugu.

“Zašto... sad?”, prostenje između snažnih jecaja. “Zašto... ona?”

“Zbog čarolije kojom te je začarala božica požude, Afrodita”.

“Uvijek su te Afrodita i njen incestuozni brat Ares dovodili u nedoumicu, ubijali ti prijatelje i uništavali svaku tvoju radost, Ahileju. Afrodita je ubila Patrokla i odnijela njegovo tijelo prije osam mjeseci.”

“Ne... bio sam tamo... vidio sam...”

“Vidio si Afroditu koja je preuzela moj lik”, prekine ga Palada Atena. “Zar sumnjaš u to da mi bogovi možemo poprimiti svaki oblik koji poželimo? Želiš li da sada preuzmem oblik i lik Pentesileje kako bi mogao zadovoljiti požudu sa živim tijelom, umjesto s mrtvim?”

Ahilej se zagleda odozdo u nju. “Afrodita...”, kaže on nešto kasnije, s tonom smrtonosne kletve u glasu. “Ubit ću tu pizdu.”

Atena se osmjehne. “Što je čin vrijedan i odavno zakasnio, brzonogi ljudomore. Dat ću ti ovo...” Ona mu pruži mali bodež optočen draguljima.

Držeći i dalje Pentesileju desnom rukom, on lijevom primi taj predmet. “Što je to?”

“Nož.”

“Znam da je nož”, zareži Ahilej tonom koji nije iskazivao nimalo poštovanja prema činjenici da razgovara s jednom božicom, trećom po redu rođenom među svim bogovima koje je Zeus začeo. “Tako mi Hadovog imena, zašto bi mi bila potrebna ova djevojačka igračka od oštrice kad imam vlastiti mač i svoj nož za vađenje utrobe? Uzmi ovo natrag.”

“Ovaj nož je drukčiji”, kaže božica. “Ovaj nož može ubiti boga.”

“Već sam rezao bogove svojom oštricom.”

“Rezao ih, da”, kaže Atena. “Ali ne i ubio. Ova oštrica čini besmrtnom mesu isto ono što tvoj puki ljudski mač čini ostalim bijednim smrtnicima.”

Ahilej ustane, s lakoćom noseći Pentesilejino tijelo na desnom ramenu. Uzme kratku oštricu u desnu ruku. “Zašto bi mi dala nešto takvo, Palado Ateno? Mjesecima smo već protivnici na bojištu. Zašto bi mi sada pomagala?”

“Imam ja svoje razloge, sine Pelejev. Gdje je Hockenberry?”

“Hockenberry?”

“Da, onaj bivši skolik koji je postao Afroditin uhoda”, kaže Palada Atena. “Je li još živ? Želim nešto obaviti s tim smrtnikom, ali ne znam gdje bih ga tražila. Moravečko polje sila nam je odnedavno zaklonilo božanski vidik.”

Ahilej se osvrne oko sebe i trepne kao da je prvi put primijetio da je jedino živo ljudsko biće preostalo na crvenoj ravnici Marsa. “Hockenberry je bio ovdje prije samo nekoliko minuta. Razgovarao sam s njim prije nego što sam ubio... nju.” On opet zajeca.

“Jedva čekam sresti se ponovno s tim Hockenberryjem”, kaže Atena, promrmljavši to sebi u bradu. “Danas je dan za izravnavanje računa, a njegov je odavno već došao na naplatu.” Ona pruži ruku i uzme Ahilejevu bradu snažnom, rukom, pa mu podigne lice tako da je pogleda u oči. “Sine Pelejev, želiš li da ova žena... ova Amazonka... opet bude živa, kako bi ti bila nevjestom?”

Ahilej se zagleda u nju. “Želim biti oslobođen ove ljubavne čarolije, plemenita božice.”

Atena odmahne glavom pod zlatnom kacigom. Crveno sunce sjaji na njenom oklopu. “Nema oslobađanja od ove Afroditine čarolije - feromoni su progovorili i njihova je presuda konačna. Pentesileja će u ovom životu biti jedina tvoja ljubav, ili kao leš ili kao živa žena... želiš li je živu?”

“Da!”, poviče Ahilej i kroči bliže s mrtvom ženom u naručju i odsjajem ludila u očima. “Vrati mi je u život!”

“Nijedan bog ni božica to ne može, sine Pelejev”, kaže Atena tužno. “Kao što si jednom rekao Odiseju -Jer se u posjed dobiti mogu i goveda i tovne ovce, mogu se tronošci steći i plavogrivi konji k tome, ali se nikada život čovjekov - ni ženin, Ahileju - ne vraća nit se može ulovit kad jednom iz ograde zubne izleti. Čak ni Otac Zeus nema tu moć uskrsavanja, Ahileju.”

“Jebem ti, zašto si mi onda to ponudila?”, zareži ljudomora. Osjeti sada navalu gnjeva osim ljubavi - ulje i voda, vatra i... ne led - već drukčija vrsta vatre. Vrlo je svjestan kako svog gnjeva tako i noža za ubijanje bogova i božica koji drži u ruci. On zadjene nož za široki bojni pojas kako bi spriječio sebe da učini nešto nepromišljeno.

“Moguće je vratiti Pentesileju u život”, kaže Atena, “ali ja nemam tu moć. Poprskat ću je ambrozijom koja će je sačuvati od raspadanja. Njeno mrtvo tijelo vječno će nositi rumenilo u obrazima i trag zamiruće topline koju sada osjećaš. Njena ljepota nikad neće nestati.”

“Što mi to znači?” zareži Ahilej. “Zar zaista očekuješ od mene da slavim svoju ljubav činom nekrofilije?”

“To ovisi od tvog osobnog izbora”, kaže Palada Atena tako podrugljivo da Ahilej zamalo ne potegne bodež iz pojasa. No ona nastavi: “Ali ako si čovjek od akcije, što jesi, očekujem da ćeš odnijeti tijelo svoje ljubavi na vrh planine Olimp. Ondje, u jednoj velikoj zgradi pokraj jezera, nalazi se naša božanska tajna - dvorana sa spremnicima punim bistre tekućini gdje neobična stvorenja iscjeljuju naše rane i popravljaju sva oštećenja, pa se mi vraćamo - kako si ti to tako dobro rekao - natrag preko ograde zubne.”

Ahilej se okrene i zagleda u beskrajnu planinu obasjanu suncem. Diže se u beskraj. Vrh joj se ne vidi. Okomite stijene u podnožju samo su početak divovskog masiva, a samo one su više od četiri kilometra. “Da se popnem na Olimp...” kaže on.

“Postojao je eskalator... pokretno stubište”, reče Palada Atena i pokaže dugim kopljem. “Vidiš li tamo one ruševine. To je i dalje najlakši put prema gore.”

“Morat ću se i boriti dok se penjem, na svakom koraku”, kaže Ahilej, kiselo se smiješeći. “Još ratujem s bogovima.”

Palada Atena se osmjehivala. “Sad bogovi ratuju jedni protiv drugih, sine Pelejev. I znaju da se Branska rupa zauvijek zatvorila. Smrtnici više nisu prijetnja dvoranama Olimpa. Mislim da ćeš se moći popeti neprimijećen, bez otpora, ali kad se jednom tamo nađeš, svakako će podići uzbunu.”

“Afrodita”, šapne brzonogi ljudomora.

“Da, i ona će biti tamo. I Ares. Svi oni koji su ti priredili taj osobni pakao. Imaš moje odobrenje da ih ubiješ. Tražim samo jednu uslugu za svoju ambroziju, vodstvo i ljubav.”

Ahilej se okrene prema njoj i čeka.

“Uništi spremnike za iscjeljenje nakon što vrate tvoju ljubljenu Amazonku u život. Ubij Iscjelitelja - veliku čudovišnu stonogu s previše ruku i očiju. Uništi sve u Iscjeliteljevoj dvorani.

“Božice, zar to ne bi uništilo i tvoju besmrtnost?” upita Ahilej.

“Ja ću brinuti o tome, sine Pelejev”, kaže Palada Atena. Ona pruži ruke, dlanovima okrenute nadolje, i zlatna ambrozija prekrije krvavo probijeno Pentesilejino tijelo. “Pođi sada. Ja se moram vratiti vlastitim ratovima. Sudbina Ilija će ubrzo biti poznata. Tvoja sudbina bit će riješena ovdje, na Olimpu.” Ona pokaže na planinu koja se dizala u beskraj iznad njih.

“Bodriš me kao da imam moći nekog boga, Palado Ateno”, šapne Ahilej.

“Ti si oduvijek imao moć boga, sine Pelejev”, kaže božica te podigne slobodnu ruku u znak blagoslova pa se kvantno teleportira. Zrak nahrupi u nastali vakuum s tihim praskom.

Ahilej položi Pentesilejino tijelo među ostale leševe samo nakratko, koliko mu treba da je umota u čistu bijelu tkaninu iz svog ratnog šatora. Onda potraži štit, koplje, kacigu, vrećicu s kruhom i mješine s vinom koje je donio prije mnogo sati. Nakon što čvrsto priveže oružje za sebe, on klekne, podigne mrtvu Amazonku i uputi se prema planini Olimp.

“Prokletstvo”, kaže Daeman i otrgne torino platno s lica. Prošle su duge minute. On pogleda proxnet na dlanu - u blizini nije bilo vojniksa. Mogli su ga razrezati kao ribu dok je ležao opčinjen torinom.

“Prokletstvo”, ponovi.

Odgovore mu samo blagi valovi koji zapljuskuju plažu.

“Što je važnije?” promrmlja on sebi. “Da što prije odnesem ovaj torino koji radi u Ardis - i odgonetnem zašto mi ga je ostavio Caliban ili njegov gospodar? Ili da se vratim u Krater Pariz i vidim što tamo mnogoruki-kao-sipa smjera?”

Nakratko ostane na koljenima u pijesku. Onda se odjene, strpa torino platno u naprtnjaču, zadjene mač opet za pojas, podigne samostrijel i žurno krene uzbrdo prema faks-paviljonu koji ga je čekao.

27.

Ada se probudila u mraku i zatekla tri vojniksa u svojoj sobi. Jedan od njih držao je Harmanovu odrubljenu glavu u dugim oštricama na prstima. Probudila se u mliječnom svjetlu neposredno pred zoru, sa srcem u grlu. Usta su joj bila otvorena kao da se već spremaju da vrisne.

“Harmane!”

Ona se otkotrlja s kreveta, sjedne na rub i zarije glavu među dlanove, dok joj je srce još tuklo tako žestoko od noćne more da je osjećala vrtoglavicu. Nije mogla povjerovati da se popela u spavaću sobu i zaspala dok je Harman još bio budan. Ta trudnoća je baš glupa stvar, pomisli ona. Povremeno joj je od tijela pravila izdajnika.

Spavala je u odjeći - u tunici, prsluku, platnenim hlačama, debelim čarapama - i pokušala je začešljati kosu i ispraviti dugu košulju što je bolje mogla kako ne bi bila potpuno izgužvana, pomislivši upotrijebiti i malo dragocjene vruće vode kako bi se umila u lavoru - koji je Harman oduvijek nazivao njenom kupaonicom za ptice - no odustala je od toga. Možda se već previše toga događalo za sat ili dva otkad je zaspala. Navuče čizme i požuri dolje.

Harman je bio u prednjem salonu, gdje široka prozorska vrata nisu bila prekrivena kapcima, pa se vidik pružao niz južni travnjak sve do donje palisade. Sunce nije granulo - jutro je bilo previše oblačno - i počeo je padati snijeg. Ada je i ranije u svom životu vidjela snijeg, ali samo jednom tu, u Ardis Hallu, kada je bila vrlo mala. Desetak muškaraca i žena, uključujući Daemana - koji je izgledao neobično rumeno - stajalo je pokraj prozora u tihom razgovoru i promatralo kako pada snijeg.

Ada brzo zagrli Daemana i priđe Harmanu, zagrlivši ga. “Kako je Odi...” zausti ona.

“Noman je još živ, ali jedva” reče Harman tiho. “Izgubio je previše krvi. Sve teže i teže diše. Loes misli da će umrijeti za sat ili dva. Pokušavamo donijeti odluku što nam je činiti. Ado, Daeman nam je donio strašnu vijest o svojoj majci.”

Ada pogleda prijatelja i upita se je li to njegova majka jednostavno odbila doći u Ardis. Ona i Daeman su dvaput posjetili Marinu u proteklih osam mjeseci i nijednom nisu uspjeli uvjeriti stariju ženu da se preseli.

“Mrtva je”, reče Daeman. “Caliban je ubio nju i sve ostale u stambenom tornju.”

Ada se ugrize za zglavak ruke toliko jako da ovaj umalo nije prokrvario, a onda reče: “O, Daemane, strašno mi je žao.” Zatim, kada je shvatila što je on rekao, šapne: “Caliban?” Uvjerila je sebe poslije Harmanovih priča o Prosperovom otoku da je taj stvor umro tamo gore. “Caliban?”, ponovi ona glupavo. Noćna mora ju je još pritiskala kao kamen. “Siguran si?”

“Jesam”, reče Daeman.

Ada ga zagrli, ali Daemanovo tijelo bilo je napeto i kruto kao kamen. On je gotovo odsutno potapša po ramenu. Ada se upita je li on to u šoku.

Zatim započeše raspravljati o noćašnjoj obrani Ardis Halla.

Vojniksi su bili napali nešto prije ponoći - najmanje stotinu, možda i sto pedeset; bilo je teško odrediti im broj po mraku i kiši - i jurišali su s najmanje tri od četiri postojeće strane palisade. Bio je to najveći i svakako najorganiziraniji napad vojniksa na Ardis.

Branitelji su ih ubijali sve do pred zoru - najprije su zapalili vatre, sagorijevajući dragocjeni kerozin i naftu čuvane za tu svrhu, da bi osvijetlili zidove i polja iza zidova - a onda su obličja u jurišu zasipali plotunima i plotunima preciznih hitaca iz lukova i samostrijela.

Strijele i projektili nisu uvijek probijali oklop ili kožnatu kukuljicu vojniksa - češće nisu nego jesu - pa su branitelji potrošili veliku količinu streljiva. Pale su desetine vojniksa - Loes je izvijestio da je njegova ekipa s prvim svjetlom prebrojala pedeset tri tijela vojniksa u poljima i šumama.

Nekolicina stvorenja stigla je do zidova i skočila na bedeme - vojniksi su mogli skočiti i deset metara iz mjesta, kao ogromni skakavci -ali mnoštvo šiljaka i rezervnih boraca s mačevima onemogućilo je da ijedan od njih stigne do kuće. Osmoro ardisovaca bilo je ranjeno, ali samo dvoje ozbiljno: žena po imenu Kirik s teškim prijelomom ruke, i Lamen, Petyrov prijatelj, kome su bila odsječena četiri prsta - ali ne oštricama vojniksa, već pogrešnim zamahom mača jednog drugog branioca.

Ono što je odlučilo ishod bitke bio je soni.

Harman je bio pokrenuo ovalni disk sa stare letačke platforme visoko na zabatnom krovu Ardis Halla. Upravljao je njime iz ulegnuća koje se nalazilo naprijed i u sredini. Leteći stroj je imao šest plitkih obloženih udubljenja da u njima ljudi leže potrbuške, ali Petyr, Loes, Reman i Hannah su klečali u svojim nišama i pucali iz sonija - tri muškarca iz svih raspoloživih ardiskih flešetnih pušaka, a Hannah iz najboljeg samostrijela koji je ikad napravila.

Harman se nije usuđivao spustiti niže od dvadesetak metara zbog zapanjujućih sposobnosti vojniksa da skaču. Ali i to je bilo dovoljno nisko. Čak i po mraku i kiši, iako su vojniksi trčali brzo kao žohari i skakali kao divovski skakavci na vreloj tavi, neprekidna paljba iz flešetnih pušaka i samostrijela zaustavila je napredovanje tih stvorenja. Harman je upravljao sonijem među visokim stablima u podnožju i na vrhu brda, a branitelji su s bedema na palisadama ispaljivali vatrene strijele i katapultima izbacivali kugle zapaljene, šištece nafte kako bi obasjali noć. Vojniksi su se raštrkali, pregrupirali i napali još šest puta prije nego što su konačno nestali, neki prema rijeci daleko nizbrdo od Ardisa, ostali u brdima na sjeveru.

“Ali zašto su prestali s napadom?”, upita mlada žena po imenu Pean. “Zašto su otišli?”

“Kako to misliš?”, reče Petyr. “Pobili smo trećinu njihovih snaga.”

Harman prekriži ruke i zagleda se u snijeg koji je tiho padao. “Znam na što Pean misli. To je dobro pitanje. Zašto su prekinuli napad? Nikad nismo vidjeli da neki vojniks reagira na bol. Oni umiru... ali se ne žale zbog toga. Zašto nisu nastavili s napadom sve dok nas ne nadvladaju ili ne izginu?”

“Zato što ih je netko ili nešto opozvalo”, reče Daeman.

Ada ga pogleda. Daemanovo lice je bilo gotovo mlohavo, glas tup, oči su lutale besciljno. Tijekom posljednjih devet mjeseci, Daemanova energija i odlučnost svakodnevno su se produbljivali i jačali. Sada je klonuo i činilo se da je ravnodušan prema razgovoru i ljudima koji su bili oko njega. Ada je bila sigurna da ga je majčina smrt gotovo posve izbezumila - ili će to možda tek doći.

“Ako su vojniksi bili opozvani, tko ih je opozvao?”, upita Hannah.

Svi zašutješe.

“Daemane”, reče Harman, “molim te da opet ispričaš svoju priču, zbog Ade. I dodaj sve pojedinosti koje si prvi put izostavio.” Još muškaraca i žena okupilo se u dugačkoj prostoriji. Svi su izgledali umorno. Nitko nije progovarao niti postavljao pitanja dok je Daeman opet izlagao svoju priču, mirnim i monotonim glasom.

Ispričao im je o pokolju u majčinom staništu, o hrpi lubanja, torino platnu na stolu - jedinoj stvari koja nije bila poprskana krvlju - i o tome kako ga je kasnije aktivirao kad se faksirao na neko drugo mjesto; nije im rekao gdje točno. Ispričao im je o tome kako se iznad grada Krater Pariz pojavila rupa i kako je na trenutak ugledao nešto krupno što se iz nje pojavljivalo - nešto što je trčkaralo na nemoguće brojnim divovskim rukama.

Objasnio je kako se faksirao da bi pribrao misli, a onda faksirao do ardiskog čvora - stražari u tamošnjem malom utvrđenju rekli su mu za pokrete vojniksa koje su primijetili tijekom noći, o tome da su baklje bile popaljene i da su svi ljudi bili na zidovima, kao i o zvucima borbe i bljeskovima baklji i nafte koje su primijetili iz pravca Ardis Halla. Daeman je bio namjeravao poći pješke prema Ardisu, ali ljudi na barikadama u faks-paviljonu bili su sigurni da bi njegov pokušaj da ode po mraku značio sigurnu smrt - prebrojali su više od sedamdeset vojniksa koji su šmugnuli pokraj njih po proplancima i u šume, na putu prema velikoj kući.

Daeman je objasnio kako je ostavio torino platno Casmanu i Greogiju, dvojici zapovjednika straže, i rekao im da se jedan od njih faksira u Chom ili na neko sigurno mjesto s torinom ako vojniksi prodru u faks-paviljon prije njegovog povratka.

“Namjeravamo se odfaksirati ako nas ti gadovi napadnu”, rekao je Greogi. “Napravili smo plan o tome tko će i kada otići, kojim redoslijedom, dok ih ostali budu pokrivali paljbom, da bi na kraju došao red i na njih. Nemamo namjeru umrijeti braneći ovaj paviljon.”

Daeman je klimnuo glavom i faksirao se natrag u Krater Pariz.

Sada je rekao ostalima da bi poginuo, samo da je odabrao bliži čvor kod Invalid hotela umjesto udaljenijeg Guarded Liona. Čitav centar Kratera Pariz bio je izmijenjen. Rupa u prostoru još je bila ondje - iz nje je dopirala slaba sunčeva svjetlost - ali centar samog grada bio je optočen mrežom od plavog leda.

“Plavi led?”, prekine ga Ada. “Zar je bio tako hladan?”

“Vrlo hladan u blizini toga”, reče Daeman. “Ali nije bilo toliko strašno nekoliko metara dalje. Samo prohladno i kišno. Mislim da to i nije bio pravi led. Samo nešto ledeno i kristalno - hladno, ali organsko, poput paukove mreže koja je izbijala iz ledenog brijega - a čitavi blokovi i mreže te tvari prekrivali su stare tornjeve sa staništima i bulevare oko grotla u srcu Kratera Pariz.”

“Jesi li vidio tu... stvar... koju si vidio kako izlazi iz rupe?” upita Emme.

“Ne. Nisam se mogao dovoljno približiti. Bilo je više vojniksa nego što sam ikada ranije vidio. Sama zgrada Guarded Liona - znate, to je nekada bio nekakav transportni centar, s tračnicama na sve strane i heliodromima na krovu - vrvjela je od vojniksa.” Daeman pogleda Har-mana. “Podsjetila me je na Jeruzalem prošle godine.”

“Toliko ih je bilo?” reče Harman.

“Toliko. A bilo je još nečega. Bile su tamo dvije stvari o kojima još nisam ništa rekao.”

Svi su čekali. Vani je padao snijeg. Iz bolnice se začuo jauk i Hannah je šmugnula tamo da opet pogleda kako je Noman-Odisej.

“Sada iz Kratera Pariz sja neka plava svjetlost”, reče Daeman.

“Plava svjetlost?” upita žena po imenu Loes.

Samo Harman, Ada i Petyr shvatiše o čemu je riječ - Harman zato što je bio u Jeruzalemu s Daemanom i Savi prije devet mjeseci; Ada i Petyr zato što su čuli priče o tome.

“Izbija uvis kao ona koju smo vidjeli u Jeruzalemu?” upita Harman.

“Da.”

“Do vraga, o čemu vi to govorite?”, upita ridokosa žena po imenu Oeleo.

Harman odgovori. “Vidjeli smo prošle godine sličnu zraku u Jeruzalemu - gradu blizu ispražnjenog Sredozemnog bazena. Savi, starica koja je bila s nama, rekla je da se ta zraka sastoji od... kako ono bijaše, Daemane? Od tahiona?”

“Mislim da je tako.”

“Od tahiona”, nastavi Harman. “I da su u njemu memorirani kodovi čitave njene rase iz vremena prije Posljednjeg faksa. Ta zraka je bila Posljednji faks.”

“Ne razumijem”, reče Reman. Izgledao je vrlo umorno.

Daeman odmahne glavom. “Ni ja. Ne znam je li zraka stigla sa stvorenjem koje sam vidio kako prolazi kroz rupu ili je zraka nekako dovela to stvorenje u Krater Pariz. Ali ima još novosti - još gorih od te.”

“Kako je to moguće?” upita Pean kroz smijeh.

Daeman se ne nasmiješi. “Morao sam brzo napustiti Krater Pariz - čvor kod Guarded Liona sad bi mi značio sigurnu smrt, sa svim tim vojniksima u okolini - i znao sam da ovdje još nije svanulo, pa sam se faksirao do Bellinbada, pa zatim u Ulanbat, zatim u Chom, Drid, zatim u Lomanovo mjesto, Kijev, Fuego, Devi, Satle Heights, pa do Mantua i konačno u Cape Town.”

“Da ih sve upozoriš” reče Ada.

“Da.”

“Zašto su to loše vijesti?”, upita Harman.

“Zato što su se rupe otvorile i u Chomu i u Ulanbatu”, reče Daeman. “Jezgre zajednica prekrivene su opnom plavog leda. Plave zrake se dižu iz obje te kolonije preživjelih. Seteb je već bio tamo.”

28.

U prostoriji je bilo četrdesetak ljudi i svi su zurili jedni u druge. Onda uglas zapljušte pitanja. Daeman i Harman su objasnili što je Caliban na orbitalnom otoku rekao za svog boga Seteba, “mnogorukog kao sipa.”

Pitali su za Ulanbat i Chom. Chom je vidio samo iz daljine - rastuću opnu plavog leda. U Ulanbatu, rekao im je, faksirao se na sedamdeset deveti kat Krugova Neba i s tamošnje prstenaste terase vidio rupu kilometar i pol dalje, iznad pustinje Gobi, dok je mreža ledene tvari spajala niske vanjske zgrade s najnižim nivoima Krugova. Činilo se da je sedamdeset deveti kat iznad leda - zasad.

“Jesi li tamo vidio ljude?”, upita Ada.

“Nisam.”

“Vojnikse?”, upita Reman.

“Na stotine. Trčkarali su ispod i oko ledene opne. Ali ne u Krugovima.”

“Gdje su onda ljudi?”, upita Emme stegnutim glasom. “Znamo da je Ulanbat bio naoružan - mi smo im ga dali za njihovu rižu i tekstil.”

“Sigurno su se otfaksirali čim se pojavila rupa”, reče Petyr. Adi je zvučalo očigledno da mladić unosi u glas više samopouzdanja nego što ga je zaista osjećao.

“Ako su se otfaksirali”, reče Pean, “mislim, ljudi iz Ulanbata i Choma, zašto se nisu pojavili ovdje kao izbjeglice? Ta tri grada s čvorovima - Krater Pariz, Chom, Ulanbat - još su domovi za desetke tisuća staromodnih ljudi poput nas. Gdje su oni? Kuda su otišli?” Ona pogleda Greogija i Casmana, koji su upravo došli sa svoje noćne straže kod faks-paviljona. “Greogi, Case, da li su tijekom noći neki ljudi pristizali faksom? U bijegu od nečega?”

Greogi odmahne glavom. “Stigao je samo Daeman Ur - kasno noćas, a zatim opet jutros.”

Ada stupi usred kruga. “Čujte... sastat ćemo se kasnije i razgovarati o ovome. Sada ste svi iscrpljeni. Većina vas je probdjela cijelu noć. Dosta ljudi nije stiglo ni jesti kada je sve ovo počelo. Stoman, Cal, Boman, Elle, Anna i Uru spremaju obilan doručak. Oni među vama koji moraju na stražu - prvi su na redu za blagovaonicu. Popijte dosta kave. Ostali neka također jedu prije nego što ugrabe malo sna. Reman je htio da spomenem da će lijevanje željeza biti u deset ujutro. Okupit ćemo se svi u staroj plesnoj dvorani u tri po podne, na sastanku čitave zajednice.”

Harman pođe prema bolnici, uhvati Adin i Daemanov pogled, pa kimne glavom u tom smjeru. Njih dvoje mu se pridružiše dok su se i posljednji ostaci gomile razilazili.

Ada tiho reče Sirisu i Tomu koji su radili kao bolničari, ukazivali prvu pomoć ranjenima i pazili na Nomana tijekom noći, da odu i nešto pojedu. Njih dvojica odu i ostaviše Hannah koja je sjedila pokraj Daemanovog kreveta, dok su Daeman, Ada i Harman ostali stajati.

“Ovo je kao nekada”, reče Harman, pomislivši na vrijeme kada su njih petoro putovali zajedno, a zatim sa Savi, prije devet mjeseci. Od tada su rijetko imali vremena biti nasamo zajedno.

“Osim što je Odisej na samrti”, reče Hannah, glasom ravnim i isprekidanim. Držala je nesvjesnog muškarca za lijevu ruku i stiskala je toliko jako da su isprepletani prsti, njegovi i njeni, bili bijeli.

Harman stupi bliže i zagleda se u nesvjesnog čovjeka. Njegovi zavoji - zamijenjeni prije samo jednog sata - bili su natopljeni krvlju. Usne su mu bile bijele kao i vrhovi prstiju, a oči mu se više nisu pomicale ispod sklopljenih očnih kapaka. Nomanova usta bila su malčice otvorena, a dah koji je iz njih izlazio bio je brz, plitak i nesiguran.

“Odvest ću ga na Golden Gate kod Machu Picchua”, reče Harman.

Svi se zabuljiše u njega. Napokon Hannah reče: “Misliš, kada... umre? Da ga sahraniš?”

“Ne. Sada. Da ga spasim.”

Ada šcepa Harmana za nadlakticu. “O čemu to pričaš?”

“O onome što je Petyr rekao - o Nomanovim posljednjim riječima prije nego što je ostao bez svijesti blizu zida prošle večeri - mislim da je pokušavao reći da ga odvede natrag u ležaj na Golden Gateu.”

“Kakav ležaj?” reče Daeman. “Sjećam se samo kristalnih mrtvačkih sanduka.”

“Kriotemporalni sarkofazi”, reče Hannah, pažljivo izgovorivši svaki slog. “Sjećam se da su bili tamo u onom muzeju. Sjećam se da je Savi pričala o njima. Tamo je prespavala nekoliko stoljeća. Rekla je da je tamo našla Odiseja kako spava tri tjedna prije nego što smo je mi sreli.”

“Ali Savi nije uvijek govorila istinu”, reče Harman. “Možda čak i nikad. Odisej je priznao da su se on i Savi poznavali dugo, vrlo dugo - da su upravo njih dvoje razdijelili torino platna prije mnogo godina.”

Ada podiže torino platno koje je Daeman ostavio u drugoj prostoriji.

“A Prospero nam je rekao... tamo gore... da u vezi s ovim Odisejem ima nečega što ne možemo razumjeti. I u nekoliko navrata, poslije dosta vina, Odisej je spominjao svoj ležaj na Golden Gateu - šalio se kako će se u njega vratiti.”

“Sigurno je mislio na kristalne sanduke... sarkofage”, reče Ada.

“Mislim da nije”, reče Harman, koji je koračao naprijed-natrag pokraj praznih postelja. Sve ostale žrtve noćne borbe odlučile su da se oporavljaju u svojim sobama u Ardis Hallu ili u okolnim barakama. Tog jutra je samo Noman bio tu. “Mislim da je tamo, na Golden Gateu, postojalo još nešto, neka vrsta ležaja za zacjeljivanje rana.”

“Plavi crvi”, šapne Daeman. Blijedo lice mu još više problijedi. Hannah je bila toliko potresena tom slikom - njene stanice upamtile su sate provedene u spremnicima punim crva tamo gore, u firmanju Prosperovog orbitalnog otoka, iako njen um nije - da je pustila Odisejevu ruku.

“Ne, mislim da nije to”, reče Harman brzo. “U Golden Gateu nismo vidjeli ništa slično spremnicima za liječenje iz firmarija. Ni plave crve. Ni narančastu tekućina. Mislim da je ležaj nešto drugo.”

“Samo nagađaš”, reče Ada ravno, gotovo grubo.

“Da, samo nagađam.” On protrlja obraze. Bio je tako umoran. “Ali mislim da ako Noman... Odisej... preživi let sonijem, možda za njega ima nade na Golden Gateu.”

“Ne smiješ to učiniti”, reče Ada. “Ne.”

“Zašto ne?”

“Soni nam treba ovdje. Da se borimo protiv vojniksa ako se noćas vrate. Kad se noćas vrate.”

“Stići ću natrag prije mraka”, reče Harman.

Hannah ustane. “Kako je to moguće? Kada smo sa Savi letjeli od Golden Gatea, bio nam je potreban čitav dan.”

“Može to letjeti i brže”, reče Harman. “Savi je letjela polako da nas ne uplaši.”

“Koliko brže?” upita Daeman.

Harman je oklijevao nekoliko trenutaka. “Mnogo brže”, reče on napokon.

“Soni mi je rekao da može stići do Golden Gatea kod Machu Picchu za trideset osam minuta.”

“Trideset osam minuta!” uskliknu Ada, koja je također bila sudionik tog dugog, dugog leta sa Savi.

“Soni ti je to rekao?” reče Hannah. Bila je uzbuđena. “Kad ti je to soni rekao? Mislila sam da stroj ne zna odgovarati na pitanja o odredištima.”

“I nije znao sve do jutros”, reče Harman. “Odmah poslije bitke. Proveo sam nekoliko minuta nasamo gore, na letačkoj platformi sa sonijem, i otkrio sam kako da povežem funkcije sa svog dlana s njegovim prikazom.”

“Kako si to otkrio?” upita Ada. “Već mjesecima se trudiš pronaći nekakvo sučelje za te funkcije.”

Harman opet protrlja obraz. “Na kraju sam ga samo zapitao kako aktivirati sučelje s funkcijama. Tri zelena kruga unutar tri veća crvena kruga. Lako.”

“I on ti je rekao koliko mu vremena treba do Golden Gatea?” upita Daeman. Zvučao je sumnjičavo.

“Pokazao mi je”, reče Harman tiho. “Dijagrame. Karte. Vektore brzine. Sve pred mojim očima - kao farnet ili...” On zašuti.

“Ili svemreža”, reče Hannah. Svi su iskusili vrtoglavicu i zbunjenost izazvanu svemrežom otkad im je prošlog proljeća Savi pokazala kako da joj pristupe. Nitko od njih nije ovladao njenom upotrebom. Bilo je tu jednostavno previše informacija za obradu.

“Da”, reče Harman. “Zato mislim da ću, povedem li Odiseja... Nomana... ovog jutra, moći ustanoviti postoji li za njega tamo nekakav ležaj za liječenje... a ako ne postoji, smjestit ću ga u jedan od kristalnih sanduka - i vratit ću se ovamo prije sastanka zakazanog za tri po podne. Ma do vraga, mogao bih se vratiti i do ručka.”

“On vjerojatno neće preživjeti to putovanje”, reče Hannah ravnodušnim glasom. Zurila je u svog ljubljenog čija su usta bila razjapljena u nesvjesnoj borbi za zrakom.

“Sigurno neće preživjeti još jedan dan ovdje, u Ardisu, bez medicinske pomoći”, reče Harman. “Jednostavno smo... prevelike... jebene... neznalice.” On tresne šakom po ploči drvene komode, a onda je povuče. Posramio se zbog tog ispada.

Ada reče: “Idem ja s tobom. Ne možeš ga sam unijeti u mjehure Mosta. Morat ćeš koristiti nosila.”

“Ne”, reče Harman. “Ti ne bi trebala ići, draga moja.”

Adino blijedo lice podiže se brzo i crne oči joj bljesnuše gnjevom. “Zato što sam...”

“Ne, ne zato što si trudna.” Harman joj dotakne prste koje je savila u šaku, obavivši ih, tako vitke i meke, svojim krupnim, grubim prstima. “Jednostavno si previše važna ovdje. Vijest koju je Daeman donio raširit će se čitavom zajednicom u roku od sat vremena. Svi će biti na rubu panike.”

“Još jedan razlog da ti ne odeš”, šapne Ada.

Harman odmahne glavom. “Ti si ovdje vođa, draga moja. Ardis je sada tvoje imanje. Svi smo mi gosti u tvojoj kući. Ljudi će tražiti odgovore - ne samo na sastancima, već i u satima koji će uslijediti - i potrebno je da budeš ovdje kako bi ih umirila.”

Ada okrene lice prema prozoru. Na prozorima se uhvatio mraz, ali vani je prestao padati snijeg. “Moramo otkriti koliko je drugih zajednica okupirano rupama i plavim ledom”, reče ona tiho. “Poslati desetak glasnika da se faksiraju do preostalih čvorova.”

“Samo desetak?” reče Daeman. Bilo je više od tristo faks-čvorova sa zajednicama preživjelih.

“Više ne možemo izdvojiti, jer vojniksi se mogu vratiti tijekom dana”, reče Ada mirnim glasom. “Svaki od njih neka uzme trideset šifri i posjeti koliko čvorova može prije nego što se spusti noć na ovoj hemisferi.”

“A ja ću potražiti na Golden Gateu još streljiva za flešetne puške”, reče Harman. “Odisej je donio tristo punjenja sa sobom kad smo prošle jeseni pronašli tri puške, ali prošle noći gotovo da smo ostali bez streljiva.”

“Poslali smo ljude da povade projektile za samostrijele iz tijela vojniksa”, reče Ada, “ali reći ću Remanu da nam je potrebno da ih izlije što više može. Zapovjedit ću radionici da danas udvostruči radnu snagu na tom poslu. Proizvodnja strijela traje mnogo duže, ali do mraka možemo imati još lukova na bedemima.”

“Ja idem s tobom”, reče Hannah Harmanu. “Bit će ti potreban netko za prijenos Odiseja u nosilima, a nitko ovdje nije istražio grad zelenih mjehura na Golden Gateu temeljitije od mene.”

“Dobro”, reče Harman i zamijeti da je njegova supruga - kako čudna riječ i misao, “supruga” – oštro pogledala mlađu ženu, na rubu ljubomore, ali se brzo smirila. Ada je znala da je jedina ljubav Hannah - koliko god bila beznadna i neuzvraćena - ljubav prema Odiseju.

“Poći ću i ja”, reče Daeman. “Tamo vam može zatrebati dodatni samostrijel.”

“Točno”, reče Harman, “ali mislim da bi korisnije bilo da ti odabereš ekipe faks-glasnika, upoznaš ih s onim što si vidio i odabereš odredišta za njih.”

Daeman slegne ramenima. “Dobro. I ja ću posjetiti trideset čvorova. Sretno.” On kimne glavom prema Hannah i Harmanu, dotakne Adinu ruku i izađe iz bolnice.

“Pojedemo nešto na brzinu”, reče Harman Hannah, “a onda uzmimo nešto odjeće i oružja pa na put. Odabrat ćemo nekoliko snažnih momaka da nam pomognu iznijeti Odiseja. Ja ću spustiti soni.”

“Zar ne možemo jesti u soniju?” reče Hannah.

“Mislim da će bolje biti ako prvo nešto prezalogajimo”, tvrdoglavo će Harman. Sjećao se nemogućih trasa putovanja koje mu je soni pokazao - lansiranje iz Ardisa gotovo vertikalno, napuštanje atmosfere, luk kroz svemir, a onda ponovni ulazak kao raketa iz svemira. I od samog prisjećanja na taj grafikon staze leta srce mu je zalupalo snažnije.

“Idem po svoje stvari, a vidjet ću mogu li mi Tom i Siris pomoći da pripremim Odiseja za putovanje”, reče Hannah. Ona poljubi Adu u obraz i požuri van.

Harman pogleda Odiseja posljednji put - lice snažnog muškarca je posivjelo - pa uzme Adu za lakat i povede je hodnikom do tihog mjesta pokraj zadnjih vrata.

“I dalje mislim da bih i ja morala poći”, reče Ada.

Harman kimne glavom. “Volio bih da možeš. Ali kad ljudi potpuno shvate Daemanove novosti - kada naslute da je Ardis možda posljednji preostali slobodni čvor i da netko ili nešto proždire sve druge gradove i naselja - može zavladati prava panika.”

“Misliš da smo mi ostavljeni za kraj?” šapne Ada.

“Pojma nemam. Ali ako je stvorenje koje je Daeman ugledao kako prolazi kroz rupu ono božanstvo po imenu Seteb, o kojem su govorili Caliban i Prospero, mislim da smo u velikoj nevolji.”

“I smatraš da je Daeman u pravu... da je i Caliban na Zemlji?”

Harman se ugrize za usnu. “Da”, reče nakon kratkog razmišljanja. “Mišljenja sam da je Daeman u pravu kada misli da je to čudovište pobilo sve u stambenom tornju u Krateru Pariz samo da bi došlo do Marine, Daemanove majke - i poslalo Daemanu poruku.”

Oblaci su opet prekrili sunce i vani se još više smrklo. Činilo se da Ada napregnuto promatra grozničavu aktivnost na skelama kupole. Ekipa od desetak muškaraca i žena smijala se dok su išli na smjenu straže na sjevernom zidu.

“Ako je Daeman u pravu”, reče Ada tiho, ne okrenuvši se da pogleda Harmana, “što to sprečava Calibana i njegova stvorenja da dođu ovamo dok tebe nema? Što ako se vratiš s putovanja na koje si pošao da bi spasio Odiseja i nađeš hrpu lubanja u Ardis Hallu? Ne bismo imali čak ni soni za bijeg.”

“Oh...” zastenje Harman. Odmakne se od nje za korak i obriše znoj s čela i obraza, shvativši koliko mu je koža hladna i vlažna.

“Ljubavi moja”, reče Ada i okrene se, pa načini dva brza koraka i žestoko ga zagrli. “Oprosti što sam to rekla. Dakako da moraš poći. Strašno je važno da pokušamo spasiti Odiseja - ne samo zato što nam je prijatelj već je on možda jedini koji zna kakva je to nova prijetnja i kako da joj se suprotstavimo. A potrebno nam je i streljivo. A ja i ne bih pobjegla sonijem iz Ardisa ni u kojem slučaju. To je moj dom. Naš dom. Sreća naša što imamo još četiri stotine drugih koji nam pomažu da ga branimo.” Ona ga poljubi u usta, pa ga opet žestoko zagrli i progovori u kožu njegove tunike. “Dakako da moraš poći, Harmane. Moraš. Oprosti. Nisam ti to trebala ni reći. Samo se brzo vrati.”

Harman pokuša nešto reći, ali ostao je bez riječi. Privije je uz sebe.

29.

Kada je Harman spustio soni s letačke platforme i ostavio ga da lebdi metar iznad zemlje blizu glavnih zadnjih vrata Ardis Halla, tamo ga je dočekao Petyr.

“Želim i ja poći”, reče mladić. Na sebi je imao putni ogrtač i pojas s naoružanjem - o opasaču su visjeli kratki mač i nož - a preko ramena mu je bio prebačen luk ručne izrade s tobolcem punim strijela.

“Rekao sam Daemanu...” zausti Harman podbočivši se na lakte i pogledavši uvis dok je ležao u prednjem središnjem udubljenju na površini jajolikog letećeg stroja.

“Da. I to je imalo smisla... reći Daemanu. Još je u šoku od majčine smrti i organiziranje glasnika mu može pomoći da se izvuče iz toga. Ali potreban ti je još netko na Mostu. Hannah je dovoljno snažna da ponese s tobom nosila i Nomana, ali treba vam netko da vam čuva leđa dok to radite.”

“Potreban si ovdje...”

Petyr ga opet prekine. Glas mu je bio tih, čvrst, smiren, ali gledao je napregnuto. “Ne, nisam, Harman Ure”, reče bradati muškarac. “Ovdje je potrebna flešetna puška i ja je ostavljam s onih malo preostalog streljiva, ali ja ovdje nisam potreban. Kao i ti, i ja sam na nogama duže od dvadeset četiri sata - i prije nego što se budem morao vratiti na dužnost na zidovima, čeka me šestosatno spavanje. Razumio sam da si rekao Adi Ur da ćete se ti i Hannah vratiti za nekoliko sati.”

“Trebalo bi...”, zausti Harman pa ušuti. Hannah, Ada, Siris i Tom su iznosili Odisejeva-Nomanova nosila kroz vrata. Bolesnik je bio umotan u debele deke. Harman sklizne s lebdećeg sonija i pomogne im da podignu starca u obloženo zadnje središnje udubljenje. Soni je koristio usmjerena polja sila za sigurnost svojih putnika, ali na rubovima svake niše bila je ugrađena i svilenkasta mreža za opremu ili nepokretne predmete i Harman i Hannah su je navukli preko komatoznog Nomana i pričvrstili je. Možda će njihov prijatelj umrijeti prije nego što stignu do Golden Gatea i Harman nije želio da tijelo ispadne van.

Harman se uvuče naprijed i spusti u nišu za upravljanje. “Petyr ide s nama”, reče on Hannah. Ona nije odvajala pogled od smrtnika Odiseja i ničim nije pokazala da je ta novost zanima. “Petyre”, nastavi on, “lijevo iza. I neka ti luk i tobolac budu pri ruci. Hannah, desno iza. Prekrijte se mrežom.”

Ada obiđe oko letjelice, nagne se preko metalne površine i brzo ga poljubi. “Vrati se prije mraka jer ćeš inače dobiti od mene jezikovu juhu”, reče ona tiho. Vratila se u kuću s Tomom i Sirisom.

Harman provjeri jesu li svi vezani mrežom, uključivši i samog sebe, a onda gurne oba dlana ispod prednjeg ruba sonija, aktivirajući holografsku kontrolnu ploču. Zamisli tri zelena kruga smještena unutar tri veća crvena kruga. Lijevi dlan mu zasvjetluca plavetnilom i vidik mu prekrije mreža svakojakih linija.

“Odredište Golden Gate kod Mačku Picchua.”, začuje se jednoličan glas stroja.

“Da”, reče Harman.

“Najbrža trasa leta?”, upita stroj.

“Da.”

“Spremni za početak leta?”

“Spremni”, reče Harman. “Kreni.”

Obavije ih polje sila. Soni ubrza iznad palisade i drveća, popne se gotovo vertikalno i probije zvučni zid prije nego što je dosegnuo visinu od sedamsto metara.

Ada nije promatrala odlazak sonija i kada je prasak probijanja zvučnog zida zatresao kuću - čula je na stotine takvih za vrijeme meteorskog bombardiranja u vrijeme Pada - reagirala je jedino tako što je zamolila Oelleo, koja je tog tjedna bila na dužnosti održavanja kuće, da provjeri ima li razbijenih prozora i da ih popravi bude li potrebno.

Stavila je na sebe vuneni ogrtač i izašla u dvorište, a onda prošla kroz prednje dveri palisade. Tu je trava - ranije njen divni prednji travnjak koji se spuštao nizbrdo pola kilometra, a sada ardiski pašnjak i mjesto za klanje stoke - bila počupana kopitima i stopalima vojniksa, a onda se opet smrznula. Bilo je teško hodati po toj neravnini i ne uganuti gležanj. Nekoliko kola s dugim dnom i volovskim zapregama škripalo je pokraj linije stabala gdje su muškarci i žene podizali leševe vojniksa na tovarili ih u kola. Njihovi metalni dijelovi mogli su se reciklirati u oružje. Njihove kožnate kukuljice mogle su se izrezati i iskrojiti u odjeću i štitove. Ada je zastala gledajući kako Kaman, jedan od prvih Odisejevih učenika od prošlog ljeta, koristi posebna kliješta koja je izumila Hannah i iskovala ih tako da mogu izvlačiti projektile samostrijela iz tijela vojniksa. Odlagali su ih u kante na kolima, da bi ih kasnije očistili i opet naoštrili.

Ada je išla duž palisade, ulazila i izlazila kroz dveri, čavrljala s drugim radnim skupinama, poticala one koji su cijelo jutro proveli na zidu da odu i doručkuju. Pravila se da ne primjećuje Emme i trojicu mladića sa samostrijelima koji su nehajno hodali cijelo vrijeme tridesetak koraka iza nje i promatrali šumu ne bi li ugledali neki pokret, sa samostrijelima napetim i dvostruko napunjenim.

Ada se vratila u kuću kroz kuhinju i provjerila vremensku funkciju na svom dlanu - trideset devet minuta otkad je Harman krenuo. Ako je glupavi vozni red njegovog sonija bio točan - a ona je teško mogla povjerovati u to, jer se previše jasno sjećala dugog, dugog dana leta s Golden Gatea prije devet mjeseci, uz svraćanje u ono što je sada poznavala kao šumu sekvoja u kraju nekada zvanom Teksas - ali ako je njegov raspored bio točan, do sada su već stigli. Uz pretpostavku da im je potreban jedan sat da pronađu taj tajanstveni ležaj za liječenje, ili makar da smjeste Nomana u jedan od temporalnih sarkofaga, njen voljeni vratit će se kući prije nego što bude poslužen ručak.

Ona skine šal i popne se u svoju sobu - sobu koju je sada dijelila s Harmanom - pa zatvori vrata. Tijekom razgovora, presavila je torino platno koje je Daeman donio sa sobom i stavila ga u najveći džep tunike, a sada ga je izvukla i razmotala.

Harman gotovo nikad nije ležao pod torinom. Sjetila se da je i Daeman rijetko pribjegavao tome - zavođenje mladih žena bio je njegov način zabave prije Pada, iako je, da bude poštena, također pamtila da je marljivo skupljao leptire na poljima i u šumama kada joj je dolazio u posjet u Ardis dok je bila djevojčica. Formalno, bili su rođaci, iako taj termin nije značio mnogo u smislu krvnog srodstva u onom svijetu koji se završio prije devet mjeseci. Kao i termin “sestra”, pojam “rođakinja” bio je počasni naziv dodjeljivan odraslim ženama koje su godinama bile prijateljice, tako da se mogla ponuditi makar ideja o tome da između njihove djece postoji nekakva posebna veza. Sada, pošto je i sama bila odrasla, a uz to i trudna, Ada je shvatila da počasna titula “rođakinje” možda ukazuje na to da su njena pokojna majka i Daemanova majka - sada također mrtva, shvatila je s iznenadnim bolom - odabrale zatrudnjeti pomoću sperme istog oca u različitim razdobljima života. Na to se morala nasmijati, zahvalna što je bucmasti, razvratni mladić, kakav je Daeman ranije bio, nikada nije uspio zavesti.

Ne, ni Harman ni Daeman nikada nisu provodili mnogo vremena pod torino platnom. Ali Ada je. Ona je bježala među krvave prizore opsade Troje gotovo svakodnevno jedanaest godina koliko je torino funkcionirao. Ada je morala priznati sebi da voli nasilnost i energiju tih izmišljenih ljudi - bar je vrijedila pretpostavka da su izmišljeni sve dok nije upoznala starijeg Odiseja na Golden Gateu - i čak je i taj barbarski jezik, koji je torino nekako prevodio, za nju je bio kao opojna droga.

Sada se Ada vratila u postelju, podigla torino preko lica, stavila izvezene mikročipove na čelo i zatvorila oči, ne očekujući da torino zaista i proradi.

Noć je. Nalazi se u nekoj kuli u Troji.

Ada zna da je to Troja - Ilij - zato što je viđala noćne obrise zgrada i zidova stotinama puta koliko je bila pod torinom u proteklom desetljeću, ali nikada to nije vidjela iz ove perspektive. Ona shvati da je u razorenom kružnom tornju nedostaje južni zid, a na samo metar od nje dvoje ljudi se skutrilo pokraj deke nisko postavljene iznad vatre od koje jedva da je ostalo nešto više od žara. Odmah ih prepozna - Helenu i njenog bivšeg muža Menelaja - ali nema pojma zašto su zajedno ovdje, unutar grada, zagledani preko zida i Skejskih vrata u noćnu bitku koja je u punom jeku. Što to Menelaj traži ovdje i kako to da dijeli deku - ne, shvati ona, to je crveni ratnički ogrtač - s Helenom? Gotovo deset godina Ada je promatrala kako se Menelaj i drugi Ahejci bore prodrijeti u grad, navodno da bi zarobili ili ubili upravo tu ženu. Očigledno je da Ahejci u tom trenutku nastoje prodrijeti u grad.

Ada okrene nepostojeću glavu da promijeni vidno polje - ovo iskustvo pod torino platnom malo se razlikuje od ostalih - pa se sa strahopoštovanjem zagleda u Skejska vrata i visoki zid.

Ovo je vrlo slično našoj noćašnjoj bitci ovdje, u Ardisu, pomisli ona, ali se onda zamalo ne nasmije na tu usporedbu. Umjesto klimavom drvenom palisadom visokom tri i pol metra, Ilij je opasan zidom visokim trideset i debelim šest metara, a obrana mu je dodatno ojačana mnoštvom kula, utvrđenih ulaza, puškarnica i rovova, nizovima zašiljenih kolaca, rovovima i grudobranima. Umjesto napadačke vojske od stotinu i nešto vojniksa, ovaj veliki grad napadaju desetci tisuća Grka uz poklike, urlike i kletve - baklje, logorske vatre i plamene strijele obasjavaju kilometar za kilometrom horde junaka u jurišu - i svaka skupina ima svoje kraljeve, zapovjednike, vođe opsade i bojna kola, i svaka je usredotočena na vlastitu bitku unutar veće bitke.

Umjesto Ardis Halla i njegovih četiri stotine duša, ovdašnji branitelji - ona primijeti na tisuće strijelaca i kopljanika samo na grudobranima i stubištima dugačkog južnog zida koji se vidi s ove kule - brane živote više od stotinu tisuća prestrašenih sunarodnjaka, među kojima su njihova djeca, žene, kćeri, još nejaki sinovi i nemoćni starci. Umjesto Harmanovog usamljenog nečujnog sonija koji je letio iznad bojišta u zadnjem dvorištu, Ada vidi da je zrak tu ispunjen desecima letećih bojnih kola i da svaku štiti vlastiti mjehur sile, a božanstva koja se u njima voze šalju energetske zrake i gromove bilo u grad, bilo izvan grada, prema hordama u napadu.

Ada nikada prije pod torinom nije vidjela toliko olimpskih bogova tako osobno umiješanih u bitku. Čak i s te udaljenosti može prepoznati Aresa, Afroditu, Artemidu i Apolona dok lete i bore se kako bi zaštitili Troju, i Hekabu, Atenu, Posejdona i ostale rijetko viđene bogove koji divljaju na strani Ahejaca u napadu. Zeusu nema ni traga ni glasa.

Stvari su se zaista promijenile za devet mjeseci koliko nisam koristila torino, pomisli Ada.

“Hektor nije izašao iz svojih odaja da povede boj”, šapne Helena Menelaju. Ada obrati pozornost na njih dvoje. Zgureni su jedno uz drugo iznad vrlo male vatre tu gore, na razorenoj otvorenoj platformi, a crveni vojnički ogrtač zaklanja žar od pogleda odozdo.

“On je kukavica”, kaže Menelaj.

“Dobro znaš da nije. U ovom luđačkom ratu nema hrabrijeg čovjeka od Hektora, sina Prijamovog. On je u žalosti.”

“Za kim?” nasmije se Menelaj. “Za sobom? Njegov životni vijek sada se može mjeriti još samo satima.” On mahne prema rojevima Ahejaca koji napadaju Troju sa svih strana.

Helena također pogleda. “Misliš da će ovaj napad biti uspješan, mužu moj? Meni izgleda neorganiziran. A nema ni opsadnih strojeva.”

Menelaj zareži: “Da, možda ih je moj brat prebrzo poveo u napad - vlada prevelika zbrka. Ali ako noćašnji napad ne uspije, sutrašnji će uspjeti. Ilij je osuđen na propast.”

“Izgleda da je”, kaže Helena tiho. “Ali oduvijek je bilo tako, zar ne? Ne, Hektor ne oplakuje sebe, mužu moj plemeniti. Oplakuje svog ubijenog sina Skamandra i svršetak rata protiv bogova u kojem je mogao osvetiti dijete.”

“Taj rat je bio čista ludost”, progunđa Menelaj. “Bogovi bi nas uništili ili prognali sa zemlje, baš kao što su nam odnijeli obitelji iz kuća.”

“Vjeruješ Agamemnonu?” šapne Helena. “Nikog više nema?”

“Vjerujem onome što su Posejdon, Hera i Atena rekle Agamemnonu - da će bogovi vratiti naše obitelji, prijatelje, robove i sve ostale na svijetu kada mi Ahejci spalimo Ilij.”

“Zar bi čak i besmrtni bogovi mogli učiniti nešto takvo, mužu moj - ukloniti sva ljudska bića iz našeg svijeta?”

“Sigurno bi mogli”, kaže Menelaj. “Moj brat ne laže. Bogovi su mu rekli da je to njihovo djelo i gle, naši gradovi su prazni! A pričao sam i s drugima koji su plovili s njim. Sva imanja i kuće na Peloponezu su... ššš, netko dolazi.” On nogom zagrne žar, ustane, gurne Helenu u najdublje sjene izlomljenog krova i stane u mrtvi kut u odnosu na kružno stubište, s mačem isukanim i spremnim.

Ada začuje šuštanje sandala na stubama.

Neki čovjek koga Ada nikada ranije nije vidjela - odjeven u ahejski ogrtač kao pješak, ali manje snažan i blažeg lika od svih vojnika koje je ikad primijetila pod torinom - stupi na otvoreno, tamo gdje se stubište naglo završava.

Menelaj skoči, pribije se uz čovjeka tako da ovaj ne uspije podići ruke i prisloni oštricu uz grlo zaprepaštenog uljeza, spreman prerezati mu vratnu žilu jednim potezom.

“Ne!”, usklikne Helena.

Menelaj zastane.

“To je moj prijatelj Hok-en-ber-iiii.”

Menelaj pričeka sekundu, s izrazom lica i pokretom podlaktice kao da i dalje namjerava zaklati mršavog muškarca, ali onda izvuče čovjeku mač iz toke i baci ga u stranu. Gurne mršavka na pod i opkorači ga.

“Hockenberry? Sin Duanov?”, zareži Menelaj. “Viđao sam te mnogo puta s Ahilejem i Hektorom. Ti si došao s bićima-strojevima.”

Hockenberry?, pomisli Ada. Nikada nije čula takvo ime u priči iz torina.

“Ne”, kaže Hockenberry dok trlja vrat i poplavjelo golo koljeno. “Ovdje sam već godinama i stalno sam promatrao sve ovo do prije devet mjeseci, kada je započeo rat protiv bogova.”

“Ti si prijatelj onog psetojepca Ahileja”, frkne Menelaj. “Ti si sluga mog neprijatelja Hektora, čija je propast danas zapečaćena. Kao i tvoja...”

“Ne!”, usklikne Helena opet i kroči naprijed, zgrabivši muža za ruku. “Hok-en-ber-iiii je miljenik bogova. I moj prijatelj. On mi je rekao za ovu platformu na kuli. A sjećaš se da je neprimjetno odnio Ahileja, upotrijebivši medaljon koji mu visi oko vrata da putuje kao sami bogovi.”

“Sjećam se”, kaže Menelaj. “Ali prijatelj Ahilejev i Hektorov moj je neprijatelj. Pronašao nas je. Reći će Trojancima gdje se krijemo. Mora umrijeti.”

“Ne”, kaže Helena treći put. Njeni bijeli prsti vrlo su mali na Menelajevoj preplanuloj i maljavoj mišici. “Hok-en-ber-iiii je rješenje našeg problema, mužu moj.”

Menelaj se zagleda u nju, ne shvaćajući njene riječi.

Helena pokaže na bitku koja se vodi iza zidova. Strijelci odapinju stotine - tisuće - strijela u smrtonosnim rojevima. Neorganizirani Ahejci najprije jurišaju na zid s ljestvama, a onda odstupaju zbog kiše strijela koja im desetkuje redove. Posljednji trojanski branitelji izvan zidina hrabro se bore sa svoje strane prokopa i kolaca - ahejska bojna kola se sudaraju, drvo se cijepa, konji njište u noći dok zašiljeni kolci probadaju oznojene bokove - a čak i božice i bogovi koji vole Ahejce, Atena, Hera i Posejdon, povlače se pred mahnitim protunapadom najistaknutijih bogova koji brane Troju, Aresa i Apolona. Ljubičaste energetske strijele gospodara srebrnog luka padaju posvuda među Ahejcima i njihovim besmrtnim saveznicima, obarajući ljude i konje kao što sjekira obara mladice.

“Ne razumijem”, reži Menelaj. “Što ovaj žgoljavi gad može učiniti za nas? Mač mu čak nema ni oštricu.”

Ne puštajući muževljevu ruku, Helena graciozno klekne i podigne teški zlatni medaljon koji visi o teškom lancu Hockenberryju oko vrata. “On nas može u trenu prenijeti do tvog brata, dragi moj mužu. On je sredstvo našeg bijega. Naš jedini izlaz iz Ilija.”

Menelaj zaškilji očima, očigledno shvativši. “Odstupi, ženo. Zaklat ću ga, pa ćemo mi upotrijebiti čarobni medaljon.”

“On radi samo za mene”, kaže Hockenberry tiho. “Čak ni moraveki sa svojim usavršenim inženjeringom nisu ga mogli kopirati ili preurediti da radi za njih. KT-medaljon je podešen na moje moždane valove i DNK.”

“Istina je”, kaže Helena, gotovo šapatom. “Zato su Hektor i Ahilej uvijek držali Hok-en-ber-iiiija za ruke kad su koristili božju magiju da bi putovali s njim.”

“Ustani”, kaže Menelaj.

Hockenberry ustane. Menelaj nije visok čovjek kao njegov brat, niti ima široke volovske grudi kao Odisej ili Ajax, ali izgleda gotovo božanski onako mišićav i masivan u usporedbi s tim mršavim, trbušastim Hockenberryjem.

“Vodi nas sada tamo, sine Duanov”, zatraži Menelaj. “U šator moga brata na pijesku.”

Hockenberry odmahne glavom. “Mjesecima nisam ni sam koristio KT-medaljon, sine Atrejev. Moraveki su mi objasnili da me bogovi mogu pratiti kroz nešto što se zove Planckov prostor i Calabi-Yau matrica - pratiti me kroz prazninu koju bogovi koriste za svoja putovanja. Izdao sam bogove i oni će me ubiti budem li su kvantno teleportirao.”

Menelaj se osmjehne. Podigne mač pa bočne njime Hockenberryjev trbuh tako da mu okrvavi tuniku. “Ja ću te ubiti sad, ako ne učiniš što tražim od tebe, svinjski šupku. A dok te budem ubijao, crijeva ću ti vaditi polako.”

Helena spusti slobodnu ruku na Hockenberryjevo rame. “Prijatelju, pogledaj onaj ratni metež tamo - iza zida. Svi bogovi su noćas zauzeti krvoprolićem. Eno, vidiš kako se Atena povlači sa svojim Furijama? Vidiš kako moćni Apolon iz svojih bojnih kola zasipa smrću grčke redove u povlačenju? Nitko te neće primijetiti ako se ove noći KT-iraš, Hok-en-ber-iiii.”

Krotki muškarac se ugrize za usnu, opet pogleda bitku - sada su trojanski branitelji očigledno bili u prednosti, i novi vojnici kuljali su kroz kapije utvrđenja i prolaze u blizini Skejskih vrata - Ada vidi da se Hektor napokon pojavio na čelu svojih elitnih trupa.

“U redu”, kaže Hockenberry. “Ali mogu vas KT-irati samo jedno po jedno.”

“Povest ćeš nas oboje odjednom”, zareži Menelaj.

Hockenberry odmahne glavom. “Ne mogu. Ne znam zašto, ali KT-medaljon mi omogućuje da teleportiram samo jednu osobu s kojom sam u kontaktu. Ako me se sjećaš s Ahilejem i Hektorom, onda pamtiš da nikada nisam KT-irao obojicu odjednom, već samo jednog, da bih se po drugoga vratio za nekoliko sekunda.”

“Točno je, mužu moj”, kaže Helena. “I sama sam to vidjela.”

“Onda prvo povedi Helenu”, kaže Menelaj. “U Agamemnonov šator na plaži, blizu mjesta gdje su crni brodovi izvučeni na pijesak.” Dolje na ulici začuju se povici i sve troje odstupi od ruba razorene platforme.

Helena se nasmije. “Mužu moj, dragi Menelaju, ne mogu ja prva. Ja sam najomrznutija žena u pamćenju Argejaca i Ahejaca. Čak i za nekoliko sekunda koliko bude potrebno mom prijatelju Hok-en-ber-iiiiju da se vrati ovamo po tebe, Agamemnonovi stražari ili drugi Grci koji se tamo budu našli - kada me budu prepoznali kao kučku kakava jesam - probost će me mnoštvom kopalja. Moraš ti prvi. Ti si mi jedina zaštita.”

Menelaj kimne glavom i šcepa Hockenberryja za golo grlo. “Upotrijebi medaljon... odmah”

Prije nego što dotakne zlatni krug, Hockenberry kaže: “Hoćeš li me ostaviti na životu učinim li to? Hoćeš li me pustiti na slobodu?”

“Naravno”, zareži Menelaj, ali čak i Ada primijeti brzi pogled koji je uputio Heleni.

“Imaš moju riječ da ti moj muž Menelaj neće nanijeti zlo”, kaže Helena. “Idi sad, KT-iraj se brzo. Mislim da čujem korake odozdo, sa stubišta.”

Hockenberry šcepa zlatni medaljon, zatvori oči, okrene nešto na njegovoj površini i on i Menelaj nestanu praćeni tihim plop zraka koji je pohitao u oslobođeni prostor.

Na trenutak, Ada je sama na razorenoj platformi s Helenom Trojanskom. Vjetar ojača i tiho zazviždi kroz razrušene zidove ovdje gore, donoseći povike Grka u povlačenju i Trojanaca koji ih gone odozdo, s bakljama osvijetljene ravnice. Ljudi u gradu kliču.

Odjednom, Hockenberry se opet pojavi. “Sada ti”, kaže i dodirne Heleninu ruku. “Bila si u pravu, nijedan bog nije krenuo za mnom. Noćas vlada preveliki kaos.” On kimne glavom prema nebu punom kočija u brišućem letu i oštrih energetskih zraka.

Hockenberry zastane prije nego što opet dodirne medaljon. “Sigurna si da me Menelaj neće ubiti kad te odvedeni tamo, Heleno?”

“Neće ti on ništa”, šapne Helena. Izgleda gotovo rastrojeno, kao da osluškuje korake na stubama. Ada čuje samo vjetar i daleke povike.

“Hok-en-ber-iiii, pričekaj malo”, kaže Helena. “Moram ti reći da si bio dobar ljubavnik... dobar prijatelj. Vrlo, vrlo... si mi drag.”

Hockenberry zamjetljivo proguta slinu. “I ti si... meni... draga, Heleno.”

Crnokosa žena se osmjehne. “Neću se pridružiti Menelaju, Hok-en-ber-iiii. Mrzim ga. Plašim ga se. Nikad mu se više neću pokoravati.”

Hockenberry trepne i pogleda prema sad tako dalekim ahejskim linijama. Tamo je u tijeku pregrupiranje iza kolaca i rovova, blizu beskrajnog niza šatora i vatri gdje je bezbroj crnih brodova izvučeno na pijesak. “Ubit će te ako osvoje grad”, kaže on tiho.

“Da.”

“Mogu te KT-irati nekud. Na neko sigurno mjesto.”

“Je li točno, dragi moj Hok-en-ber-iiii, da je čitav svijet sada prazan? Veliki gradovi? Moja Sparta? Velika imanja? Odisejev otok Itaka? Zlatni perzijski gradovi?”

Hockenberry se ugrize za usnu. “Da”, kaže napokon, “točno je.”

“Kamo bih onda mogla poći, Hok-en-ber-iiii? Na planinu Olimp? Čak je i Rupa nestala, a bogovi Olimpa su poludjeli.”

Hockenberry pokaže dlanove. “Onda ćemo se morati nadati u to da će ih Hektor i njegove legije odbiti, Heleno... draga moja. Kunem ti se, što god da se dogodi, nikad neću reći Menelaju da si svojevoljno ostala ovdje.”

“Znam”, kaže Helena. Iz širokog rukava u ruku joj sklizne nož. Ona zamahne i zarije kratku, ali vrlo oštru oštricu odozdo ispod Hockenberryjevih rebara, sve do balčaka. Okrene je kako bi pronašla srce.

Hockenberry otvori usta da jekne, ali uspije samo zastenjati. Uhvativši se za krvav trbuh, sruši se na pod. Dok je padao, Helena je izvukla iz njega nož. “Zbogom, Hok-en-ber-iiii.” Ona brzo krene niza stube i sandale su joj gotovo bešumne na kamenu.

Ada pogleda odozgo okrvavljenog smrtnika i poželi da je u stanju nešto poduzeti, ali ona je, dakako, nevidljiva i neopipljiva. Vodena naglim porivom, sjetivši se kako je Harman komunicirao sa sonijem, ona prinese ruku torino platnu, opipa izvezene mikročipove prstima i zamisli tri plava usred tri crvena kruga.

Odjednom, Ada je tamo - stoji na toj razorenoj, otvorenoj platformi kule bez vrha u Iliju. Ne gleda nešto preko torina, već je tamo. Osjeća kako joj hladan vjetar nosi bluzu i suknju. Osjeća strane mirise pripremanja hrane i zadah stoke koji dopire s tržnice koja se vidi dolje u noći. Čuje riku bitke odmah iza zida i osjeća vibracije u zraku od velikih zvona i gongova koji se oglašavaju duž trojanskih zidova. Spusti pogled i vidi da su joj stopala čvrsto uprta u izlomljeni kamen.

“Pomogni mi... molim... te”, šapne okrvavljeni čovjek na samrti. Obratio joj se na standardnom engleskom.

Raširivši oči, užasnuta, Ada shvati da je on vidi... da zuri ravno u nju. Posljednjom snagom on podigne lijevu ruku prema njoj, molećivo, preklinjuće.

Ada zbaci torino platno s čela.

Bila je u svojoj spavaćoj sobi u Ardis Hallu. Uspaničena, uz lupanje srca, ona prizove vremensku funkciju na dlan. Prošlo je samo deset minuta otkad je legla pod torino, četrdeset devet minuta otkad je njen voljeni Harman otišao sonijem. Ada je osjećala dezorijentiranost i opet joj je blago pozlilo, kao da su joj se vratile jutarnje mučnine. Pokušala se riješiti tog osjećaja i zamijeniti ga odlučnošću, ali završila je samo s još odlučnijim osjećajem mučnine.

Ada presavije torino platno i sakrije je u ladicu s donjim rubljem te požuri dolje pogledati što se događa u Ardisu i oko njega.

30.

Vožnja sonijem bila je još uzbudljivija nego što je Harman zamišljao, a znao je da ima prokleto bujnu maštu. Osim toga, od svih na soniju bio je jedini koji je letio na drvenom sjedalu uz ciklonu munja od Sredozemnog bazena do asteroida u ekvatorskom prstenu i pretpostavljao je da se ništa ne može usporediti s uzbuđenjem i stravom tog leta.

Ovaj let je bio na jakom drugom mjestu.

Soni je probio zvučni zid - Harman je naučio što je to zvučni zid iz knjige koju je prošlog mjeseca siglirao - prije nego što se popeo na visinu od sedamsto metara iznad Ardisa, a kada je letjelica probila gornji sloj oblaka i izbila u žarku sunčevu svjetlost, letjela je gotovo vertikalno i pretjecala vlastite praske od probijanja zvučnog zida, iako je vožnja bila sve samo ne tiha.

Šištanje i nalet zraka koji je urlao iznad polja sile bili su dovoljno glasni da priguše svaki pokušaj razgovora. Nitko nije ni pokušao razgovarati. Isto polje sila koje ih je spasilo od razularenog vjetra pritiskalo ih je potrbuške u obloženim nišama; Noman je ostao u nesvijesti, Hannah je prebacila jednu ruku preko njega, a Petyr zurio preko ramena u oblake koji su se brzo gubili tako duboko ispod njih.

Za samo nekoliko minuta urlanje se utišalo u šištanje čajnika, a zatim oslabilo u uzdah. Plavo nebo je pocrnjele Horizont se izvio kao bijeli luk nategnut do kraja, a soni je nastavio brzati uvis - srebrni vrh nevidljive strijele. Tada se odjednom pojaviše zvijezde; nisu se postupno javljale kako to obično biva u sumrak, već su se sve pojavile odjednom i ispunile crno nebo kao nijemi vatromet. Točno iznad njih, e-prsten i p-prsten sporo su se okretali i zastrašujuće blistali.

Harman je u jednom strašnom trenutku bio siguran da ih soni vraća na prstene - na kraju krajeva, bio je to isti onaj stroj koja je spustio Daemana, onesviještenu Hannah i njega s Prosperovog orbitalnog asteroida - ali onda je soni počeo izravnavati stazu leta s površinom Zemlje i on shvati da su još tisućama kilometara daleko od orbitalnih prstena, jedva iznad atmosfere. Horizont je bio zakrivljen, ali Zemlja je i dalje ispunjavala pogled ispod njih. Kada su se on, Savi i Daeman popeli vrtlogom munja na e-prsten prije devet mjeseci, činilo se da je Zemlja mnogo niže pod njima.

“Harmane...” Hannah ga je pozvala iz zadnje niše kada se soni okrenuo naopako, pa se zasljepljujuće prostranstvo planeta bijelo od oblaka sada našlo iznad njih. “Je li sve u redu?”

“Da, ovo je normalno”, odgovori joj Harman. Razne sile, uključujući i strah, pokušavale su podići njegovo opruženo tijelo s jastuka, ali polje sila ga je guralo natrag. Želudac i unutrašnje uho reagirali su mu na nedostatak gravitacije i horizonta. Zapravo, nije imao pojma je li to normalno ili je soni pokušao izvesti neki manevar za koji nije sposoban, pa ih sada samo sekunde dijele od smrti.

Petyr mu uhvati pogled i Harman shvati da mlađi muškarac zna da im je upravo slagao.

“Možda ću povraćati”, reče Hannah. Rekla je to krajnje ravnodušno.

Soni pohrli naprijed i naniže, pokretan nevidljivim potisnicima i silama, a Zemlja se počne okretati. “Zatvori oči i drži se za Odiseja”, dovikne Harman.

Buka se vratila kada su opet ušli u Zemljinu atmosferu. Harman je shvatio da se trudi gledati natrag prema prstenima, pitajući se koliko je preostalo od Prosperovog orbitalnog otoka i pitajući se je li Daeman imao pravo kad je s tolikom sigurnošću tvrdio da mu je Caliban ubio majku i ostale u Krateru Pariz.

Prolazile su minute. Harmanu se činilo da su se vratili u atmosferu iznad kontinenta koji se nekada zvao Južna Amerika. Na obje hemisfere je bilo oblaka koji su se vrtložili, razbijali, mreškali, razilazili i gomilali, ali je isto tako kroz procijepe u pokrovu od oblaka na tren ugledao široki morski prolaz, na mjestu je po Savinim riječima nekada bila neprekinuta prevlaka i spoj između dva kontinenta.

Tada ih okruži vatra, a buka i urlik postadoše jače nego pri penjanju. Soni spiralnom stazom uđe u gušću atmosferu, kao flešetna strelica koja se vrti oko osi.

“Bit će sve u redu!”, dovikne Harman Hannah i Petyru. “Već sam ovo doživio. Bit će sve u redu.”

Nisu ga mogli čuti - urlik je već bio preglasan - tako da Harman nije dodao ono “već sam ovo doživio... jednom”, kao što je namjeravao. Hannah je bila u istom ovom soniju koji je spustio Daemana, Harmana i nju s raspadajućeg Prosperovog orbitalnog otoka, ali nije bila pri svijesti i nije se zaista sjećala tog događaja. Harman je zaključio da je i za njega najbolje da zatvori oči dok je soni hitao natrag prema Zemlji unutar svoje posteljice od plazme.

Do vraga, što to radim? Opet ga obuzeše sumnje. On nije bio vođa - što li je samo mislio kad je poveo na ovakvo opasno putovanje soni i dvoje živih ljudi koji su u njega imali povjerenja. Nikad nije ovako letio sonijem, i kako je onda mogao sebi umišljati da će ovo putovanje biti uspješno? Pa čak i bude li tako, čime može opravdati uzimanje sonija iz Ardis Halla u vrijeme maksimalne opasnosti po zajednicu? Najvažniji su trebali biti Daemanovi izvještaji o tome da je stvorenje zvano Seteb pretvorilo Krater Pariz i druge zajednice pokraj faks-čvorova u grobnice, a ne ovo bijeg na Golden Gate kod Machu Picchua samo da bi se spasio Odisej. Kako se Harman samo usudio ostaviti trudnu ženu dok je ovisila o njemu? Noman će ionako gotovo sigurno umrijeti, i čemu onda riskiranje nekoliko stotina života - možda i desetina tisuća ako njihovo upozorenje ne stigne do drugih zajednica -zbog ovog gotovo posve sigurno beznadnog pokušaja spašavanja poluživog starca?

Starac. Dok je vjetar urlao, a soni poskakivao, Harman se uhvatio čvršće u borbi za goli život i iskrivio lice. On je bio starac u grupi, s manje od dva mjeseca do Pete i Posljednje dvadesetice. Harman shvati da još očekuje svo nestanak na dan posljednjeg rođendana, faksiranje gore, na prstene, iako tamo više nema spremnika za liječenje koji bi ga primili. A tko zna da se to neće dogoditi?, pomisli on. Harman je vjerovao da je najstariji čovjek na Zemlji, s mogućim izuzetkom Odiseja-Nomana, koji je mogao biti bilo koje dobi. Ali Noman će vjerojatno ionako biti mrtav za nekoliko minuta ili sati. Kao možda i svi mi, pomisli Harman.

Što li je koga vraga mislio kad je poželio imati dijete sa ženom koja je navršila tek sedmu godinu poslije svoje Prve dvadesetice? Kakvog prava je imao poticati druge da se vrate zamislima o obitelji iz Minulog doba? Tko je bio on da propovijeda kako nova stvarnost zahtjeva da očevi djece budu poznati majci i ostalima i da muškarac treba ostati uz ženu i djecu? Što je starac po imenu Harman zaista znao o toj zamisli zvanoj obitelj - o dužnosti - o bilo čemu, i tko je bio on da ikoga vodi? Jedino jedinstveno u vezi s njim, shvatio je Harman, bilo je to što je sam naučio čitati. Mnogo godina je bio jedina osoba na Zemlji koja je to znala. Jaka stvar. Sada su svi koji su to htjeli imali funkciju sigliranja i mnogi drugi u Ardisu također su naučili kako dešifrirati riječi i zvuke iz škrabotina u starim knjigama. Ja pak ni po čemu nisam poseban.

Štit od plazme oko sonija izblijedi i okretanje prestane, ali plameni jezici još su lizali pokraj njih sa svih strana.

Bude li soni uništen - ili samo ostane bez goriva, energije, što god bilo to što ga pokreće - Ardis će propasti. Nitko neće saznati što se s nama dogodilo -jednostavno ćemo nestati, a Ardis će ostati bez jedine svoje letjelice. Vojniksi će opet napasti ili će se pojaviti Seteb, a bez sonija koji bi letio između kuće i paviljona faks-čvora, neće biti odstupnice za Adu i ostale. Ugrozio sam njihovu jedinu nadu za bijeg.

Zvijezde su nestale, nebo je postalo tamnoplavo, zatim blijedoplavo, a onda su počeli ulaziti u visoki sloj oblaka dok je soni usporavao.

Kad smjestim Nomana u nekakav ležaj, jaslice, što li već, krećem odmah natrag, pomisli Harman. Ostat ću s Adom i pustit ću Daemana, Petyra, Hannah i ostale mlade ljude da donose odluke i odlaze na putovanja. Moram misliti na Adu i dijete. Ta posljednja pomisao bila je strasnija od silovitog poskakivanja i trešnje sonija.

Letjelica se spuštala duge minute kroz oblake, a onda su izašli iz njih na oko tisuću metara iznad strmih vrhova i Harman je još jednom pogledao odozgo u Golden Gate kod Machu Picchua.

Visoravan je bila visoka, strma, zelena i terasasta, obrubljena vrhovima i dubokim zelenim kanjonima. Stari most, čiji su zahrđali nosači bili viši od dvjesto metara, bio je gotovo, ali ne baš posve, spojen s dvije nazubljene planine s obje strane terasaste visoravni, gdje su se vidjele konture još drevnijih ruševina. Ono što su nekada bile zgrade na visoravni sada su bile samo kamene konture spram zelenila. Na pojedinim mjestima na samom ogromnom mostu, boja koja je nekada sigurno bila narančasta izgledala je sada poput mrlja lišajeva, ali najveći dio konstrukcije je zahvaljujući hrđi bio tamnocrven, kao sasušena krv. Viseća cesta mjestimično je propala, neki kablovi su pali, ali Golden Gate je očito još bio most... most koji je nije počinjao nigdje i nije vodio nikud.

Kada je Harman prvi put izdaleka ugledao ruševnu građevinu, pomislio je da su ogromni tornjevi i teški spojni kablovi obavijeni jarkozelenim bršljanom, ali sada je znao da su ti zeleni mjehuri, viseće lijane i spojne cijevi zapravo stambene građevine, pridodane vjerojatno stoljećima poslije izgradnje samog mosta. Savi je rekla, možda ne posve u šali, da su zelene kugle od ojačanog stakla, mjehuri i spiralne vlati jedino što drži stariju konstrukciju na okupu.

Harman, Hannah i Petyr se pridigoše na laktove gledajući dolje, dok je soni usporavao, a zatim započeo dugo kružno spuštanje koje će ih dovesti do visoravni i mosta s juga. Pogled je bio još dinamičniji nego kada ga je Harman prvi put opazio, jer su oblaci sada bili niži, kiša je padala po okolnim vrhovima, a munje sijevale iza viših planina na zapadu dok su se zalutale pruge sunčeve svjetlosti spuštale kroz procijepe u letećim oblacima i obasjavale most, zelene spirale od ojačanog stakla i samu visoravan. Zahuktali oblaci navlačili su crnu zavjesu kiše između sonija i mosta i na tren zaklanjali pogled, ali onda su brzo prošli pokraj njih prema istoku dok su novi pramenovi oblaka i zrake sunčeve svjetlosti održavali cijeli prizor u prividnom pokretu.

Ne, Harman je shvatio da taj pokret nije bio samo prividan... na brdu i mostu se zaista nešto kretalo. Kretale su se tisuće bića. Harman je najprije pomislio da je to neka optička varka brzih oblaka i nestalnog svjetla, ali dok je soni ponirao prema sjevernom tornju kako bi se prizemljio, on shvati da vidi na tisuće vojniksa - možda i desetine tisuća. Stvorenja bez očiju, sivih tijela s kožnatom grbom, prekrivala su stare ruševine i zeleni vrh i rojila su se uz tornjeve mosta, tiskala se po ispucalom asfaltu i trčkarala i gmizala nalik na žohare od dva metra po zahrđalim kablovima viseće konstrukcije. Bilo ih je mnogo na ravnom sjevernom tornju, gdje ih je Savi prošli put spustila i gdje je soni sada namjeravao sletjeti.

“Ručno ili automatsko slijetanje?”, upita soni.

“Ručno!”, vikne Harman. Virtualne holografske kontrole pojaviše se odmah i on okrene omniupravljač kako bi okrenuo soni dalje od sjevernog tornja, samo nekoliko sekundi i petnaest metara ispred mjesta gdje bi se spustili među vojnikse da su ostali na automatskom pilotu. Dva vojniksa čak skočiše prema njima i jedan se približi soniju na tri metra prije nego što je nijemo pao na stijene gotovo sedamdeset katova niže. Desetak preostalih vojniksa na ravnom vrhu tornja pratilo je soni infracrvenim vidom, bez očiju, a još desetci su pokuljali na vrhove hrapavih tornjeva, zabadajući pri penjanju oštrice prstiju i oštre rubove stopala u cement.

“Ne možemo se spustiti”, reče Harman. Most, brda, pa čak i okolni vrhovi vrvjeli su vojniksima koji su trčali posvuda.

“Na zelenim mjehurima nema vojniksa”, dovikne Petyr. On se pridigao na koljena, sa strijelom i nategnutim lukom u lijevoj ruci. Polje sile se isključilo i zrak je bio hladan i vlažan. Miris kiše i trule vegetacije bio je vrlo jak.

“Ne možemo se spustiti na zelene mjehure”, reče Harman i okrene soni trideset metara dalje od nosećih kablova. “Ne možemo nikako ući. Moramo se vratiti.” On okrene soni opet prema sjeveru i počne ga dizati.

“Čekaj!”, poviče Hannah. “Stani.”

Harman ispravi letjelicu i naredi soniju da poleti u blagom, širokom krugu. Na zapadu su munje bljeskale između niskih oblaka i visokih vrhova.

“Kad smo bili ovdje prije deset mjeseci, istraživala sam dok ste ti i Ada lovili strahoptice s Odisejem”, reče Hannah. “U jednom mjehuru... na južnom tornju... bilo je još sonija, kao da je to bila nekakva... ne znam. Kako glasi ona riječ koju smo siglirali iz knjige sa sivim koricama? 'Garaža?'“

“Još sonija!”, usklikne Petyr. Harman je također poželio glasno viknuti. Dodatni leteći strojevi mogli su odlučiti o sudbini svih ljudi Ardis Halla. Upitao se zašto Odisej nikad nije spomenuo dodatne sonije kada se vratio s flešetnim puškama poslije svog samostalnog povratka na Most prije nekoliko mjeseci.

“Ne, nisu to bili soniji... mislim, ne kompletni soniji”, reče Hannah žurno, “već njihovi dijelovi. Ljušture. Strojni dijelovi.”

Harman odmahne glavom, osjetivši kako mu splašnjava oduševljenje. “Kakve to veze ima sa...” izusti on.

“To mi je sličilo na mjesto gdje se oni mogu spustiti”, reče Hannah.

Harman skrene pokraj južnog tornja, vodeći računa o tome da se ne približi previše. Na vrhovima tornjeva bilo je više od stotinu vojniksa, ali nijedan se nije vidio na mnoštvu zelenih mjehura koji su bili načičkani oko tornja mosta kao zrna grožđa različitih veličina.

“Nigdje nema otvora”, dovikne Harman. “A toliko je mnogo mjehura... nećeš se nikad sjetiti odavde u kojem si bila.”

On je poslije njihovog prvog posjeta zapamtio da mjehuri promatraču izvana izgledaju neprozirno, iako je im je ojačano staklo prozirno i neobojeno kada se iznutra gleda van.

Sijevne munja. Kiša počne pada na njih i polje sila se opet uključi. Vojniksi na vrhovima kule i još stotine zakvačene o sam vertikalni toranj okretali su tijela bez očiju kako bi pratili njihovo kruženje.

“Mogu se sjetiti”, reče Hannah iz zadnjeg udubljenja. I ona je bila na koljenima i držala je nesvjesnog Odiseja za ruku. “Dobro vizualno pamtim... samo ću se vratiti istim putem kao onog popodneva kada sam bila tamo, pogledat ću okolinu iz različitih kutova i sjetit ću se u kojem je to mjehuru bilo.” Neko vrijeme je gledala uokolo, a onda zatvorila oči.

“Tamo”, reče Hannah i pokaže na zeleni mjehur koji je stršio dvadesetak metara s južnog tornja, na dvije trećine visine narančasto-crvenog monolita. Bila je to samo jedna od više stotina izbočina od zelenog stakla na tom tornju.

Harman se spusti niže.

“Nema otvora”, reče on i podesi virtualni omniupravljač tako da je soni lebdio na udaljenosti od oko dvadeset pet metara od mjehura. “Savi nas je spustila na vrh sjevernog tornja.”

“Ali logično je da su ulijetali sonijima u tu... garažu”, reče Hannah. “Njeno dno je bilo ravno i od drukčije tvari nego većina zelenih kugli.”

“Vas dvoje ste mi jednom rekli da je Savi pričala da je to muzej”, reče Petyr, “i ja sam zatim siglirao tu riječ. Vjerojatno su unosili dijelove sonija komad po komad.”

Hannah odmahne glavom. Harman pomisli, ne prvi put, kako inače ugodna mlada žena zna biti tvrdoglava kada to želi.

“Približimo se”, reče ona.

“Vojniksi...” podsjeti je Harman.

“Nema ih na mjehuru, morali bi skočiti s tornja, a to je predaleko”, objasni Hannah. “Možemo se posve približiti mjehuru, a oni ne mogu doskočiti do nas.”

“Mogu se za čas pojaviti na tim zelenim stvarima...” reče Petyr.

“Mislim da ne mogu”, reče Hannah. “Nešto ih drži podalje od stakla.”

“To nema nikakvog smisla”, reče Petyr.

“Čekajte”, reče Harman. “Možda i ima.” On im ispriča o gusjeničaru u kojem su bili kada je Savi odvezla Daemana i njega u Sredozemni bazen prije deset mjeseci. “Gornji dio stroja bio je od nečeg sličnog staklu”, reče on, “i izvana je bio obojen, ali kada se gledalo iznutra, staklo je bilo prozirno. I ništa nije moglo prianjati za to. Ni kiša, pa čak ni vojniksi kada su pokušali skočiti na gusjeničara u Jeruzalemu. Savi je rekla da tik iznad materijala postoji neko polje sile koje staklo čini otpornim na trenje. Ipak, ne mogu se sjetiti je li rekla da je ovo staklo isto takvo.”

“Približimo se”, reče Hannah.

S udaljenosti sedam metara od mjehura Harman napokon ugleda ulaz. Bio je jedva zamjetan, i da nije bilo Prosperovog otoka, gdje su i zračna komora orbitalnog grada i ulaz u firmarij funkcionirali pomoću iste tehnologije, on ga nikad ne bi primijetio. Jedva vidljiv pravokutnik na rubu izduženog mjehura bio je malo svjetlije zelen od ostatka ojačanog stakla. On reče ostalima da je ono što se nalazilo na ulazu u Prosperovu zračnu komoru i firmarij Savi bila nazvala “polupropusnim opnama”.

“Što ako to nije jedna od tih polu-što-ti-ga-ja-znam opni”, reče Petyr. “Već samo optička varka?”

“U tom slučaju ćemo se vjerojatno srušiti”, reče Harman. On prijeđe rukom po komandama i soni krene prema naprijed.

Polupropusna molekularna opna bila je posve dovoljno propusna i pravokutnik je iza njih opet očvrsnuo, a Harman je spustio soni na metalnu platformu među razbacane dijelove drugih takvih strojeva, i njih troje nisu gubili ni trenutka da Odiseja-Nomana smjeste na nosila i iznesu iz garaže. Hannah je prihvatila prednji dio nosila, Harman je uzeo stražnji, Petyr ih je pokrivao kao osiguranje i odmah su ušli u spiralni labirint zelenih mjehura, uputivši se hodnicima, uz nepokretne eskalatore i prema mjehuru punom kristalnih kovčega u kojima su, po Savinim riječima, i ona i Odisej provodili svoje dugo kriogeno spavanje.

Za samo nekoliko minuta Harmana je impresioniralo ne samo Hannahino pamćenje - bez kolebanja je birala put kad bi došli do raskrižja hodnika ili stuba između mjehura - već i njena snaga. Mršava mlada žena nije se čak ni zadihala, ali Harmanu bi stanka dobro došla. Odisej-Noman nije bio jako visok, ali bio je težak. Harman je uhvatio sebe kako pogledava prema grudima nesvjesnog čovjeka kako bi se uvjerio diše li još. I disao je... ali jedva.

Kada su stigli u glavnu spiralu mjehura koja se dizala oko tornja mosta, zastali su svi, a Petyr je podigao pripremljeni luk.

Mnoštvo vojniksa visjelo je s metala mosta i kao da je zurilo odozgo u njih.

“Ne mogu nas vidjeti”, reče Hannah. “Mjehur je izvana zatamnjen.”

“Mislim da nas ipak mogu vidjeti”, reče Harman. “Savi je rekla da receptori u njihovim kukuljicama vide infracrveno u svih tristo šezdeset stupnjeva... to je onaj dio svjetlosti koji predstavlja toplinu, naše oči ga ne mogu vidjeti... a ja slutim da nas oni gledaju i kroz to zatamnjeno ojačano staklo.”

Pošli su zakrivljenim hodnikom još trideset koraka, a vojniksi su promijenili položaje, kako bi pratili njihovo kretanje. Odjednom pet-šest teških stvorenja skoči na staklo.

Petyr je podigao nategnuti luk, a Harman je bio siguran da će vojniksi razbiti ojačano staklo i popadati među njih, ali začuo se samo vrlo tihi udarac kada su vojniksi pali na milimetar tanko polje sile i skliznuli s njega u ponor. Stigli su u dio hodnika gdje je pod bio gotovo proziran - što je bilo zastrašujuće, ali makar su Harman i Hannah to već jednom bili vidjeli i pouzdali su se u čvrstoću gotovo prozirnog poda. Petyr je stalno gledao u stopala kao da će se svake sekunde staklo pod njim slomiti.

Prošli su kroz najveću prostoriju - muzej, kako je Savi to nazvala - i ušli u dugi mjehur s kristalnim kovčezima. Tu je ojačano staklo bilo gotovo neprozirno i vrlo zeleno. Podsjetilo je Harmana na vrijeme - zar je moguće da je to bilo prije samo godinu i pol - kada je išao kilometrima u Atlantski procijep i kroz visoke zidove vode s obje strane promatrao ogromne ribe koje su mu plivale iznad glave. Svjetlost je bila prigušena i zelena poput ove.

Hannah i Harman spuste nosila, a ona se onda osvrne po prostoriji. “U koji krio-ležaj?”

U dugoj prostoriji nalazilo se osam kristalnih kovčega i svi su bili prazni i mutno su se sijali u slabom svjetlu. Visoke kutije uređaja iz kojih je dopiralo zujanje bile su spojene sa svakim kovčegom, a kontrolna svjetla treperila su zelenom, crvenom i jantarnom bojom iznad metalnih površina.

“Pojma nemam”, reče Harman. Savi je pričala Daemanu i njemu kako je stoljećima spavala u jednom ili više tih krio-ležajeva, ali taj razgovor se vodio prije više od deset mjeseci, dok su ulazili u Sredozemni bazen, i on nije dobro zapamtio pojedinosti. Možda uopće i nije bilo detalja za pamćenje.

“Da jednostavnom pokušamo s najbližim”, reče Harman. On uzme nesvjesnog Odiseja ispod previjenih ruku, pričeka da ga uhvate Petyr i Hannah, pa ga počeše podizati u kovčeg najbliži spiralnom stubištu koje se, koliko se Harman sjećao, dizalo u sljedeći hodnik među mjehurima.

“Polegnete li ga ondje, umrijet će”, reče tihi, androgini glas iz tame.

Svi žurno spustiše Odiseja natrag na nosila. Petyr podiže luk. Harman i Hannah spustiše ruke na balčake. Iz tame iza uređaja pojavi se neka prilika.

Harman je istog trena shvatio da je to Ariel o kojem su govorili Savi i Prospero, ali nije znao otkud to zna.

Prilika je bila niska - jedva metar i pol - i ne posve ljudska. Ona ili on imao je zelenkasto-bijelu kožu koja nije bila zapravo koža - Harman je kroz vanjski sloj vidio unutrašnjost, gdje kao da su iskrice svjetlosti plutale u smaragdnoj tekućini - i savršeno oblikovano lice, toliko androgino da je Harmana podsjetilo na slike anđela koje je siglirao iz najstarijih knjiga u Ardis Hallu.

Ona ili on imao je dugačke vitke ruke i normalne dlanove, zanemari li se dužina i gracioznost prstiju, i činilo se da je odjeven u meku zelenu odjeću. Harman je u početku pomislio da je Ariel odjeven - ili da se oko njegovog-njenog vitkog tijela pruža makar niz blijedih, lišćem obraslih lijana zašivenih u tijesni kombinezon- ali onda je shvatio da je ta šara unutar kože stvorenja, a ne na njoj. I dalje nije bilo nikakvog traga spolnih značajki.

Arielovo lice bilo je posve ljudsko - dugo, tankog nosa, punih usana izvijenih u blagi osmijeh, crnih očiju, kose spuštene do ramena u zelenkasto-bijelim uvojcima - ali pogled kroz prozirnu Arielovu kožu u plutajuća čvorišta svjetla unutra podsjetio ih je na to da ne gledaju ljudsko biće.

“Ti si Ariel”, reče Harman, napola upitno, napola potvrdno.

Prilika potvrdno pogne glavu. “Vidim da ti je Savi pričala o meni”, reče on ili ona tim izluđujuće tihim glasom.

“Da. Ali mislio sam da nisi... dodirljiv... kao ni Prosperove projekcije.”

“Da sam hologram”, reče Ariel. “Ne. Prospero se otjelovljuje po vlastitoj želji, ali tu želju ima rijetko. Ja pak, iako me mnogi tako dugo već zovu duhom ili vilom, ipak više volim tjelesni oblik.”

“Zašto si rekao da će u ovom ležaju Odisej umrijeti?”, upita Hannah. Ona je klečala pokraj onesviještenog čovjeka i pokušavala mu napipati puls. Harmanu se činilo da je Noman mrtav.

Ariel stupi bliže. Harman pogleda Petyra, koji je zurio u prozirnu kožu tog obličja. Mlađi muškarac je spustio luk, ali je i dalje izgledao šokirano i podozrivo.

“Ovo su ležajevi koje je Savi koristila”, reče Ariel i mahne prema osam kristalnih kovčega. “Točno je da se u njima sva tjelesna aktivnost obustavlja ili usporava, kao kod kukaca u jantaru ili lesa u ledu, ali ovi ležajevi ne zacjeljuju rane. Odisej je stoljećima ovdje krio svoj vremenski kovčeg. Njegove mogućnosti nadmašuju moje razumijevanje.”

“Što si ti?” upita Hannah dok je ustajala. “Harman nam je rekao da je Ariel vjesnik samosvjesne biosfere, ali ja ne znam što to znači.”

“Nitko to ne zna”, reče Ariel uz blagi pokret, djelomično naklonivši se, djelomično kleknuvši. “Hoćete li onda poći za mnom do Odisejevog kovčega?”

Ariel ih povede do spiralnih stuba koje su se uvijale kroz strop, ali umjesto da se popnu, biće spusti desni dlan na pod i skriveni dio poda se otvori, otkrivši još spiralnih stuba koje su se spuštale u dubinu. Stube su bile dovoljno široke za nosila, ali nošenje teškog Odiseja niz stubište i dalje je bilo težak i nezgodan posao. Petyr je morao poći naprijed s Hannah i pridržavati nesvjesnog čovjeka da ne sklizne s nosila.

Zatim su pošli zelenim hodnikom među mjehurima do još manje prostorije, u koju je prodiralo još manje svjetla nego gore, u odaju s kristalnim kovčezima. Harman se trgne kada shvati da se taj prostor ne nalazi u jednom od mjehura od ojačanog stakla, već je uklesan u betonu i čeliku same kule Mosta. Tu se nalazio samo jedan ležaj, vrlo drukčiji od kristalnih kutija - taj stroj je bio veći, teži, tamniji kovčeg od oniksa s prozirnim staklom samo iznad mjesta gdje bi se našlo lice čovjeka ili žene. Bio je povezan preko bezbroj kablova, crijeva, cijevi i kanala s još većim strojem od oniksa na kojoj nije bilo nikakvih brojčanika niti prikaza podataka. Tamo se osjećao neki jak miris koji je Harmana podsjetio na zrak neposredno pred ozbiljnu oluju s grmljavinom.

Ariel dotakne pločicu sa strane vremenskog kovčega i dugački poklopac se otvori uz šištanje. Jastuci su unutra bili izblijedjeli, i još je u njih bila utisnuta kontura čovjeka upravo Nomanove veličine.

Harman pogleda Hannah, i poslije samo jedne sekunde kolebanja oni smjestiše Odisejevo-Nomanovo tijelo u kovčeg.

Ariel se pomakne da zatvori poklopac, ali Hannah brzo priđe bliže, nagne se u kovčeg i nježno poljubi Odisejeve usne. Onda odstupi i dopusti da Ariel spusti poklopac. Ovaj se hermetički zatvori praćen zlokobnim šištanjem.

Istog trenutka se između kovčega i tamnog stroja pojavi kugla jantarne boje.

“Što to znači?”, upita Hannah. “Hoće li preživjeti?”

Ariel graciozno slegne mršavim ramenima. “Ariel je posljednje među svim živim bićima koje poznaje srce običnih strojeva. Ali ovaj uređaj odlučuje o sudbini onoga tko je u njemu za tri okretaja našeg svijeta. Hajde, moramo poći. Ovdje će zrak ubrzo postati previše gust i previše nepodoban za disanje. Vratimo se gore, na svjetlost, pa ćemo razgovarati kao uljudna stvorenja.”

“Neću ostaviti Odiseja”, reče Hannah. “Ako ćemo saznati za sedamdeset dva sata hoće li preživjeti ili umrijeti, onda ću ostati dok to ne budemo znali.”

“Ne možeš ostati”, reče uvrijeđeni Petyr. “Moramo potražiti oružje i vratiti se u Ardis što prije.”

Temperatura u zagušljivoj prostoriji brzo je rasla. Harman osjeti da mu niz rebra pod košuljom curi znoj. Plameni miris gromovne oluje sada je bio vrlo snažan. Hannah odstupi od njih i prekriži ruke na grudima. Bilo je očigledno da namjerava ostati pokraj ležaja.

“Umrijet ćeš ovdje, rashlađujući ovaj smradni zrak uzdasima”, reče Ariel. “Ali ako želiš nadzirati sudbinu svog voljenog, pridi bliže.”

Hannah priđe. Nadnese se nad Arielinim blago svjetlucavim obličjem.

“Daj mi ruku, dijete”, reče Ariel.

Hannah oprezno pruži dlan. Ariel je uzme za ruku, stavi njenu ruku na svoje grudi, a onda je gurne u unutrašnjost svojih zelenih grudi. Hannah zastenja i pokuša se oteti, ali Ariel je bila/bio previše snažan za nju.

Prije nego što su se Harman i Petyr stigli i pomaknuti, Hannahina šaka i podlaktica opet su bile slobodne. Mlada žena je užasnuto zurila u zeleno-zlatni grumen koji joj je ostao u šaci. Naočigled tri ljudska bića, taj organ prijeđe u tekuće stanje i naoko se činili kao da ga je upijao Hannahin dlan, da bi na kraju posve nestao.

Hannah opet zastenja.

“To je samo izvjestitelj”, reče Ariel. “Kada se stanje tvog dragog bude promijenilo, ti ćeš to saznati.”

“Kako ću saznati?”, upita Hannah. Djevojka je problijedjela i preznojavala se.

“Saznat ćeš”, ponovi Ariel.

Oni pođoše za bljedunjavom svjetlucavom prilikom u hodnik od zelenog ojačanog stakla i natrag uz stube. Nitko nije progovorio dok su pratili Ariel kroz hodnike i uz zaustavljene eskalatore, a zatim duž spirale kugli zakvačenih za donju stranu velikog nosećeg kabla. Zaustavili su se u staklenoj prostoriji koja je prianjala uz betonski i čelični križni potporanj visoko na južnom tornju. Odmah iza stakla, na tom horizontalnom segmentu Mosta vojniksi su se nijemo bacali na zeleni zid, grebli i trzali se, ali nisu uspijevali naći ni ulaz ni hvatište. Ne obraćajući nikakvu pozornost na njih, Ariel ih je vodila ili vodio u najveću prostoriju u tom nizu kugli. Tu je bilo stolova i stolica, a na radnim površinama nalazili su se strojevi.

“Sjećam se ovog mjesta”, reče Harman. “Ovdje smo jedne noći večerali. Odisej je pripremio svoju strahopticu tamo vani, na Mostu... dok je trajala oluja s munjama. Sjećaš li se, Hannah?”

Hannah kimne glavom, ali pogled joj je lutao. Grizla je vlastitu donju usnu.

“Pomislih da vam je možda do jela”, reče Ariel.

“Nemamo vremena...” izusti Harman, ali Petyr ga prekine.

“Gladni smo”, reče. “Potrošit ćemo nešto vremena za jelo”

Ariel ih povede do okruglog stola. Zagrije mikrovalovima tri drvene posude s juhom, a onda donese posude na stol i postavi žlice i salvete. Ulije im hladne vode u četiri čaše, postavi čaše na mjesto i pridruži im se. Harman oprezno kuša juhu - ustanovi da je izvrsna, puna svježeg povrća - pa je pojede sa zadovoljstvom. Petyr je svoju kušao i pojeo polako, sumnjičavo, držeći Ariel na oku dok je vjesnik biosfere stajao pokraj njih. Hannah svoju juhu nije ni okusila. Činilo se da se upila u sebe, izvan dosega, baš kao što se dogodilo sa zeleno-zlatnim grumenom iz Ariel.

Ovo je ludilo, pomisli Harman. Ovo zelenkasto... stvorenje... natjeralo je jedno od nas da gurne ruku u njegove ili njene grudi i izvadi neki zlatni organ, a nas troje smo se popeli ovamo da pojedemo vruću juhu dok se vojniksi bacaju na staklo tri metra od nas, a samosvjesni vjesnik planetne biosfere ponaša se prema nama kao neki servitor. Poludio sam.

Harman je priznao sebi da je možda poludio, ali juha je bila dobra. On pomisli na Adu i nastavi s jelom.

“Zašto si ti ovdje?”, upita Petyr. Odgurnuo je drvenu posudu od sebe i napregnuto se zagledao u Ariel. Luk mu je bio prislonjen uz stolicu.

“Što želiš čuti?”, upita Ariel.

“Što se to događa?”, upita Petyr, koji nikad nije bio osobito sklon razgovorima i okolišanju. “Tko si ti zaista, do vraga? Zašto su vojniksi ovdje i zašto napadaju Ardis? Što je ta prokleta stvar koju je Daeman vidio u Krateru Pariz? Je li to prijetnja... i ako je, kako to možemo ubiti?”

Ariel se nasmiješi. “Među prvim pitanjima osoba tvoje vrste uvijek je isto... što je to i kako to mogu ubiti?”

Petyr pričeka. Harman spusti žlicu.

“To jest dobro pitanje”, reče Ariel, “jer da ste vi prvi, a ne posljednji ljudi, trebalo biste uskliknuti: 'Pakao je prazan i svi vragovi su ovdje!' Ali to je duga priča, jednako duga kao i priča smrtnika Odiseja, čini mi se, i teško ju je ispričati uz hladnu juhu.”

“Onda počni tako što ćeš nam reći tko si ti”, reče Harman. “Jesi li ti Prosperovo stvorenje?”

“Da, nekoć to bijah. Ni rob, ni sluga, ali s obvezom prema njemu.”

“Zašto?”, upita Petyr.

Kiša je počela jako padati, ali kapi vode nisu mogle doprijeti do zakrivljenog stakla baš kao ni vojniksi u skoku. Ipak, bubnjanje pljuska na Mostu i gredama dopiralo je kao šum iz pozadine.

“Mag logosfere me je izbavio od te proklete vještice Sycorax”, reče Ariel, “čiji sluga tada bijah. Jer ona je ta koja je ovladala dubokim kodovima biosfere, ona je ta koja je prizvala Seteba, svoga gospoda, ali kad se pokazalo da je moje biće previše nježno da ispuni njene prizemne i gnusne zahtjeve, ona me je - u naletu neugasivog bijesa - vezala za jedan rascijepljeni bor u čijem procijepu ostadoh dvanaest puta dvanaest godina, prije nego što me je Prospero oslobodio.”

“Prospero te je spasio”, reče Harman.

“Prospero me je oslobodio da obavljam poslove za njega”, reče Ariel. Tanke blijede usne se malčice izviše uvis. “I zahtijevao da mu služim još dvanaest puta dvanaest godina.”

“I jesi li?”, upita Petyr.

“Jesam.”

“Služiš li mu sad?” upita Harman.

“Sad ne služim niti jednom čovjeku ili magu.”

“Caliban je nekada služio Prosperu “, reče Harman i pokuša se sjetiti svega onoga što je Savi govorila gore, na orbitalnom otoku. “Poznaješ li Calibana?”

“Da”, reče Ariel. “Zlotvor koga ne želim ni pogledati.”

“Znaš li da li se Caliban vratio na Zemlju?”, navaljivao je Harman. Poželio je da je i Daeman ovdje.

“Znaš i sam da je to istina”, reče Ariel. “On želi cijelu Zemlju pretvoriti u svoju prljavu baruštinu, da od zaleđenog neba stvori svoju ćeliju.”

Da od zaleđenog neba stvori svoju ćeliju, pomisli Harman. “Dakle, Caliban je saveznik tog Seteba?” upita naglas.

“Da.”

“Zašto si sada pred nama?”, upita Hannah. Pogled lijepe mlade žene bio je još odsutan od tuge, ali okrenula je glavu da pogleda Ariela.

Ariel zapjeva:

“Gdje pčela siše sišem i ja.

Liježem gdje jaglac sja.

Gdje sova huče svijetlim.

Na šišmiša leđima letim

Nakon ljeta veselo:

Veselo, veselo žive se dani

Pod cvatom što buja na grani”

“Ovaj stvor je lud”, reče Petyr. On naglo ustane i priđe staklu prema Zidu Mosta. Tri vojniksa skočiše na njega, udariše u polje nad staklom i popadaše. Jedan je uspio zabosti svoje oštrice na udovima u beton Mosta i tako zaustaviti pad. Ostala dva nestadoše dolje u oblacima.

Ariel se tiho nasmije. Onda zaplače. “Zemlja koju zajedno dijelimo pod opsadom je. Rat je stigao ovamo. Savi je mrtva. Odisej na samrti. Seteb željan ubiti sve što ja jesam, sve odakle potječem i sve što postoji, a ja branim. Vi staromodni ljudi ste ili neprijatelji ili saveznici... biram ovo drugo. Vi u tome nemate nikakvo pravo glasa.”

“Pomoći ćeš nam u borbi protiv vojniksa, Calibana i tog stvorenja po imenu Seteb?”, upita Harman.

“Ne, vi ćete pomoći meni”

“Kako?”, reče Hannah.

“Imam zadatke za vas. Prvo, došli ste po oružje...”

“Da!”, povikaše Hannah, Petyr i Harman istodobno.

“Dvoje koji ostanu naći će ga u tajnoj prostoriji u dnu južnog tornja, iza starih, mrtvih računskih strojeva. Vidjet ćete krug na neprozirnom zidu od zelenog stakla, s iscrtanim pentagramom. Samo recite 'otvori' i pronaći ćete prostoriju u kojoj su prepredeni Odisej i jadna, mrtva Savi sakrili svoje igračke iz Minulog doba.”

“Kažeš, dvoje koji ostanu?” reče Petyr.

“Jedno od vas troje treba vratiti soni u Ardis Hall, prije nego što vaš Ardis padne”, reče Ariel. “Drugo treba ostati ovdje i brinuti o Odiseju ako ne umre, budući da samo on zna tajne Sycoraxine, jer je nekada spavao s njom - a nema tog čovjeka koji spava sa Sycorax i ne bude promijenjen. Treće od vas poći će sa mnom.”

Njih troje se pogledaše. Zbog teške kiše i prigušene svjetlosti činilo se kao da su duboko pod vodom i da zure jedni u druge kroz hladnu zelenu pomrčinu.

“Ja ću ostati”, reče Hannah. “Ionako sam odlučila ostati. Ako se Odisej probudi, netko treba biti ovdje.”

“Ja ću odletjeti sonijem kući”, reče Harman, istovremeno zgrožen i ravnodušan zbog vlastitog kukavičluka. Morao se vratiti kući, Adi.

“Ja idem s tobom, Ariel”, reče Petyr i priđe bliže vitkoj prilici.

“Ne”, reče on ili ona.

Troje ljudi se pogledaše. Čekali su.

“Ne, Harman je taj koji mora poći s mnom”, reče Ariel. “Reći ćemo soniju da vrati Petyra ravno kući, ali upola sporije nego pri dolasku. To je stari stroj i ne bismo ga htjeli opterećivati bez velike potrebe. Harman mora poći s mnom.”

“Zašto?”, reče Harman. Nije imao namjeru poći bilo kuda osim kući, Adi - u to je bio siguran.

“Zato što je utapljanje tvoja sudbina”, reče Ariel, “i zato što život tvoje žene i tvog djeteta zavise od te sudbine. A Harmanova je sudbina da danas pođe sa mnom.”

Ariel se tada podiže od tla, bez težine, zalebdi nad njima dva metra iznad stola, ne skidajući crni pogled s Harma-novog lica, pa opet zapjeva:

“Pet hvati Harman leži duboko

Koralj su postale kosti njegove:

Biser je ondje gdje nekoć bje oko:

Ništa bijede sada nema snove,

Al prolazi kroz morsku mijenu

U neku čudesno i bogatu pjenu

Ding dong, ding dong.”

“Ne”, reče Harman. “Žao mi je, ali... ne.”

Petyr postavi strijelu i napne luk.

“Zar si krenuo u lov na šišmiše?” upita Ariel, sada šest metara daleko dok je lebdio kroz zelenkastu tamu, ali s osmijehom upućenim Petyru.

“Nemoj...” reče Hannah, ali nitko nije stigao shvatiti obraća li se to ona Petyru ili Ariel.

“Vrijeme je za polazak”, reče Ariel, gotovo kroz smijeh.

Svjetla se ugasiše. U apsolutnom mraku začuje se lepet, huk zvuka - poput sove koja se obrušava - i Harman osjeti kako ga je nešto podiglo u tamu s poda, bez napora, kao što bi jastreb podigao mladog zeca i ponio kroz mrak, a onda ga pustilo da maše rukama i pada i pada u iznenadno crnilo između visokih stupova Golden Gatea kod Machu Picchua.

31.

Prvi dan nakon odlaska s Marsa i Fobosa.

Tristo metara dugačak moravečki svemirski brod na nuklearni pogon Kraljica Mab izađe iz Marsovog gravitacijskog polja praćen nizom blistavih eksplozija koje su ga doslovno nogirale u stražnjicu. Brzina odvajanje od mjeseca Fobosa je samo 10 centimetara u sekundi, ali Kraljica Mab ubrzava do 20 kilometara u sekundi kako bi se što prije oslobodila Marsove gravitacije. I premda bi svemirska letjelica duga tristo metara mogla putovati do Zemlje tom brzinom, namjerava ubrzavati i dalje, sve dok se njena masa od trideset osam tisuća tona ne bude gibala brzinom od lijepih 700 kilometara u sekundi. Na palubama za skladištenje pulsnih jedinica dobro podmazani lanci, zupčanici i žljebovi vode A-bombe eksplozivne snage četrdeset pet kilotona i veličine konzerve coca-cole u mehanizam za izbacivanje koji prolazi kroz središte potisne ploče na zadnjem kraju svemirske letjelice. Tijekom ovog dijela putovanja, po jedna konzerva-bomba izbacuje se svakih dvadeset pet sekundi i eksplodira oko šesto metara iza Kraljice Mab. Teška potisna ploča se zalijeće otraga u brod na trideset metara dugim amortizerima, a onda je ogromni klipovi vrate na mjesto za sljedeći bljesak plazme. Kraljica Mab se ubrzo giba prema Zemlji pod ugodnom i stalnom gravitacijom od 1,28 g, a brzina joj raste sa svakom eksplozijom. Naravno, moraveki bi mogli izdržati stotinama, čak tisućama puta veću gravitaciju na kraće vrijeme, ali u brodu je i jedno ljudsko biće - oteti Odisej - i moraveki su jednodušni u želji da on ne završi kao džem od malina na podu palube.

Na inženjerskom nivou, Orphu s Ia i drugi tehnički veki promatraju mjerne instrumente. Pošto svakih tridesetak sekundi eksplodira nova atomska bomba, svemirskoj letjelici je potrebno mnogo maziva, tako da su oko donjih deset paluba postavljeni u prsten spremnici ulja veliki kao omanji oceanski tankeri za naftu iz Minulog doba. Paluba sa strojarnicom i bezbroj cijevi, ventila, mjerača, povratnih klipova i ogromnih mjernih instrumenata i dalje sliči na parobrod s početka dvadesetog stoljeća.

Čak i s nevelikim ubrzanjem, a zatim usporavanjem, od 1,28 g, Kraljica Mab će do sustava Zemlje i Mjeseca stići za otprilike trideset tri standardna dana.

Mahnmut je tog prvog dana zaposlen provjerom sustava u svojoj podmornici, Crnoj Dami. Podmornica ne samo što je lijepo legla u jedno spremište Kraljice Mab već je i pričvršćena za krilati šatl, spreman za ulazak u Zemljinu atmosferu koji će je tamo ponijeti za oko mjesec dana. Mahnmut se želi uvjeriti je li sva nova oprema funkcionalna i ispravna. Iako ih dijeli desetak paluba dok rade, Mahnmut i Orphu čavrljaju jedan s drugim preko privatnog uskog snopa dok promatraju preko zasebnih brodskih video i radarskih veza kako Mars sve više i više ostaje za njima. Kamerama koje prikazuju Mahnmutu taj pogled s krme potrebni su savršeni kompjutorizirani filtri kako bi se mogle probiti kroz gotovo neprekidne bljeskove eksplozija i stalne erupcije “pulsnih jedinica”... to jest bombi. Orphu, iako slijep za vidljivi spektar svjetla, “promatra” Mars posredstvom niza radarskih prikaza.

Neobično mi je što napuštamo Mars poslije tolikih muka kroz koje smo prošli da tamo stignemo, pošalje Mahnmut poruku preko uskog snopa.

Zaista, odgovori Orphu s Ia. Osobito sad, kad bogovi Olimpa tako bijesno ratuju međusobno. Da bi to ilustrirao, moravek iz dubokog svemira uveliča Mahnmutov video-snimak sve manjeg Marsa i usmjeri pogled na ledene padine i zeleni vrh Olympus Monsa. Orphu s Ia vidi tu aktivnost kao niz infracrvenih redova podataka, ali Mahnmut može to vidjeti posve jasno. Sjajne eksplozije bljeskaju tu i tamo, a grotlo - u kojem je prije samo dvadeset četiri sata bilo jezero - sada sja žutom i crvenom bojom sve do infracrvenog područja, tako da je očito da je opet ispunjeno lavom.

Asteague/Che, Retrogradni Sinopessen, Cho Li, general Beh binAdee i ostali primarni integratori zasigurno su se dobro uplašili, pošalje poruku Mahnmut dok provjerava energetske sustave podmornice. Objašnjenje koje su dali Hockenberryju za gravitaciju na Marsu - da ju je netko ili nešto promijenilo tako da bude gotovo jednaka Zemljinoj - uplašilo je i mene. Ovo je prvi puta da su on i Orphu našli vremena privatno razgovarati poslije lansiranja Kraljice Mab i Mahnmut je jedva dočekao tu priliku da s njim podijeli svoj strah.

To nije čak ni vrh ledenog brijega govana, pošalje mu Orphu.

Kako to misliš? Mahnmutove organske dijelove odjednom prođe jeza.

Pa da, grmne Orph, toliko si bio zauzet šetnjama po Marsu i Iliju da nisi čuo što je sve Komitet primarnih integratora ustanovio, zar ne?

Reci mi.

Bit ćeš sretniji ako ne znaš, prijatelju.

Ne gnjavi i reci mi... znaš već na što mislim. Govori.

Orphu uzdahne - što je čudan zvuk čak i preko uskog snopa i zvuči kao da je Kraljica Mab čitavom svojom dužinom od tristo deset metara odjednom ostala bez zraka. Prvo, u svezi s teraformiranjem...

Da? Poslije mnogo tjedana koje su proveli putujući po Marsu podmornicom, felukom i balonom, Mahnmut se naviknuo na plavo nebo, plavo more, lišajeve, drveće i obilje zraka.

Sva ta voda i život nisu bili ondje prije samo stoljeće i četvrt, pošalje Orphu.

Znam, Asteague/Che je to objasnio na našem prvom sastanku na Europi, prije gotovo standardnu godinu dana. Činilo se gotovo nemogućim da se neki planet teraformira tako brzo. Pa?

Pa, i bilo je nemoguće, pošalje Orphu s Ia. Dok si se ti tamo umiljavao Grcima i Trojancima, naši znanstveni veki, i oni s Pet Mjeseca i oni iz Asteroidnog Pojasa, proučavali su teraformirani Mars. Znaš, to nije izvedeno čarolijama... upotrijebljeni su asteroidi da bi se otopile ledene kape i oslobodio CO2 drugi asteroidi su bili usmjereni u područja gdje su bile ogromne podzemne, bolje reći podmarsne, zalihe zaleđene vode, probili su Marsovu koru pa je H2O potekla po površini poslije milijuna godina mirovanja, a lišajevi, alge i gliste posijani su kako bi pripremili tlo za veće biljke, i sve se to moglo dogoditi tek nakon što su fuzijska postrojenja za proizvodnju kisika i dušika povećali gustoću Marsove atmosfere za više desetaka puta.

U podmornici je Mahnmut prestao kuckati po ekranu računala. Izađe iz programa i pusti da slike podmornice i njenog šatla za let kroz atmosferu izblijede. To onda znači..., pošalje on s oklijevanjem.

Da. To onda znači da je bilo potrebno gotovo osam tisuća standardnih godina da se Mars teraformira u sadašnje stanje.

Ali... ali... Mahnmut muca preko uskog snopa, ali ne može se savladati. Asteague/Che im je pokazao astronomske snimke starog Marsa, bez atmosfere, hladnog, beživotnog Marsa, snimljene iz Jupiterovog i Saturnovog svemira prije samo jednog i pol standardnog stoljeća. A moraveke su ljudi posijali po Vanjskom sustavu prije manje od tri tisuće godina. Mars tada još sigurno nije bio teraformiran; zanemari li se onih nekoliko kupola kineskih kolonija na Fobosu i na površini, Mars je izgledao jednako kao i na prvim fotografijama koje su snimile rane sonde s Zemlje u dvadesetom, dvadeset prvom ili kojem već ne stoljeću.

Ali..., pošalje Mahnmut opet.

Volim kad ostaneš bez teksta, pošalje Orphu, ali bez uobičajene prateće grmljavine kojom se moravek s Ia oglašavao kad se zabavljao.

Želiš mi reći da sada govorimo ili o magiji ili o stvarnim bogovima... o božanstvu Božjeg tipa... ili... Mahnmutov ton preko uskog snopa samo što nije postao ljutit.

Ili?

Ovo nije stvarni Mars.

Baš tako, pošalje Orphu. Ili točnije, to je stvarni Mars, ali ne naš stvarni Mars. Ne onaj Mars koji je u našem Sunčevom sustavu bio milijardama godina.

Netko... nešto... je zamijenilo... naš Mars... za... neki... drugi?

Tako izgleda, pošalje Orphu. M primarni integratori i njihovi najbolji znanstveni veki ne žele u to povjerovati, ali to je jedini odgovor koji se uklapa u činjenice. Ono sa sol-danom samo je dodatno potvrdilo.

Mahnmut shvati da mu se ruke tresu. On ih stegne, isključi vizir i video-signale kako bi se mogao koncentrirati, pa pošalje: Što to sa sol-danom?

Sitnica, ali važna, pošalje mu Orphu. Jesi li primijetio pri prolazu kroz Bransku rupu između Marsa i Zemlje s Ilijem da su dani i noći bili jednako dugi?

Valjda jesam, ali... Mahnmut zašuti. Nema pristup svojim neorganskim bankama podataka kako bi znao da se Zemlja okrene oko svoje osi jednom u dvadeset tri sata i pedeset šest minuta, a Marsov dan traje dvadeset četiri sata i trideset sedam minuta. Razlika je mala, ali dovoljna da se nagomila tijekom mjeseci njihovog boravka kako na Marsu, tako i na Zemlji spojenoj Rupom gdje su Grci ratovali protiv Trojanaca. Ali nije. Dani i noći na oba svijeta bili su jednako dugi, sinkronizirani.

Isuse Kriste, šapne Mahnmut preko uskog snopa. Isuse Kriste.

Možda On, pošalje mu Orph, i sada to proprati grmljavinskim smijehom. Ili makar netko s usporedivim božanskim moćima.

Netko ili nešto sa Zemlje probilo je rupe u višedimenzionom Calabi-Yau prostoru, povezalo Brane preko različitih svemira, zamijenilo naš Mars njihovim... tko god i gdje god “oni” bili... i ostavio taj drugi Mars... teraformirani Mars s bogovima na vrhu Olimpa... i dalje u vezi sa Zemljom Ilija pomoću kvantnih Branskih rupa. A usput su promijenili gravitaciju i brzinu rotacije Marsa. Isuse, Marijo, Josipe, i svi sveci!

Da, pošalje Orphu. A primarni integratori sada misle da je taj tko-god ili štogod koji je izveo taj mali trik sada na Zemlji ili u stazi oko Zemlje. Još želiš sudjelovati na ovom putovanju ?

Ja... ja... ako... ja..., zausti Mahnmut i zašuti. Bi li se dobrovoljno javio za ovo putovanje da je sve to znao? Napokon, on je već znao koliko je sve to opasno, znao je otkad se kao dobrovoljac javio za ekspediciju na Mars nakon sastanka na Europi. Što god bila ta bića - ti evoluirani posthumanci ili stvorenja iz nekog drugog svemira ili dimenzije - već su pokazala da su u stanju upravljati i igrati se samim kvantnim tkanjem svemira. Što je nekoliko zamijenjenih planeta i promijenjenih vremena rotacije i gravitacijskih polja u usporedbi s tim? I što je koga vraga on to tražio na Kraljici Mab koja je jurila prema Zemlji i bogovima-monstrumima koji tamo čekaju brzinom od 180 kilometara u sekundi i neprestano ubrzavala? Nadzor nad kvantnom građom svemira - svih svemira - koju je pokazao nepoznati neprijatelj bila je takva da je jadno oružje ovog svemirskog broda i tisuću usnulih ukrcanih asterovečkih vojnika izgledalo kao vic.

Ovo je dobro otriježnjenje, pošalje on konačno Orphu.

Amen, pošalje mu prijatelj.

U tom trenutku čitavim brodom odjeknu zvona za uzbunu, i svjetla i sirene alarma nadjačaju uske snopove i bijesnu i zagalame na svim drugim zajedničkim virtualnim i komunikacijskim kanalima.

“Uljez! Uljez!”, oglasi se brod.

Je li ovo neka šala?, pošalje Mahnmut.

Ne, odgovori Orphu. Tvoj prijatelj Thomas Hockenberry se upravo... pojavio... ovdje, na palubi strojarnice. Sigurno se kvantno doteleportirao.

Da li je dobro ?

Ne. Obilato krvari... cijela paluba je već okrvavljena. Meni izgleda mrtav, Mahnmute. Držim ga manipulatorima i nosim u ljudsku bolnicu punom snagom svojih potisnika.

Brod je ogroman, gravitacija je veća od svih u kojima je ranije funkcionirao, i Mahnmutu treba nekoliko minuta za izlazak iz podmornice, a onda iz spremišta i uz palube do onoga što smatra “ljudskim razinama” broda. Osim prostorija za spavanje i pripremu hrane, toaleta i ležajeva za ubrzanje dovoljnih za pet stotina ljudskih bića, osim kisik-dušik atmosfere podešene na tlak nulte nadmorske visine kako bi bila ugodna ljudskim bićima, Paluba 17 opremljena je i funkcionalnom bolnicom s najsuvremenijom kirurškom i dijagnostičkom opremom iz dvadeset drugog stoljeća - drevnom, ali radenom prema najboljim nacrtima shemama koje su moraveki s Pet Mjeseca imali u fajlovima.

Odisej - njihov nevoljni i ljutiti ljudski putnik - bio je jedini stanovnik Palube 17 prvog dana polaska s Fobosa, ali kada Mahnmut tamo stigne, vidi da se okupila većina moraveka s broda. Orphu je tu, zakrčio je hodnik, pokraj ganimedanskog primarnog integratora Sume IV, Kalistanca po imenu Cho Li, asterovečkog generala Beh bin Adeeja i dva pilotska tehničara s mosta. Vrata operacione sale su zatvorena, ali Mahnmut kroz prozirno staklo vidi primarnog integratora Asteague/Chea koji promatra kako paukoliki Amaltejac, primarni integrator Retrogradni Sinopessen, užurbano radi nad krvavim Hockenberryjevim tijelom. Dva manja tehnička veka ispunjavaju Sinopessenove naloge, mašu laserskim skalpelima i pilama, spajaju cijevi, donose gazu i usmjeravaju raznovrsnu opremu za snimanje. Malo metalno tijelo i elegantni srebrni manipulatori Retrogradnog Sinopessena prekriveni su krvlju.

Ljudskom krvlju, pomisli Mahnmut. Hockenberryjevom krvlju. Još krvi je proliveno tu po podu širokog prilaznog hodnika, ima je po zidovima te na grubom oklopu i širokim manipulatorima njegovog prijatelja Orpha s Ia.

“Kako je?”, upita Mahnmut Orpha, vokalizirajući riječi. Bilo je nepristojno komunicirati preko uskog snopa u društvu drugih veka.

“Bio je mrtav kada sam ga donio ovamo”, kaže Orphu. “Pokušavaju ga vratiti među žive.”

“Zar je integrator Sinopessen proučavao ljudsku anatomiju i medicinu?”

“Oduvijek se zanimao za ljudsku medicinu Minulog doba”, kaže Orphu. “To mu je bio hobi. Otprilike kao tebi Shakespeareovi soneti, a meni Proust.”

Mahnmut kimne glavom. Većina moraveka koje je poznavao na Europi donekle se zanimala za čovječanstvo i stare ljudske umjetnosti i umijeća. Takvi interesi bili su programirani u ranim autonomnim robotima i kiborzima posijanim po Pojasu asteroida i Vanjskom sustavu, a njihovi evoluirani moravečki potomci zadržali su to zanimanje za ljude. Ali zna li Sinopessen dovoljno o ljudskoj medicini da može vratiti Hockenberryja iz mrtvih?

Mahnmut vidi da Odisej izlazi iz kabine u kojoj je spavao. Muškarac širokih prsa stane kad ugleda gomilu u hodniku i ruka mu automatski krene prema balčaku mača - točnije, prema praznoj petlji za pojasom, jer su mu moraveki oduzeli mač dok je ležao onesviješten u stršljenu koji ga je odnio do broda. Mahnmut pokuša zamisliti koliko samo čudno ovo mora izgledati sinu Laertovom - ovaj metalni brod koji su mu opisali, što plovi oceanom svemira koji ne može vidjeti, a sada i ova zbrda zdola skupljena grupa moraveka u hodniku. Ne postoje dva veka ista veličinom ili izgledom, od grdosije Orpha teške dvije tone preko crnog i glatkog Sume IV, pa do rožnatog i ratničkog asteroveka generala Beh bin Adeeja.

Odisej ne obraća pozornost na njih, već priđe ravno prozoru operacijske sobe i zagleda se unutra, bezizražajnog lica. Mahnmut se opet upita što li misli bradati, plećati ratnik dok gleda dugonogog srebrnog pauka i dva teh-veka crnih ljuštura sagnute iznad Hockenberryja -čovjeka koga je Odisej mnogo puta vidio i s njim razgovarao tijekom proteklih devet mjeseci - i Odisej i grupa moraveka u hodniku zure u Hockenberryjevu krv, rasporene grudi i razmaknuta rebra izložena poput nečega u mesnici. Hoće li Odisej pomisliti da Retrogradni Sinopessen ovoga jede?, upita se Mahnmut.

Ne odvajajući pogled od operacije, Odisej kaže Mahnmutu na starogrčkom: “Zašto su tvoji prijatelji ubili Hockenberryja, sina Duanovog?”

“Nisu. Hockenberry se iznenada pojavio na našem brodu... sjećaš se da on može koristiti sposobnost bogova da trenutno putuje s jednog mjesta na drugo?”

“Sjećam se”, kaže Odisej. “Gledao sam ga kako prebacuje Ahileja u Ilij, nestaje i opet se pojavljuje kao i sami bogovi. Ali nikada nisam povjerovao da je Hockenberry bog ili sin nekog boga.”

“Ne, nije, niti je to ikada tvrdio”, kaže Mahnmut. “A izgleda da ga je sada netko smrtno ranio, no još je smogao snage da se KT-ira ovamo... da otputuje kao što bogovi putuju... ovamo, po pomoć. Srebrni moravek koga vidiš unutra pokušava sa svoja dva pomoćnika spasiti Hockenberryju život.”

Odisej spusti sivi pogled na Mahnmuta. “Spasiti život, mali ljudski stroju? Ja odavde vidim da je mrtav. Pauk mu upravo vadi srce.”

Mahnmut se okrene i pogleda. Sin Laertov je u pravu.

Ne želeći smetati Sinopessenu, Mahnmut stupi u vezu s Asteague/Cheom na zajedničkom kanalu. Je li mrtav? Neopozivo mrtav?

Primarni integrator stoji blizu kirurškog stola i promatra intervenciju, ali ne diže glavu dok odgovara preko zajedničke frekvencije. Ne. Hockenberryjeve životne funkcije prestale su samo oko jednu minutu prije nego što je Sinopessen zamrznuo svaku moždanu aktivnost - on misli da nema trajnih oštećenja. Integrator Sinopessen mi kaže da bi uobičajeni postupak bio ubrizgati nekoliko milijuna nanocita koji bi popravili čovjeku ozlijeđenu aortu i srčani mišić, a zatim ubaciti specijalizirani je molekularne strojeve da mu nadoknade izgubljenu krv i ojačaju imunosustav. Integrator je ustanovio da to kod skolika Hockenberryja nije moguće.

Zašto nije?, upita kalistanski integrator Cho Li.

Stanice skolika Hockenberryja su označene.

Označene?, kaže Mahnmut. Nikad ga nije mnogo zanimala biologija ili genetika- ljudska ili moravečka - iako je dugo proučavao biologiju krakena, algi i drugih stvorenja u oceanu Europe gdje je plovio svojom podmornicom duže od jednog standardnog stoljeća.

Označene - nešto kao s autorskim pravom i zaštitom od kopiranja, pošalje poruku Asteague/Che preko zajedničke frekvencije. Svi na brodu osim Odiseja i nesvjesnog Hockenberryja to slušaju. Ovaj skolik nije rođen, on je... napravljen. Retroinženjeringom, od neke početne DNK i RNK. Njegovo tijelo ne prima nikakve presađene organe, ali još važnije od toga je što ne prima ni nove nanocite, postoje već puno vrlo usavršene nanotehnologije.

Koje vrste?, upita Ganimedanac Suma IV obložen supravodljivim ugljikom. Što to ona radi?

Još ne znamo. Taj odgovor se začuje od Sinopessena osobno, iako mu tanki prsti mašu laserskim skalpelom, koncem za šivanje rana i mikroškarama, dok jednom od ostalih dlanova drži Hockenberryjevo srce. Ti nanomemi i mikrociti mnogo su profinjeniji i složeniji od svega što se nalazi u ovoj operacijskoj sobi ili svega što smo stvorili za moravečku upotrebu. Stanice i podstanični mehanizmi ignoriraju naša nanoispitivanja i uništavaju svaki strani upad.

Ali ipak ga možeš spasiti?, upita Cho Li.

Mislim da mogu, kaže Retrogradni Sinopessen. Obnovit ću izgubljenu krv skolika Hockenberryja, popraviti i zašiti njegove stanice, dopustit ću da se neuroaktivnost nastavi, aktivirat ću stimulans Grsvki-polja kako bih ubrzao oporavak, i trebalo bi mu uskoro biti dobro.

Mahnmut se okrene da podijeli tu prognozu s Odisejem, ali Ahejac se okrenuo i već otišao.

Drugi dan nakon odlaska s Marsa i Fobosa.

Odisej korača hodnicima, penje se uz stubišta, izbjegava liftove, pretražuje prostorije i ne obraća pozornost na hefestovske rukotvorine zvane moraveki dok traži izlaz iz metalnih dvorana ovog aneksa Hada.

“O, Zeuse”, šapuce u dugačkoj praznoj odaji gdje se čuje samo zujanje kutija, šapat ventilatora i grgljanje u cijevima. “Oče i vladaru najveći nad bogovima i ljudima, Oče koga nisam poslušao i protiv kojeg sam nepromišljeno zaratio, Ti što bjesniš grmljavinom sa zvjezdanih nebesa otkad znam za sebe, Ti koji si jednom poslao svoju voljenu kćer Atenu da mi ukaže svoju zaštitu i ljubav, Oče, molim te sada da mi daš neki znak. Povedi me iz ovog metalnog Hada sjena, utvara i nemoćnih postupaka kamo sam došao prije nego što mi je kucnuo čas. Tražim samo svoju priliku da umrem u borbi, o Zeuse, o Oče koji vladaš čvrstom zemljom i debelim morem. Ispuni mi tu posljednju želju i bit ću ti sluga dok života u meni ima.”

Nema odgovora, čak ni odjeka.

Odisej, sin Laertov, otac Telemahov, voljeni muž Penelopin, miljenik Atenin, stegne šake i zube u bijesu i nastavi koračati metalnim tunelima ove ljušture, ovog pakla.

Umjetna bića su mu priopćila da se nalazi u metalnom brodu koji plovi crnim morem kozmosa, ali lažu. Rekla su mu da su ga otela s bojnog polja onog dana kada se Rupa urušila zato što mu žele pomoći da pronađe svoj dom i ženu i sina, ali lažu. Rekla su mu da su ona predmeti koji misle - kao ljudi - s dušom i srcem kao ljudi, ali lažu.

Ova metalna grobnica je ogroman, vertikalni labirint bez prozora. Tu i tamo Odisej naiđe na prozirne površine kroz koje može proviriti u sljedeću prostoriju, ali nigdje ne može pronaći prozore ili otvore da pogleda to crno more o kojem govore, već samo nekoliko mjehura od prozirnog stakla koji mu pokazuju beskrajno crno nebo s običnim zviježđima. Ponekad se zvijezde zavrte i okrenu, kao da je popio previše vina. Kad u blizini nema nijednog stroja i igračke, on udara po prozorima i zidovima sve dok ne okrvavi masivne, u ratu otvrdnule šake, ali ne ostavi nikakav trag na staklu ili metalu. Ništa ne može slomiti. Ništa se ne pokorava njegovoj volji.

Neke prostorije su otvorene za Odiseja, mnoge su zaključane, a neke - poput mjesta po imenu most, koje su mu pokazali tog prvog dana progonstva u ovom pravokutnom Hadu - nalaze se pod stražom crnih i bodljikavih umjetnih bića po imenu asteroveki, bojni veki ili vojnici iz Pojasa. Viđao je te crne bodljikave stvari u borbi u vrijeme dok su pomagale obrani Ilija i ahejskih tabora pred srdžbom bogova, i zna da one ne znaju što je čast. To su samo strojevi koje koriste druge strojeve da se bore protiv drugih strojeva. Ali krupniji su i teži od Odiseja, naoružani oružjem i oklopljeni, s ugrađenim oštricama i metalnom kožom, dok je Odisej ostao bez svog naoružanja i oklopa. Ako sve drugo propadne, pokušat će oteti neko oružje od jednog bojnog Veka, ali tek kada iscrpi sve ostale mogućnosti. Odisej, sin Laertov, rukovao je oružjem otkad je prohodao, zna da se o njemu mora saznati što više - kroz vježbu - i da se njegova funkcija i oblik moraju shvatiti baš kao što svaki umjetnik shvaća svoje alate - a on ne poznaje to tupo, teško, besmisleno oružje koje asteroveki nose.

U prostoriji sa svim onim bučnim strojevima i ogromnim brzim cilindrima on razgovara s ogromnim metalnim čudovišnim rakom. Odisej nekako zna da je ta stvar slijepa. A ipak, nekako se zna kretati uokolo ne koristeći oči. Odisej je poznavao mnoge hrabre ljude koji su bili slijepi i posjećivao je slijepe vidovnjake i proroke čiji je očni vid bio zamijenjen drugom vrstom vidovitosti.

“Želim se vratiti na bojište kod Troje, Monstrume”, kaže on. “Vodi me odmah tamo.”

Rak se oglasi tutnjavom. On govori Odisejevim jezikom, jezikom civiliziranih ljudi, ali tako grozno da riječi zvuče više kao slamanje velikih valova na stijenama - ili nalet i šištanje ogromnih klipova iznad njih - nego kao pravi ljudski govor.

“Dugo je... putovanje... preda mnom... pred nama... plemeniti Odiseju, poštovani sine Laertov. Kada to umre... bude dokrajčeno... gotovo... nadamo se prebaciti te... vratiti... Penelopi i Telemahu.”

Kako se samo usuđuje ta pokretna metalna grdosija spominjati svojim skrivenim jezikom imena moje žene i djeteta, pomisli Odisej. Da je imao makar najtuplji mač ili najgrublju toljagu, razbio bi tu stvar u komade, iskidao joj oklop te pronašao i iščupao taj jezik.

Odisej ostavi čudovišnog raka i potraži mjehur od zakrivljenog stakla odakle može vidjeti zvijezde. Sada se ne miču. Ne trepere. Odisej spusti dlanove pune ožiljaka na hladno staklo.

“Ateno, božice... pjevam slavnoj Moći tvojih plavih očiju, Palado Ateno, neukrotiva, čedna i mudra... počuj moju molitvu. Tritogenijo, božice... Djevo što gradove čuvaš, poštovana i moćna; ti koju je Zeus osobno iz svoje grozne glave izvadio... odjevena u ratni oklop... Zlatna! Blistava sva! ...preklinjem te da saslušaš moju molitvu. Čudesna božice, neobičnih svojstava... koju bogovi vječiti vidjeti žude... što koplje bacaš snažno... plahovito hrliš s perjanice Boga oca Zeusa što Egidu nosi... tako da se nebo u strahu zatrese... i prikloni moći Plavooke... počuj moju molitvu. Dijete Egidonoše, Trećerodena... veličanstvena Palado koju gledamo s ushitom... oličenje mudrosti čije hvale nikad zaboravljene ostati neće... pozdravljam te... i preklinjem da počuješ moju molitvu.”

Odisej otvori oči. Njegove sive oči ugledaju samo netreperave zvijezde i vlastiti odraz.

Treći dan nakon odlaska s Fobosa i Marsa.

Nekom udaljenom promatraču - recimo nekome tko promatra kroz dobar optički teleskop s jednog od dva orbitalna prstena oko Zemlje - Kraljica Mab bi izgledala kao komplicirana drška koplja obavijena kuglama, elipsoidima, rezervoarima, višestrukim mlaznicama i mnoštvom šesterokuta od supravodljivog ugljika, tako da je sve to načičkano oko jezgra koje se sastoji od cilindričnih stambenih modula koji, opet, balansiraju povrh stupa sve blistavijih atomskih bljeskova.

Mahnmut pođe posjetiti Hockenberryja u bolnici. Čovjek brzo prizdravljuje, djelomično zahvaljujući Grsvki procesu koji prostoriju za oporavak gdje se nalazi deset postelja ispunjava mirisom grmljavinske oluje. Mahnmut je donio cvijeće iz velikog staklenika Kraljice Mab - u uskladištenoj memoriji je našao činjenicu da je to i dalje bio odgovarajući protokol u predrubikonskom dvadeset prvom stoljeću iz kojeg je stigao Hockenberry, ili makar Hockenberryjeva DNK. Skolik se čak nasmije kad ugleda cvijeće i prizna da mu ga nikad nitko ranije nije poklanjao, bar koliko je u stanju sjetiti se. Ali Hockenberry doda da je njegovo sjećanje na život na Zemlji - njegov pravi život, život sveučilišnog profesora, a ne božjeg skolika - daleko od potpunog.

“Sreća tvoja što si se KT-irao na Kraljicu Mab”, kaže Mahnmut. “Nitko drugi ne bi imao medicinsko znanje ili kirurške vještine potrebne za spašavanje tvog života.”

“Pojma nisam imao kad sam upoznao Retrogradnog Sinopessena da će mi spasiti život dvadeset četiri sata kasnije. Čudno kako se život za tren okrene.”

Mahnmut nema komentar na to. Malo kasnije progovori: “Znam da si razgovarao s Asteague/Cheom o onome što ti se dogodilo, ali bi li imao nešto protiv da o tome opet razgovaraš?”

“Ni najmanje.”

“Kažeš da te je nožem napala Helena.”

“Da.”

“A motiv joj je bio samo to da njen muž - Menelaj - nikad ne sazna da ga je ona izdala nakon što si ga kvantno teleportirao natrag na ahejske položaje?”

“Mislim da je tako.”

Mahnmut nije bio stručnjak za tumačenje izraza ljudskog lica, ali čak je i on jasno vidio da Hockenberry izgleda rastužen zbog te pomisli.

“Ali rekao si Asteague/Cheu da ste ti i Helena bili intimni... da ste nekada bili ljubavnici.”

“Da.”

“Morat ćeš mi oprostiti na neznanju u tim stvarima, doktore Hockenberry, ali čini mi se da je Helena Trojanska vrlo zla žena.”

Hockenberry slegne ramenima i osmjehne se, premda s tugom. “Ona je proizvod svoga doba, Mahnmute - stvorila su je teška vremena i motivi koji nadilaze moje shvaćanje. Kada sam predavao Ilijadu svojim studentima, uvijek sam naglašavao da svi naši pokušaji da humaniziramo Homerovu priču - da je pretvorimo u nešto objašnjivo suvremenim humanističkim senzibilitetom - nužno moraju pretrpjeti neuspjeh. Ti likovi... ti ljudi... iako potpuno humani, živjeli su na samom početku našeg takozvanog civiliziranog doba, tisućljećima prije nego što će se početi nazirati naše sadašnje humanističke vrijednosti. U takvom svjetlu, Helenini postupci i motivacije jednako su nam nedokučive kao i, recimo, Ahilejev potpuni nedostatak milosti ili Odisejeva beskrajna podmuklost.”

Mahnmut kimne glavom. “Znaš li da je Odisej na ovom brodu? Da te je dolazio posjetiti?”

“Ne, nisam ga vidio. Ali primarni integrator Asteague/Che rekao mi je da je na brodu. Zapravo, bojim se da će me on ubiti.”

“Ubiti?”, kaže Mahnmut, šokiran.

“Pa, sjećaš li se da sam vam pomagao pri njegovoj otmici. Ja sam bio taj koji ga je uvjerio da imate za njega poruku od Penelope - sve one gluposti o stablu masline koje čini dio njegovog kreveta kod kuće, na Itaki. A kada sam ga doveo do stršljena... tras! Mep Ahoo ga je klepnuo i ukrcao u letjelicu. Da sam na Odisejevom mjestu, svakako bih imao nešto protiv izvjesnog Thomasa Hockenberryja.”

Klepnuo, pomisli Mahnmut. Baš je volio kad naiđe na neku novu riječ. On pregleda svoj leksikon, pronađe je, i na vlastito iznenađenje ustanovi da nije u pitanju ništa nepristojno pa je sačuva za buduću uporabu.

“Žao mi je što sam te doveo u položaj moguće opasnosti”, kaže Mahnmut. Poželi ispričati skoliku kako mu je, u čitavoj onoj zbrci dok se Rupa zauvijek zatvarala, Orphu preko uskog snopa poslao zapovijed primarnih integratora - zapovijed da otme Odiseja - ali onda pomisli da je bolje da to ne koristi kao izgovor. Doktor znanosti Thomas Hockenberry rodio se u stoljeću kada je izgovor “samo sam izvršavao zapovijedi” izašao iz mode jednom zauvijek.

“Razgovarat ću ja s Odisejem...” prozbori Mahnmut.

Hockenberry odmahne glavom i opet se osmjehne. “Ja ću razgovarati s njim, prije ili kasnije. U međuvremenu, Asteague/Che je postavio jednog vašeg asteroveka kao čuvara.”

“Baš sam se pitao što će moravek iz Pojasa ispred bolničke sobe”, kaže Mahnmut.

“Ako već zagusti”, kaže Hockenberry i dodirne zlatni medaljon koji mu se vidio ispod gornjeg dijela pidžame, “samo ću se KT-irati nekamo drugamo.”

“Zaista?”, kaže Mahnmut. “A kuda ćeš otići? Olimp je bojno polje. Ilij je do sada već sigurno spaljen.”

Hockenberryjev osmijeh zgasne. “Da. Postoji taj problem. Mogao bih poći i potražiti svog prijatelja Nightenhelsera ondje gdje sam ga ostavio - u Indiani, oko 1000. godine prije nove ere.”

“U Indiani...”, kaže Mahnmut tiho. “Na kojoj Zemlji?”

Hockenberry protrlja grudi tamo gdje je, prije manje od sedamdeset dva sata, Retrogradni Sinopessen držao njegovo srce. “Na kojoj Zemlji”, ponovi skolik. “Moraš priznati da to zvuči čudno.”

“Da”, kaže Mahnmut, “ali pretpostavljam da se svi moramo naviknuti da tako mislimo. Tvoj prijatelj Nightenhelser je na Zemlji s koje si se KT-irao - na Ilijevoj Zemlji, da je tako nazovemo. Ova svemirska letjelica putuje prema Zemlji koja postoji tri tisuće godina nakon vremena kada si ti prvi put živio i... mmm...”

“Umro”, kaže Hockenberry. “Ne brini, naviknu sam se na taj pojam. Ne smeta mi... mnogo.”

“Zapanjujuće je to da si mogao tako jasno zamisliti strojarnicu Kraljice Mab kad si bio smrtno ranjen”, kaže Mahnmut. “Stigao si ovamo u nesvijesti, pa si sigurno aktivirao KT medaljon baš kada si bio na rubu gubitka svijesti.”

Skolik odmahne glavom. “Ne sjećam se da sam okrenuo medaljon ili bilo što zamislio.”

“Što je posljednje čega se sjećaš, doktore Hockenberry?”

“Žena koja je stajala iznad mene i gledala me s izrazom užasa na licu”, kaže muškarac. “Visoka žena, blijede kože, tamne kose.”

“Helena?”

Hockenberry odmahne glavom. “Ona je već otišla, sišla niz stube. Ta žena se jednostavno... pojavila.”

“Jedna od Trojanki?”

“Ne. Bila je odjevena... čudno. U nekakvu tuniku i suknju, više kao za žene mog doba nego bilo koja ženska odjeća koju sam vidio u proteklih deset godina u Iliju ili na Olimpu. Ali ne baš ni kao iz mog doba...” On zašuti.

“Da nije to bila halucinacija?” upita Mahnmut. Ne doda ono očigledno - da je Helenina oštrica ubola Hockenberryjevo srce, prolila mu krv u grudni koš pa čovjeku nije stizala do mozga.

“Mogla je biti... ali nije bila. Ali osjetio sam nešto strašno čudno dok sam zurio u nju i vidio da ona zuri u mene...”

“Da?”

“Ne znam kako to opisati”, kaže Hockenberry. “Osjećaj izvjesnosti da ćemo se ona i ja ubrzo opet sresti, na nekom drugom mjestu. Negdje daleko od Troje.”

Mahnmut razmišlja o tome i njih dvojica - moravek i čovjek -sjede neko vrijeme u ugodnoj tišini.

“Mahnmute”, kaže Hockenberry i dodirne grudi kroz prorez u gornjem dijelu pidžame, “znaš li zašto nisam htio krenuti na vaše putovanje na Zemlju?”

Mahnmut odmahne glavom. Zna da Hockenberry vidi vlastiti odraz u uglačanoj crnoj plastičnoj traci vizira koja se pruža oko prednje strane Mahnmutove crvene lubanje od metalne legure.

“Zato što sam dovoljno shvatio o ovom brodu - o ovoj Kraljici Mab - da bih znao pravi razlog za posjet Zemlji.”

“Primarni integratori su ti rekli pravi razlog”, kaže Mahnmut. “Zar ne?”

Hockenberry se osmjehne. “Ne. O - razlozi koje su mi priopćili su istiniti, ali to nisu pravi razlozi. Ako ste vi moraveki već željeli putovati na Zemlju, niste morali graditi ovaj ogroman čudovišni brod za to putovanje. Imali ste već šezdeset pet borbenih letjelica u stazi oko Marsa, ili na putu između Marsa i Pojasa asteroida.”

“Šezdeset pet?” ponovi Mahnmut. Znao je da u svemiru ima brodova, među kojima neki jedva da su bili veći od stršljena, dok su drugi bili dovoljno veliki da vuku terete čak od Jupiterovog svemira ako zatreba. Nije pojma imao da ih je bilo tako mnogo. “Otkud znaš da ih je bilo šezdeset pet, doktore Hockenberry?”

“Centurijski voda Mep Ahoo rekao mi je dok smo još bili na Marsu i Ilijevoj Zemlji. Zanimao sam se za vrstu pogona tih brodova i on mi nije dao konkretan odgovor - gradnja svemirskih letjelica nije njegova specijalnost, on je bojni vek - ali stekao sam ipak dojam da ti drugi brodovi imaju fuzijski ili ionski pogon - nešto daleko savršenije od atomskih bombi u konzervama.”

“Da”, kaže Mahnmut. On također nije znao mnogo o svemirskim letjelicama - ona koja je dovela Orpha i njega na Mars bila je sklepana kombinacija solarnih jedara i fuzijskih mlaznica za jednokratnu upotrebu, a krenuli su kroz Sunčev sustav zahvaljujući praćki od dva bilijuna vati koju su moraveki napravili i stvorili akceleracijske škare pokraj Jupitera - ali čak je i on, skromni pilot podmornice s Europe, znao da je Kraljica Mab primitivna i mnogo veća nego što to zahtijeva njena službena zadaća. Mislio je da zna na što Hockenberry cilja i nije bio siguran da želi to čuti.

“Po jedna atomska bomba koja eksplodira svakih trideset sekundi”, kaže čovjek tiho, “iza broda velikog kao Empire State Building, što su svi primarni integratori i Orphu jedva čekali naglasiti. A Mab nema nikakav vanjski materijal za prikrivanje poput onog kojim su prekriveni stršljeni. Dakle, imaš taj divovski objekt sa sjajnim, kako se ono kaže? ...refleksnim faktorom... osim niza atomskih eksplozija koje će se vidjeti s površine Zemlje po danu u vrijeme kada stignete u Zemljinu stazu... ma do vraga, što znam, možda je već tamo vidljiva golim okom.”

“Što te navodi na zaključak...” kaže Mahnmut. Preko uskog snopa on prenosi taj razgovor Orphu, ali njegov prijatelj Orphu s Ia šuti na njihovom privatnom kanalu.

“Što me navodi na zaključak da je jedina zadaća ovog broda da bude primijećen što je prije moguće”, kaže Hockenberry. “Da se pokaže kao maksimalna prijetnja i tako izazove reakciju sila na Zemlji ili oko nje - istih onih sila za koje tvrdiš da su čačkale po samom tkanju kvantne stvarnosti. Pokušavate privući vatru na sebe.”

“Zar?”, kaže Mahnmut. I dok to izgovara, zna da je doktor Thomas Hockenberry u pravu... i da je on, Mahnmut s Europe, stalno to pretpostavljao, ali se nije suočio s vlastitim uvjerenjem.

“Tako je”, kaže Hockenberry. “Pretpostavljam da je ovaj brod pun uređaja za snimanje, tako da će, kada Neznane sile u stazi oko Zemlje - ili gdje god se već kriju - raznesu Kraljicu Mab u atome - svi detalji te moći i priroda njihovog superoružja biti preneseni natrag na Mars, ili u Pojas, Jupiterov svemir ili kud već ne. Ovaj brod je poput Trojanskog konja kojeg se Grci još nisu dosjetili da naprave na Ilijevoj Zemlji - i možda ga nikad neće ni napraviti, budući da sam ja sjebao tijek događaja i jer je Odisej vaš zarobljenik ovdje, na brodu. Ali znate... ili ste prilično sigurni... da će druga strana spaliti ovog Trojanskog konja. Sa svima nama zajedno.”

Mahnmut pošalje poruku preko uskog snopa: Orphu, je li to istina?

Da, prijatelju, ali ne potpuna, stigne turobni odgovor.

Mahnmut se obrati čovjeku: “Ne sa svima nama, doktore Hockenberry. Ti još imaš KT medaljon. Možeš otići svakog trenutka.”

Skolik prestane trljati grudi - ožiljak je samo linija na njegovom mesu, modra ali sve bljeđa tamo gdje molekularni lijepak iscjeljuje rez - i sada dodirne teški KT medaljon koji tamo visi. “Da”, kaže on. “Mogu otići svakog trenutka.”

32.

Daeman je odabrao još devet ljudi u Ardisu - pet muškaraca i četiri žene - da mu pomognu upozoriti ostale i da se faksiraju do svih tristo poznatih portala faks-čvorova te da vide je li Seteb već bio tamo i upozore stanovnike na njega ako nije - ali odlučio je pričekati da se Harman, Hannah i Petyr vrate sonijem. Harman je rekao Adi da će se vratiti do ručka ili ubrzo zatim.

Soni se nije vratio ni do ručka ni sat kasnije.

Daeman je čekao. Znao je su Ada i ostali nervozni - izvidnici i ekipe za prikupljanje drva opazili su prikrivene pokrete skupina vojniksa u šumama sjeverno, istočno i južno od Ardisa, kao da se prikupljaju za odlučni napad - i nije želio odvojiti deset ljudi od dužnosti prije nego što se Harman i ostalih dvoje vrate.

Nisu se vratili ni do sredine popodneva. Stražari na promatračnicama i palisadama neprestano su pogledavali u niske sive oblake u očitoj nadi da će ugledati letjelicu.

Daeman je znao da treba krenuti - da je Harman u pravu, da se izvidničko putovanje faksom s porukom upozorenja mora obaviti hitno - ali pričekao je još jedan sat. Zatim dva. Koliko god nelogično bilo, smatrao je da bi napustio Adu ako bi pošao prije povratka Harmana i sonija. Ako se nešto dogodi Harmanu, Ada će biti slomljena i ardiska zajednica možda neće opstati. Bez sonija, sudbina svih njih mogla bi biti zapečaćena pri sljedećem napad vojniksa.

Ada je čitavo popodne radila i izlazila je tek povremeno te stajala sama na tornju Hannahine kupole i promatrala nebo. Daeman, Tom, Siris, Loes i nekoliko drugih stajali su u blizini i nisu joj se obraćali. Oblaci su postajali sve gušći i opet je počelo sniježiti. To je kratko popodne sve više djelovalo kao neki strašni sumrak.

“Pa, moram se vratiti na posao u kuhinju”, reče Ada sebi u bradu i povuče šal uz ramena. Daeman je promatrao njen odlazak. Zatim je ušao u kuću, popeo se u svoju malu sobu na drugom katu, ispod greda, gdje je kopao po škrinji za odjeću sve dok nije pronašao ono što mu je bilo potrebno - zeleno odijelo od termokože i osmotsku masku koju mu je Savi dala prije više od deset mjeseci.

Odijelo je nekoć bilo poderano i prljavo - iskidano Calibanovim pandžama i zubima, umrljano Daemanovom i Calibanovom krvlju, a zatim i blatom poslije njihovog prisilnog prizemljenja sonijem prethodnog proljeća - i dok je samo čistilo i uklanjalo mrlje, odijelo je pokušalo zacijeliti vlastite rupe i poderotine. Gotovo da je uspjelo u tome. Tu i tamo, gornji sloj zelene izolacione tkanine bio je gotovo nevidljiv, tako da se nazirao srebrni sjaj samog molekularnog sloja, ali svojstva grijanja i hermetičnosti bila su u odijelu gotovo netaknuta. Da to provjeri, Daeman se jednom bio faksirao do praznog čvora na četiri i pol kilometra nadmorske visine, do nenastanjene, vjetru izložene i snijegom zasute postaje poznate samo po imenu Pikespik. Termokoža ga je bila održala u životu i pružila mu toplinu, a osmotska maska je također radila i crpila dovoljno kisika za nesmetano disanje.

Sada, u sobi pod gredama, stavio je termokožu i masku, koji su bili gotovo bez ikakve težine, u naprtnjaču pokraj dodatnih projektila za samostrijel i boca s vodom, pa je sišao po ekipu koja ga je čekala.

Izvana se začuje povik. Daeman istrči van istovremeno kad i Ada i polovina domaćinstva. Soni se vidio na udaljenosti od oko jednog i pol kilometra. Prošao je posve glatko kroz oblake, zaokružio s jugozapada, ali se odjednom zatresao, obrušio, onda ispravio, opet zatresao i iznenada obrušio prema zemlji tik ispred utvrđene ograde na južnom travnjaku. Srebrnasti disk se izvukao u posljednjem trenutku i čak udario o vrh drvene palisade - nagnavši tamo stražare da se bace na zemlju i izbjegnu letjelicu - a onda zaorao po zaleđenom tlu, poskočio deset metara uvis, udario opet, bacio busenje visoko u zrak, još jednom odskočio i otklizao da bi se zaustavio na kraju plitke brazde u travnatom usponu.

Ada je bila na čelu gomile koja je pohrlila prema srušenoj letjelici. Daeman stiže tamo samo nekoliko sekundi poslije Ade.

Petyr je bio jedina osoba u letjelici. Ležao je omamljen i okrvavljen na prednjem središnjem mjestu. Ostalih pet obloženih udubljenja za putnike bilo je puno... oružja. Daeman je prepoznao razne varijacije flešetne puške koju je Odisej donio sa sobom, ali isto tako i pištolje i drugo oružje koje nikad ranije nije vidio.

Pomogli su Petyru da izađe iz sonija. Ada je otrgnula čistu traku tkanine sa svoje tunike i pritisnula njome okrvavljeno mladićevo čelo.

“Udario sam glavom kad se polje sila isključilo...”, reče Petyr. “Glupo. Trebao sam joj dopustiti da se sama spusti... rekao sam 'ručno' pa je isključila automatskog pilota odmah poslije izlaska iz oblaka... mislio sam da znam upravljati njome... ali očito ne znam.”

“Šuti”, reče Ada. Tom, Siris i ostali pomogli su čovjeku u šoku da stane na noge. “Pričat ćeš nam o tome kad te odvedemo u kuću, Petyre. Stražari... molim vas, vratite se na svoja mjesta. Ostali neka se vrate onome što su do malo prije radili. Loese, možda biste ti i još nekoliko muškaraca mogli prenijeti to oružje i streljivo. Možda ima još toga u zakutcima sonija. Stavite sve u glavno predvorje. Hvala vam.”

U salonu Ardis Halla, Siris i Tom su donijeli sredstvo za dezinfekciju i zavoje dok je Petyr pričao svoju priču pred najmanje trideset ljudi.

Opisao je Golden Gate pod opsadom vojniksa i susret s Ariel. “Onda je u mjehuru na nekoliko minuta zavladao mrak, svjetlost sunca više nije prolazila kroz staklo, a kada je opet postalo prozirno, Harmana više nije bilo.”

“Kud je nestao, Petyre?” Adin glas je bio miran.

“Ne znamo. Tri sata smo pretraživali cijeli kompleks - Hannah i ja - i pronašli smo oružje u nekakvoj muzejskoj prostoriji u mjehuru gdje ona nikad ranije nije bila - ali Harmanu ili tom zelenom biću po imenu Ariel nije bilo ni traga ni glasa.”

“Gdje je Hannah?” upita Daeman.

“Ostala je tamo”, reče Petyr. Držao se za previjenu glavu. “Znali smo da što prije moramo vratiti soni u Ardis i ponijeti što je moguće više oružja - Ariel je reprogramirao, ili reprogramirala, soni tako da se vrati sporije nego pri dolasku - povratak je trajao oko četiri sata. Ariel reče da će Odisej izaći iz svog ležaja za sedamdeset dva sata bude li mu aparat mogao spasiti život, a Hannah je rekla da će ostati tamo sve dok ne bude znala... hoće li preživjeti ili ne. Osim toga, pronašli smo još gomilu oružja - morat ćemo se vratiti sonijem - i Hannah je rekla da tada možemo pokupiti i nju.”

“Je li prijetila opasnost da vojniksi udu u mjehure?” upita Loes.

Petyr odmahne glavom i iskrivi lice od bola. “Mislili smo da ne. Klizili su s ojačanog stakla, a nigdje nije bilo nijednog ulaza osim polupropusnih vrata garaže koja su se zatvorila za mnom kad sam izletio.”

Daeman zamišljeno kimne glavom. Sjećao se savršeno glatkog stakla iznad kabine puzavca dok su ulazili u Sredozemni bazen sa Savi, kao i vrata od polupropusne opne na Prosperovom orbitalnom otoku.

“Kako god da bilo, Hannah ima oko pedeset komada flešetnog oružja”, reče Petyr s usiljenim osmijehom. “Iznijeli smo to iz muzeja u sanducima i prekrivačima. Mogla bi pobiti mnogo vojniksa ako ovi prodru unutra. Osim toga, prostorija u kojoj se nalazi Odisejev ležaj donekle je skrivena od ostatka kompleksa.”

“Večeras ćemo tamo poslati soni, zar ne?” upita žena po imenu Salas. “Mislim...” Ona pogleda kroz prozore u sve tamnije popodne.

“Ne, nećemo danas slati soni natrag”, reče Ada. “Hvala ti, Petyre. Idi u bolnicu i malo se odmori. Dogurat ćemo ga do kuće i raspodijeliti oružje i streljivo koju si donio. Možda si njime spasio Ardis.”

Ljudi pođoše svojim poslom. Čak i na udaljenom travnjaku čulo se brujanje uzbuđenog razgovora. Loes i ostali koji su već pucali iz flešetnih pušaka koje je prvobitno donio Odisej isprobali su novo oružje -sve flešetne puške su bile ispravne - pa su postavili streljanu iza Ardisa, gdje su se i ostali mogli vježbati pucanje iz tih pušaka. Daeman je osobno nadzirao čišćenje sonija. On je opet zazujao i proradio čim su kontrole bile postavljene na položaj automatskog pilota, te je zalebdio je na metar iznad tla. Pet-šest ljudi ga je doguralo do kuće. I zaista, spremišta na zadnjim stranama letjelice - tamo gdje je Odisej nekada odlagao koplja kada je išao u lov na strahoptice - bila su puna dodatnog oružja.

Konačno, krajem popodneva, dok je svjetlost zimskog dana zamirala na nebu, Daeman je otišao kod Ade, koja je stajala pokraj tornja Hannahinog plamtećeg ognjišta. Želio joj se obratiti, ali je onda shvatio da ne zna što bi joj rekao.

“Idi”, reče Ada. “Sretno.”

Ona poljubi Daemana u obraz i gurne ga natrag prema kući.

U posljednjem sivom svjetlu snježnog popodneva, Daeman i još devetoro ljudi spakiraše dodatne projektile za samostrijele, kekse, sir i boce s vodom - pomislili su da ponesu i koji od novih flešetnih pištolja, ali su se odlučili za samostrijele i hladno oružje, jer je to bilo oružje koje su poznavali - a onda su brzo prešli dva i pol kilometra putem između utvrđene ograde Ardis Halla i faks-paviljona. S vremena na vrijeme bi i potrčali. Sjene su se kretale u dubljoj tami šume, iako njih desetoro nisu primijetili nijednog vojniksa na otvorenom. Sa stabala se nisu oglašavale ptice - i nije se čuo čak ni rijetki lepet ili zov uobičajen za zimsko doba. Na ogradi faks-paviljona, nervozni muškarci i žene koji su tamo stražarili - njih dvadesetoro - najprije su ih pozdravili kao preuranjenu smjenu straže, a onda otvoreno pokazali nezadovoljstvo kad su saznali da će se grupa faksirati odavde. Tijekom protekla dvadeset četiri sata nitko se nije ni dofaksirao ni faksirao, a stražari su vidjeli vojnikse - mnoštvo vojniksa - u pokretu, u šumi na zapadu. Znali su da se paviljon s faks-čvorom ne može obraniti ako vojniksi masovno napadnu i svi su se željeli vratiti u Ardis prije mraka.

Daeman im je rekao da je bolje da noćas ne budu u Ardisu - da smjena straže možda neće stići do faks-paviljona prije mraka zbog aktivnosti vojniksa, ali da će u sljedećih nekoliko sati netko doletjeti sonijem i provjeriti kako su. Ako vojniksi napadnu paviljon, a branitelji uspiju poslati jednog glasnika u Ardis, soni će moći dopremiti pojačanje, po petoro odjednom.

Daeman je pogledao ekipu koju je okupio - Ramisa, Camana, Dor-mana, Caula, Edide, Caru, Siman, Oko i Elle - a onda im je posljednji put objasnio zadatak: svakome je bio dodijeljen popis od po trideset kodova faks-čvorova, a ti kodovi su jednostavno rasli numeričkim redoslijedom, jer udaljenost od Ardisa nije ništa značila u svijetu faksiranja i opet im je naglasio da moraju posjetiti svih trideset mjesta prije povratka. Ako ugledaju opnu od plavog leda ili mnogorukog Seteba, to neka zabilježe, vide što je moguće više iz tamošnjeg faks-paviljona i što prije odu. Ako im tamošnja zajednica bude izgledala normalno, neka prenesu vijesti onima koji su tamo glavni, a onda neka se faksiraju do sljedećeg čvora što je prije moguće. Čak i ako budu kasnili s porukama, Daeman se nadao da će svi ispuniti svoj zadatak za manje od dvanaest sati. Ako se netko od glasnika ne vrati u Ardis Hall za dvadeset četiri sata, smatrat će se nestalim i poslat će se nekoga umjesto njega da obavijesti tih trideset čvorova. Smiju se vratiti i ranije - prije obavljanja kruga od trideset čvorova - samo ako budu ozbiljno ranjeni ili ako saznaju nešto značajno za opstanak svih u Ardisu. U takvom slučaju neka se odmah vrate.

Daeman pozove branitelje faks-paviljona u njihov krug. Objasni im da ako se itko od ovih ljudi vrati s važnim vijestima, a soni ne bude na raspolaganju, petnaest stražara treba otpratiti glasnika natrag do Ardis Halla. No faks-paviljon ni u kojem slučaju ne smije ostati nebranjen.

“Ima li pitanja?”, upita on ljude. U sve slabijem svjetlu, lica su im bila bijeli ovali okrenuti prema njemu. Nitko nije imao pitanje.

“Krenut ćemo po redoslijedu faks-kodova”, reče on. Faksirali su se jedno po jedno, utipkavajući svoje prve kodove u brojčanik diska postavljenog na stup u središtu paviljona, te istog trena nestali. Daeman je uzeo posljednjih trideset kodova, među njima i onaj Kratera Pariz. Ali kada se faksirao, nije utipkao nijedan od tih kodova. Umjesto toga, utipkao je malo poznati broj koda nenastanjenog tropskog otoka.

Na otoku je još bio dan. Laguna je bila svijetloplava, a voda iza grebena tamnije boje. Olujni oblaci su bili visoki na zapadnom horizontu i jutarnje svjetlo obasjavalo je vrhove onoga što se, kako je nedavno saznao, zvalo stratokumulusi.

Daeman je pogledao oko sebe da bi se uvjerio da je sam, a onda se skinuo do gola i navukao termokožu, ostavivši kapuljaču da mu visi oko vrata i osmotsku masku obješenu o remen ispod tunike. Zatim je na termokožu navukao hlače i tuniku, obuo cipele i strpao rublje u naprtnjaču.

Provjerio je druge predmete u naprtnjači - trake žute tkanine koje je izrezao u Ardisu, dva gruba čekića sa šiljcima na jednoj strani koje je Reman iskovao po njegovoj želji - Reman je bio najbolji kovač u Ardisu kada Hannah nije bila tamo. Kolute konopca. Dodatne projektile za samostrijel.

Želio se prvo vratiti u Krater Pariz, ali tamo je bila duboka noć, a da bi vidio ono što je želio vidjeti, Daemanu je bila potrebna danja svjetlost. Znao je da ima oko sedam sati do svitanja u Krateru Pariz i bio je prilično siguran da će do tada moći posjetiti većinu ostalih dvadeset devet čvorova. Neki čvorovi na njegovom popisu bili su oni do kojih se faksirao kad je prošlog puta pobjegao iz Kratera Pariz-Kijev, Belinbad, Ulanbat, Chom, Lomanovo mjesto, Drid, Fuego, Cape Town, Devi, Mantua i Satle Heights. Tada su samo Chom i Ulanbat bili zaraženi plavim ledom i on se nadao da je i dalje tako. Čak i ako mu bude trebalo punih dvanaest sati da upozori ljude u drugim gradovima i čvorovima, na kraju će se faksirati do Kratera Pariz usred dana.

A ono što je imao na umu morao je obaviti u Krateru Pariz.

Daeman naprti na leđa tešku naprtnjaču, podiže samostrijel, vrati se paviljonu pa utipka prvi kod s popisa.

33.

Ahilej je nosio mrtvo, ali savršeno očuvano tijelo Amazonke Pentesileje više od trideset liga, gotovo sto pedeset kilometara, po strminama planine Olimp i spreman je nositi ga još pedeset liga - ili stotinu, kad smo već kod toga, ili tisuću - ali negdje tog trećeg dana, negdje na visini od osamnaest tisuća metara, zrak i toplina potpuno nestanu.

Tri dana i noći, samo s kratkim predasima za odmor i kratak san, Ahilej, sin Pelejev i božice Tetide, unuk Aeacusov, penjao se unutar staklom obavijene cijevi kristalnog eskalatora koji se diže do vrha Olimpa.

Razoren na nižim padinama u prvim danima borbe između snaga Hektora i Ahileja i besmrtnih bogova, eskalator je najvećim dijelom zadržao svoju atmosferu pod tlakom, kao i elemente za zagrijavanje. Sve do visine od osamnaest tisuća metara. Dovde. Dosad.

Ovdje je neka munja ili oružje plazmom potpuno presjeklo cijev eskalatora i ostavilo procijep širok četiri stotine metara ili više. Kristalni eskalator na crvenoj vulkanskoj strmini zato izgleda kao zmija motikom presječena napola. Ahilej se probije kroz polje sile na otvorenom kraju cijevi i prijeđe preko strašne praznine, noseći oružje, štit i Pentesilejino tijelo - Amazonkin leš pomazan zaštitnom ambrozijom Palade Atene i umotan u nekada bijelo platno koje je on uzeo iz svog zapovjednog šatora - ali kad stigne na drugu stranu, dok mu pluća pucaju, oči gore, a uši krvare od niskog tlaka, kože opečene plamtećom hladnoćom, shvati da je cijev zatim razbijena još kilometrima i da se njena olupina uzdiže preko, čini mu se, beskrajno daleke zakrivljene strmine Olimpa, bez zraka ili topline u unutrašnjosti. Bez zraka, leden, ne nudi čak ni zaklon od vjetrova koji fijuču oko njega

Psujući, Ahilej odtetura natrag preko otvorene padine, probije se opet kroz zujanje polja sila na otvoru kristalne cijevi i sruši na metalne stube, spustivši nježno umotani tovar sa strane. Koža mu je bolna i ispucala od hladnoće - Kako može biti ovako hladno ovako blizu sunca?, pita se on. Brzonogi Ahilej siguran je da se popeo na visinu veću od one na kojoj je Ikar letio, a vosak na krilima dječaka koji je htio biti ptica otopio se od topline sunca. Zar ne? Ali vrhovi planina u zemlji njegovog djetinjstva - Hironovoj zemlji, zemlji kentaura - bili su hladna, vjetrovita, negostoljubiva mjesta gdje je zrak sve rjeđi što se čovjek više penje. Ahilej shvati da je od Olimpa više očekivao.

On uzme kožnu torbu s ogrtača, izvadi malu mješinu s vinom iz džepa i štrcne posljednje kapi među ispucale i sasušene usne. Ahilej je svoj posljednji komad sira i kruha pojeo prije deset sati, uvjeren u to da će ubrzo stići do vrha. Ali čini se kao da Olimp nema vrh.

Sada mu se čini kao da su prošli mjeseci od onog jutra kada je pošao na ovaj pohod, prije tri dana - onog dana kada je ubio Pentesileju, kada se Rupa zatvorila i odsjekla ga od Troje, njegovih Mirmidonaca i Ahejaca, premda ga za nestanak rupe nije bilo briga, jer on se i nije namjeravao vratiti prije nego li Pentesileja opet ne oživi i ne bude njegovom nevjestom. Ali on nije planirao ovu ekspediciju. Onog jutra prije tri dana, kada je izašao iz svog šatora na bojištu blizu podnožja Olimpa, ponio je u bitku s Amazonkama samo nekoliko zalogaja hrane, ne namjeravajući zadržavati se ovdje duže od nekoliko sati.

Tog jutra se činilo da je njegova snaga bezgranična, baš kao i njegov gnjev. Sada se Ahilej upita ima li snage sići niz trideset liga dugačko metalno stubište.

Možda ako ostavim ženin leš ovdje.

Još dok ta pomisao klizi kroz njegov iscrpljeni um, on zna da to neće učiniti... da to ne može učiniti. Što je ono Atena rekla? “Nema oslobađanja od ove Afroditine čarolije -feromoni su progovorili i njihova je presuda konačna. Pentesileja če u ovom životu biti jedina tvoja ljubav, ili kao leš ili kao živa žena..”

Ahilej, sin Pelejev, nema pojma što su to feromoni, ali zna da je Afroditina kletva posve stvarna. Ljubav prema toj ženi koju je tako surovo ubio grize mu utrobu žešće od uboda gladi od kojih mu krče crijeva. Nikad neće poći natrag. Atena je rekla da na vrhu Olimpa postoje spremnici za liječenje, tajna bogova, i ... tamo će Ahilej odnijeti Pentesileju. Kada opet bude disala, postat će mu ženom. Spreman je prkositi i samim Sudbinama ako mu se suprotstave na putu prema tom cilju.

Ali sada njegove snažne ruke drhte od iscrpljenosti. Gleda van kroz kristalni strop i zidove zatvorenog metalnog stubišta i - prvi put u tri dana - zaista promotri okolinu.

Samo što se nije smrklo i sjena Olimpa proteže se daleko dolje preko crvenog pejzaža. Rupe više nema i ne vide se ni logorske vatre na bojištu u crvenoj ravnici. Ahilej vidi vijugavu liniju kristalnog eskalatora najvećim dijelom tih trideset liga koje je prevalio, jer njeno staklo hvata više svjetlosti od tamnih padina ispod nje. Dalje, sjena planine pada preko obale, dalekih planina, pa čak i plavog mora koje se tako tromo valja sa sjevera. Dalje na istoku, Ahilej vidi bijele vrhove ostale tri visoke planine koji se uzdižu iznad niskih oblaka i odražavaju crveni sjaj sutona. Rub svijeta je zakrivljen. To Ahileju izgleda vrlo čudno, jer svi znaju da je svijet ili ravan, ili u obliku tanjura, s dalekim zidovima zakrivljenim uvis, a ne prema dolje poput ruba ovog svijeta u večernjem svjetlu. Ovo očigledno nije planina Olimp u Grčkoj, ali Ahilej je toga svjestan već više mjeseci. Ovaj svijet s crvenim tlom, plavim nebom i ovom nemoguće visokom planinom istinski je dom bogova i on pretpostavlja da se obzor tu može savijati nadolje ili se ponašati kako mu drago.

Okrene se da pogleda uzbrdo baš kada se jedan bog kvantno teleportira u njegovo vidno polje. To je mali bog po olimpskim mjerilima - jedva metar i osamdeset - bradat, ružan i, dok tetura uokolo i razgledava oštećenja na svom eskalatoru - Ahilej vidi da je šepav i gotovo grbav. Kako mu je olimpski panteon poznat koliko i svakom drugom argejskom junaku, Ahilej odmah shvati tko je to - Hefest, bog vatre i glavni majstor među bogovima.

Čini se da je Hefest gotovo završio razgledavanje oštećenja svoje rukotvorine - stoji tamo na ledenoj hladnoći i urlajućoj mlaznoj struji, leđima okrenut Ahileju, češka se po bradi i mrmlja dok razgledava olupinu - i kao da nije ni primijetio Ahileja i njegov platneni tovar.

Ahilej ne pričeka da se on okrene. Brzonogi ljudomor punom snagom projuri kroz polje sila, zgrabi boga vatre i primijeni na njemu svoje omiljene hrvačke poteze - najprije slavno “držanje tijela” koje je Ahileju donijelo bezbroj nagrada u hrvačkim natjecanjima, tako što šcepa boga za široki struk, prevrne ga naopako i zavitla naglavce na crvenu stijenu. Hefest zaurla kletvu i pokuša ustati. Ahilej zgrabi patuljastog boga svojim snažnim rukama i primijeni zahvat “leteće kobile” -prebacivši Hefesta preko ramena tako da se potpuno prevrne i tresne leđima o tlo.

Hefest zaječi i vikne zaista nepristojnu kletvu.

Znajući da će sljedeći potez boga biti teleportiranje, Ahilej se baci na nižu, glomazniju figuru, uhvati nogama Hefestov struk škare zahvatom od kojeg rebra pucaju, lijevom rukom uhvati bradatog boga oko vrata i izvuče iz pojasa nož za ubijanje bogova pa ga stavi pod bradu boga vatre.

“Odletiš li samo, poći ću s tobom i ubiti te istodobno”, prosikće Apolon u dlakavo uho majstora.

“Ne... možeš... ubiti... jebenog... boga”, zastenja Hefest pokušavši zdepastim, žuljevitim prstima odmaknuti Ahilejevu podlakticu od svog grla.

Ahilej napravi Ateninim nožem rez - dugačak, ali plitak - pod Hefestovom bradom. Zlatna krv poteče u štakorsku bradu. Istog trenutka Ahilej bogu još jače stegne nogama rebra.

Bog izbaci elektricitet iz tijela u Ahilejeve butine. Ahilej iskrivi lice od visokog napona, ali ne popusti stisak. Bog uloži nadljudski napor da se izvuče - što Ahilej spriječi još većom snagom i zadrži ga čvrsto, pojačavajući pritisak svojih prekriženih nogu. Zatim podigne oštricu pod bradu rumenoga boga.

Hefest zabrunda, hukne i omlitavi. “U redu... dosta je”, prodahće. “Ovu borbu si dobio, sine Pelejev.”

“Daj mi riječ da nećeš pobjeći odavde.”

“Dajem ti svoju riječ”, ječio je Hefest. Zastenje kada ga Ahilej stegne snažnim nogama.

“I znaj da ću te ubiti prekršiš li zadanu riječ”, zareži Ahilej. On se otkotrlja s boga, svjestan da je zrak previše rijedak da bi u njemu ostao pri svijesti duže od još nekoliko sekunda. Dograbivši boga vatre za tuniku i zamršenu kosu, on ga odvuče kroz polje sile u toplinu i gust zrak zatvorenog kristalnog stubišta.

Kad se nađu unutra, Ahilej baci boga na metalne stube i opet ga uhvati nogama u škare. Zna po onome što je vidio od Hockenberryja i od samih bogova da oni prilikom KT-iranja na svoje odredište prenesu sa sobom i onoga tko je s njima u fizičkom dodiru.

Hefest zaječi i pogleda Pentesilejino tijelo umotano u platno, pa kaže: “Što te dovodi na Olimp, brzonogi Ahileju? Nosiš rublje na pranje?”

“Umukni”, vikne Ahilej. Tri dana bez hrane i naporni uspon uz osamnaest tisuća metara na planini s rijetkim zrakom, previše su ga izmorila. Osjeća kako nadljudska snaga curi iz njega kao voda kroz rešeto. Još minutu i morat će pustiti Hefesta - ili ga ubiti.

“Odakle ti taj nož, smrtnice?” upita bradati bog, brade oblivene krvlju.

“Povjerila mi ga je Palada Atena.” Ahilej ne vidi zašto bi lagao, a za razliku od nekih - poput lukavog Odiseja - on ionako nikada ne laže.

“Atena, ha?” zabrunda Hefest. “Ona je božica koju volim najviše od svih.”

“Da, čuo sam to”, kaže Ahilej. Zapravo, ono što je Ahilej čuo bilo je da je Hefest proganjao djevicu božicu stoljećima i pokušavao je zavesti. U jednom trenutku je došao toliko blizu da je Atena morala odbiti Hefestov nabrekli ud od svojih butina - a Grci su stidljivo koristili riječ za “butine” kad su htjeli spomenuti ženske genitalije - i tada je, trljajući nasuho iz sve snage, bradati i šepavi bog ejakulirao po njenim nogama baš u trenu kada ga je snažnija božica odgurnula od sebe. Kad je bio mali, Ahileju je njegov očuh, kentaur Hiron, ispričao mnogo priča u kojima vuna, erion, kojom je Atena obrisala spermu, ili prašina u koju je ta sperma pala, igraju zanimljive uloge. Kao muškarac i najveći svjetski ratnik, Ahilej je čuo kako pjesnici i svirači pjevaju o “nevjestinoj rosi” - herse ili drosos na jeziku njegovog rodnog otoka -ali te su riječi isto tako označavale i samo novorođenče. Pričalo se da su razni ljudski junaci - neki su tu uključili i Apolona - bili rođeni iz te spermom natopljene vune ili prašine.

Ahilej odluči sada ne spominjati te priče. Osim toga, gotovo da nema više snage - mora čuvati dah.

“Pusti me i bit ću ti saveznik”, kaže Hefest i opet zabrunda. “Ionako smo kao braća.”

“Kako to da smo kao braća?” izusti Ahilej. Odlučio je da, ne bude li mogao više držati Hefesta, zarije Atenin bodež za ubijanje bogova kroz donju čeljust boga u njegovu lubanju, probode majstorov mozak i izvuče ga kao da kopljem lovi ribu u potoku.

“Kada sam bio bačen u more nedugo poslije Promjene, Eurinoma, kćerka Okeanova, i tvoja majka Tetida, primile su me u svoje okrilje”, prodahće bog. “Udavio bih se da nije bilo tvoje majke - najmilije Tetide, kćerke Nerejeve - koja me je uhvatila i pobrinula se za mene. Mi smo kao braća.”

Ahilej oklijeva.

“Mi smo i više od braće”, brundao je dalje Hefest. “Mi smo saveznici.”

Ahilej ne progovori, jer bi tako odao slabost koja ga savladava.

“Saveznici!”, usklikne Hefest. Čija rebra pucaju jedno za drugim, poput mladica na mrazu. “Moja voljena mati Hera mrzi besmrtnu kučku Afroditu, koja je tvoj neprijatelj. Moja obožavana, voljena Atena poslala te je na ovaj zadatak, kažeš, te ti stoga želim pomoći da ga ispuniš.”

“Vodi me do spremnika za liječenje”, izusti Ahilej.

“Spremnika za liječenje?” Hefest duboko udahne kada Ahilej malo popusti stisak. “U ovo doba će te tamo naći, sine Peleja i Tetide. Olimp je danas usred kaosa i građanskog rata - Zeus je nestao - ali spremnike za liječenje još čuvaju stražari. Još nije pao mrak. Dođi u moje odaje, jedi, pij i osvježi se, a ja ću te onda povesti do spremnika za liječenje po mrklom mraku, kada tamo budu samo čudovišni Iscjelitelj i nekoliko sanjivih stražara.”

Hrana?, pomisli Ahilej. Istina je, shvati on, jedva će biti u stanju boriti se - a kamoli zapovjediti drugima da vrate Pentesileju u život - ako ubrzo nešto ne pojede.

“U redu”, odgovori Ahilej, skloni noge sa struka bradatog boga i zatakne Atenin nož za pojas. “Vodi me u svoje odaje na vrhu Olimpa. I to bez trikova.”

“Bez trikova”, zareži Hefest, namršti se i opipa poplavljela i polomljena rebra. “Ali sudnje je doba došlo kad se prema jednom besmrtniku može ovako ponašati. Uhvati me za ruku, pa ćemo se odmah KT-irati onamo.”

“Samo trenutak”, kaže Ahilej. Jedva uspije podići Pentesilejino tijelo na rame, toliko je slab. “U redu”, kaže i zgrabi boga za dlakavu podlakticu, “sad možemo poći.”

34.

Vojniksi su napali malo poslije ponoći.

Nakon što je pomogla pri pripremi i posluživanju večere mnoštvu ljudi u Ardis Hallu, Ada se pridružila teškom poslu jačanja obrane Ardisa. Unatoč prosvjedima Pean, Loesa, Petyra i Iziđe - svi su oni znali da je trudna - ostala je vani na hladnoći i lakom snijegu, pomažući u kopanju jarka tridesetak metara unutar ograda palisade. Bila je to Harmanova i Daemanova zamisao - vatreni rovovi, puni vrijednog ulja za fenjere, koje će biti upaljeno ako se vojniksi uspiju probiti kroz palisadu - i Ada je poželjela da su i Harman i Daeman večeras tu da pomognu u kopanju.

Nešto poslije deset navečer, rovovi su bili završeni. Bili su metar i pol široki, plići od šezdeset centimetara, obloženi plastičnim vrećama pokupljenim prethodnih tjedana iz Choma. Konzerve s dragocjenim gorivom za svjetiljke - Harman ga je nazivao kerozinom - bile su u hodniku, spremne da se iznesu, proliju i zapale ako se branitelji palisade budu morali povući.

“Što će se dogoditi ako potrošimo godišnju zalihu goriva za osvjetljenje za samo nekoliko minuta?”, pitala je Anna.

“Sjedit ćemo u mraku”, glasio je Adin odgovor. “Ali ćemo biti živi.”

Zapravo, bila je donekle suzdržana glede te procjene. Probili li vojniksi vanjski obod obrane, sumnjala je da će ih mali plameni zid - ako uopće budu imali vremena da ga upale - moći zadržati. Harman i Daeman su pomogli u izradi planova za ojačanje ulaza u Ardis i postavljanje teških kapaka iznutra na svim prozorima u prizemlju i na prvom katu - taj posao je trajao već tri dana i još malo pa će biti gotov, po Petyrovim riječima - ali Ada je sumnjala i u tu liniju obrane.

Kada su rovovi bili završeni, straža se udvostručila na palisadama, kanisteri s kerozinom su postavljeni u vanjsko predvorje i određeni ljudi koji će ih donijeti do rovova u slučaju napada, a podijeljene su i nove flešetne puške i pištolji - bilo ih je dovoljno da se naoruža svaka šesta osoba u Ardisu, što je bilo neusporedivo bolje od dvije flešetne puške koje su imali ranije - a Greogi je kružio gore u soniju i promatrao. Ada je ušla pomoći Petyru oko unutrašnje obrane.

Teški kapci bili su gotovo završeni - velike, čvrste drvene daske ugrađene duboko u drevne hrastove okvire prozora Ardis Halla, spremne da se zatvore i zabrave željeznim zasunima iskovanima za tu namjenu u Hannahinoj kupoli. To je izgledalo toliko ružno da je Ada samo klimnula glavom kao da odobrava, a onda se okrenula da zaplače.

Sjećala se kako je Ardis Hall bio lijep prije samo godinu dana - dio tradicije koja je trajala gotovo dvije tisuće godina. Oduvijek je bio divno mjesto za život i zabavu - profinjeno, otmjeno, elegantno. Prije nepunih godinu dana proslavili su Harmanov devedeset deveti rođendan udobno, velikom gozbom pod širokim krošnjama brestova i hrastova - s upaljenim fenjerima na granama, hranom sa svih strana planeta koju su služili lebdeći servitori, dok su krotki vojniksi vukli dvokolice i kola prilaznim puteljkom od mrvljenog kamena do osvijetljene prednje verande, a muškarci i žene dolazili iz svih krajeva u najfinijoj odjeći i s uređenim frizurama. Dok je promatrala mnoštvo ljudi u grubim tunikama koji su se ushodali u pretrpanom prednjem salonu, uz šištanje i pucketanje fenjera u mraku, raširene deke na podu i flešetne puške i samostrijele postavljene tako da budu pri ruci, s vatrama koje nisu gorjele u kaminu zbog ugođaja već zbog topline potrebne za opstanak, i s gomilom iscrpljenih i prljavih muškaraca i žena koji su hrkali blizu ognjišta, blatnim tragovima posvuda i teškim drvenim kapcima tamo gdje su nekada visjele divne zavjese njene majke, Ada je pomislila: Zar je do toga došlo?

Sada je u Ardisu i njegovoj okolini živjelo četiri stotine ljudi. To više nije bio Adin dom. Sada je to bio dom svima koji su bili voljni da tu žive i bore se za njega.

Petyr joj je pokazao kapke i druge dodatke - proreze u kapcima na prozorima prizemlja i prvog kata, kroz koje su branitelji mogli pucati i odapinjati strijele u vojnikse ako se ovi probiju preko palisade na teren oko kuće. Bila je tu i vruća voda u velikim posudama podignutim pomoću vitla do visokih krovnih terasa, odakle su branitelji posljednje linije mogli sipati vruću tekućinu na vojnikse. Harman je tu zamisao siglirao iz jedne od svojih starih knjiga. Sada su velike posude vode i ulja ključale na priručnim pećima dovučenim gore u nekadašnje privatne prostorije Adine obitelji. Sve je to bilo ružno, ali činilo se da bi moglo koristiti.

Uđe Greogi.

“Soni?” upita Ada.

“Gore je, na letačkoj terasi. Reman i ostali pripremaju se da polete sa strijelcima.”

“Što ste vidjeli?”, upita Petyr. Prestali su slati grupe izviđača u šumu poslije zalaska Sunca - vojniksi su vidjeli po mraku bolje od ljudi i bilo je jednostavno previše opasno po tako oblačnoj noći, bez mjesečine ili svjetlosti prstena - pa su sonijevi farovi postale njihove oči.

“Teško je vidjeti bilo što po mraku i susnježici”, reče Greogi. “Ali pobacali smo baklje po šumi. Vojniksi su svuda - više ih je nego što smo ikada ranije vidjeli...”

“Odakle li samo dolaze?”, upita starija žena po imenu Uru, trljajući laktove kao da joj je hladno. “Ne faksiraju se ovamo. Jučer sam tamo čuvala stražu i...”

“To sada nije naša briga”, prekine je Petyr. “Što si još vidio, Greogi?”

“Donose još uvijek kamenje iz rijeke”, reče niski riđokosi muškarac.

Ada se na to trgne. Ophodnje na tlu su izvijestile da su još od podneva vojniksi viđeni kako nose kamenje i gomilaju ga u šumi. Bilo je to ponašanje kakvo ljudi iz Ardisa nikada ranije nisu vidjeli.

“Misliš li da nešto grade?”, upita Casman. Glas mu je zvučao gotovo kao da se ponadao. “Zid ili tako nešto? Zaklone?”

“Ne, samo gomilaju kamenje u redovima i hrpama blizu ruba šume”, reče Greogi.

“Moramo pretpostaviti da će ga koristiti za bacanje na nas”, reče Siris tiho.

Ada pomisli na sve godine - stoljeća - koje su vojniksi proveli kao snažne, ali pasivne i nijeme sluge, obavljajući sve zadatke koje su staromodni ljudi napustili - odgajali su im i klali životinje, čuvali ih od ARN-iranih dinosaura i drugih opasnih repliciranih stvorenja, vukli kola i kolica kao tegleće životinje.

Stoljećima prije Posljednjeg faksa, tisuću četiri stotine godina ranije, pričalo se da su vojniksi posvuda nepomični, da ne reagiraju - kao najobičniji bezglavi kipovi s kožnatim grbama i metalnom kožom. Sve do Pada, prije devet mjeseci, kada se Prosperov otok srušio u plamenu iz e-prstena u deset tisuća meteorskih komada, nitko živ nije se mogao sjetiti da je ikada vidio kako neki vojniks čini nešto neočekivano, a kamoli da postupa samoinicijativno.

Vremena su se promijenila.

“Kako da se branimo od bačenog kamenja?”, upita Ada. Vojniksi su imali snažne ruke.

Kaman, jedan od Odisejevih prvih učenika, stupi naprijed, bliže središtu kruga koji se stvorio tu, u salonu na prvom katu. “Ja sam prošlog mjeseca siglirao jednu knjigu o drevnim opsadnim strojevima i napravama koje su se koristile prije Minulog doba, a mogle su daleko bacati ogromno kamenje.”

“Jesu li u toj knjizi bili i nacrti”, upita Ada.

Kamen se ugrize za usnu. “Jedan. Nije bilo posve jasno kako je to radilo.”

“To ionako nije način obrane”, reče Petyr.

“To bi nama omogućilo da gađamo njih kamenjem”, reče Ada. “Kamane, zašto ne pronađeš tu knjigu i odneseš je Remanu, Emme, Loesu, Caulu i ostalima koji pomažu Hannah oko kupole i posebno dobro znaju izrađivati razne stvari...”

“Caul je otišao”, reče Salas, žena s najkraćom kosom u Ardisu. “Otišao je danas s Daemanom i tom grupom.”

“Pa, daj tu knjigu bilo kome tko je još tu, a zna sagraditi stvari”, reče Ada Kamanu.

Mršavi bradonja kimne glavom i otrči prema biblioteci.

“Gađat ćemo mi njih kamenjem?” upita Petyr s osmijehom.

Ada slegne ramenima. Željela je da Daeman i ostalih devetoro nisu otišli. Željela je da se Hannah vratila s Golden Gatea. A najviše od svega je željela da se Harman vratio kući.

“Završimo posao, ljudi,” reče Petyr. Svi se razidoše, a Greogi je poveo neke od njih gore, do letačke terase, kako bi opet poletjeli sonijem. Ostali pođoše na spavanje.

Petyr dotakne Adinu ruku. “Moraš malo odspavati.”

“Ostani na straži...”, promumlja Ada. Činilo joj se da nešto glasno zuji u zraku, kao da su se vratili ljetni zrikavci.

Petyr zavrti glavom i povede je hodnikom prema njenoj sobi. Harmanovoj i mojoj sobi, pomisli ona.

“Iscrpljena si, Ado. Dvadeset sati si na nogama. Svi ljudi koji su radili dnevnu smjenu sada spavaju. Imamo još ljudi na zidovima i stražarimo odozgo. Napravili smo za danas sve što smo mogli. Moraš malo odspavati. Ti si posebna.”

Ada se trgne ruku, šokirana. “Ja nisam posebna!”

Petyr se zagleda u nju. Oči su mu bile tamne u treperavom svjetlu fenjera iz hodnika. “Jesi, priznala ti to ili ne, Ado. Ti si dio Ardisa. Za mnoge među nama ti si živo oličenje ovog mjesta. Još si naša domaćica, prihvatila ti to ili ne. Ljudi očekuju da ti donosiš odluke, ne samo zato što je Harman de facto bio mjesecima naš vođa. Osim toga, ti si ovdje jedina trudnica.”

Ada to nije mogla zanijekati. Dopustila mu je da je odvede do spavaće sobe.

Ada je znala da joj treba sna - morala je spavati želi li biti od koristi Ardisu ili sebi - ali nije mogla zaspati. Mogla je samo brinuti o obrani i misliti na Harmana. Gdje li je? Je li živ? Je li dobro? Hoće li joj se vratiti? Čim ova prijetnja vojniksa prođe, ona će odletjeti do Golden Gatea na Machu Picchu - nitko je neće moći spriječiti - i pronaći će svog ljubavnika, svog muža, pa makar joj to bilo posljednje.

Ada ustane u mračnoj sobi, priđe komodi i izvadi torino platno pa ga ponese sa sobom natrag u postelju. Nije osjećala želju da opet upotrijebi funkciju za interakciju sa slikama - njeno sjećanje na smrtnika u kuli koji je gledao u nju, vidio ju je, bilo je strahovito svježe - ali željela je opet vidjeti slike drevne Troje. Grad pod opsadom - nečiji dom pod opsadom. To bi joj moglo uliti malo nade.

Ona se vrati u postelju, postavi tkaninu satkanu od mikročipova na čelo i zatvori oči.

U Iliju je jutro. Helena Trojanska uđe u glavnu dvoranu Prijamove privremene palače - bivše Parisove i Helenine vile - pa požuri pridružiti se Kasandri, Andromahi, Herofili i ogromnoj robinji s Lezbosa Hipsipili, koje stoje u skupini žena kraljevskog roda lijevo i iza prijestolja kralja Prijama.

Andromaha uputi pogled Heleni. “Poslale smo sluge da te potraže u tvojim odajama”, šapne ona. “Gdje si bila?”

Helena je imala tek toliko vremena da se okupa i odjene čistu odjeću otkad je pobjegla od Menelaja i ostavila smrtnika Hockenberryja u kuli. “Šetala sam”, uzvrati ona šapatom.

“Šetala”, kaže lijepa Kasandra s pijanim prizvukom koji često prati njena stanja transa. Plavuša se podrigne.

“Šetala... sa svojim nožem, draga Heleno? Jesi li ga stigla obrisati?”

Andromaha ušuti Prijamovu kćerku. Robinja Hipsipila se nagne bliže Kasandri i Helena sada vidi da Hipsipila steže proročicu za blijedu nadlakticu. Kasandra se trgne od stiska - Hipsipilini prsti zariveni su u blijedo meso na zapovijed Andromahe koja je klimnula glavom - ali onda se Kasandra opet osmjehne.

Morat ćemo je ubiti, pomisli Helena. Kao da su prošli mjeseci otkad je posljednji put vidjela preostale dvije preživjele pripadnice prvobitnih Trojanki, kako su nazivale sebe, ali prošlo je manje od dvadeset četiri sata otkad se oprostila od njih i otkad ju je Menelaj oteo. Četvrta i posljednja preživjela tajna Trojanka - Herofila, “Herina miljenica”, najstarija proročica u gradu - sada je tu, u skupini značajnih žena, ali Herofilin pogled je prazan i ona izgleda kao da je u proteklih osam mjeseci ostarjela dvadeset godina. Kao i Prijamovo, shvati Helena, i Herofilino vrijeme je prošlo.

Vrativši se mislima Ilijevoj unutrašnjoj politici, Helena je začuđena da je Andromaha dopustila Kasandri da ostane u životu - ako Prijam i narod saznaju da je Andromahino i Hektorovo dijete Astijanaks još živo, da je smrt djeteta bila samo varka da bi se izazvao rat s bogovima, Hektorovu ženu bi mogli raščetvoriti. No već prije toga, shvati Helena, Hektor bi je ubio.

Gdje je Hektor? Helena shvati da svi zapravo čekaju njega.

I baš dok se sprema došapnuti to pitanje Andromahi, Hektor uđe u pratnji desetak svojih zapovjednika i najbližih drugova. Iako kralj Troje - drevni Prijam - sjedi na svom prijestolju, a pokraj njega je prazno prijestolje kraljice Hekabe, kao da je u prostoriju upravo ušao pravi kralj Ilija. Kopljanici s crvenim krestama koji čuvaju stražu usprave se naglo još više u stav mirno. Umorni ratni zapovjednici i junaci, mnogi još prekriveni prašinom i krvlju poslije noćne bitke, podignu glave uvis.

Hektor je tu.

Čak i poslije deset godina divljenja njegovoj pojavi, junaštvu i mudrosti, čak i poslije deset godina rasta Hektorove karizme nalik na biljku koja se uzdiže prema suncu, Helena Trojanska osjeti kako joj bilo po desettisućiti put zakuca brže kada Hektor, sin Prijamov, pravi vođa ratnika i naroda Troje, uđe u dvoranu. Hektor ima na sebi svoj ratnički oklop. Čist je - očigledno je došao iz postelje, a ne s bojišta, oklop mu je svježe uglačan, štit bez tragova udaraca, pa čak mu je i kosa upravo oprana i upletena - ali mladić izgleda umorno, ranjeno bolom u duši.

Hektor pozdravi svog kraljevskog oca i lako sjedne na prijestolje svoje mrtve majke, a njegovi zapovjednici zauzmu mjesta oko njega.

“Kakva je situacija?” upita Hektor.

Dejfob, Hektorov brat, krvav od noćne borbe, odgovori zagledan u kralja Prijama kao da njega izvještava, iako se zapravo obraća Hektoru. “Zidovi i velika Skejska vrata su sigurna. Zamalo nas nije iznenadio neočekivani Agamemnonov napad i bilo nas je premalo, jer je mnogo boraca otišlo kroz Rupu u boj protiv bogova, ali odbili smo Argejce i otjerali Ahejce natrag do njihovih brodova pred zoru. Ali jedva smo uspjeli.”

“A Rupa je zatvorena?” upita Hektor.

“Nestala”, kaže Dejfob.

“I svi naši ljudi uspjeli su se vratiti kroz Rupu prije njenog nestanka?”

Dejfob pogleda jednog od svojih kapetana, vidi njegov suptilni znak. “Mislimo da jesu. Vladala je velika zbrka dok su se tisuće njih povlačile u grad, moravečki umjetni ljudi pobjegli su u svojim letećim strojevima, a Agamemnon je započeo podli napad - mnogi naši najhrabriji borci pali su izvan zidova, između naših strijelaca i Ahejaca - ali mislimo da s druge strane Rupe nije ostao nitko osim Ahileja.”

“Ahilej se nije vratio?”, upita Hektor i podigne glavu.

Dejfob odmahne glavom. “Nakon što je pobio sve Amazonke, Ahilej je ostao ondje. Drugi ahejski kapetani i kraljevi pobjegli su natrag na svoje položaje.”

“Pentesileja je mrtva?” upita Hektor. Helena sada shvati da Prijamov najveći sin nije u tijeku događaja koji su se zbili u više od dvadeset proteklih sati, uronjen u vlastiti jad i nevjericu da je njegov rat protiv bogova završen.

“Pentesileja, Klonija, Bremuza, Euandra, Termodoa, Alkibija, Dermahija, Deriona - svih trinaest Amazonki je pobijeno, gospodaru.”

“Što je sad s bogovima?” upita Hektor.

“Žestoko ratuju jedni protiv drugih”, kaže Dejfob. “Kao u danima prije... našeg rata protiv njih.”

“Koliko ih je ovdje?”

“S Ahejcima su”, kaže Dejfob, “Hera i Atena, kao njihovi glavni saveznici i pokrovitelji. Posejdon, Had i još desetak besmrtnika viđeno je noćas na bojnom polju, gdje su poticali Agamemnonove horde i gađali munjama i gromovima naše zidove.”

Stari Prijam se nakašlje. “Zašto onda naši zidovi još stoje, sine moj?”

Dejfob se isceri. “Kao i u staro doba, oče, na svakog boga koji nam želi zlo dođe po jedan naš zaštitnik. Apolon je ovdje sa svojim srebrnim lukom. Ares je poveo naš protunapad u zoru. Demetra i Afrodita...” On zašuti.

“Afrodita?”, kaže Hektor. Glas mu je hladan i bezosjećajan, kao nož ispušten na mramor. To je bila božica koja je, po Andromahinim riječima, ubila Hektorovo malo dijete. To je bilo ime koje je skovalo savez između najvećih neprijatelja u povijesti - Hektora i Ahileja - i otpočelo njihov rat protiv bogova.

“Da”, kaže Dejfob. “Afrodita se bori uz druge bogove koji nas vole. Afrodita nam kaže da nije ona ubila našeg voljenog Skamandra, našeg Astijanaksa, našeg mladog gospodara grada.”

Hektorove usne su pobijelile. “Nastavi”, kaže on.

Dejfob duboko udahne. Helena se osvrne po velikoj dvorani. Mnoga lica su blijeda, napregnuta, zahvaćena silinom tog trenutka.

“Agamemnon, njegovi ljudi i njihovi besmrtni saveznici preraspodjeljuju se sada blizu svojih crnih brodova”, kaže Hektorov brat. “Po noći su se približili dovoljno da prislone ljestve uz naše zidove i poslali mnoge hrabre sinove Ilija u Had, ali napadi im nisu bili dobro organizirani i počeli su prerano - prije nego što se glavnina njihovih zapovjednika i ljudi vratila kroz Rupu - a uz Apolonovu pomoć i Aresovo vodstvo mi smo ih odbili iza grebena zvanog Grebenska Guštara, iza njihovih obrambenih jaraka i napuštenih moravečkih zaštitnih zidova.”

Jedan dugi trenutak vlada potpuna tišina u dvorani, dok Hektor sjedi tamo, oborenih očiju, naoko udubljen u misli. Uglačana kaciga pod njegovom rukom blista i u odsjaju se vide izobličena obližnja lica koja ga promatraju.

Hektor ustane, priđe Dejfobu, uhvati brata na trenutak za rame pa se okrene ocu.

“Plemeniti Prijame, voljeni oče, Dejfob - najdraži od sve moje braće - spasio je naš grad dok sam ja tugovao u svojim odajama kao neka baba izgubljena u gorkim uspomenama. Ali sada tražim oprost i dopuštenje da se opet pridružim obrani našeg grada.”

Prijamove sluzave oči kao da poprime slabašni sjaj života. “Zanemarit ćeš svoju borbu protiv bogova da bi nam pomogao, sine moj?”

“Moj neprijatelj je neprijatelj Ilija”, kaže Hektor. “Moji saveznici su oni koji ubijaju neprijatelje Ilija.”

“Borit ćeš se rame uz rame s Afroditom?”, navaljuje stari Prijam. “Stupit ćeš u savez s bogovima koje si proteklih mjeseci pokušavao ubiti? Ubijat ćeš te Ahejce, te Argejce koje si naučio nazivati prijateljima?”

“Moj neprijatelj je neprijatelj Ilija”, ponovi Hektor odlučno, Podigne zlatnu kacigu i stavi ju na glavu. Oči mu žestoko bukte kroz krugove u uglačanom metalu.

Prijam ustane, zagrli Hektora, poljubi mu ruku beskrajno nježno. “Danas povedi naše vojske u pobjedu, plemeniti Hektore.”

Hektor se okrene, na trenutak stegne Dejfobu podlakticu, pa progovori glasno, obrativši se svim umornim zapovjednicima i njihovim ljudima.

“Danas ćemo prenijeti borbu na teren neprijatelja. Danas ćemo se svi zajedno oglasiti ratnim pokličima! Zeus nam je dao ovaj dan, dan koji vrijedi koliko i svi ostali dani naših dugih života zajedno. Danas ćemo zarobiti brodove, ubiti Agamemnona i okončati ovaj rat jednom zauvijek!”

Tišina odjekuje u dugoj stanci, a onda veliku dvoranu odjednom ispuni rika koja uplaši Helenu i nagna je da sakrije iza Kasandre, koja se osmjehuje od uha do uha, u nekoj vrsti samrtničkog grča.

Dvorana se onda isprazni kao da je ljude iz nje odnijela ta rika - rika koja ne zamre, već bukne opet i postane još glasnija kada Hektor izađe iz nekadašnje Helenine palače da ga pozdrave tisuće njegovih ljudi koji ga vani čekaju.

“I tako to opet počinje”, šapne Kasandra, i dalje s ukočenim strašnim kešenjem lica. “Tako se stara budućnost opet vraća, da bude rođena u krvi.”

“Umukni”, prosikće Helena.

“Ustaj, Ado! Ustaj!”

Ada baci torino platno u stranu i uspravi se na krevetu. U njenoj sobi je bila Emme i tresla ju je. Ada podiže lijevi dlan i vidi da je tek prošla ponoć.

Izvana dopriješe povici, krici, prasak pušaka i odapinjanje teških samostrijela. Nešto teško tresne u zid Ardis Halla i sekundu kasnije prozor susjedne sobe uleti unutra. Prozor su obasjavali plamenovi - plamenovi vani i dolje.

Ada skoči s kreveta. Nije ni čizme bila izula, pa je samo ispravila tuniku i pošla za Emme u hodnik pun ljudi u trku. Svi su imali oružje i hitali su prema svom borbenom položaju.

Petyr je pričeka u podnožju stuba.

“Probili su zapadni zid. Imamo mnogo mrtvih. Vojniksi su na imanju.”

35.

Ada izađe iz Ardis Halla u zbrku, mrak, smrt i grozotu.

Ona, Petyr i skupina drugih ljudi izjurili su kroz ulazna vrata na ¦južni travnjak, ali noć je bila toliko mračna da je vidjela samo baklje na palisadama i nejasna obličja ljudi u trku prema kući, a čula je samo povike i krikove.

Reman dotrča do njih. Snažno građeni bradonja - jedan od prvih koji su došli u Ardis da čuju Odisejeva učenja u vrijeme kada je ovaj još podučavao - nosio je samostrijel u kojem više nije bilo projektila.

“Vojniksi su najprije prešli preko sjevernog zida. Tri ili četiri stotine odjednom, zbijeni, en masse...”

“Tri ili četiri stotine?”, šapne Ada. Napad prethodne noći bio je najgori, a procijenili su da je najviše sto pedeset raštrkanih stvorenja napalo imanje sa sve četiri strane.

“Najmanje nekoliko stotina njih nadire preko svakog zida”, prodahće Reman. “Ali prvo su prešli preko sjevernog zida, zaklonjeni plotunom kamenja. Mnogo naših je pogođeno... nismo po mraku vidjeli kamenje... a kada nam se broj branitelja na bedemima prorijedio, nismo smjeli izvirivati, neki su pobjegli, vojniksi su preskočili ogradu koristeći jedni drugima leđa kao odskočne daske. Našli su se usred goveda prije nego što smo stigli dovesti pojačanja. Trebaju mi projektili za samostrijel i novo koplje...”

On pođe pokraj njih prema predvorju gdje se dijelilo oružje, ali Petyr ga uhvati za ruku.

“Jesi li odnio ranjene sa zida?”

Reman odmahne glavom. “Tamo je pravo ludilo. Vojniksi su raskomadali sve one koji su pali, čak i one s lakim ranama ili modricama od kamenja. Nismo mogli... nismo mogli... doći do njih.” Krupni muškarac se okrene da sakrije lice.

Ada otrči oko kuće prema sjevernom zidu.

Ogromna kupola je gorjela i plamenovi su obasjavali zbrku. Privremene drvene barake i šatori gdje je spavalo više od polovice ljudi iz Ardisa također su gorjeli. Muškarci i žene su trčali natrag prema Ardis Hallu u potpunoj panici. Goveda su mukala dok su ih nejasna, munjevita obličja vojniksa klala - to su vojniksi nekada radili, Ada je to dobro znala, klali su goveda za ljude i još uvijek su imali smrtonosne manipulatorske oštrice na krajevima tih snažnih čeličnih ruku. Još krava je popadalo u blato i snijeg dok je Ada užasnuto promatrala, a onda su vojniksi počeli trčati i skakati prema njoj, brzo prevaljujući udaljenost od sto metara do kuće velikim skokovima, poput skakavaca.

Petyr je zgrabi. “Dođi, moramo se povući.”

“Vatreni rovovi...” reče Ada i otme mu se iz stiska. Pođe kroz mnoštvo ljudi u bijegu i dohvati jednu baklji nanizanih duž zadnje verande, pa potrči natrag prema najbližem rovu. Morala se saginjati i provlačiti između muškaraca i žena koji su u gomili bježali prema kući - vidjela je kako Reman i ostali pokušavaju zaustaviti taj panični bijeg, ali poražena rulja trčala je dalje i mnogi su bacali samostrijele, lukove i flešetno oružje.

Vojniksi su sada prošli pokraj zapaljene kupole i njihova srebrnasta obličja skakala su preko plamtećih skela i rušila muškarce i žene koji su pokušavali ugasiti požar. Još vojniksa - desetci i desetci njih - skakalo je, trčalo i gmizalo prema Adi. Rov je bio udaljen petnaest metara, vojniksi manje od dvadeset pet.

“Ado!”

Ona nastavi trčati. Petyr i grupica muškaraca i žena slijedili su je do rovova, kada je vojniks predvodnik preskočio prvi jarak.

Bačve s kerozinom bile su na svojim mjestima, ali nitko nije prolio tekućinu u rov. Ada otrgne poklopac s teške bačve, šutne ga i prevrne, a onda otkotrlja duž ruba rova dok je tekućina jakog mirisa sporo tekla u plitki jarak. Petyr, Salas, Paen, Emme i ostali dohvatiše druge teške bačve i počnu ih prevrtati i prolijevati iz njih gorivo.

Tada ih napadoše vojniksi. Jedno stvorenje preskoči jarak i odreže Emminu ruku u ramenu. Adina prijateljica nije čak ni vrisnula. Pogledala je mjesto gdje joj je do malo prije bila ruka, nijemo zapanjena, razjapljenih usta. Vojniks podiže ruku i oštrice mu bljesnuše na svjetlu.

Ada baci baklju u rov, podiže bačeni samostrijel i ispali projektil u kožnatu grbu vojniksa. Stvorenje se okrene od Emme i čučne, spremno za skok na Adu. Petyr mu prolije pola posude kerozina preko oklopa gotovo istog trenutka kada je Loes bacio baklju na stvora.

Vojniks bukne plamenom i počne teturati u krugovima, preopterećenih infracrvenih senzora, mlatarajući metalnim rukama. Dva muškarca pokraj Petyra ispališe u vojniksa oblake iglica. Ovaj konačno padne u rov i zapali čitav taj dio prokopa. Emme se sruši i Reman je uhvati, podiže lako i okrene se da je ponese natrag u kuću.

Kamen velik kao šaka, hitnut iz mraka, brz kao iglica i gotovo jednako nevidljiv, doleti i pogodi Remana u potiljak. I dalje s Emme u rukama, on padne u zapaljeni rov. Tijela im planuše.

“Dođi!” vikne Petyr i zgrabi Adinu ruku. Jedan vojniks skoči kroz plamen i dočeka se između njih. Ada ispali preostali projektil iz samostrijela vojniksu u trbuh, uhvati Petyra za ruku, šmugne pokraj zateturanog vojniksa i počne bježati.

Sada su vatre gorjele na čitavom imanju i Ada je posvuda vidjela vojnikse - mnogi su već prošli preko plamenih rovova, a svi su bili unutar zidova. Neki su pali od flešetne vatre ili su ih usporili dobro naciljani projektili iz samostrijela i strijele iz lukova, dok su drugi bili odbačeni flešetnim hicima, ali ljudi su pucali sporadično, pojedinačno i neprecizno. Bili su u panici. Disciplina je nestala. S druge strane, tuča kamenja koje su nevidljivi vojniksi bacali preko zidova bila je neprekidna - stalna i smrtonosna baražna vatra iz mraka. Ada i Petyr su pokušali pomoći jednoj vrlo mladoj riđokosoj ženi da ustane prije nego što ih vojniksi sve preplave. Ženu je kamen pogodio u bok i iskašljavala je krv na bijelu tuniku. Ada je bacila prazan samostrijel i objema rukama pomogla ženi da ustane i odtetura natrag prema kući.

Sada su ljudi u povlačenju palili plamene rovove na sve četiri strane Ardis Halla, ali Ada je vidjela da vojniksi trče kroz vatru ili je preskaču. Mahnite sjene skakale su posvuda po travnjaku, a temperatura je narasla za deset i više stupnjeva za samo nekoliko sekunda.

Žena klone pokraj Ade i zamalo je ne povuče za sobom na tlo. Ada čučne pokraj nje - zapanjena količinom krvi koju je ridokosa djevojka bljuvala po tunici - ali Petyr ju je pokušavao podići na noge i odvesti je dalje.

“Ado, moramo poći!”

“Ne.”

Ada se sagne, prebaci okrvavljenu djevojku preko ramena i uspije ustati. Oko njih je bilo pet vojniksa. Petyr je podigao polomljeno koplje sa zemlje i odbijao ih je zamasima i ubodima, ali vojniksi su bili brži. Izmicali su se i napadali brže nego što se Petyr mogao okretati i udarati. Jedno stvorenje dograbi koplje i otme mu ga iz ruku. Petyr padne na trbuh gotovo vojniksu pod noge. Ada se mahnito osvrne oko sebe ne bi li našla neko oružje koje bi mogla dohvatiti ili upotrijebiti. Pokušala je postaviti djevojku na noge kako bi sebi oslobodila ruke, ali njoj koljena zaklecaše i ona opet padne. Ada jurne na vojniksa koji je stajao iznad Petyra, spremna napasti ga golim rukama.

Začuje se prasak flešetne paljbe i dva vojniksa, među kojima i onaj koji se pripremao razrezati Petyra, padoše. Preostala tri stvorenja okrenuše se da pogledaju tko ih to napada.

Petyrov prijatelj Laman - koji je u posljednjem napadu vojniksa ostao bez četiri prsta desne ruke - pucao je lijevom rukom iz flešetnog pištolja. Desnom rukom držao je drveno-brončani štit od kog se odbijalo kamenje. Iza Lamana su nastupali Salas, Oeleo i Loes - sve Hannahini prijatelji i Odisejevi učenici - koji su također koristili štitove za obranu i flešetno oružje za ubijanje. Još dva vojniksa se srušiše, a treći skoči natrag preko plamenog jarka. Ali desetak novih je trčalo, skakalo i gmizalo oko Adine grupe.

Petyr se nekako podigne na noge, pomogne Adi da podigne djevojku, pa krenuše prema kući koja je još bila tridesetak metara daleko, s Lamanom na čelu, dok su ih Loes, Salas i sitna Oeleo sa svake strane branili s boka štitovima.

Dva vojniksa padoše na Salasina leđa, oboriše je na blatno, izrovano tlo i iščupaše joj kralježnicu. Lamen se okrene i opali vojniksu u grbu puni rafal strelica. Stvorenje se razleti po zamrznutom tlu, ali Ada je vidjela da je Salas mrtva. U tom trenutku kamen pogodi Lamana u sljepoočnici i on se beživotno sruši.

Ada je pustila Petyra da pridržava djevojku, kako bi zgrabila težak flešetni pištolj. Iz mraka doleti gusti plotun kamenja, ali ljudi su čučnuli ispod Loesovog i Oeleinog štita. Petyr dograbi štit palog Lamana i njime dopuni obrambenu barikadu. Jedan krupniji kamen udari Oeleo po ruci kroz štit od drveta i kože, i žena - prisna prijateljica Daemana - zabaci glavu i vrisne od bola.

Sada je oko njih bilo mnoštvo - stotine - vojniksa koji su grebali, skakali, ubijali ranjene ljude na tlu, a još ih je jurišalo prema Ardis Hal-lu.

“Odrezani smo!”, poviče Petyr. Iza njih su plamenovi u prokopima izgubili snagu i vojniksi su ih preskakivali bez problema. Po tlu je bilo razbacano više ljudskih tijela nego leševa vojniksa.

“Moramo pokušati!”, vikne Ada. S lijevom rukom oko onesviještene djevojke, dok je desnom pucala iz flešetnog pištolja, ona vikne na Oeleo da podigne štit i pribije ga uz Loesov. Zaklonjeni tom slabašnom barikadom, njih petoro potrčaše prema kući.

Novi vojniksi primijetiše njihov dolazak, pa poskakaše da se pridruže grupi od dvadesetak svojih, koja je ljudima zapriječila put. Neka stvorenja imala su kristalne flešetne strelice zarivene u tijela i kožnate grbe; svjetlost plamenova hvatala je kristal i poigravala u crvenim i zelenim bljeskovima. Jedan vojniks dograbi Oelein štit, obori je s nogu i prereze joj grlo snažnim zamahom lijeve ruke. Drugi odvuče djevojku od Ade, koja prisloni cijev flešetnog pištolja stvorenju uz grbu i četiri puta stisne obarač. Hitac izbije kroz prednju stranu vojniksove kože i ovaj se sruši preko onesviještene djevojke u poplavi vlastite plavičasto-bijele tekućini nalik na krv, ali Ada je čula škljocanje pištolja po praznoj komori dok je desetak novih vojniksa skakalo prema njoj.

Petyr, Loes i Ada sada su klečali i pokušavali zaštitit oborenu djevojku štitom, a Loes je pucao iz jedinog preostalog flešetnog pištolja, dok je Petyr držao ispruženo skraćeno polomljeno koplje ne bi li se obranio od sljedećeg napada, ali mnoštvo vojniksa okupljalo se oko njih.

Harmane, stigne pomisliti Ada. Ona shvati da je izgovorila njegovo ime s mješavinom potpune ljubavi i potpunog bijesa. Zašto on nije sad ovdje? Zašto je insistirao na tome da ode posljednjeg dana njenog života?

Sada je dijete koje je raslo u njenom trbuhu bilo osuđeno na propast baš kao i Ada, a Harman nije bio ovdje da zaštiti ni njega ni nju. U toj sekundi voljela je Harmana neizrecivo, iako ga je istovremeno mrzila.

Oprosti, pomisli ona - i to nije bilo namijenjeno Harmanu, niti njoj samoj, već fetusu koji je nosila u sebi. Najbliži vojniks skoči na nju i ona zavitla prazan flešetni pištolj u njegov metalni trbuh.

Vojniks odlete unatrag, smrskan u komade. Ada trepne. Pet vojniksa s obje strane popadaše ili odletješe unatrag. Desetak vojniksa oko njih spustiše se u čučanj i podigoše ruke dok je neobranjiva tuča strelica pljuštala po njima sa sonija. Na preopterećenom disku bilo je najmanje osam ljudi koji su mahnito pucali.

Greogi spusti letjelicu niže, do visine prsa - Budalasto!, pomisli Ada. Vojniksi su mogli skočiti na njega, povući ga dolje. Ako ostanu bez sonija, Ardis će biti izgubljen.

“Brže!”, vikne Greogi.

Loes ih je zaklanjao tijelom dok su Petyr i Ada izvlačili onesviještenu riđokosu djevojku ispod trupla vojniksa i ubacivali je u središte pretrpanog sonija. Ruke povukoše Adu uvis. Petyr se uspuže. Kamenje je pljuštalo oko njih. Tri vojniksa skočiše, preko glava ljudi na soniju, ali netko - mlada žena po imenu Pean - opali iz flešetne puške i dva odletješe natrag. Posljednji padne ispred diska, točno pred Greogija. Ćelavi pilot ubode mačem stvorenje u prsa. Vojniks povuče mač za sobom i padne u stranu.

Loes se okrene i skoči na letjelicu. Soni se zatrese od težine, posrne, spusti se, udari o smrznutu zemlju. Sada su vojniksi jurišali sa svih strana i izgledali su mnogo krupnije nego inače s mjesta gdje je Ada ležala na okrvavljenoj površini oborenog sonija.

Greogi učini nešto s virtualnim kontrolama i soni se zanese, a onda podiže vertikalno. Vojniksi skočiše na njih, ali oni s puškama u vanjskim udubljenjima raznesoše ih hicima.

“Gotovo da nam je ponestalo strelica!”, vikne Stoman otraga.

“Jesi li dobro?”, upita Petyr nagnuvši se nad Adu.

“Jesam”, prozbori ona. Pokušavala je zaustaviti djevojčino krvarenje, ali ono je bilo unutrašnje. Ada nije mogla napipati puls na djevojčinom vratu. “Mislim da nije...”, započne ona.

Kamenje udari o donju stranu i rub sonija kao iznenadna tuča. Jedan dohvati Pean po grudima i sruši je preko djevojčinog tijela. Drugi pogodi Petyra iza uha tako da mu se glava naglo trgnula naprijed. “Petyre!”, uzviknu Ada i pridiže se na koljena da ga uhvati. On podiže lice, pogleda je upitno, malo se nasmiješi i padne sa sonija ravno u gmižuću masu vojniksa petnaest metara niže.

“Držite se!”, poviče Greogi.

Jednom su zaokružili visoko, preletjeli iznad Ardis Halla. Ada se nagne van i vide vojnikse pred svim vratima, kako trče preko verande i počinju se penjati uz sve zidove, razbijati sve kapcima prekrivene prozore. Kuća je bila okružena divovskim plamenim pravokutnikom, a zapaljena kupola i barake dodatno su osvjetljavale prizor. Ada nikad nije znala dobro brojiti i procjenjivati, ali nagađala je da među zidovima dolje sada ima tisuću vojniksa i da se svi okupljaju oko glavne zgrade.

“Nemam više strelica”, vikne čovjek na prednjem desnom kraju sonija. Ada ga prepozna - bio je to Boman - jer joj je jučer pripremio doručak.

Greogi pogleda uvis, lica blijedog ispod pruga od krvi i blata. “Moramo odletjeti do paviljona faks-čvora”, reče on. “Ardis je izgubljen.”

Ada odmahne glavom. “Idite vi ako hoćete. Ja ostajem. Pusti me da siđem tamo.” Ona pokaže na drevnu letačku platformu gore između zabata i svjetlarnika na krovu. Sjećala se dana kada je, kao šiparica, povela svog “rođaka” Daemana uz ljestve kako bi mu pokazala tu platformu - zavirivao joj je pod suknju i ustanovio da nije nosila donje rublje. Učinila je to namjerno, znajući koliko je njen stariji rođak, ni dječak ni muškarac, tada bio pohotan.

“Pusti me”, reče ona opet. Muškarci i žene - pogurene sjene nalik na mršave nagnute gargojle - pucali su sa zabata, iz širokih žljebova i sa same letačke platforme, flešetnom paljbom, projektilima i strijelama u sve veću gomilu vojniksa ispod njih. Ada shvati da je to poput pokušaja da se zaustavi oceanska plima bacanjem šljunka u valove.

Greogi zalebdi sonijem iznad prepune platforme. Ada iskoči i oni spustiše djevojčino tijelo do nje - Ada nije mogla ustanoviti je li ova živa ili mrtva. Onda joj dodaše nesvjesnu Pean koja je ječala. Ada spusti oba tijela na platformu. Boman skoči dolje samo toliko da ubaci četiri teške torbe s flešetnim streljivom na soni i ukrca se natrag. Onda se stroj nijemo okrene oko svoje osi i ode, dok su Greogijeve ruke graciozno upravljale virtualnim kontrolama, a lice mu bilo posve obuzeto, tako da je podsjetilo Adu na način na koji se njena majka koncentrirala kada je svirala klavir u prednjem salonu.

Ada zatetura do ruba letačke platforme. Osjećala je jaku vrtoglavicu, i da je netko nije pridržao u mraku, pala bi. Tamna prilika koja ju je spasila odmakne se natrag od ruba platforme i nastavi s flešetnom paljbom i teškim tunk-tunk-tunk. Jedan kamen dolete odozdo iz mraka i čovjek ili žena padne s letačke platforme, a tijelo sklizne niz strmi krov i nestane u dubini. Ada nije uspjela vidjeti tko ju je to spasio.

Sada je stala na rub platforme i pogledala dolje odsutno, gotovo nezainteresirano. Kao da je ono što je sada promatrala bilo dio torino drame - nešto vulgarno i nestvarno, što bi ona gledala u kišno popodne da utroši vrijeme.

Vojniksi su se penjali ravno uvis po zidovima Ardis Halla. Nekoliko kapaka na prozorima bilo je razbijeno i stvorenja su se koprcala tamo ne bi li ušla. Svjetlost je kroz prednja vrata padala na stube prepune vojniksa, tako da je Ada shvatila da je glavni ulaz probijen - u prednjem predvorju ili hodniku sigurno više nema živih ljudskih branitelja. Vojniksi su se kretali nemoguće brzo, kao insekti. Naći će se na krovu za nekoliko sekundi, ne minuta. Dio zapadnog krila Adinog doma gorio je, ali vojniksi će stići do nje mnogo prije plamenova.

Ada se okrene, počne pipati po mraku duž letačke platforme, po vlažnim tijelima, u potrazi za flešetnom puškom koju je ispustio njen spasitelj. Nije namjeravala umrijeti praznih ruku.

36.

Daeman je očekivao hladnoću u čvoru Kratera Pariz, ali ne ovoliku.

Zrak unutar faks-paviljona kod Guarded Liona bio je previše studen da bi se udisao. Sam paviljon bio je prekriven konopima od debelog plavog leda, a ledeno pletivo se preklapalo i spajalo s kružnom konstrukcijom faks-čvora kao neke tetive čvrsto omotane oko kostiju. Trebalo mu je više od trinaest sati da se faksira do dvadeset devet ostalih čvorova i upozori tamo ljude na dolazak Seteba i plavog leda. Glasine su ga preduhitrile - ljudi iz ostalih upozorenih čvorova dofaksirali su se prije njega, ispunjeni panikom - i svi su imali što pitati. Rekao im je ono što je znao, a onda se faksirao dalje što je brže mogao, ali uvijek je bilo novih pitanja - gdje sigurno?

Oko svih zajednica pokraj faks-čvorova okupljali su se vojniksi. Nekolicina je pretrpjela manje napade, ali malo ih je iskusilo tako ozbiljan napad poput onoga na Ardis u noći prije Daemanovog odlaska. Kuda otići?, svi su htjeli znati. Gdje je sigurno? Daeman im je rekao ono što je znao o Setebu, Calibanovom mnogorukom bogu, i o plavom ledu, a onda se faksirao dalje - iako je dvaput morao nategnuti samostrijel da bi se izvukao.

Chom je izgledao kao mrtav, plavi ledeni mjehur iz njegovog faks-paviljona na brdu udaljenom manje od kilometar. Krugovi Ulanbata sada su bili potpuno obavijeni čudnim plavim nitima i Daeman se faksirao odmah prije nego što ga je tamo zahvatila hladnoća, utipkavši šifru Kratera Pariz, ne znajući što može tamo očekivati.

Sada je znao. Plavu hladnoću. Faks-čvor Guarded Lion bio je pokopan pod neobičnim Setebovim ledom. Daeman je žurno navukao kapuljaču termokože i pričvrstio osmotsku masku - i čak je i tada zrak bio toliko hladan da mu je grebao pluća. Objesio je samostrijel o rame već opterećeno teškom naprtnjačom i razmotrio svoje mogućnosti.

Nitko - čak ni on sam - ne bi ga okrivio ako bi se sada vratio i faksirao natrag do Ardisa, kako bi izvijestio o onome što je vidio i čuo. Dovršio je svoj posao. Faks-paviljon je bio pokopan u plavom ledu. Najveći otvor među desetak koji su se mogli vidjeti nije bio širi od sedamdeset pet centimetara i bio je početak ledenog tunela koji možda nije vodio nikuda. A što ako se ne vrati nakon što uđe u taj ledeni labirint koji je Seteb stvorio nad kostima mrtvoga grada? Mogao bi im zatrebati u Ardisu. Sigurno su im bile potrebne informacije koje je prikupio u proteklih trinaest sati.

Daeman uzdahne, skine sa sebe naprtnjaču i samostrijel, klekne pokraj najvećeg otvora - bio je nisko, pri podu - gurne naprtnjaču ispred sebe, pa je odgurne napetim samostrijelom i počne puzati po ledu, osjetivši hladnoću svemira na rukama i koljenima prekrivenim termokožom.

Puzanje je bilo zamorno, na kraju i bolno. Nakon manje od stotinu metara tunel se račvao; Daeman je pošao lijevo, jer mu se učinilo da tamo ima više sunčeve svjetlosti. Pedeset metara zatim, tunel se malo spustio, znatno proširio, a onda nastavio gotovo ravno uvis.

Daeman sjedne - osjetivši kako mu hladnoća prodire kroz odjeću i termokožu na stražnjici - a onda uzme bocu s vodom iz naprtnjače. Bio je iscrpljen i dehidriran poslije toliko sati provedenih u faksiranju i napetim susretima s uplašenim ljudima. Štedio je vodu, i preostalo mu je još pola boce. Ali to nije bilo važno, budući da je voda bila potpuno zaleđena. Stavio je bocu u tuniku, do molekularne termokože, a onda pogledao ledeni zid.

Nije bio savršeno gladak - plavi led to nije nigdje bio. Svugdje je bio isprugan, a ovdje su se neke pruge pružale horizontalno ili dijagonalno na takav način da mu se učinilo da bi mogao naći tamo mjesta gdje bi se uhvatio i oslonio. Ali tunel se i dalje uspinjao najmanje trideset metara i polako udaljavao pod kutom od vertikale, sve dok gore nije nestao iz vidokruga. I opet, činilo se da je tamo svjetlost sunca jača.

On izvadi iz naprtnjače dva čekića za led koje mu je Reman iskovao onog dugog dana koji je prethodio ovome. Sve dok nije siglirao tu riječ iz jedne od starih Harmanovih knjiga, Daeman nikada nije ni čuo za “čekić.” Da je čuo tu riječ prije Pada, predodžba o takvom alatu bila bi mu krajnje nezanimljiva. Ljudska bića nisu koristila alat. Sada mu je život zavisio od tih stvari.

Svaki od dva jednaka čekića bio su dugačak oko trideset šest centimetara, s jednom stranom ravnom i oštrom, dok je druga bila zakrivljena i nazubljena. Reman mu je pomogao obaviti drške kožom - tako da je mogao držati taj alat čak i u rukavicama od termokože. Šiljci su bili naoštreni onoliko koliko je to brus u Ardisu omogućavao.

Uspravan, zabačene glave, Daeman podesi osmotsku masku čvršće preko usta i nosa, opet naprti na leđa naprtnjaču i uvjeri se da mu je remen samostrijela zategnut preko desnog ramena - teško oružje ležalo mu je dijagonalno preko naprtnjače na leđima - podigne jedan čekić, zabije ga u led i podigne se na ruke metar i nešto uz zid. Tunel nije bio mnogo širi od glavnog dimnjaka u Ardisu pa se Daeman podupro ispruženom nogom kada je prislonio lijevo koljeno uz ledeni zid da bi se nakratko odmorio. Onda je podigao drugi čekić što je više mogao i zabio ga u led, povukao se uvis i ostao visjeti o jednom čekiću, dok je težinu podupirao drugim. Sljedeći put, pomisli on, montirat ću na čizme šiljke.

Zadihan, nasmijavši se na pomisao da bi ovo ikad morao raditi još jednom, dah mu je bio zamagljen čak i kroz filtar osmotske maske, s naprtnjačom koja je prijetila da ga povuče naniže, Daeman je izdubio rupe za noge, podigao se, uglavio tamo vrhove čizama, zabio desni čekić još više, povukao se uvis i lijevim izdubio rupe. Kad se popeo tako desetak metara, ostao je visjeti na oba čekića zabodena u led i nagnuo se unatrag da baci pogled uz ledeni dimnjak. Zasada ide kako treba, pomisli on. Samo još petnaestak takvih zabadanja i stići ću do skretanja na visini od tridesetak metara. Drugi dio njegovog uma šapne mu: A onda ću otkriti da je to slijepa ulica. Još mračniji dio njegovog uma promrmlja: Ili ćeš pasti i poginuti. On se otjera sve glasove iz glave. Ruke i noge počele su mu se tresti od napora i umora. Na sljedećoj stanci će izdubiti dublji oslonac za noge, kako bi se lakše odmorio. Bude li se morao vraćati kroz ledeni kamin, upotrijebit će uže iz naprtnjače. Ubrzo će ustanoviti je li ponio dovoljno.

Iznad ledenog kamina tunel je išao ravno sljedećih dvadesetak metara, još dvaput se račvao, a zatim otvorio u pukotinu u plavom ledu široku kao kanjon. Daeman je drhtavim rukama spakirao dva čekića za led i skinuo samostrijel. Kada je došao do otvora velike pukotine, pogledao je uvis i ugledao sjajno popodnevno sunce i plavo nebo. Pukotina se protezala dalje desno i lijevo od njega, a isprugani pod je povremeno ponirao deset i više metara, dok je dno procjepa bilo povezano samo ledenim mostovima, a zidovi načičkani stalaktitima i stalagmitima i premošteni tu i tamo iznad njega mostovima od debelog leda. Iz ledene plave matrice pojavljivali su se dijelovi zgrada da bi opet bili progutani; vidio je izbočene segmente zidova, razbijene prozore i prozore slijepe od mraza, tornjeve od bambusovine i dodatke od ojačanih vlakana dolje, na starijim zgradama iz Minulog doba, sve sada podjednako u stisku plavog leda. Daeman je shvatio da je u Ulici Rambouillet blizu faks-čvora Guarded Lion, ali šest katova iznad ulice kojom je cijelog života hodao ili se vozio u kolima s jednim kotačem koje su vukli vojniksi.

Na sjeverozapadu ispred njega, dno pukotine se postupno spuštalo sve dok nije došlo gotovo do prvobitne razine ulice. Daeman je dvaput pao na klizavoj padini, ali izvadio je jedan čekić za led iz naprtnjače i oba puta je zaustavio pad zakrivljenom nazubljenom stranom čekića.

Još niže, gdje je svjetlost i dalje bila jaka, a zrak mu još gorio u plućima na dnu šezdeset metara duboke pukotine čiji su ledeni zidovi bili sazdani od bezbrojnih niti onoga što je Daeman sve više smatrao nekom vrstom živog tkiva, ugledao je drugi tunel koji se križao s njegovim po dijagonali i odmah ga je prepoznao. Avenue Daumesnil. Dobro je poznavao taj kraj - igrao se tu kao mali, zavodio djevojke kao tinejdžer i vodio majku u bezbroj šetnji kada je odrastao.

Ako bi pošao drugom pukotinom desno, prema jugoistoku, ona bi ga odvela dalje od kratera i gradskog centra, prema šumi zvanoj Bois de Vincennes. Ali on se nije želio udaljavati od središta Kratera Pariz - vidio je da se Rupa pojavila na sjeverozapadu, vrlo blizu tornja sa staništem njegove majke, odmah kod Kratera.

Da bi stigao tamo, morat će poći pukotinom duž Avenue Daumesnil prema tržnici od bambusovog drveta po imenu Oprabastel, odmah preko puta drevne hrpe obraslog krša koja se zvala Bastille. Tamo je sudjelovao u borbama kamenicama kad je bio dječak i s nekolicinom djece iz svog tornja gađao je kamenjem i grumenjem zemlje one dječake sa zapada, klince koje je susjedna grupa oduvijek uvredljivo nazivala “radioaktivnim bastijisti” iz nekog razloga nikome poznatog, ni odraslima ni djeci.

Plavi led je izgledao deblje i zlokobnije u smjeru prema Oprabastelu, ali Daeman je shvatio da nema nikakvog izbora. Tamo je prvi put opazio Seteba, u blizini Kratera.

Rov u kojem se nalazio opet je skretao na istok prije nego što se križao s Avenue Daumesnil. Veća pukotina bila je previše duboka da bi u nju ušao izravno, pa je Daeman prešao preko nje po ledenom mostu. Zagledan u dubinu, ugledao je ruševine ulice i avenije koju je cijelog života poznavao, od bambusovine i vječne plastike, ali rov se nastavljao još dublje i otkrivao slojeve ruševina nekog starog grada od čelika i opeka ispod Kratera Pariz koji je poznavao. Zamisli užasnu sliku sivo-ružičastog mozga Seteba koji kopa po zemlji mnoštvom ruku i otkriva kosti grada ispod grada. Što li on to traži? A onda Daemanu padne na pamet nešto još užasnije. Što li to hoće zakopati?

Plava užad i stalagmiti na razini ulice bili su predebeli da bi mu dopustili nastaviti prema sjeverozapadu samom Avenue Daumesnil, ali začudo, tamo dolje se paralelno s avenijom pružala zelena staza. Provukao je uže kroz savijeni klin zabijen u plavi led, pažljivo se njime spustivši desetak metara, znajući da bi slomljena noga sada vjerojatno dovela do njegove smrti. Pri dnu se nalazila ledena izbočina i on se morao zaljuljati i pustiti, a onda sklizne niz posljednja tri metra užeta do apsurdno travnatog dna rova.

U mraku ispod izbočine čekalo je desetak vojniksa.

Daeman se tako iznenadio da je pustio uže i u istom trenutku nespretno potražio samostrijel prebačen mu preko leđa. Pao je s visine od metar i dvadeset, izgubio oslonac u travi i prevrnuo se na leđa ne izvukavši teški samostrijel. Upola je ležao tamo na leđima, praznih ruku, zagledan u podignute čelične ruke, oštra smrtonosna sječiva gomile vojniksa zamrznutih u skoku prema njemu s udaljenosti od samo dva i pol metra.

Zamrznutih. Svih dvanaest stvorenja bilo je najvećim dijelom sahranjeno u plavom ledu tako da su im virili samo komadići oštrica, ruke, noge ili ljušture. Nijedno stopalo nije im bilo posve na tlu i bilo je očigledno da ih je led zahvatio usred trčanja i skakanja. Vojniksi su bili brzi na svojim stopalima. Kako se ovaj plavi led mogao stvoriti toliko brzo da ih ovako zgrabi?

Daeman nije imao odgovor, ali bio je zahvalan što se tako dogodilo.

Podigao se na noge, osjetio da ga leđa i rebra bole tamo gdje je pao na samostrijel i kvrgavu naprtnjaču, a onda trgnuo uže dolje. Mogao ga je ostavi zakvačenog tamo - imao je još više od trideset metara i možda bi mu dobro došlo da se pri povratku brzo popne uz liticu umjesto da naporno dubi oslonce čekićima za led - ali uže će mu možda još zatrebati do kraja dana. Krenuvši sada prema sjeverozapadu, paralelno s Avenue Daumesnil po onome što je u mislima još nazivao Promenade Plantee - poznato šetalište obrubljeno bambusima bilo je sada zamrznuto u plavom ledu osamnaest metara iznad njega - Daeman je oslobodio samostrijel, uvjerio se opet da je oružje napeto i spremno, te krenuo nestvarnom stazom zelene trave prema srcu Kratera Pariz.

Promenade Plantee, tako su svi u Krateru Pariz nazivali šetalište iznad njega. Bilo je to jedno od onih rijetkih starih imena, s riječima koje su, izgleda, prethodile svjetskom jedinstvenom jeziku i nitko koga je Daeman poznavao nikad se nije upitao što to znači. Sada se, dok je išao zelenom trakom duž sve mračnijeg i dubljeg kanjona kroz plavi led i iskopane ruševine, upitao nije li šetalište koje je poznavao dobilo ime po ovoj starijoj, zaboravljenoj stazi, zakopanoj sve dok je Seteb nije odlučio iskopati svojim mnogobrojnim rukama.

Daeman je napredovao oprezno i sa sve jačim osjećajem strepnje. Nije znao što je očekivao ovdje naći - glavni cilj mu je bio da dobro promotri Seteba, ako je to uopće Seteb, i možda da izvijesti ljude u Ardis Hallu kako točno izgleda ovaj grad plavog leda poslije njegove invazije - ali kada je vidio druge stvari zakopane u organskom plavom ledu s obje strane Promenade, još pet-šest vojniksa, gomile ljudskih lubanja, nove ruševine koje stoljećima nisu vidjele svjetlost dana, dlanovi su mu se oznojili, a usta osušila.

Požalio je što nije uzeo jedan od flešetnih pištolja ili pušaka koje je Petyr donio s Mosta. Daeman se jasno sjećao kako je Savi ispalila čitav rafal iglica u Calibanove grudi gotovo s nulte udaljenosti tamo gore, u podzemnoj jami na Prosperovom orbitalnom otoku. To nije ubilo čudovište; Caliban je zaurlao i prokrvario, ali je isto tako podigao Savi dugačkim rukama i pregrizao joj vrat jednim užasno čujnim škljocajem čeljusti. Onda je stvorenje odvuklo njeno tijelo za sobom, uronilo u močvaru i odnijelo joj leš kroz sustav kanalizacijskih cijevi i poplavljenih tunela.

Došao sam pronaći Calibana, pomisli Daeman, prvi put jasno priznavši sebi tu činjenicu. Caliban je bio njegov neprijatelj - njegova Nemezis. Daeman je tu riječ naučio tek prethodnog mjeseca i odmah je znao da se u njegovom životu riječ “Nemezis” može primijeniti samo na Calibana. A - pošto je pokušao ubiti to stvorenje gore, na Prosperovom otoku, a onda ga ostavio tamo da umre poslije navođenja rotirajuće crne rupe na otok - bilo je posve moguće da Caliban smatra Daemana svojom Nemezis.

Daeman se nadao da je tako, premda su mu se na pomisao da će se opet morati boriti s tim stvorom usta još više osušila, a dlanovi još više ovlažili. Ali onda se prisjetio majčine lubanje, sjetio se podrugljive uvrede te piramide lubanja - uvrede koja je mogla poteći samo od Calibana, Sycoraxinog djeteta, Prosperovog stvorenja, obožavatelja tog boga neobuzdane nasilnosti Seteba - i nastavio dalje, sa spremnim samostrijelom i dva projektila puna bodlji.

Bio je u dubokoj sjeni jedne veće izbočine kada je ugledao obličja koja su se pojavljivala iz plavog leda. To nisu bili zamrznuti vojniksi; izgledali su kao ljudi, divovi, izrazito mišićavi i izobličeni, plavosivog tijela i praznih, uvis okrenutih očiju.

Daeman je držao uperen samostrijel i ukopao se u mjestu na trideset sekundi prije nego što je shvatio u što to gleda.

Kipovi. Pravo značenje te riječi saznao je od Hannah - kamen ili neki drugi materijal oblikovan u ljudski

oblik. U Krateru Pariz i faks-svijetu njegove mladosti nije bilo kipova i on je prvi put vidio jedan od njih na Golden Gateu kod Machu Picchua prije samo desetak mjeseci. To mjesto, ili makar zelene stambene kugle koje su se za njega držale kao bršljan, bilo je prije muzej nego most, ali naveo je Hannah - koja se oduvijek zanimala za lijevanje metala u razne oblike - da objasni da su ljudska obličja koja su tamo ugledali “kipovi”, umjetnička dijela -što je također bio strani pojam. Očito ti kipovi nisu imali nikakav drugi smisao postojanja osim da ugode oku. Daeman se čak i sada morao osmjehnuti na jedno sjećanje iz tih dana - mislili su da je Odisej, sada Noman, jedan od tih muzejskih kipova, sve dok se nije pomaknuo i obratio im se.

Ova obličja se nisu micala. Daeman priđe bliže i spusti samostrijel. Figure su bile ogromne - dva do tri puta veće od prirodne veličine - i naginjale su se van iz leda zato što je drevna zgrada čiji su dio bile stajala ukrivo. Svako kameno ili betonsko sivo obličje bilo je isto - u liku muškarca, bez brade, s uvojcima u sivoj masi koja mu je predstavljala kosu, golo, s izuzetkom male košulje bez rukava koja mu je bila povučena naviše uz trup. Lijeva ruka figure bila je podignuta i savijena, a dlan spušten na potiljak. Desna ruka bila je masivna, mišićava, savijena u laktu i ručnom zglobu, tako da je ogroman desni dlan počivao na čovjekovom golom trbuhu odmah ispod grudi, i zapravo zadizao sive betonske nabore košulje. Čovjekova desna noga bila je jedini preostali vidljivi ud i izvijala se iz fasade građevine, kao polica ili neka vrsta ispusta iznad malih prozora koji su se pružali kroz niz istovrsnih muških kipova poput nečega što im je probadalo bokove. Daeman stupi bliže dok su mu se oči prilagodavale tami ispod izbočine od plavog leda.

Čovjekova - “kipova” - glava bila je nakrivljena udesno i sivi obraz gotovo je dodirivao sivo rame, a Daemanu je bilo teško opisati izraz na isklesanom licu - oči zatvorene, usne po-vijene uvis. Je li to bila agonija? Ili neka vrsta orgazmičkog zadovoljstva? Moglo je biti i jedno i drugo - ili možda neka kompliciranija emocija koja je tada ljudima bila poznata, ali je nestala prije Daema-novog doba. Dugi niz istih obličja koja su se pojavljivala iz fasade drevne ruševine i zida od plavog leda nagnao je Daemana da pomisli na red usiljeno nasmiješenih muškaraca koji igraju i svlače se pred nekom nevidljivom publikom. Što je onda bila ova zgrada? Za što su je Drevni koristili? Čemu ovi ukrasi?

U blizini, na fasadi su se nalazila slova - Daeman je prepoznao da su to slova, jer je više mjeseci proveo s Harmanom, a i sam učio sigl-funkcije.

SAGI M JUNEZ JANOVSKI 1991

Daeman nikada nije naučio čitati, ali po navici je spustio ruku prekrivenu termokožom na hladan kamen i prizvao mentalnu sliku pet plavih trokuta nanizanih u red. Ništa. Morao se nasmijati samom sebi - nisi mogao siglirati kamen već samo knjige, i to ne sve. Osim toga, zar bi sigl-funkcija djelovala kroz molekularnu termokožu? Nije imao pojma.

Međutim, Daeman je znao čitati brojeve. Jedan-devet-devet-jedan. Nije postojao tako visok faks-kod. Da to nije bilo nekakvo objašnjenje za kipove? Ili neki drevni pokušaj da se figure čvršće postave u svoje vrijeme, baš kao što je ljudski lik bio postavljen u kamen? Kako se broji vrijeme, upita se on. Daeman pokuša na trenutak zamisliti što bi jedan-devet-devet-jedan moglo značiti prevedeno u godine... možda broj godina od vladavine nekog drevnog kralja, kao što su bili Agamemnon ili Prijam u torino-drami? Ili je to možda bio način na koji je tvorac ovih uznemirujućih kipova djelomično proglašavao vlastiti identitet. Zar je moguće da su se svi u Minulom dobu prepoznavali po brojevima umjesto po imenima?

Daeman odmahne glavom i napusti jamu plavog leda. Samo je gubio vrijeme, a čudnovatost ovih stvari - ovih građevina i “kipova” koje bolje da su ostale zakopane, tih ljudskih misli drukčijih od onih koje je oduvijek poznavao i nečijeg pokušaja da samom vremenu podari numeričku vrijednost - bila je za njega jednako strana i uznemirujuća kao i sjećanje na Seteba koji je prošao kroz Rupu, otečenog mozga bez tijela koji na sebi nose užurbani štakori. Ako već treba naći Calibana i Seteba - ili im dopustiti da oni nađu njega - onda će ih naći u ovoj zasvodenoj katedrali.

Naravno, to nije bila prava katedrala - Daeman je tu riječ, “katedrala”, znao tek nekoliko mjeseci, pošto ju je siglirao iz jedne Harmanove knjige iz koje je naučio mnogo riječi, a nije razumio gotovo ništa - ali unutrašnjost te ogromne kupole Daemanu je jako sličila na njegovu vlastitu predodžbu kakao bi katedrala mogla izgledati. Ali nijedna takva katedrala svakako nikada nije stajala u gradu koji se sada zvao Krater Pariz.

Već se smrkavalo. Dok je svjetlosti još bilo, pratio je zeleni potez Promenade Plantee duž jarka Avenue Daumesnil sve dok nije došao do slijepe ulice u obliku ledene mase koja je, po njegovim pretpostavkama, prekrivala Operbastel. Iako se pukotina gore zatvorila, on je nastavio tunelom koji je, izgleda, pratio Rude Lyon sve do raskrižja kod Bastille. Tu su novi tuneli i otvorene, uske pukotine - u jednoj je mogao raširiti ruke i odjednom dodirnuti oba ledena zida - vodili lijevo od njega, prema Seini.

Čitav Daemanov životni vijek i još stotinu životnih vjekova od po pet Dvadesetica prije njega, Seine je bila suha korita i popločana ljudskim lubanjama. Nitko nije imao pojma zašto su lubanje ondje, tek oduvijek su bile tamo - izgledale su kao bijela i smeđa kaldrma s nekog od mnogobrojnih mostova koje je čovjek prelazio u dvokolici ili kolicima s jednim kotačem - i nitko se, koliko je Daeman pamtio, nikad nije zapitao kud je nestala voda iz rijeke otkad je Krater širok kilometar i pol pokidao staro riječno korito. Sada je tamo bilo još lubanja -lubanja nedavno uzetih iz živih ljudskih tijela - nanizanih duž zidova pukotine kojom je išao prema Ile de la Cite i istočnom rubu kratera.

Po ono malo legendi preostalih u kulturi uglavnom lišenoj povijesti, usmene ili drukčije, pričalo se da je Krater Pariz dobio svoj krater prije više od dva tisućljeća, kada su posthumanci izgubili nadzor nad malenom crnom rupom koju su stvorili prilikom jednog eksperimenta na mjestu po imenu Institut de France. Rupa se više puta probila do središta Zemlje i natrag, ali jedini krater koji je ostavila na površini planeta bio je upravo tu, između faks-čvora Invalids Hotel i čvora Guarded Lion. Legende su uporno tvrdile da je upravo ondje gdje se sada nalazio sjeverni rub kratera jedna ogromna zgrada zvana Luv -ili ponekad Lover - bila usisana u središte zemlje zajedno s odbjeglom rupom, odnijevši sa sobom mnogo staromodnih ljudskih “umjetničkih djela.” Pošto su jedina “umjetnička djela” na koja je Daeman ikada naišao bila ti malobrojni “kipovi”, nije mogao zamisliti da je gubitak Luva iole nešto značio ako je sve u njemu bilo jednako glupo kao i goli plesači u pukotini avenue Daumesnil koja je sada bila iza njega.

Daeman nije mogao vidjeti ništa iz jedne otvorene pukotine koja je vodila do II St-Louis i II de la Cite, pa je proveo dobar dio sata u penjanju uz ledeni zid - u iscrpljujućem dubljenju stuba, zabijanju klinova oko kojih je omotavao uže, čestom povlačenju na jednom ili oba čekića za led dok mu znoj ne iscuri iz očiju i zahuktalo srce ne uspori. Jedina dobra strana tog nevjerojatno napornog uspona bila je što mu više nije bilo hladno.

Popeo se na vrh kore od plavog leda iznad grada točno na mjestu gdje je bio zapadni kraj II de la Cite. Led je tu bio dubok tridesetak metara i Daeman je očekivao da će mu pogled na zapad preko Kratera otkriti makar vrhove kontura zgrada na koje je navikao - visokih stambenih kula od ojačanih materijala i bambusovine koje su se svijale u prstenu oko samog kratera, s kulom njegove majke točno preko puta, a dalje na zapadu tristo metara visoku Laputain enorme, divovsku golu ženu od željeza i polimera. Kip, to je samo veliki kip, pomislio je sada, ali ja tu riječ nisam ranije znao.

Ništa od svega toga nije se vidjelo. Točno ispred Daemana, prema zapadu, ogromna kupola od organskog leda dizala se najmanje pola kilometra iznad razine starog grada. Samo kutovi, rubovi, sjene i tu i tamo neka izbočena terasa ukazivali su na mjesto gdje se nalazio prsten nekada velikih stambenih kula oko kratera.

Visoko stanište njegove majke nije se vidjelo. Baš kao ni putain dalje na zapadu. Pokraj same ogromne plave kupole - koja je istovremeno blokirala i upijala ono što je Daeman sada prepoznao kao posljednju večernju svjetlost - područje oko kratera sada se sastojalo od mase prozračnih ledenih tornjeva, visokih lukova, složenih mozaika i plavih ledenih stalagmita koji su se uzdizali stotinu i više katova. Svi ti visoki tornjevi i izbočine oko kupole bili su povezani kroz zrak mrežama od plavog leda koje su izgledale nježno, ali su - Daeman je to shvatio - sigurno bile šire od bilo koje široke gradske avenije. Sve je svjetlucalo u bogatom svjetlu niskog sunca i činilo se da se točkice i iskrice svjetla kreću unutar tornjeva, mreža i same kupole.

Isuse Kriste, šapne Daeman.

Među svim tim svjetlucavim ledenim tornjevima, od čije su mu se dojmljivosti mošnje skupile, i koji su se uzdizali na visinu od šezdeset, osamdeset, stotinu katova iznad ledene kape koja je prekrivala stari grad, kupola je bila najimpresivnija od svega.

Visoka najmanje dvjesto katova - Daeman je mogao procijeniti njenu visinu i zapanjujuću masu samo zahvaljujući usporedbi sa starim stambenim kulama nisko na boku kupole - bila je promjera većeg od kilometar i pol, od mjesta na kojem je on stajao tu, na II de la Cite prema jugu, do ogromnog odlagališta za smeće koji je njegova majka nazivala Luksemburškim parkom, na sjever pokraj travnate ulice po imenu boulevard Haussmann, da bi obavila stambeni toranj kod Gare St-Lazare, gdje je stanovao posljednji ljubavnik njegove majke, a zatim na zapad gotovo do Champs de Mars, gdje se uvijek mogla vidjeti putain raširenih nogu. Ali tog dana se nije vidjela. Kupola je čak i ženu visoku tristo metara zaklonila od pogleda.

Da sam se faksirao u Invalid Hotel, završio bih unutar kupole, pomisli on.

Na tu pomisao srce mu zalupa još lude nego poslije uspona po ledu, ali tada mu se javiše dvije zastrašujuće misli u brzom slijedu.

Prva misao bila je - Seteb je podigao ovu stvar preko Kratera. To je bilo nemoguće, ali moralo je biti istina. Zapravo, dok je narančasti odsjaj sumraka malčice jenjavao nad kulama i samom Kupolom, Daeman je vidio crveni sjaj koji je dopirao odozdo kroz led - crveno pul-siranje koje je moglo dolaziti samo iz Kratera.

Druga misao mu je bila - Moram otići tamo.

Ako je Seteb još ovdje, u Krateru Pariz, tamo je mjesto gdje čeka. Ako je Caliban bio tu, svakako se nalazio u Kupoli.

Dok su mu se ruke tresle od hladnoće - od hladnoće, rekao je sebi - Daeman se vratio ledenom zidu, obavio uže oko grede od bambusovine koja je izbijala iz plavog leda i spustio se natrag u pukotinu koja ga je čekala.

Na dnu uskog ledenog kanjona već je bilo mračno - kad je pogledao uvis, vidio je zvijezde na sve tamnijem nebu - i dalje se od II de la Cite moglo samo kroz jedan od mnogobrojnih malih tunelskih otvora nalik na oči u ledu, kroz tunele u kojima će biti još tamniji mrak.

Daeman je pronašao otvor jednog tunela otprilike u visini grudi iznad poda pukotine, pa je spuznuo tamo i osjetio da mu u koljena i dlanove kroz led prodire još jača hladnoća. Tu ga je u životu održala samo termokoža. I samo je osmotska maska spriječila da mu se dah ne zaledi u grlu.

Na koljenima kad je to mogao, dok mu je naprtnjača grebala po niskom ledenom stropu, sa samostrijelom pruženim naprijed, puzio je potrbuške prema crvenom sjaju koji ga je čekao ispred, u zasvodenoj katedrali.

37.

Hockenberry dođe do astrogacijskog mjehura da se suoči s Odisejem, koji će ga možda isprebijati, ali na kraju se napije od jakog vina.

Hockenberryju je bilo potrebno više od tjedan dana da skupi hrabrost i ode porazgovarati s jedinim drugim ljudskim bićem na brodu, a kada je to učinio, Kraljica Mab je stigla do svog mjesta za okretanje i moraveki su ga upozorili da će dvadeset četiri sata vladati bestežinsko stanje prije nego što se brod okrene krmom prema Zemlji i prije nego što bombe otpočnu opet niz detonacija u fazi usporavanja, a time i povratak osjećaja težine. Mahnmut i Primarni integrator Asteague/Che zajedno su svratili provjeriti hoće li njegova kabina biti otporna na slobodan pad - odnosno, da su svi oštri kutovi obloženi, stvari odložene tako da ne odlebde, da su tamo papuče i prostirke s čičak-trakom - ali nitko nije upozorio Hockenberryja na to da je uobičajena reakcija na bestežinsko stanje morska bolest.

Hockenberry povraća. Uzastopno. Unutrašnje uho mu govori da pada i pada, a nema nikakav horizont na koji bi se mogao koncentrirati - njegova kabina nema prozor, otvor ili nešto kroza što bi mogao gledati van - i premda mu je kupaonica projektirana u skladu s gravitacijom od 1,28 g, Hockenberry ubrzo nauči kako koristiti vrećice za povraćanje koje mu Mahnmut donese svaki put kada on objavi da opet osjeća mučninu.

Ali šest sati mučnine je dovoljno i na kraju se skolik počne osjećati bolje, pa čak i uživa u odbijanju po obloženoj kabini, gdje lebdi od zakovanog ležaja do dobro učvršćenog pisaćeg stola. Napokon zatraži dozvolu da napusti prostoriju, dobije je odmah, i zatim se provede kao nikad u životu lebdeći dugim hodnicima, odbijajući se niz široka brodska stubišta koja sada izgledaju tako glupavo u zaista trodimenzionom svijetu, privlačeći se od jednog do drugog rukohvata u predivno arhaičnoj strojarnici. Za sve to vrijeme Mahnmut mu odano pomaže i brine se o tome da Hockenberry slučajno ne dohvati neku polugu u strojarnici ili zaboravi da stvari i dalje imaju masu, iako nemaju težinu.

Kad Hockenberry izjavi da želi posjetiti Odiseja, Mahnmut mu priopći da je Grk u prednjem astrogacijskom mjehuru i povede ga tamo. Astrogacijski mjehur se sastoji od okruglog stola usidrenog u oceanu zvijezda. Sa stolom su spojene tri stolice, ali Odisej samo koristi jednu od njih kao sidro, zakvačen bosim nogama između letvica. Kada Kraljica Mab mijenja položaj naspram zvijezda, zvijezde se ljuljaju okolo na način koji bi prije nekoliko sati natjerao Hockenberryja da odjuri po vrećicu za povraćanje, ali mu sada ne smeta. Kao da je oduvijek sve vrijeme provodio u stanju slobodnog pada. Odisej se sigurno jednako osjeća, pomisli Hockenberry, jer Ahejac je ispraznio tri tikvice s vinom od devet ili deset privezanih dugim uzicama za stol. On jednu doda Hockenberryju bacivši je kroz zrak pokretom prstiju, i premda je Hockenberryjev želudac prazan, on ne smije odbiti vino ponuđeno u znak pomirenja. Osim toga, vino je izvrsno.

“Ti artefaktoidi ga fermentiraju i odlažu negdje na ovom bezbožnom brodu”, kaže Odisej. “Ispij, ljudska rukotvorino. Pridruži nam se, moraveče.” Ovo posljednje bilo je upućeno Mahnmutu, koji se privukao dolje u jednu stolicu, ali je odbio piće odmahivanjem metalne glave.

Hockenberry se ispričava Odiseju što ga je obmanuo, što ga je doveo do stršljena kako bi moraveki mogli oteti. Odisej odmahne rukom na tu ispriku. “Prva mi je bila pomisao da te ubijem, sine Duanov, ali čemu? Očito je da su bogovi tako htjeli, a nije na meni da prkosim volji besmrtnika.”

“Još vjeruješ u bogove?” upita Hockenberry i otpije poduži gutljaj jakog vina. “Čak i poslije rata koji si vodio protiv njih?”

Bradati strateg se na to namršti, a onda osmjehne i počeše po obrazu. “Ponekad čovjeku može biti teško vjerovati u svoje prijatelje, Hockenberry, sine Duanov, ali mora uvijek vjerovati u svoje neprijatelje. Pogotovo ako ima takvu privilegiju da među svoje neprijatelje ubraja bogove.”

Piju neko vrijeme u tišini. Jako vino udari Hockenberryja u valu topline. Sretan je što je živ - on prinese ruku grudima, gdje ne dodirne samo KT medaljon, već i tanku liniju gotovo iščezlog ožiljka pod tunikom - i shvati da je, poslije deset godina života među Grcima i Trojancima, ovo prvi put da uz vino čavrlja s jednim od junaka i glavnih likova Ilijade. Kako čudno, poslije toliko godina provedenih u predavanju te priče studentima.

Dva muškarca pričaju o događajima koje su vidjeli u zadnjim trenutcima prije napuštanja Zemlje i podnožja Olimpa - o zatvaranju Rupe među svjetovima, o sukobu Amazonki i Ahilejevih ljudi. Odisej je iznenađen što Hockenberry toliko zna o Pentesileji i drugim Amazonkama, a Hockenberry nema namjeru ispričati ratniku da o njima zna od Vergilija. Dva muškarca naglas razmišljaju o tome koliko će se brzo nastaviti stvarni rat i hoće li Ahejci i Argejci pod Agamemnonovim vodstvom konačno srušiti zidine Troje.

“Agamemnom možda i raspolaže grubom silom za uništenje Ilija”, kaže Odisej zagledan u zvijezde koje se okreću, “ali ako mu ponestane snage ili ljudstva, sumnjam da ima dovoljno vještine za to.”

“Vještine?” ponovi Hockenberry. On je razmišljao i razgovarao na tom drevnom grčkom toliko dugo da rijetko kad mora zastati i promisliti neku riječ, ali učini to sada. Odisej je za vještinu upotrijebio riječ dolos - koja može značiti i “pamet” ili “dovitljivost” bilo na pohvalan, bilo na uvredljiv način.

Odisej kimne glavom. “Agamemnon je Agamemnon - svi ga vide onakvim kakav je, jer za više od toga i nije sposoban. Ali ja sam Odisej, poznat svijetu po svakojakim vještinama.”

Hockenberry opet čuje to dolos i shvati da se Odisej hvali upravo istom onom karakternom crtom pameti i podlosti koja je Ahileja nagnala da za njega kaže - Hockenberry je bio tamo i čuo to prilikom poslanstva Ahileju prije mnogo mjeseci - “Mrzim tog čovjeka kao i same Dveri Smrti jer se... nedostojno služi lažima.”

Odisej je očigledno shvatio Ahilejevu nagoviještenu uvredu te noći, ali je odlučio ne uvrijediti se zbog nje. Sada, poslije četiri tikvice vina, sin Laertov ponosi se svojom pameću. Hockenberry se upita, ne prvi put - Hoće li biti u stanju osvojiti Troju bez Odisejevog drvenog konja? On pomisli na slojevita značenja te riječi, dolos, i mora se naasmijati sam sebi.

“Zašto se smješkaš, sine Duanov? Zar sam rekao nešto smiješno?”

“Ne, ne, časni Odiseju”, kaže skolik. “Samo sam pomislio na Ahileja...” Zašuti prije nego što kaže nešto što će naljutiti drugog čovjeka.

“Prošle noći sam sanjao Ahileja”, kaže Odisej i lako se okrene u zraku da bi pogledao gotovo potpunu sferu zvijezda oko njih. Astrogacijski mjehur gleda na obje strane niz trup Kraljice Mab, ali metal i plastika tamo uglavnom reflektiraju svjetlost zvijezda. “Sanjao sam da sam razgovarao s Ahilejem u Hadu.”

“Zar je sin Pelejev mrtav?” upita Hockenberry. On otvori još jednu tikvicu s vinom.

Odisej slegne ramenima. “To je bio samo san. Snovi ne prihvaćaju vrijeme kao granicu. Da li Ahilej sada diše ili se već vuče među mrtvima, to ne znam, ali sigurno je da će mu Had jednog dana biti domom - kao i svima nama.”

“A”, kaže Hockenberry. “Što ti je Ahilej rekao u snu?”

Odisej okrene prodorne crne oči prema skoliku. “Htio je znati što je s njegovim sinom Neptolemom i je li dječak postao heroj pod Trojom.”

“I što si mu rekao?”

“Rekao sam mu da ne znam, da me je vlastita sudbina odvela daleko od zidina Ilija prije nego što se Neptolem stigao uključiti u bitke ondje. Sin Pelejev nije time bio zadovoljan.”

Hockenberry kinine glavom. Može zamisliti Ahilejevu zlovolju.

“Pokušao sam utješiti Ahileja”, nastavi Odisej. “Rekao sam mu kako ga Argejci slave kao boga sada, pošto je mrtav - kako će živi ljudi vječno pjevati o njegovim hrabrim podvizima - ali Ahilej nije htio ni čuti za to.”

“Nije?” Vino ne samo što je bilo dobro, bilo je divno. Njegova toplina procvjetala je u Hockenberryjevom trbuhu i ulila mu osjećaj kako lebdi još slobodnije nego što to omogućava čak i bestežinsko stanje.

“Nije. Rekao mi je da zataknem sve te stvari o slavi sebi u dupe.”

Hockenberry prasne u smijeh. Mjehurići i zrnca crvenog vina polete slobodno. Skolik ih pokuša odstraniti od sebe, ali crvene kuglice samo prsnu i prsti mu ostanu ljepljivi od njih.

Odisej još zuri u zvijezde. “Prošle noći mi je Ahilejeva sjena rekla da bi radije bila najobičniji seljak na njivi, s dlanovima žuljevitim ne od mača već od pluga, i da bi radije piljio u volovsku guzicu deset sati dnevno nego da bude najveći junak u Hadu, pa čak i kralj tamo, da vlada mrtvacima. Ahileju se ne sviđa što je mrtav.”

“Ne”, kaže Hockenberry. “Vidio sam da mu se to ne bi sviđalo.”

Odisej se okrene u pirueti u bestežinskom stanju, dograbi naslon stolice i pogleda skolika. “Nikad te nisam vidio u borbi, Hockenberry. Boriš li se ti?”

“Ne.”

Odisej kimne glavom. “Pametno. Mudro. Sigurno potječeš iz duge loze filozofa.”

“Moj otac se borio”, reče Hockenberry, iznenađen uspomenama koje su ga preplavile. Koliko zna, nije se sjetio oca u posljednjih deset godina svog drugog života.

“Gdje?” upita Odisej. “Kaži mi, u kojem boju. Možda sam bio tamo.”

“Kod Okinave”, kaže Hockenberry.

“Ne znam za tu bitku.”

“Moj otac ju je preživio”, kaže Hockenberry i osjeti da mu se grlo steže. “Bio je vrlo mlad. Devetnaest godina. Bio je marinac. Vratio se kući potkraj te godine, a ja sam se rodio tek tri godine kasnije. Nikada nije govorio o tome.”

“Nije se hvalio svojom hrabrošću niti opisivao bitku svome sinu?”, upita Odisej s nevjericom. “Nije ni čudo što si postao filozof, a ne ratnik.”

“Nikada to nije spomenuo”, kaže Hockenberry. “Znao sam da je bio u ratu, ali saznao sam za njegovu akciju kod Okinave tek godinama kasnije, kada sam pročitao stare pohvalnice od njegovog zapovjednika, poručnika koji nije bio mnogo stariji od mog oca dok su se borili. Pronašao sam pisma i odličja u očevom starom vojničkom sanduku poslije njegove smrti. Tada sam bio pripremao doktorat iz klasične književnosti, pa sam upotrijebio svoje istraživačke sposobnosti kako bih saznao nešto o bitci u kojoj je moj otac zaslužio Ljubičasto srce i Srebrnu zvijezdu.”

Odisej ga ne pita za te čudnovate nagrade. Umjesto toga, kaže: “Da li se tvoj otac iskazao u borbi, sine Duanov?”

“Mislim da je. Dvaput je bio ranjen 20. svibnja 1945. tijekom borbe za kotu po imenu Šecerno brdo na otoku Okinava.”

“Da li je u tom boju bilo mnogo ljudi?”

“Na strani mog oca bilo je sto osamdeset tri tisuće ljudi spremnih da se uključe u bitku”, kaže Hockenberry. I on sada promatra zvijezde napolju. “Njegovu vojsku je na otok Okinavu prenijela flota od oko tisuću šesto brodova. Tamo ih je čekalo sto deset tisuća neprijatelja ukopanih u stijene, koralje i špilje.”

“Nije bilo grada za opsadu?”, upita Odisej zagledan u skolika sa zainteresiranim izrazom na licu prvi put od početka njihovog razgovora.

“Ne pravog grada, ne”, kaže Hockenberry. “Bila je to samo jedna bitka u mnogo većem ratu. Druga strana je željela pobiti naše ljude kako bi spriječila invaziju svog rodnog otoka. Naša strana ih je na kraju ubijala kako god je znala i umjela - zasipali su im špilje plamenom, žive ih tamo zatrpavali. Drugovi mog oca ubili su više od sto tisuća Japanaca na tom otoku, od sto deset tisuća koliko ih je ukupno bilo.” On otpije. “Japanci su nam tada bili neprijatelji.”

“Slavna pobjeda”, kaže Odisej. Hockenberry se oglasi tihim zvukom.

“Ti brojevi - ljudi, brodovi - sve me to podsjeća na naš rat za Troju”, kaže Argejac.

“Da, vrlo je slično”, kaže Hockenberry. “Kao i žestina borbe. Prsa u prsa, po kiši i blatu, dan i noć.”

,Je li se tvoj otac vratio s mnogo plijena? S mladim robinjama? Zlatom?”

“Donio je kući samurajski mač - mač neprijateljskog časnika - ali ga je stavio u sanduk i nikad mi ga nije pokazao kad sam bio mali.”

“,Je li je mnogo drugova tvog oca završilo dolje, u Kući mrtvih.”

“Računajući ljude koji su se borili na kopnu i na moru, poginulo je 12.520 Amerikanaca”, kaže Hockenberry i njegov znanstveni um - kao i sinovljevo srce - bez problema se prisjeti tih brojeva. “Na našoj strani je bio i 33.631 ranjenik. Kao što sam rekao, neprijatelj je izgubio više od sto tisuća mrtvih, od kojih su tisuće i tisuće živi spaljeni i sahranjeni u pećinama i jamama gdje su se ukopali i borili.”

“Mi Ahejci izgubili smo više od dvadeset pet tisuća drugova pred zidinama Ilija”, kaže Odisej. “Trojanci su za najmanje isto toliko svojih podigli pogrebne lomače.”

“Da”, kaže Hockenberry s blagim osmijehom, “ali tijekom deset godina. Bitka moga oca na otoku Okinavi trajala je samo devedeset dana'.'

Zavlada tišina. Kraljica Mab opet zarotira, glatko i veličanstveno kao neki divovski morski sisavac koji se okreće dok pliva. Blistava sunčeva svjetlost ih na trenutak obasja i natjera obojicu da podignu ruku i zaklone oči, a onda se zvijezde vrate.

“Čudi me kako nikad nisam čuo za taj rat”, kaže Odisej i doda skoliku novu tikvicu s vinom. “Ali sigurno se ponosiš svojim ocem, sine Duanov. Tvoji ljudi sigurno su se ophodili prema pobjednicima iz te bitke kao prema bogovima. Oko vaših ognjišta pjevat će se pjesme o tome stoljećima i stoljećima. Imena ljudi koji su se tamo borili i umrli bit će poznata i unucima unuka junaka, a detalji o svakom pojedinom dvoboju bit će opjevani u pjesmama putujućih pjevača i pjesnika.”

“Istini za volju”, kaže Hockenberry i otpije poveći gutljaj, “gotovo svi u mojoj zemlji već su zaboravili na tu bitku.”

Čuješ li ti ovo?, pošalje Mahnmut preko uskog snopa.

Da. Orphu s Ia je na vanjskoj strani trupa Kraljice Mab i trčkara uokolo s ostalim vakuumskim moravekima tijekom dvadeset četiri sata koliko brod provodi bez ubrzanja ili usporavanja, obavlja inspekciju i popravke manjih oštećenja od udara mikrometeorita, sunčevih eksplozija ili učinaka fisijskih bombi koje su eksplodirale iza njih. Može se raditi na trupu i dok brod ubrzava - Orphu je nekoliko puta izlazio tijekom protekla dva tjedna i kretao se po sustavu gazišta i ljestvica postavljenih za tu svrhu - ali već se zna da krupni Orphu tvrdi kako više voli bestežinsko stanje od onoga što je opisao kao rad na pročelju stokatnice pod ubrzanjem, uz previše stvarni osjećaj da se krma i potisna ploča broda nalaze dolje.

Hockenberry zvuči prilično pijano, pošalje Orphu.

Mislim da i je pijan, odgovori Mahnmut. Ovo vino koje je brodska kuhinja proizvela po Asteague/Cheovom nalogu jako je, rađeno je prema uzorku medejskog vina iz amfore “posuđene” iz Hektorovog vinskog podruma. Hockenberry je pio slabije verzije tog medejskog crnog vina s Grcima i Trojancima godinama, ali gotovo sigurno razblaženo vodom - Grci u svoje vrčeve sipaju više vode nego vina. Ponekad dodaju slanu vodu ili mirise poput aromatične smole.

E, to stvarno zvuči barbarski, javi Orphu preko uskog snopa.

U svakom slučaju, pošalje Mahnmut, skolik nije ništa jeo otkad je imao napade svemirske bolesti ranije danas, pa mu prazan želudac neće pomoći da ostane trijezan.

Izgleda da će kasnije danas opet imati napad svemirske bolesti. Ako se to dogodi, pošalje Mahnmut, na tebe je red da mu odneseš još vrećica za povraćanje. Dovoljno sam mu puta držao glavu nad njima za jedan dvadesetosatni ciklus.

Ma nemoj, pošalje Orphu s Ia, zaista bih volio pomoći, ali ne vjerujem da su vrata na razini broda s kabinama za ljudska bića dovoljno široka za mene.

Čekaj, pošalje mu Mahnmut. Počuj ovo.

“Voliš li igrati igre, sine Duanov?”

“Igre?”, reče Hockenberry. “Kakve igre?”

“One koje se igraju prigodom nekog slavlja ili sahrane”, kaže Odisej. “Igre koje bismo igrali na Patroklovoj sahrani da je Ahilej priznao smrt svog prijatelja i dopustio nam da priredimo pogreb poslije Patroklovog nestanka.”

Hockenberry prvo zašuti, a onda reče: “Misliš li na bacanje diska, koplja... takve stvari?

“Da”, kaže Odisej. “I utrke kolima. Trčanje. Hrvanje i boks.”

“Gledao sam boksačke borbe u vašim logorima, tamo gdje su izvučeni crni brodovi”, kaže Hockenberry, malčice zaplićući jezikom. “Muškarci se bore samo s uzicama od sirove kože vezanim oko zapešća.”

Odisej se nasmije. “A što bi drugo nosili na rukama, sine Duanov? Velike mekane jastuke?”

Hockenberry zanemari to pitanje. “Prošlog ljeta u vašem logoru promatrao sam kako je Epej okrvavio desetak ljudi, polomio im rebra i porazbijao čeljusti. Tukao se protiv svih izazivača, od ranog popodneva pa do kasno nakon izlaska Mjeseca.”

Odisej se ceri. “Sjećam se tih borbi. Nitko toga dana nije mogao pobijediti sina Panopeusovog, iako su mnogi pokušali.”

“Dva čovjeka su umrla.”

Odisej slegne ramenima i srkne još vina. “Diomed je trenirao i podržavao Eurialusa, sina Mekistejevog, trećeg po činu među borcima iz Argolide. Tjerao ga je da svakog jutra prije zore trči, da otvrdne šake udaranjem o volovske polovice svježe dobavljene iz klaonica. Ali Epej ga je te večeri srušio. Diomed je morao izvući svog čovjeka izvan kruga, a nožni prsti jadnog Eurialusa ostavili su deset brazdi u pijesku. Ali preživio je i moći će se boriti ponovno - i sljedeći put, jebo te, sigurno neće spustiti svoj jebeni gard.”

“Boks je prljav posao”, navede Hockenberry tuđe riječi, “a baviš li se dulje njime, glava će ti se pretvoriti u koncertnu dvoranu u kojoj kineska glazba nikad ne prestaje.”

Odisej se unjkavo nasmije. “Baš smiješno. Tko je to rekao?”

“Jedan mudar čovjek po imenu Jimmy Cannon.”

“Ali što je to kineska glazba?”, upita Odisej kroz hihot. “I što je koncertna dvorana?”

“Nije važno”, kaže Hockenberry. “Znaš, za sve ove godine koliko sam promatrao rat, ne sjećam se da se vaš boksački šampion Epej ikada istaknuo u aristeji - dvoboju za stjecanje slave.”

“Istina, nije”, složi se Odisej. “I sam Epej priznaje da nije veliki ratnik. Ponekad hrabrost neophodna da se suočiš s drugim čovjekom samo s golim šakama nije ona hrabrost koja ti treba da probodeš neprijatelju trbuh kopljem, a onda zakreneš oštricu i izvučeš mu utrobu, da bi je prosuo po zemlji.”

“Ali ti to možeš.” Hockenberryjev glas je ravan.

“O da”, nasmije se Odisej. “Ali takva je bila volja bogova. Ja pripadam onoj generaciji Ahejaca kojima je Zeus naredio da od mladosti do staračke dobi moraju ratovati do gorkog svršetka, sve dok sami ne padnemo i umremo, do posljednjeg.”

Pravi optimist ovaj Odisej, pošalje poruku Orphu.

Realist, pošalje Mahnmut preko uskog snopa.

“Ali pričao si o igrama” reče Hockenberry. “Gledao sam kako se hrvaš. I pobjeđuješ. A pobjeđivao si i u utrkama u logoru.”

“Da”, reče Odisej, “više puta sam odnio pehar poslije utrke, dok se Ajax morao zadovoljiti volom. Atena mi je tu pomagala - saplela bi velikog klipana kako bih ja prvi prešao preko linije cilja. A nadmašio sam Ajaxa i u hrvanju, tako što sam ga zveknuo u prijevoj koljena, bacio ga na leđa i sjeo na njega prije nego što je glupavi div i primijetio da je bačen.”

“Jesi li zbog toga bolji čovjek?” upita Hockenberry.

“Naravno da jesam”, grmne Odisej. “Što bi svijet bio bez agona -takmičenja jednog čovjeka protiv drugog - koji svima pokazuje kakav je poredak među ljudima, baš kao što ne postoje bilo koje dvije jednake stvari na zemlji? Kako bi itko od nas živih spoznao svoja svojstva da nema natjecanja i osobnih dvoboja da svijetu pokažu tko je utjelovljenje nadmoći, a tko tek doseže osrednjost? U kojim se ti igrama ističeš, sine Duanov?”

“Trčao sam kad sam bio brucoš na koledžu”, kaže Hockenberry. “Ali nisam uspio ući u prvu ekipu.”

“Pa, moram priznatim da ja nisam loš u igrama kada se muškarci natječu”, kaže Odisej. “Znam rukovati dobro oblikovanim, fino uglačanim lukom i prvi ću od svih svojih drugova pogoditi svoju metu u pokretnoj masi neprijatelja, čak i dok se drugovi guraju oko mene i svi se trude naciljati istodobno. Jedini razlog zbog kojeg sam pristao pratiti Ahileja i Hektora u rat protiv bogova bila je moja velika želja okušati se kao strijelac spram Apolonove vještine - iako sam u srcu znao da je to ludost. Kad god se neki smrtnik primakne streljačkom umijećem bogovima - pogledaj samo jadnog Eurita iz Ehalije -taj se čovjek može kladiti da će umrijeti iznenada i da neće preminuti od starosti u okrilju svoga doma. I ne mislim se natjecati s gospodarom srebrnog luka osim ako nemam uz sebe svoj najbolji luk, a njega nikad ne nosim u rat kada otplovim crnim brodovima. Taj luk i sada visi na zidu moje velike dvorane. Ifit mi je dao taj luk u znak prijateljstva kad smo se upoznali - luk je pripadao njegovom ocu, strijelcu Euritu osobno. Jako mi se sviđao Ifit i žao mi je što sam mu dao samo mač i grubo izrađeno koplje u zamjenu za najbolji luk na zemlji. Heraklo je ubio Ifita prije nego što sam stigao dobro upoznati tog čovjeka. A što se koplja tiče, ono najlakše koplje mogu baciti toliko daleko koliko običan čovjek može odapeti strijelu. A vidio si kako se šakam i hrvam. A u utrci na kratke staze? - da, vidio si kako pobjeđujem Ajaxa i u stanju sam satima trčati, a da ne izbljujem doručak, ali na kratke staze mnogi će me trkači ostaviti za sobom u prašini, osim ako se Atena ne umiješa u moju korist.”

“Ja sam se mogao kvalificirati za utrke”, kaže Hockenberry, i sada gotovo mrmlja sebi u bradu. “Moja disciplina su bile duge pruge. Ali bio je tamo taj tip po imenu Brad Muldorff- zvali smo ga Patak - koji me je izbacio s posljednjeg mjesta u ekipi.”

“Neuspjeh ima ukus žuči i pseće bljuvotine”, kaže Odisej. “Sram bilo svakog onog čovjeka koji se navikne na taj ukus.” On popije nekoliko dobrih gutljaja vina pa obriše kapi sa smeđe brade. “Ja sanjam kako razgovaram s mrtvim Ahilejem u sjenovitim dvoranama Hada, ali zapravo želim znati kako je moj sin Telemah. Ako mi bogovi već šalju snove, zašto ne sanjam rođenog sina? Bio je dječak kada sam otišao - stidljiv i neiskušan - i volio bih znati je li od njega postao čovjek ili jedan od onih mekušaca koji se motaju po dvoranama boljih od sebe i tragaju za bogatom ženom, napastuju dječake i čitav dan sviraju na liri.”

“Mi nismo imali djece”, kaže Hockenberry. Protrlja čelo. “Mislim da nismo. Sjećanja na moj stvarni život pomiješana su i mutna. Ja sam kao potopljeni brod koji je netko iz vlastitih razloga opet osposobio za plovidbu, ali nije se potrudio ispumpati svu vodu - već samo onoliko koliko je potrebno da se plovi. Previše komora je još potopljeno.”

Odisej pogleda skolika, očito ne shvaćajući, no i očito nedovoljno zainteresiran da bi postavio neko pitanje.

Hockenberry uzvrati pogled grčkom kralju-kapetanu i pogled mu je odjednom smiren i napregnut. “Mislim, odgovori mi na ovo ako možeš... mislim, što znači biti muškarac?”

“Biti muškarac?” ponovi Odisej. On otvori posljednje dvije tikvice vina i jednu doda Hockenberryju.

“Daaa... ispričavam se, da. Biti muškarac. Postati muškarac. U mojoj zemlji, jedini ritual bio je da dođeš do ključeva kola... ili da se prvi put poševiš.”

Odisej kimne glavom. “Prva ševa je važna.”

“Ali to svakako nije sve, sine Laertov! Što je potrebno da bi netko bio muškarac - ili ljudsko biće, kad smo već kod toga?”

Ovo bi trebalo biti dobro, pošalje Mahnmut Orphu preko uskog snopa. I sam sam se to pitao mnogo puta - i to ne samo kad sam pokušavao razumjeti Shakespeareove sonete.

Svi smo se to pitali, odgovori Orphu. Svi smo bili opsjednuti ljudskošću. Što će reći, svi mi moraveki, pošto nas programiranje i projektirana DNK vraćaju proučavanju i pokušaju razumijevanja naših tvoraca.

“Biti čovjek?”, ponovi Odisej ozbiljnim glasom, gotovo odsutno. “Sad moram na pišanje. Moraš li se i ti ispišati, Hockenberry?”

“Mislim”, nastavi skolik, “možda to ima neke veze s konzistentnošću.” Dvaput pokuša izgovoriti tu riječ prije nego što mu uspije. “Konzistentnost. Mislim, usporedi vašu Olimpijadu s našom. Samo to pogledaj!”

“Onaj drugi moravek mi je rekao kako se piša u zahodu u sobi; kao, ima neki vakuum koji to usisa u sebe čak i dok ovako lebdimo, ali prokleto mi je teško da ne raspršim kapljice na sve strane, zar ne, Hockenberry?”

“Tisuću dvjesto godina ste vi, stari Grci, održavali svoje Igre”, kaže Hockenberry. “Pet dana igara, svake četiri godine, tisuću i dvjesto godina, sve dok ih neki usrani kršćanski rimski car nije zabranio. Tisuću dvjesto godina!'U vrijeme suše i gladi, kuge i pošasti. Svake četiri godine, ratovi bi se prekinuli i vaši športaši putovali bi sa svih strana svog svijeta do Olimpije da odaju počast bogovima i natječu se u utrkama kolima, trčanju, hrvanju, bacanju diska i koplja, kao i u pankrationu - toj čudnoj mješavini hrvanja i šakanja koju nikad nisam vidio, a kladim se da nisi ni ti. Tisuću dvjesto godina, sine Laertov! Kada su moji ljudi opet vratili Igre, nisu ih uspjeli održavati duže od sto godina, a da tri puta ne budu otkazane zbog rata, ili da neke zemlje ne odbiju sudjelovati zato što su bile kao popisane zbog ove ili one uvrede, a imali smo čak i teroriste koji su pobili športaše...”

“Popišane, da”, kaže Odisej, pusti tikvicu na uzici i okrene se, spreman otisnuti se prema svojoj kabini. “Moram na pišanje. Odmah se vraćam.”

“Možda je konzistentno samo ono što je Homer rekao - 'Ono što uvijek drago nam je banket i harfa i ples, promjene odjeće, topla kupka, ljubav i san.

“Tko je Homer?” upita Odisej, zastavši u zraku na otvorenom ulazu u astrogacijski mjehur.

“Nitko koga bi ti znao”, kaže Hockenberry i otpije još vina. “Ali znaš...”

Zatim zašuti. Odisej je otišao.

Mahnmut izađe kroz zračnu komoru medicinske palube, priveže se, premda ima gorivo i mlaznice na naprtnjači, pa pođe duž ljestvica i kontura broda oko Kraljice Mab i uz nju. Zatekne Orpha s Ia kako zavaruje dio na vratima spremišta za teret gdje je uskladištena Crna Dama, spokojna ispod sklopivih krila šatla za spuštanje.

“To je moglo biti i poučnije”, kaže Mahnmut na njihovoj privatnoj radio-frekvenciji.

“Razgovori uglavnom imaju takvu kvalitetu”, reče Orphu. “Čak i naši.”

“Ali mi obično nismo pijani dok razgovaramo.”

“Budući da moraveki ne uzimaju alkohol kad slave ili kad tuguju, tehnički si u pravu”, kaže Orphu, čiji su ljuštura, noge i senzori obasjani jarkim pljuskom iskra. “Ali razgovarali smo o raznim stvarima dok si bio hipoksičan, omamljen toksinima zamora i - kako bi to ljudska bića rekla - usran od straha, tako da Odisejev i Hockenberryjev iščašeni razgovor nije mojim ušima zvučao potpuno nepoznato... samo da imam uši.”

“Što bi Proust rekao o tome što je potrebno da bi netko bio čovjek... ili muškarac, kad smo već kod toga?”, upita Mahnmut.

“Ah, Proust, taj dosadni tip”, kaže Orphu. “Jutros sam ga opet čitao.”

“Jednom si mi pokušao objasniti njegove korake do istine”, kaže Mahnmut. “Ali najprije si rekao da je imao tri koraka, pa četiri, pa tri, pa onda opet četiri. Ali mislim da mi nikad nisi rekao koji su to koraci bili. U stvari, mislim da si i sam zaboravio o čemu si govorio.”

“Samo sam te iskušavao”, kaže Orphu kroz tutnjavu. “Da vidim slušaš li.”

“Tako ti kažeš”, kaže Mahnmut. “Ali ja mislim da si imao moravečki trenutak.”

“Ne bi mi bilo prvi put”, kaže Orphu s Ia. Preopterećenje podacima, kako iz organskog mozga, tako i iz kibernetskih memorijskih skladišta, predstavljalo je sve veći problem kod moraveka koji su zalazili u svoje drugo ili treće stoljeće.

“Pa”, kaže Mahnmut, “sumnjam da se Proustova razmišljanja o biti ljudskosti mogu baš dobro povezati s Odisejevim.”

Četiri Orphove ruke s mnogostrukim zglobovima zauzete su zavarivanjem, ali on slegne preostalim dvjema.

“Sjećaš se da je pokušao s prijateljstvom - čak i kao ljubavnik - kao jednom od tih staza”, kaže Orphu s Ia. “Tako da mu je to zajedničko kako s Odisejem, tako i s ovim našim skolikom unutra. Ali Proustov pripovjedač otkriva da je njegov poziv usmjeren prema istini pisanje, razmatranje nijansi unutar drugih nijansi njegovog života.”

“Ali ranije je bio odbacio umjetnost kao put do najdublje humanosti”, kaže Mahnmut. “Rekao si mi, čini mi se, kako je zaključio da umjetnost uopće nije put do istine.”

“On otkriva da je umjetnost zapravo oblik stvaranja”, kaže Orphu. “Evo, počuj ovaj ulomak na početka Vojvotkinje Guremantes...

'Ljudi od ukusa govore nam danas da je Renoir veliki slikar devetnaestog stoljeća. Ali rekavši to, nikad ne zaborave element Vremena, a moralo ga je mnogo proteći da bi Renoir bio slavljen kao veliki umjetnik. Stoga, da bi uspio dobiti priznanje, veliki slikar ili veliki pisac mora nam zapeti za oko. Njegova slika ili njegova proza podvrgava nas tretmanu koji nije uvijek ugodan. Kada je to pri kraju, on nam kaže: “Gledaj sad!” I doista, gle, svijet oko nas (koji nije bio stvoren jednom zauvijek već se stvara iznova jednako često koliko se rađaju novi veliki umjetnici) izgleda nam posve drukčije od starog svijeta, ali savršeno jasno. Žene prolaze ulicom, drukčije od onih koje smo ranije viđali, zato što su to Renoiri, oni Renoiri koje smo uporno odbijali vidjeti kao žene. I kočije su Renoiri, i voda, i nebo; osjećamo iskušenje da odemo u šetnju šumom koja je istovrsna onoj koja, kada smo je prvi put vidjeli, ni najmanje nije sličila na šumu, kao na primjer tapiserija nebrojenih nijansi, ali upravo bez onih nijansi svojstvenih šumi. Takav je novi i kratkotrajni svemir koji je upravo stvoren. On će potrajati do sljedeće geološke katastrofe koju će donijeti neki novi slikar ili izvorni talent.'

A onda objašnjava kako pisci rade to isto, Mahnmute - stvaraju nove svemire.”

“Svakako ne misli to u doslovnom smislu”, kaže Mahnmut. “Ne stvaraju prave svemire.”

“Mislim da on to misli doslovno”, odgovori Orphu, čiji je ton na radio-frekvenciji krajnje ozbiljan. “Jesi li pratio senzore kvantnog toka koje je Asteague/Che priključio na zajedničku frekvenciju?”

“Ne, ne baš. Kvantna teorija mi je dosadna.”

“Ovo nije teorija”, kaže Orphu. “Svakodnevno otkad smo pošli s Marsa prema Zemlji, kvantna nestabilnost između dva svijeta, unutar čitavog našeg Sunčevog sustava, u stalnom je porastu. Zemlja je u središtu toga toka. Kao da su sve matrice vjerojatnosti prostorvremena ušle u neki vrtlog, neko područje samoizazvanog kaosa.”

“Kakve to veze ima s Proustom?”

Orphu isključi aparat za zavarivanje. Velika ploča-zakrpa na vratima spremišta za teret savršeno je spojena.

“Netko ili nešto se zajebava sa svjetovima, možda s čitavim svemirima. Ako analiziraš matematiku kvantnih podataka koji pristižu, čini se kao da su različiti Calabi-Yau svemiri nekako pokušali postojati istodobno na jednoj Brani. Gotovo kao da novi svjetovi pokušavaju nastajati - kao da ih svojom voljom stvara neki jedinstveni genije, onako kako to sugerira Proust.”

Negdje na Kraljici Mab, nevidljivi potisnici se aktiviraju i dugačka, neelegantno-prelijepa crna svemirska letjelica od superugljika i čelika zarotira se preokreće. Mahnmut dograbi šipku za hvatanje i stopala mu se odvoje od broda dok se tristo metara atomske svemirske letjelice izvija i prevrće poput nekog cirkuskog akrobata. Sunčeva svjetlost klizne preko dva moraveka, a onda zađe iza glomaznih potisnih ploča na krmi.

Mahnmut podešava polarizacijske filtre, opet ugleda zvijezde i shvati da Orphu, iako ih ne može vidjeti u vidljivom spektru, osluškuje njihove radio-šumove i škripu. Taj termonuklearni kor, tako je to jednom nazvao Orphu s Ia.

“Orphu, prijatelju moj” kaže Mahnmut, “nisi mi valjda postao religiozan?”

Orphu grmi na podzvučnoj frekvenciji. “Ako i jesam - i ako je Proust u pravu i ako stvarni svemiri nastaju kada se ti rijetki, gotovo jedinstveni genijalni umovi usredotoče na njihovo stvaranje - mislim da je bolje da ne upoznamo tvorce ove sadašnje stvarnosti. Ovdje je na dijelu nešto zlo.”

“Ne vidim zašto ovo...” započne Mahnmut, a onda zastane, osluškujući zajedničku frekvenciju. “Što je uzbuna dvanaest-nula-jedan?”

“Masa Kraljice Mab upravo se smanjila za šezdeset četiri kilograma”, kaže Orphu.

“Izbacivanje otpadaka i urina?”

“Ne baš. Naš prijatelj Hockenberry upravo se kvantno teleportirao s broda.”

Mahnmutova prva pomisao je: Hockenberry nije u stanju da se bilo gdje KT-ira - trebali smoga spriječiti. Prijatelji ne dopuštaju prijateljima da se pijani teleportiraju - ali odluči ne podijeliti je s Orphom.

Sekundu kasnije, Orphu kaže: “Čuješ li to?”

“Ne, što?”

“Nadzirao sam radio-frekvencije. Upravo smo usmjerili dalekometnu antenu prema Zemlji - u stvari, prema polarnom orbitalnom prstenu oko Zemlje - i ona je upravo uhvatila moduliranu radio-poruku koja je usmjerena ravno na nas.”

“Što kaže?” Mahnmut osjeti da njegovo organsko srce počinje brže kucati. Ne spriječi priliv adrenalina, već mu dopusti da se i dalje uzbuđuje.

“Dolazi s polarnog prstena”, kaže Orphu, “oko trideset pet tisuća kilometara iznad Zemlje. Poruka je prenesena ženskim glasom. A ponavlja bez prestanka samo: 'Dovedite mi Odiseja.'“

38.

Daeman je ušao u nadsvodenu katedralu od plavog leda usred jeke mrmljanja, šapata i pjevanja.

“Pomisli samo, uspio je, s vatrom prikladnom, s jednim vatrenim okom u lopti pjene, što lebdi i hrani se! Pomisli, gledao je lov tim kosim bijelim klin-okom po mjesečini; i hranio se dugim jezikom što se duboko zavlači u panj po crve, i izrekne svoje kad ga nade, ali neće jesti mrave: same mrave što su sazdali zid od sjemena i postavili vlati oko svoje rupe - On je sazdao sve to i više, napravio sve što vidimo, i nas, za inat: kako inače?”

Daeman je odmah prepoznao glas - pripadao je Calibanu. Piskavi šapat odjekivao je među zidovima i tunelima od plavog leda, i činilo se da dopire odasvud, ohrabrujuće dalek, zastrašujuće blizak. I taj jedan Calibanov glas nekako je činio kor, mnoštvo glasova u strašnom skladu. Uplašen više nego što je mislio da će biti - mnogo, mnogo više uplašen nego što se nadao da će biti - Daeman sagne glavu i krene naprijed iz ledenog tunela na ledeni mezanin.

Poslije jednog sata puzanja, uz često vraćanje kad bi se koji tunel od plavog leda suzio i zatvorio u slijepi prolaz, i povremene izlaske u tunele široke deset metara samo da bi naišao na vertikalno okno previsoko da se uz njega popne, ponekad u šuljanju potrbuške tako da su mu leđa grebala po ledenom stropu dok je gurao ispred sebe naprtnjaču sa samostrijelom, Daeman je izašao u prostor za koji je pomislio da je središte nadsvođene ledene katedrale.

Nije znao niti jednu staru riječ kojom bi opisao prostor u koji je kročio i stao na nešto poput jednog od stotinu ledenih sjenovitih mezanina u unutrašnjem zakrivljenom zidu ogromne građevine, ali da je siglirao riječi, sada bi ih sve nespretno nabrojao - minareti, kupola, lukovi, potporni polulukovi, potpornji, ili samo apsida, crkvena lađa, bazilika, galerija za kor, kapela, okrugli prozor, stup, oltar. Sve bi se one mogle upotrijebiti za jedan ili više dijelova onoga što je sada gledao, a zatrebalo bi mu još riječi. Još mnogo riječi.

Po njegovoj najboljoj procjeni, unutrašnjost ovog prostora bila je tek nešto šira od kilometar i pol, a udaljenost od crvenog sjajnog poda do vrha kupole od plavog leda iznosila je oko pola kilometra. Kao što je ranije pretpostavio izvana, Seteb je prekrio cijeli krater u srcu Kratera Pariz i ogroman krug sada je sijao crvenilom i pulsirao kao otkucaji ogromnog srca. Daeman nije imao pojma je li to izazvano nekom prirodnom vulkanskom aktivnošću u krateru, nekom magmom koja se dizala s dubine od više kilometara s mjesta gdje je crna rupa nekada ranila srce Zemlje, ili je to Seteb nekako prizivao i koristio tu vrućinu i svjetlost. Ostatak kupole svjetlucao je nijansama boja koje Daeman nije mogao opisati - od svih nijansi crvene kao osnovne boje pa preko duginih boja i zatim suptilnih nijansi narančaste duž oboda kratera i nižih dijelova kupole, s crvenim žilama koje su se granale uvis kroz narančasto-žute lukove i stalagmite, da bi zatim toplije boje gasnule u hladnom sjaju ogromnih plavih stupova. Zidovi od plavog leda, stupovi, tetive i kule bile su prožete pulsiranjem zelene svjetlosti i žutih iskri, uređenim kolonama crvenih titraja koji su se kretali skrivenim kanalima kao naleti elektriciteta, dok su otvorene iskre povezivale razgranate dijelove katedrale kao plameni dendriti.

Ljuštura kupole bila je mjestimično dovoljno tanka da posljednja svjetlost večeri izvana obasja ružičaste krugove na zapadnoj strani. Strop je na najvišem mjestu bio tanak poput stakla i ondje se vidjela elipsa sve tamnijeg neba i tek donekle izobličen prizor zvijezda koje su se upravo pojavljivale. Ipak, najčudnije je bilo to što su se nisko na unutrašnjim zidovima kupole nalazile stotine križnih udubljenja i svako je bilo visoko oko metar i osamdeset. Ona su okružila cijeli prostor, i kada se nagnuo sa svoje grube ploče na kojoj je ležao, Daeman je vidio ispod sebe još tih križnih niša, utisnutih ili plamenom izdubljenih u plavom ledu. Činilo se da su od metala i bile su prazne, a u njihovoj čeličnoj unutrašnjosti vidio se crveni sjaj koji je dopirao iz središta kratera.

Crveno obojeno dno samog kratera nije bilo prazno. Posvuda su se uzdizali bodljikavi stalagmiti i krševiti tornjevi, neki sve do stropa -i stvarali uredne nizove stupova od plavog leda - dok su ostali stajali samostalno u prostoru. Dno kratera nije bilo ravno; posvuda su bili manji krateri i dimnjaci. Smrdljivi plinovi, para i dim izbijali su iz većine njih i Daeman je osjetio smrad sumpora u pregrijanim zračnim strujama. U središtu sjajnog crvenog kruga bio je izdignut krater hrapavih rubova sa stubištima od plavog leda i manjim dimnjacima. Činilo se da je taj krater nad kraterom ispunjen gotovo do ruba okruglim bijelim kamenjem, sve dok Daeman nije shvatio da su to zapravo vrhovi ljudskih lubanja - na desetine tisuća ljudskih lubanja, od kojih je većina ležala ispod mase koja je već ispunila krater.

Uzdignuti krater vrlo je sličio na gnijezdo, a taj dojam je pojačala neka stvar ili stvor koji se u njemu nalazio - sivo moždano tkivo, zgrčene vijuge, mnogobrojni parovi očiju, usta i otvori koji su se razjapljivali i zatvarali u neskladu, te mnoštvo ruku ispod toga - te ruke su povremeno premještale masu tog ogromnog obličja u gnijezdu i udobnije ga smještale - a on je vidio i druge ruke, i svaka od njih bila je veća od prostorije u kojoj je Daeman obitavao u Ardis Hallu; izvijale su iz mozga na drškama i vukle su se zajedno sa svojim pipcima po svjetlucavom podu. Neke ruke bile su dovoljno blizu da Daeman vidi bezbroj zakrivljenih bodlji poput crnih dlaka ili kuka koje su izbijale iz krajeva tih ogromnih prstiju. Svaka bodlja - neka vrsta predimenzionirane dlake - bila je duža od smrtonosnog noža koji je Daeman nosio o opasaču, a prsti su te bodlje koristili tako što su ih zabadali u plavi led. Te ruke su se mogle popeti bilo gdje, povlačiti se po bilo kojoj površini - kamenu, ledu ili čeliku -zabijanjem tih crnih, kukastih oštrica u ono što se pod njima nalazilo.

Moždano obličje samog Seteba bilo je mnogo veće nego što ga je Daeman zapamtio poslije pojavljivanja iz Rupe u nebu, nepuna dva dana ranije - ako je onda stvorenje bilo promjera trideset metara, sada je bilo dugačko najmanje stotinu, a trideset metara visoko u središtu, gdje je zgrčeno tkivo bilo razdvojeno dubokom svjetlucavom brazdom. Ispunilo je gnijezdo, a kad god bi premjestilo glomazno tijelo, čulo se krckanje lubanja poput pucanja i slijeganja slame.

“Pomisli samo, takva slava ne pokazuje da je On ni prav ni kriv, ni ljubazan ni svirep: On je jak i Gospod. Rekoh strašan je On: gledaj samo dijela Njegova!”

Calibanovo piskavo šištanje klizilo je duž savršeno akustične kupole, odbijalo se od dimnjaka i zigurata, opet odjekivalo labirintom ledenih tunela i, kako se Daemanu činilo, dolazili sprijeda, straga i sa strana - kao ubojiti šapat.

Kada su se Daemanove oči navikle na pomrčinu crvenog sjaja i dimenzije ogromne šuplje kupole, ugledao je i manje stvari u pokretu -trčkarale su u podnožju Setebovog gnijezda, gmizale na sve četiri uz stube od plavog leda do podnožja moždanog obličja, a onda nespretno silazile natrag samo na zadnjim nogama, noseći krupne i glatke ovalne mahune koje su iznutra svjetlucale mučnim mliječnim sjajem.

Na tren je Daeman pomislio da su to vojniksi - vidio je ostatke mnogih vojniksa tijekom dugog puzanja kroz ledeni labirint, ne vojnikse zaleđene poput onih na koje je naišao u vanjskoj pukotini, već ostatke oštećenih vojniksa, komad tijela ovdje, otkinuto stopalo ili rasječena kožnata grba tamo, odbačene ruke s pandžama - ali sada, zagledan kroz paru i maglu, vidio je da ta služinčad nisu vojniksi. Sličila su na Calibana.

Calibani, pomisli Daeman. Naišao je na njih u Sredozemnom bazenu sa Savi i Harmanom prije gotovo godinu dana i sada je shvatio što znače križna udubljenja u zidu kupole. Kolijevke za napajanje, tako je Savi nazivala izdubljena raspela, a i sam Daeman je naletio na golog calibana koji je visio u jednom od tih uspravnih udubljenja, raširenih ruku, pa je pomislio da je stvorenje mrtvo, sve dok se žute mačje oči nisu naglo otvorile.

Savi im je rekla da su Prospero i entitet biosfere po imenu Ariel, kojeg nisu upoznali, razvili jedan soj čovječanstva u calibane kako bi spriječili vojnikse da zauzmu Sredozemni bazen i druge krajeve koje je Prospero želio zadržati za sebe. Daeman je sada pomislio da je to bila laž ili Savina pogreška - calibani nisu evoluirali ni iz kakvog ljudskog soja, već su prije bili klonirani od prvobitnog i mnogo strašnijeg Calibana, kako je Prospero priznao na svom orbitalnom otoku - ali u to vrijeme, Harman je upitao staru Židovku zašto su uopće posthumanci stvorili vojnikse ako su zatim oni - ili Prospero - morali stvoriti nekakvo drugo čudovište da bi ih suzbili.

“O, nisu oni stvorili vojnikse”, rekla je starica. “Vojniksi su došli s nekog drugog mjesta, u službi nekog drugog, s vlastitim namjerama.”

Daeman to tada nije razumio, a sada je razumio još manje. Ovi calibani koji su trčkarali pred njegovim očima kao neki grozni ružičasti mravi po dnu kratera i nosili ta mliječna jaja, očito nisu služili Prosperu - služili su Setebu.

Tko je onda doveo vojnikse na Zemlju?, upitao se on. Zašto vojniksi napadaju Ardis i ostale zajednice staromodnih ljudi ako ne služe Setebu? Kome vojniksi služe?

Daeman je bio siguran samo u to da je Setebov dolazak u Krater Pariz bio za ovdašnje vojnikse prava propast - oni koji se nisu zamrznuli u brzoj navali plavog leda bili su uhvaćeni i unutrašnjost im je bila izvađena kao nekim ukusnim rakovima. Tko ili što je to napravio? Na pamet su mu pala dva odgovora, a nijedan od njih nije bio ohrabrujući - ili su vojnikse rastrgali calibani zubima i pandžama ili su to obavili udovi samog Seteba.

Daeman sada shvati da je ono što mu je sličilo na sivo-ružičaste hrbate duž dna kratera zapravo sazdano od dodatnih drški-ruku koje su izbijale iz Seteba. Mesnate drške nestajale su u otvorima zida kupole i...

Daeman se okrene oko svoje osi i podiže samostrijel s prstom na okidaču. U ledenom tunelu iza njega začulo se šuljanje. Jedna od Setebovih ruku, trostruko veća od mene, probija se sa stražnje strane kroz tunel.

Daeman čučne, u iščekivanju, a ruke mu zadrhtaše od težine podignutog samostrijela, ali ne pojavi se nikakva nečujna ruka. Iz ledenog hodnika su odjekivali samo zvukovi šištanja i puzanja.

Ruke-udovi su sada u zidovima, a vjerojatno i vani, u pukotinama, pomisli Daeman i pokuša usporiti ludo lupanje srca. Mračno je u tunelima i vani. Što ću ako naletirn tamo na jedan ili više tih udova? Vidio je pulsirajući otvor za hranjenje na dlanovima ruku tamo dolje - grupa calibana ubacivala je u njih velike komade sirovog crvenog mesa, mesa vojniksa ili ljudi.

On napokon legne potrbuške na svoj balkon od plavog leda i osjeti da mu hladnoća tog leda - tvari koja je po njegovom mišljenju bila živo tkivo samog Seteba - prodire kroz termokožu. Sada mogu otići odavde. Dovoljno sam vidio.

Dok je ležao tamo na trbuhu, s glupavim samostrijelom ispred sebe, pognute glave dok je grupa calibana trčkarala po dnu kratera na sve četiri nepunih stotinu metara ispod i ispred njega, Daeman je čekao da mu se snaga vrati u jadne ruke i noge, kako bi mogao zbrisati što dalje od te nečastive katedrale.

Moram izvijestiti Ardis o ovome, javi se glas razuma u njegovoj glavi. Ovdje sam napravio sve što sam mogao.

Ne, nisi, odgovori iskreni dio Daemanovog uma - onaj dio koji će jednog dana dovesti do njegove pogibije. Moraš ustanoviti što su ta glatka, siva jajasta obličja.

Calibani su odložili nekoliko tih sivih mahuna u dimnjak iz kojeg je izbijala para, na nepunih stotinu metara od njega, desno ispod njegovog niskog mezanina.

Ali ne mogu se nikako spustiti tamo. Predaleko je.

Lažove. To je manje od trideset metara. Još imaš najveći dio užeta i klinove, i čekiće za led. Onda moraš samo brzo odjuriti i pogledati te mahune - dohvatiti jednu i ponijeti je sa sobom ako to bude moguće -a onda se vratiti ovamo na svoj balkon i pobjeći van.

To je ludo. Bit ću vidljiv sve vrijeme dok budem na dnu kratera. Ti calibani su bili između mene i gnijezda. Da sam bio tamo kada su se pojavili, dočepali bi me se. Pojeli bi me tamo ili odveli Setebu.

Sad su otišli. Ovo je tvoja prilika. Sidi tamo odmah.

“Ne”, reče Daeman i shvati da je u strahu naglas izgovorio taj slog.

No koji trenutak kasnije, zabio je klin u plavi led svog balkona, čvrsto vezao uže oko njega, stavio samostrijel na leđa pokraj naprtnjače i počeo teško spuštanje na dno kratera.

Baš dobro. Za promjenu, pokazuješ malo hrabrosti i...

Odjebi, umukni, naredi Daeman tom hrabrom, posve glupom dijelu vlastitog uma.

Um ga posluša.

“Zamisli da sve će biti ovako dovijeka, da ćemo morati živjeti u strahu od Njega”, začu se Calibanov himnični, šištavi napjev - nije poticao od calibana, Daeman je bio siguran u to, već od Calibana osobno. Prvobitno čudovište sigurno je bilo negdje tu u kupoli, možda s druge strane Seteba i gnijezda u krateru.

“Pomisli to, da će nam jednog čudnog dana Seteb, Gospodar, onaj što pleše u noćima mračnim, doći kao jezik oku, kao zubi grlu - ili možda, izrasti u to, ko što leptir izraste iz larve: i eto, tu smo mi, tamo On, i niotkuda pomoći.”

Daeman nastavi sa spuštanjem niz uže.

39.

Prvo što je doktor Thomas Hockenberry morao napraviti, nakon što se kvantno teleportirao u Ilij, bilo je pronaći neku uličicu gdje je mogao na miru povraćati.

To nije bilo teško, čak ni u njegovom pijanstvu, jer je nekadašnji skolik proveo gotovo deset godina u Troji i njenoj okolini i KT-irao se u jednu zabačenu ulicu nedaleko od trga kod Hektorove i Parisove kuće, gdje je bio tisuću puta. Na svu sreću, u Iliju je sad bila noć pa su prodavaonice, tržnice i gostionice oko trga bile zatvorene i nijedan kopljanik ili noćni stražar nije primijetio njegov nečujni dolazak. Povraćao je tamo sve dok nisu minuli suhi grčevi, a onda potražio još mračniji i još manje korištenu zemljanu uličicu. Srećom, ulice su bile brojne i uske oko palače mrtvog Parisa - sada Heleninog doma i privremene Prijamove palače - i Hockenberry je brzo potražio najmračniji i najuži prolaz, širok jedva metar i dvadeset, gdje se sklupčao na malo slame, umotao se u pokrivač kojeg je ponio iz svoje kabine na Kraljici Mab i zaspao dubokim snom.

Probudio se malo poslije zore, mrzovoljan, s glavoboljom, strahovito mamuran i bolno svjestan i buke na trgu blizu palače i činjenice da je s Kraljice Mab ponio pogrešnu odjeću; bio je odjeven u kombinezon od mekog sivog pamuka i papuče za bestežinsko stanje, koje su moraveki smatrali prikladnim za jednog čovjeka iz dvadeset prvog stoljeća. Ta odjeća se nije najbolje uklapala među odore, kožne štitnike, sandale, tunike, toge, ogrtače, krzna, brončane oklope i gruba sukna u Iliju.

Kada je stigao do trga - dok je otresao sa sebe najgoru prljavštinu iz uličice, primijetio je stvarnu razliku između ubrzanja i gravitacije od 1,28 g pod kojom je živio i 1 g Zemlje, i osjetio se snažnim unatoč mamurluku - Hockenberry se iznenadio malim brojem ljudi na trgu. Odmah poslije zore, na ovoj je tržnici obično vladala najveća gužva, ali sada su pokraj većine tezgi stajali samo njihovi vlasnici, stolovi ispred prodavaonica s hranom bili su gotovo potpuno prazni, a jedini ljudi na suprotnoj strani trga, ispred Parisove, Helenine i sada Prijamove palače, bili su malobrojni stražari pokraj vrata i dveri.

Zaključio je da što prije treba nabaviti odgovarajuću odjeću pa je šmugnuo u sjene ispod lode i počeo se cjenjkati s jednookim krezubim starcem kome je na glavi bio turban od crvenih dronjaka. Taj starac je imao najveća kola s najrazličitijom robom - bile su to uglavnom stvari bačene ili opljačkane sa svježih leševa - ali cjenkao se kao zmaj koji se ne želi odvojiti od svog zlata. Hockenberryjevi džepovi bili su prazni, pa mu je mogao ponuditi samo odjeću s broda i pokrivač koji je ponio sa sobom, ali i to je bilo dovoljno egzotično - morao je starcu reći da potječu čak iz Perzije - pa je na kraju dobio togu, sandale s visokim remenjem, dobar crveni vuneni ogrtač nekog zlosretnog zapovjednika, uobičajenu tuniku i suknju, kao i donje rublje - Hockenberry je odabrao najčistije koje je mogao naći, a kad ovo već nije bilo čisto, zadovoljio se makar time što u njemu nije bilo ušiju.

Otišao je s trga opasan širokim kožnim remenom i naoružan mačem koji je vidio mnogo bitaka, ali je još bio oštar; imao je i dva noža, jedan mu je bio zadjenut za pojasom dok je drugi bio zavučen u posebno sašiven džep s unutrašnje strane crvenog ogrtača. Dobio je još i pregršt novčića.

Jedan pogled prema razjapljenim, krezubim starčevim ustima bio je dovoljan da Hockenberry shvati da je stari dobro prošao i da će neobično odijelo vjerojatno mijenjati za konja, zlatni štiti ili nešto još bolje. Pa dobro.

Hockenberry nije pitao starca niti ostale malobrojne sanjive prodavače što se događa - zašto je trg gotovo prazan, kud su nestali vojnici i obitelji, zašto grad prekriva čudna tišina - ali je znao da će ubrzo i sam to saznati.

Dok se presvlačio iza prodavačevih kola, starac i njegova dva susjeda ponudili su zlato za njegov KT medaljon, a debeljko iza kola s voćem nadmašio je njihovu ponudu s 200 zlatnika i 500 tračkih srebrnjaka, ali Hockenberry je rekao ne, i bilo mu je drago što je došao do mača i dva bodeža prije nego što se svukao.

Sada, pošto je potrošio nekoliko tek stečenih novčića na doručak s nogu koji se sastojao od svježeg kruha, sušene ribe, malo sira i nekakve tekućine nalik na vrući čaj, beskrajno slabije od kave, vratio se u sjene i pogledao Heleninu palaču preko puta.

Mogao se KT-irati u njene privatne odaje. Ionako je to već ranije radio.

I ako ona bude ondje, što onda?

Brzi ubod mačem, da bi se onda opet KT-irao, kao savršeni, nevidljivi ubojica? Ali kako može biti siguran da ga stražari neće vidjeti? Desettisućiti put u proteklih devet mjeseci, Hockenberry je zažalio zbog gubitka narukvice za preoblikovanje - osnovnog oruđa koje su bogovi namijenili svojim skolicima, kako bi ovi mogli mijenjati kvantnu vjerojatnost toliko da su Hockenberry, Nightenhelser i svi ostali zlosretni skolici mogli odmah zauzeti mjesto bilo kojeg muškarca ili žene u Iliju ili okolini, ne samo tako što će poprimiti njihov izgled i odjeću, već i tako što će ih zaista zamijeniti na kvantnom nivou. To je omogućavalo čak i krupnom Nightenhelseru da se preoblikuje u dječaka triput lakšeg od sebe, ne prkoseći pravilu koje je jedan, znanstveno obrazovan, sklon skolik prije više godina Hockenberryju spomenuo kao zakon očuvanja mase.

E pa, Hockenberry se sada više nije mogao preoblikovati - narukvica za preoblikovanje ostala je na Olimpu zajedno s njegovom taserskom palicom i oklopom - ali još uvijek je imao KT medaljon.

Sada je dodirnuo zlatni krug na grudima i... zastao. Što će zaista učiniti bude li se suočio s Helenom Trojanskom? Hockenberry nije imao pojma. On nikada nikoga nije ubio - a kamoli najljepšu ženu s kojom je ikad vodio ljubav, najljepšu ženu koju je ikada vidio, suparnicu besmrtne božice Afrodite - pa je zato oklijevao.

Iz pravca Skejskih vrata začuje se neka gužva. On pođe tamo, grickajući posljednje zalogaje kruha, s upravo kupljenom mješinom vina prebačenom preko ramena, razmišljajući o situaciji ovdje, u Iliju.

Nije me bilo dulje od dva tjedna. U noći kada sam otišao - u noći kad me je Helena gotovo ubila - činilo se da će Ahejci osvojiti grad. Trojanci i njihovi malobrojni saveznici među bogovima i božicama -Apolon, Ares, Afrodita, niža božanstva - nisu bili sposobni obraniti grad od odlučnog napada Agamemnonovih armija kojima su podršku davali Atena, Hera, Posejdon i ostali.

Hockenberry se nagledao dovoljno ovog rata da zna kako ništa nije sigurno. Naravno, to je bilo Homerovo viđenje - događaji koji su se zbijali ovdje, u ovoj stvarnoj prošlosti, na ovoj stvarnoj Zemlji, u ovoj stvarnoj Troji i njenoj okolini, obično su tekli paralelno, ako već nisu izravno slijedili veliko Homerovo kazivanje.

Sada, pošto su događaji tako dramatično odstupili od nje u proteklim mjesecima - zahvaljujući, znao je to, umiješanosti izvjesnog Thomasa Hockenberryja - ništa više nije bilo sigurno. Zato on požuri za gomilom koja se s prvim svjetlom očigledno zaputila ravno prema glavnim gradskim dverima.

Našao ju je na zidu iznad Skejskih dveri, s ostatkom kraljevske obitelji i gomilom odličnika koji su se tiskali na širokoj promatračkoj terasi, gdje je prije deset godina gledao kako ona pred Trojancima prepoznaje i imenuje lica u vrijeme okupljanja ahejske vojske. Tog dana je šaputala imena raznih grčkih junaka Prijamu, Hekabi, Parisu, Hektoru i ostalima. Danas su Hekaba i Paris mrtvi - zajedno s još mnogo tisuća drugih - ali Helena i dalje stoji desno od Prijama, zajedno s Andro-mahom. Stari kralj je stojeći promatrao vojske prije deset godina, ali sada je bio gotovo zavaljen u prijestolju postavljenom na nosiljku, u kojem su ga ovih dana nosili uokolo. Prijam kao da je bio više od deset godina stariji od onog vitalnog kralja kojeg je Hockenberry promatrao prije samo jednog desetljeća - starac je bio smežurana, skupljena karikatura moćnog Prijama.

Ali danas je ta mumija izgledala prilično zadovoljno.

“Sve do dana današnjeg, sažalijevao sam sebe”, uzvikne Prijam obrativši se plemićima koji su stajali oko njega i stotinama kraljevskih gardista na stubama i u ravnici ispod njih. Vojske nije bilo nigdje na vidiku - na grebenu zvanom Grebenska Guštara i prilazima Iliju nije bilo nijednog vojnika - ali uz malo naprezanja, prateći Helenin pogled, Hockenberry je ugledao ogromnu rulju udaljenu gotovo tri kilometra, tamo gdje su crni grčki brodovi bili izvučeni na suho. Činilo se da je trojanska vojska opkolila Ahejce, upala u njihove prokope i rovove branjene kolcima i svela kilometre ahejskih logora na polukrug širok jedva nekoliko stotina metara. Ako je to bilo točno, Grci su bili leđima okrenuti moru, opkoljeni jakim trojanskim snagama koje su samo čekale da navale.

“Sažalijevao sam sebe”, ponovi Prijam i napukli glas mu ojača, “i tražio da me sažalijevaju i mnogi među vama. Otkad je moja kraljica poginula od ruku bogova, bio sam uništen, slomljen starac spreman za propast... ne samo star, već potpuno oronuo... siguran da me je Otac Zeus odabrao da budem smožden strašnom sudbom.

U posljednjih deset godina vidio sam i previše svojih sinova kako leže na zemlji i bio sam siguran da će im se Hektor pridružiti u dvoranama Hada prije nego što duh njegovog oca tamo otputuje. Bio sam spreman gledati kako mi odvlače kćeri, pljačkaju riznice, kradu Paladion iz Ateninog hrama i bacaju bespomoćnu djecu s naših zidina na krvavom svršetku barbarskog rata.

Prije mjesec dana, prijatelji i porodico, ratnici i njihove žene, čekao sam da vidim kako će krvave argejske ruke odvući žene mojih sinova, kako će Helenu ugrabiti ubojica Menelaj, kako će mi silovati kćer Kasandru, tako da sam bio voljan - ne, jedva sam čekao - da dočekam argejske pse pred svojim vratima i ponudim im da me pojedu sirovog, pošto me Ahilej, Agamemnon, lukavi Odisej, nemilosrdni Ajax, strašni Menelaj ili moćni Diomed obori kopljem. Probode me kopljem, iščupa i iskida moj stari život iz mog starog tijela i nahrani moje pse mojom utrobom - da, upravo te vjerne pse koji su mi čuvali dveri i vrata odaje - dopusti tim odjednom pobješnjelim prijateljima da ližu krv svog gospodara i pojedu gospodarevo srce naočigled svih.

Da, to je bila moja jadikovka prije deset mjeseci, prije dva tjedna... ali pogledajte kako se svijet ovog jutra opet rađa, voljeni moji Trojanci. Zeus je odveo sve bogove - one koji su nas željeli spasiti i one koji su nas željeli uništiti. Otac Bogova oborio je vlastitu Heru strašnom munjom. Moćni Zeus je spalio argejske crne brodove i naredio da se svi besmrtnici vrate na Olimp i suoče s kaznom za neposluh. Pošto bogovi više nisu čitav dan i noć ispunjavali vatrom i bukom, moj sin Hektor poveo je našu vojsku u pobjedu za pobjedom.

Bez Ahileja da zaustavi plemenitog Hektora, ahejske svinje potisnute su do spaljenih trupova svojih crnih brodova, južni tabori su im razbijeni, sjeverni tabori uništeni požarom. A sada ih sa zapada pritišće Hektor i naši vojnici, u Iliju rođeni, Enej i njegovi Dardanci, i Antenorova dva preživjela sina, Akamant i Arheloh.

Na jugu su im odstupnicu zapriječili blistavi sinovi Likaona i naših odanih saveznika iz Zeleje, u podnožju Ide, gdje Zeus često sjedi kao na prijestolju.

Na sjeveru su Grke potisnuli Adrest i Amfije, vitki u svojim platnenim steznicima, predvodnici Apesijanaca i Adestrijanaca, veličanstveni u novostečenom zlatu i bronci otetoj od mrtvih Ahejaca koji su pali u uspaničenom bijegu.

Naši voljeni Hipot i Pilaj, koji su preživjeli deset godina pokolja i bili spremni da ovog mjeseca poginu s nama, sa svojim trojanskim prijateljima i braćom, ali umjesto toga danas vode svoje tamnopute plakijske ratnike rame uz rame sa zapovjednicima Abida i blistave Arizbe. Umjesto da danas pretrpe nedostojnu smrt i poraz, naše sinove i saveznike samo sati dijele od toga da vide glavu našeg neprijatelja Agamemnona podignutu visoko na šiljak, dok su naši Tračani, Trojanci, Plakijci, Kikonci, Peonci, Paflagonci i Halibi dočekali da konačno vide kraj ovom dugom ratu i ubrzo će ubirati zlato poraženih Argejaca, ubrzo će prisvojiti mukom stečeni oklop Agamemnona i njegovih ljudi. Danas će, bez mogućnosti bijega na svojim crnim lađama, svi grčki kraljevi koji su došli ovamo ubijati i pljačkati biti ubijeni i opljačkani.

Danas, po volji svih bogova - a Zeus je već to ostvario svojom riječju - neka moji prijatelji i obitelj - kao i naši protivnici - nazočuju našoj konačnoj pobjedi. Vidimo konačno kraj ovom ratu. Pripremimo se sad - prije nego što se završi ovaj dan koji počinje - dočekati Hektora i Dejfoba s dobrodošlicom i proslavom pobjede koja će potrajati tjedan - ne, mjesec dana! - proslavom izbavljenja koja će dopustiti vašem vjernom slugi Prijamu od Ilija da umre kao sretan čovjek!”

Tako je rekao Prijam, kralj Ilija, otac Hektorov, a Hockenberry nije mogao povjerovati rođenim ušima.

Helena je šmugnula od Andromahe i ostalih žena, a onda sišla širokim stubama natrag u grad, samo u pratnji Andromahine robinje Hipsipile. Hockenberry se sakrio iza širokih leđa carskog kopljanika dok Helena nije nestala iz vidokruga na stubama, a onda krenuo za njom.

Dvije žene su skrenule uskim ulicom koja je bila gotovo u sjeni velikog zida, a onda na istok još užim prolazom, i Hockenberry je shvatio kuda su pošle. Prije više mjeseci, u svojoj ljubomornoj fazi, nakon što se Helena prestala viđati s njim, pratio je nju i Andromahu ovamo i otkrio njihovu tajnu. Bilo je to mjesto gdje je Hektorova žena Andromaha imala svoj tajni stan i gdje su Hipsipila i druga dadilja čuvale Andromahinog sina Astijanaksa. Čak ni Hektor nije znao da mu je sin živ i da je dijete ubijeno Ateninim i Afroditinim rukama bila samo varka kojom je nekoliko Trojanki pokušalo završiti rat između Argejaca i Trojanaca, okrenuvši Hektorov gnjev prema samim bogovima.

Pa, pomisli Hockenberry sada, zadržavši se na ulazu u usku uličicu kako dvije žene ne bi primijetile da ih netko prati, varka je odlično uspjela. Ali sad je rat protiv bogova bio završen, a činilo se da je i Trojanskome ratu kraj.

Hockenberry nije želio da one stignu do samog stana; tamo je bilo i muških kilikijskih stražara. Sada se sagnuo i podigao težak, gladak, ovalni kamen velik kao dlan i stegnuo šaku oko njega.

Zar ću zaista ubiti Helenu? Nije imao odgovor na to. Još ne.

Helena i Hipsipila su zastale na dverima koja su vodila u dvorište tajne kuće, kad im je Hockenberry tiho prišao s leđa i kucnuo krupnu robinju s Lezbosa po preplanulom ramenu.

Hispipila se brzo okrene.

Hockenberry je tresne u čeljust punim aperkatom. Iako je u šaci držao teški kamen, koščata vilica krupne žene zamalo mu nije polomila prste. Ali Hipsipila se srušila natrag kao oboreni kip i glavom udarila u vrata dvorišta. Ostala je na tlu, očito onesviještena, slomljene vilice.

Sjajno, pomisli Hockenberry, poslije deset godina Trojanskog rata, napokon si se uključio u borbu - tako što si nokautirao jednu ženu.

Helena uzmakne, dok joj je mali skriveni bodež koji je već jednom pronašao Hockenberryjevo srce klizio iz rukava u desnu ruku. Hockenberry se brzo pomakne, dograbi Helenu za ručni zglob, na silu joj pribije dlan i ruku uz grubo izrezbarena vrata pa - vlastitom okrvavljenom i poplavljelom desnom rukom, kojom se jedva još i mogao služiti - izvuče dugi nož iz pojasa i gurne šiljak u njen meki vrat. Ona ispusti nož.

“Hok-en-ber-iiii”, reče ona zabacivši glavu, iako joj je nož već pustio krv.

Oklijevao je. Desna ruka mu je drhtala. Ako već namjerava to učiniti, mora biti brz, prije nego što kučka progovori. Izdala ga je, ubola u srce i ostavila da umre, ali je isto tako bila najnevjerojatnija ljubavnica koju je ikad imao.

“Ti jesi bog”, šapne Helena. Oči su joj bile razrogačene, ali ničim nije pokazivala strah.

“Nisam bog”, zaškrguće Hockenberry. “Samo mačka. Uzela si mi jedan život. Jedan dodatni su mi već dali. Čini se da mi ih je ostalo još sedam.”

Iako joj je vrh noža dodirivao podbradak, Helena se nasmije. “Mačka s devet života. Sviđa mi se ta zamisao. Oduvijek si znao s riječima... za jednog stranca.”

Ubij je ili nemoj, ali sada odluči... ovo je apsurdno, pomisli Hockenberry.

On odmakne vrh noža od njenog grla, no prije nego što se Helena Trojanska stigla pomaknuti ili progovoriti, zgrabi je lijevom rukom za crnu kosu, prisloni bodež na njena rebra i povuče je sa sobom niz uličicu, dalje od Andromahinog stana.

Obišli su pun krug - opet su bili u napuštenoj kuli iznad Skejskih dvera, gdje je on otkrio Menelaja i Helenu kada su se tamo krili, gdje ga je Helena ubola nakon što je KT-irao njenog muža u Agamemnonov logor. Hockenberry je gurao Helenu uz usko, vijugavo stubište sve do vrha, do gotovo posve otvorene razine koja je sada bila vrh kule, pogođene prije više mjeseci za vrijeme rata s bogovima.

On je gurne prema rubu, ali tako da je nitko ne može vidjeti odozdo, sa zida. “Svlači se”, reče.

Helena ukloni kosu s očiju. “Zar ćeš me silovati prije nego što me baciš preko ruba, Hok-en-ber-iiii?”

“Svlači se.”

On odstupi sa spremnim nožem, a Helena skine sa sebe one malobrojne slojeve svilenkaste odjeće. To jutro bilo je toplije nego dan kada je otišao - dan kada ga je ubola bio je zimski i prohladan - ali lahor je na toj visini bio dovoljno svjež da se Helenine bradavice ukrute i da joj se blijedi mišići i trbuh naježe. Kako je puštala da svaki dio odjeće spadne s nje, on joj je govorio da ga gurne prema njemu. Promatrajući je oprezno, opipao je meku odjeću i svilenkasto donje rublje. Nije bilo drugih skrivenih bodeža.

Stajala je tamo u jutarnjem svjetlu, malo raširenih nogu, i nije prekrivala rukama grudi niti medunožje, već je opustila ruke prirodno niz bokove. Glava joj je bila uspravna i pod bradom joj se nazirala jedva zamjetna krvava linija. U pogledu joj se čitala mješavina smirenog prkosa i blage radoznalosti u svezi s onim što će se dogoditi. Čak i sada, tako pun bijesa, on je shvatio kako je to ona mogla uspjeti izazvati međusobno ubijanje stotina tisuća ljudi. A za njega je bilo pravo otkrivenje to što je mogao biti tako gnjevan - gotovo dovoljno ljutiti da ubije - i da istovremeno osjeća požudu prema nekoj ženi. Poslije sedamnaest dana provedenih u gravitacijskom polju od 1,28 Zemljinih gravitacija, ovdje na Zemlji osjećao se snažno, mišićavo, moćno.

Znao je da bi mogao uzeti ovu prelijepu ženu jednom rukom i odnijeti je kud god poželi, raditi s njom što god poželi onoliko dugo koliko to bude želio.

Hockenberry joj dobaci odjeću natrag. “Odjeni se.”

Promatrala ga je oprezno dok je uzimala meku odjeću. Sa zida i Skejskih vrata začuli su se povici i udarci drvenih drški koplja o brončano-kožne štitove na kraju Prijamovog govora.

“Reci mi što se sve dogodilo za sedamnaest dana koliko me nije ovdje bilo”, reče on strogo.

“Samo si se zato vratio, Hok-en-ber-iiii? Da me pitaš za nedavne događaje?” Vezivala je grudnjak preko bijelih dojki.

On joj pokaže da sjedne na srušeni komad kamena, a kada se smjestila, pronađe drugu ploču za sebe, oko dva metra dalje. Čak i s nožem u ruci, Hockenberry joj se nije želio previše približiti.

“Pričaj mi o posljednjim tjednima, poslije mog odlaska”, ponovi on.

“Zar ne želiš znati zašto sam te htjela ubiti?”

“Znam”, reče Hockenberry umorno. “Natjerala si me da KT-iram Menelaja iz grada, ali si odlučila ne poći za njim. Da sam ja mrtav, a Ahejci osvojili grad - kao što si bila sigurna da će se dogoditi - mogla si lagati Menelaju da sam te odbio prebaciti. Ili nešto slično. Ali on bi te svejedno ubio, Heleno. Muškarci - pa čak i Menelaj, koji nije baš najoštriji mač u arsenalu - mogu sebi objasniti jednu izdaju. Ne i dvije.”

“Da, on bi me ubio. Ali ja sam te povrijedila, Hok-en-ber-iiii, kako sama ne bih imala izbora... kako bih morala ostati u Iliju.”

“Zašto?” To za bivšeg skolika nije imalo nikakvog smisla. A i glava ga je boljela.

“Kada me je Menelaj tog dana pronašao, shvatila sam da bih sa zadovoljstvom otišla s njim. Da bih gotovo sa zadovoljstvom umrla od njegove ruke, ako bi to njemu godilo. Godine koje sam provela u Iliju kao bludnica, Parisova lažna žena, razlog za sve ove silne smrti, učinile su me zlom u svakom smislu te riječi. Podlom, slabom, praznom unutra - običnom.”

Ti si mnogo toga, Heleno Trojanska, bio je u napasti da joj odgovori, ali obična svakako nisi.

“Ali kako je Paris poginuo”, nastavi Helena, “ostala sam bez muža, bez gospodara, prvi puta od vremena kad sam bila mala djevojka. Svoju prvu reakciju, to što sam bila sretna kad sam toga dana vidjela Menelaja ovdje, u Iliju, prepoznala sam ubrzo kao sreću roba koji opet vidi svoje lance i okove. Kada si nam se ti pridružio te noći na ovoj ovdje kuli, željela sam samo ostati u Iliju, sama, ne kao Helena žena Menelajeva, ne kao Helena žena Parisova, već samo kao... Helena.”

“To ne objašnjava zašto si me ubola i gotovo ubila”, reče Hockenberry. “Mogla si jednostavno reći da ćeš ostati tu nakon što odvedem Menelaja u tabor njegovog brata. Ili si mogla zatražiti da te odnesem bilo kamo - i ja bih te poslušao.”

“To je pravi razlog zbog kojeg sam te pokušala ubiti”, reče Helena tiho.

Hockenberry nije razumio i namrštio se.

“Toga dana sam odlučila da ne vežem svoju sudbinu ni za jednog muškarca, već za grad... za Ilij”, reče ona. “I znala sam da sve dok si ti tu, živ, mogu iskoristiti tvoju magiju da me odnese bilo kuda... na sigurno... čak i ako Agamemnon i Menelaj prodru u grad i zapale ga.”

Hockenberry je razmišljao o tome jednu dugu minuti. To nije imalo nikakvog smisla. Znao je da nikad neće ni imati. Odmahnuo je glavom i napokon progovorio. “Pričaj mi o posljednjih nekoliko tjedana i o onome što se dogodilo”, reče on treći put.

“Nakon što sam te ostavila ovdje, mislila sam, mrtvog, nastupili su mračni dani za ovaj grad”, reče Helena. “Agamemnonov napad nas je gotovo porazio baš te noći. Hektor se povukao u svoje odaje i tugovao, još prije negoli su Amazonke otišle u svoju propast. Nakon što se Rupa zatvorila i postalo jasno da se neće opet otvoriti, Hektor je ostao u svom stanu, zaokupljen mislima, nepristupačan čak i Andromahi - znam da je pomislila da mu ispriča tajnu o tome da im je sin još živ, ali se suzdržala, ne znajući kako da to objasni, a da ne ugrozi vlastiti život - i u borbama sljedećih nekoliko dana, Agamemnonove armije i bogovi koji su im pomagali ubili su mnoge Trojance. Samo je Zaštitnik Grada - Feb Apolon, gospodar srebrnog luka - ispaljivao svoje uvijek nepogrešive strijele u mnogobrojne Argejce i spriječio ih tako da nas preplave i unište u tim mračnim danima prije Hektorovog povratka u boj.

Štoviše, Hok-en-ber-iiii, Argejci su probili naše zidove na najnižem mjestu - tamo gdje je divlja smokva. Tri puta ranije za deset godina koje su prethodile našem zlosretnom ratu protiv bogova, Argejci su pokušali na istom tom mjestu, gdje nam je bila slaba točka, koju im je možda otkrio neki vješti prorok, ali tri puta prije toga su ih Hektor, Paris i naši junaci odbili - Velikog i Malog Ajaxa kada su pokušali, zatim Atrejeve sinove, treći put samog Diomeda - ali ovog puta, četiri dana nakon što sam te pokušala ubiti i ostavila tvoje tijelo ovdje lešinarima, Diomed je poveo svoje ratnike u četvrti napad na mjestu gdje stoji divlja smokva. Još dok su se Agamemnonove ljestve dizale prema zapadnom zidu, a ovnovi veliki kao oveća stabla kidali Skejske dveri u njihovim ogromnim šarkama, Diomed je napao to nisko mjesto u našem zidu u potaji i snažno, pa su u sumrak tog četvrtog dana Argejci prodrli unutar zidina.

Samo je hrabrost Dejfoba, Hektorovog brata, Prijamovog drugog sina, čovjeka koga je kraljevska obitelj odabrala da mi bude sljedeći muž - samo je Dejfob spasio grad svojom hrabrošću. Uvidjevši prijetnju dok su drugi očajavali zbog Agamemnonovih ljestava i ovnova, Dejfob je pokupio preživjele iz svoje stare bojne, Helenusa, zatim satnika po imenu Asisu, sina Hirtakusovog, te još nekoliko stotina Enejinih ljudi u bijegu, i s ratnikom veteranom Asteropeusom pokraj sebe Dejfob je krenuo u protunapad kroz preplavljene gradske ulice i kod obližnje tržnice postavio drugu liniju obrane. U strašnoj borbi s pobjedonosnim Diomedom, Dejfob se tukao kao bog - odbio je čak i koplje koje je uputila Atena, jer bogovi su se borili ovdje žestoko kao i ljudi - i više čak!

U zoru toga dana, argejski nalet je bio privremeno zaustavljen - naš zid probijen kod divlje smokve, desetak gradskih ulica i zauzeli su bijesni Argejci i spalili, a Agamemnonove horde još su se pokušavale popeti preko našeg zapadnog i sjevernog zida, dok su velika Skejska vrata jedva visjela i držala se samo zahvaljujući željeznom okovu - i to je bilo jutro kada je Hektor objavio Prijamu i ostalim očajnim plemićima da će opet poći u boj.”

“I pošao je?”, upita Hockenberry.

Helena se nasmije. “Pošao? Nikad nije bilo tako slavne aristeje, Hok-en-ber-iiii. Prvog dana svoje srdžbe, Hektor je - dok su ga Apolon i Afrodita štitili od Ateninih i Herinih munja - izašao na pošteni dvoboj s Diomedom i ubio ga, probivši sina Tidejevog kopljem i natjeravši borce iz Argusa u bijeg. Do sutona tog dana, grad je opet bio očišćen od neprijatelja, a naši zidari gradili su zid kod starog smokvinog stabla, tako da bude visok kao onaj blizu Skejskih vrata.”

“Diomed mrtav?”, reče Hockenberry. Bio je u šoku. Poslije deset godina provedenih u promatranju ovdašnjih borbi, skolik je počeo pomišljati da je Diomed neranjiv kao i Ahilej ili bogovi. U Homerovoj Ilijadi Diomedovi podvizi - njegova rasprava, njegov slavni dvoboj ili aristeja - ispunili su Petu knjigu i početak Šeste, a po dužini i žestini mogu se u Homerovoj pripovijesti mjeriti samo s Ahilejevom srdžbom u Knjigama 20-22... srdžbom koja ovdje nikada nije bila izražena, zahvaljujući Hockenberryju koji se upleo u događaje.

“Diomed je mrtav”, ponovi Hockenberry, iznenađen.

“I Ajax”, reče Helena. “Jer sutradan su se Hektor i Ajax opet sreli - sjećaš se da su se jednom okušali u dvoboju, ali su se razišli kao prijatelji, toliko su se obojica srčano borili. Ali sada je Hektor posjekao sina Telamonovog udarajući mačem po ogromnom pravokutnom štitu tog grdosije sve dok se metal nije uleknuo, a kada je Veliki Ajax povikao: 'Milost! Pokaži milost, sine Prijamov!', Hektor mu je nije pokazao ni najmanje već je junaku mačem probio kralježnicu i srce i poslao ga u Had prije nego što se sunce tog jutra za širinu dlana diglo iznad obzorja. Ajaxovi ljudi, ti slavni borci iz Salamine, plakali su i kidali odjeću tugujući toga dana, ali su se isto tako povukli u zbrci, sudarili se s Agamemnonovom i Menelajevom armijom koja je nagrnula preko Grebenske Guštare - znaš onaj greben odmah iza grada, na zapadu, koji bogovi zovu humkom grobnice Amazonke Mirine?”

“Znam ga”, reče Hockenberry.

“Pa, tamo se vojska mrtvog Ajaxa u bijegu sudarila s napadačima iz Agamemnonovog i Menelajevog stroja. Došlo je do zbrke. Čiste zbrke. A u tu zbrku je uletio Hektor, na čelu Trojanaca i savezničkih vojskovođa - slijedio ga je brat Dejfob, a Akamant i stari Pir vodili su Tračane odmah iza njih, Mestor i Antifov sin poticali su povicima Meonce - i svi preostali i preživjeli trojanski junaci, iako poraženi prije samo dva dana, bili su u tom jurišu. Ja sam toga jutra stajala na zidu, odmah ispod ove kule, Hok-en-ber-iii, i tri sata nitko od nas - ni Trojanke, ni stari Prijam, koji više nije bio u stanju hodati pa su ga nosili okolo u nosiljci, ni mi žene, kćeri, majke i sestre, kao ni dječaci ili starci - nitko od nas nije ništa mogao vidjeti tri sata, toliko je velik bio oblak prašine koji su digle tisuće ratnika i stotine bojnih kola. Ponekad bi rojevi strijela s jedne ili druge strane zaklonili sunce. Ali kada se prašina slegla i kad su se bogovi povukli na Olimp poslije te jutarnje bitke, Menelaj se pridružio Diomedu i Ajaxu u Kući mrtvih i...”

“Menelaj je mrtav? Tvoj muž je mrtav?”, reče Hockenberry. Opet je bio u dubokom šoku. Ti ljudi su se tukli i opstajali deset godina jedan protiv drugog, i još deset mjeseci protiv bogova.

“Zar nisam upravo rekla da je tako?” upita Helena, iznervirana upadicom. “Nije ga Hektor ubio. Pao je od strijele koju je odapeo Pandarov sin, mladi Palant, Likaonov unuk, upotrijebivši isti onaj blagoslovljeni luk kojim je Pandar ranio Menelaja u kuk prije samo godinu dana. Ali sada nije tu bila nevidljiva Atena da odbije projektil i Menelaj je dobio strijelu kroz otvor za oči na kacigi, ona mu je prošla kroz mozak i izbila na stražnju stranu brončane kacige.”

“Mali Palant?”, reče Hockenberry, svjestan toga da ponavlja imena kao idiot. “Pa on ne može imati više od dvanaest godina...”

“Nije još napunio ni jedanaest”, reče Helena s osmijehom. “Ali dječak je upotrijebio muški luk - luk svog mrtvog oca Pandara, koga je prije godinu dana Diomed poslao u Had - i ta strijela je riješila sve dugove moga muža i sredila sve naše bračne nedoumice. U mojim odajama u palači je Menelajeva krvlju poprskana kaciga, ako je želiš vidjeti - dječak Palant zadržao je njegov štit.”

“Bože”, reče Hockenberry. “Diomed, Veliki Ajax i Menelaj mrtvi za samo dvadeset četiri sata. Nije ni čudo što ste otjerali Argejce sve do brodova.”

“Ne”, reče Helena, “taj dan je još mogao ispasti dobro po Ahejce da se nije pojavio Zeus.”

“Zeus!”

“Zeus”, reče Helena. “Tog dana koji je započeo slavnom pobjedom, božice i bogovi svrstani uz Argejce toliko su se naljutili zbog smrti svojih šticenika da su samo Hera i Atena pobile tisuću naših hrabrih Trojanaca vatrenim hicima. Posejdon Zemljotresac tako je urlao u bijesu da se mnoštvo jakih građevina u Iliju srušilo na tlo. Strijelci su popadali s naših zidova kao opalo lišće. Prijam je bio bačen sa svog prijestolja-nosiljke.

Sve što smo toga dana zadobili bilo je izgubljeno za samo nekoliko minuta - Hektor se povukao, boreći se i dalje, dok su njegovi ljudi padali oko njega, Dejfob je bio ranjen u nogu i na kraju ga je brat morao ponijeti dok su se naši Trojanci probijali i povlačili do Grebenske Guštare, a zatim do Skejskih vrata i unutra.

Mi žene smo potrčale dolje da pomognemo postaviti preko raskoljenih dveri veliki zasun, toliko je borba bila žestoka - mnoštvo bijesnih Argejaca upalo je u grad za našim junacima u povlačenju -a Posejdon je opet zatresao zemlju i sve bacio na koljena, dok je Atena neutralizirala Apolona u borbi u zraku, kada su im bojna kola šibala i sukljala nebom, a Hera osobno zasipala naše zidove eksplozivnim energetskim zrakama.

Tada se na istoku pojavio Zeus. Veći i impresivniji nego što ga je ijedan živi smrtnik ikada vidio.”

“Impresivniji nego onog dana kad se pojavio u oblaku atomske gljive?” upita Hockenberry.

Helena se nasmije. “Daleko impresivniji, moj Hok-en-ber-iiii.” Taj Zeus je bio kolos, noge su mu se uzdizale više nego snježni vrh planine Ide na istoku, ogromna prsa bila su mu iznad oblaka, a divovsko čelo toliko visoko nad nama da je bilo gotovo nevidljivo, više od vrhova najviših stratokumulusa nagomilanih jednih povrh drugih, u ljetni dan pred oluju.”

“Uhu”, reče Hockenberry i pokuša to zamisliti. Jednom se potukao s Zeusom - pa, nije se baš potukao, više je to bilo bježanje što dalje od njega u vrijeme potresa na Olimpu, a završilo je tako što je skliznuo među noge Gospodara Svih Bogova kako bi dohvatio ispušteni KT medaljon i teleportirao se odatle na samom početku rata ljudi i bogova - a Otac Bogova bio je vrlo impresivan i sa svoja uobičajena četiri i pol metra visine. Pokušao je zamisliti tog kolosa visokog deset kilometara. “Nastavi”, reče on.

“I tako, kada se pojavio taj divovski Zeus, armije su se ukopale u mjestu, skamenile kao kipovi, podignutih mačeva, zabačenih koplja, spremnih štitova - čak su se bojna kola bogova zamrznula na nebu, a Atena i Feb Apolon bili su nepokretni kao i te silne tisuće smrtnika ispod njih - a Zeus je grmio - ne znam oponašati njegov glas, Hok-en-ber-iiii, jer sav je bio od grmljavine i istodobnog potresa i vulkanske erupcije - ali Zeus je grmio - NEOBUZDANA HERO - OPET TI I TVOJA IZDAJA! - JOŠ BIH SPAVAO DA ME NISU PROBUDILI ONAJ TVOJ ŠEPAVI SIN I JEDAN SMRTNIK. KAKO SE SAMO USUĐUJEŠ IZDATI, ZLOUPOTRIJEBITI TOPLI ZAGRLJAJ, ZAVESTI ME TAKO DA OSLIJEPIM PRI ZDRAVIM OČIMA, SAMO ZATO DA ME ODSTRANIŠ I PROVEDEŠ SVOJU VOLJU, DA UNIŠTIŠ TROJU UNATOČ ZAPOVIJEDI SVOGA GOSPODARA!”

“Tvoj šepavi sin i jedan smrtnik?” ponovi Hockenberry. Šepavi sin će biti Hefest, bog vatre. A smrtnik?”

“Tako je grmio”, reče Helena trljajući blijedi vrat kao da ju je grlo zaboljelo od oponašanja duboke grmljavine potresa.

“A onda?”, potakne je Hockenberry.

“A onda, prije nego što je Hera stigla bilo što reći u svoju obranu, prije nego što se ijedan bog stigao pomaknuti, Zeus, Kralj Crnog Oblaka, pogodio ju je munjom. To ju je sigurno ubilo, premda smo svi smatrali da je besmrtna.”

“Bogovi poznaju način vraćanja nakon što 'poginu'“, promrmlja Hockenberry, pomislivši na ogromne spremnike za liječenje i njihove plave crve u velikim bijelim zgradama na Olimpu, spremnike o kojima se brinuo divovski kukcoliki Iscjelitelj.

“Da, to svi znamo”, reče Helena s prizvukom gađenja. “Zar naš Hektor nije ubio Aresa desetak puta u proteklih osam mjeseci? Da bi se opet suočio s njim nekoliko dana kasnije? Ali ovo je bilo drukčije, Hok-enber-iiii.”

“Kako drukčije?”

“Zeusova munja je razorila Heru - raznijela je njena zlatna bojna kola u komadiće kilometrima uokolo, tako da su istopljeno zlato i čelik kao kiša padali po krovovima Troje. A komadi same božice pali su u pojasu od oceana pa do palače mrtvog Parisa - sprženi komadići ružičastog mesa, koje nitko od nas nije imao hrabrosti dodirnuti, a tinjalo je i dimilo se danima zatim.”

“Isuse”, šapne Hockenberry.

“A onda je silni Zeus sredio Posejdona, otvorivši ogromnu zjapeću jamu ispod Boga Mora koji je bježao, tako da je ovaj u nju upao, urlajući. Krici su mu odjekivali satima, sve dok svi smrtnici - i Argejci i Trojanci podjednako - nisu zaplakali zbog tog zvuka.”

“Je li Zeus išta rekao kad je otvorio tu jamu?”

“Da”, reče Helena, “povikao je: JA SAM ZEUS ŠTO GONI OLUJNE OBLAKE, SIN KRONOSOV, OTAC LJUDI I BOGOVA, GOSPODAR PROSTORA VJEROJATNOSTI PRIJE NEGO ŠTO STE BILI IZMIJENJENI IZ SVOJIH BIJEDNIH POSTHUMANSKIH OBUKA! JA SAM BIO GOSPODAR I ČUVAR SETEBOV PRIJE NEGO ŠTO STE SE VI UOPĆE USUDILI SANJATI O TOME DA STE BESMRTNI! TI, POSEJDONE, IZDAJNIČE, ZAR MISLIŠ DA NE ZNAM KAKO SI KOVAO ZAVJERU S MOJOM KRAVOOKOM KRALJICOM DA ME ZBACIŠ S VLASTI? PROTJERUJEM TE U TARTAR, DUBOKO ISPOD SAMOG HADA, U BEZDAN DO DNA ZEMLJE I MORA, GDJE KRONOS I JAPET PATE I TRPE, GDJE IM NI ZRAKA SUNCA NE MOŽE ZAGRIJATI SRCE, DO DUBINA TARTAROVIH OZIDANIH SAMIM CRNOJAMSKIM PONOROM.*”

Hockenberry pričeka da Helena zastane i opet pročisti grlo.

“Imaš li vode, Hok-en-ber-iiii?”

On joj pruži mješinu koju je napunio vodom na fontani na trgu i pričeka u tišini da otpije.

“I to je Zeus rekao kada je otvorio jamu ispod Posejdona, dok je ovaj krikom padao u Tartar. Oni vojnici sa zida, koji su vidjeli unutrašnjost jame, nisu mogli danima progovoriti i samo su mumljali ili vrištali.”

Hockenberry pričeka.

“A onda je Otac Bogova naredio da se svi ostali bogovi vrate na Olimp i suoče sa svojom kaznom - oprosti, Hok-en-ber-iiii, što ne mogu oponašati Zeusovu riku - i za tren su sva leteća bojna kola nestala, gospodara srebrnog luka više nije bilo, Atene više nije bilo, one kučke Afrodite više nije bilo, krvožednog Aresa više nije bilo - cijeli naš Panteon je nestao. KT-irali su se natrag na Olimp kao kriva djeca koja čekaju da njihov ljutiti otac uzme šibu i kazni ih.”

,Je li i Zeus onda nestao?” upita Hockenberry.

“O, ne, Sin Kronosov je tek počeo igru. Njegovo ogromno obličje prekoračilo je Ilij i prešlo kilometre odavde do obale kao što bi se Astijanaks igrao u svojoj rupi s pijeskom i koračao preko vojnika-igračaka. Stotine Trojanaca i Argejaca poginule su pod divovskim Zeusovim nogama tog dana, Hok-en-ber-iii, a kada je stigao u Agamemnonov logor, Zeus je pružio dlan i spalio sve te stotine crnih brodova izvučenih tamo na pijesak. A što se tiče onih usidrenih argejskih brodova ili konvoja koji se približavao od Lemnosa i dovozio vino što ga je poslao Eunej, Jasonov sin, Zeus je stisnuo plamenu ruku u šaku i digao se veliki val da izbaci brodove s Lemnosa i usidrene argejske lađe na suho -opet kao igračke, kao kad Astijanaks pljuska po svojoj kadi i potapa brodove igračke koje su mu robovi izdubili od bazge.”

“Nevjerojatno”, šapne Hockenberry.

“Da, baš tako”, reče Helena. “A onda je Zeus nestao u najglasnijoj grmljavini do tada, glasnijoj čak i od njegovog glasa koji je zaglušio stotine, a vjetar je zaurlao tamo gdje je divovski Zeus do malo prije bio, iskidavši ahejske šatore, zavitlavši ih tisućama metara u zrak i odnijevši snažne trojanske pastuhe iz njihovih štala, pa preko naših najviših zidova.”

Hockenberry pogleda na zapad prema mjestu gdje su trojanske armije opkolile sve manju vojsku Argejaca.

“To je bilo prije gotovo dva tjedna. Jesu li se bogovi uopće vratili? Bilo koji od njih? Zeus?”

“Ne, Hok-en-ber-iiii. Od tog dana nismo vidjeli nijednog besmrtnika.”

“Ali to je bilo prije dva tjedna”, reče Hockenberry. “Zašto je Hektoru trebalo tako mnogo vremena da opkoli argejsku vojsku? Ahejci su poslije smrti Diomeda, Velikog Ajaxa i Menelaja sigurno bili demoralizirani.”

“I jesu”, složi se Helena. “Ali obje strane su bile u šoku. Mnogi od nas nisu danima ništa čuli. Kao što sam rekla, oni na zidu ili oni Argejci preblizu otvorenoj jami Tartara tjedan dana su slinili kao idioti. Proglašeno je primirje iako ga ni jedna strana nije službeno zatražila. Pokupili smo svoje mrtve - jer smo pretrpjeli strašne gubitke za vrijeme Agamemnonovih napada, sjećaš se - i gotovo tjedan dana pogrebne lomače gorjele su i ovdje u gradu i kilometrima duž obale, gdje su prestrašeni Argejci još imali logore. A onda, drugog tjedna, kada je Agamemnon naredio svojim ljudima da se zapute u šume u podnožju planine Ide kako bi počeli sjeći stabla - za gradnju novih brodova, dakako - Hektor je napao. Borbe su bile spore i teške. Leđima okrenuti moru, bez brodova na kojima bi pobjegli, Argejci su se borili kao štakori stjerani u kut. Ali ovog jutra, kako vidiš, onih preostalih nekoliko tisuća opkoljeno je tamo na rubu vode i danas će Hektor krenuti u naš posljednji napad. Danas se završava Trojanski rat, a Ilij još stoji, Hektor je junak nad junacima, a Helena slobodna.”

Neko vrijeme su muškarac i žena samo sjedili na svom velikom kamenju i zurili prema zapadu, gdje je sunčeva svjetlost blistala na oklopima i kopljima i odakle su se čule trube.

Tada Helena reče: “Što ćeš sada učiniti sa mnom, Hok-en-ber-iiii?”

On trepne, pogleda nož koji mu je još bio u ruci, pa ga vrati za pojas. “Možeš ići”, reče on.

Helena ga pogleda u lice, ali se ne pomakne.

“Idil”, reče Hockenberry.

Ostavila ga je polako. Šum njenih papuča dopirao je s kružnog stubišta - sjećao se istog tog tihog zvuka koji je čuo kada je ležao kao na samrti, prije dva i pol tjedna.

Kamo ću sad?

Uvježban kao skolik u svom drugom životu, osjećao je odani poriv da obavijesti Muzu, te tako i sve bogove, o ovim odstupanjima od Ilijade. Ta pomisao natjera ga da se osmjehne. Koliko li još bogova postoji u tom drugom svemiru, gdje je Olympus Mons na Marsu bio pretvoren u Olimp? Koliko je zaista opsežan bio Zeusov gnjev? Da li se tamo gore dogodio nekakav genocidni deicid? Možda to nikada neće saznati. Nije imao hrabrosti kvantno se teleportirati na Olimp.

Hockenberry dotakne KT medaljon ispod tunike. Natrag na brod? Želio je vidjeti Zemlju - svoju Zemlju, makar bila tri tisuće godina u njegovoj budućnosti - i htio je biti s moravekima i s Odisejem kad je oni ugledaju. Ovdje, u ovom Ilijevom svemiru, nije više imao nikakvu obvezu niti ulogu.

Izvadi KT medaljon i prijeđe rukom preko teškog zlata.

Ne natrag na Kraljicu Mab. Još ne. Možda više nije bio skolik - možda su ga bogovi napustili baš kao što je on izdao njih - ali još je bio znanstvenik. Desetljeće predavanja o Ilijadi, sva ta sjećanja na divne prašnjave učionice i vrlo mlade studente s koledža, na sva ta lica - blijeda, bubuljičava, zdrava, preplanula, željna, ravnodušna, nadahnuta, tupa - sada su mu se vratila. Kako bi mogao, a da ne bude svjedokom posljednjeg čina ove nove i apsurdno izmijenjene verzije Trojanskog rata?

Doktor Thomas Hockenberry okrene medaljon i teleportira se u središte opkoljenog, na propast osuđenog ahejskog logora.

40.

Daeman kasnije nije bio siguran kada je odlučio ukrasti jedno jaje.

Dok je klizio niz uže do dna kratera pod kupolom nije planirao ništa, jer je bio previše zauzet brigom kako se neprimjetno spustiti dolje.

Nije razmišljao o tome ni dok je trčao po vrućem, ispucalom dnu kratera, jer mu je srce previše lupalo tijekom tog sprinta da bi mogao pomisliti na bilo što osim na to da stigne do dimnjaka gdje je vidio jaja.

Dvaput je ugledao grupe calibana koje su trčale iza najbližih zadimljenih rupa i Daeman se oba puta bacio i ostao ležati nepokretno sve dok nisu odjurili svojim poslom prema glavnom Setebovom gnijezdu. Dno kratera bilo je toliko vruće da bi mu opeklo ruke da ispod obične odjeće nije imao termokožu. Ovako, i od najkraćeg ležanja na trbuhu, njegova košulja i hlače počeli su tinjati. Jurnuo je naprijed i stigao do dimnjaka, gdje je čučnuo i zadahtao od vrućine - zidovi dimnjaka bili su visoki oko tri i pol metra, ali grubi, od istog onog plavog leda kao i sve ostalo. Daeman je pronašao dovoljno oslonaca za ruke i noge da se popne bez korištenja svojih čekića za led.

Dimnjak - šištavi krater unutar većeg kratera, jedan od desetak unutar zasvodene katedrale - bio je pun ljudskih lubanja. One su bile toliko zagrijane da su neke sjale crvenom bojom, dok su sumporne pare šištale oko njih i dizale se u smrdljivi zrak. Bar su dim i pare malo zaklonili Daemana kada se spustio na hrpu lubanja i pogledao Setebova jaja.

Ovalna, sivo-bijela, svako s nekom unutrašnjom pulsirajućom životnom energijom, bila su dugačka otprilike po jedan metar. Daeman ih je prebrojio dvadeset sedam u ovom gnijezdu. Osim gomile vrućih lubanja u kojoj su bila polegnuta kao u kolijevci, sama jaja bila su oba-vijena prstenom ljepljive plavosive sluzi.

Daeman je otpuzao bliže, dok su mu prsti i stopala grebli po lubanjama, i pogledao visoku hrpu jaja prišavši što je bliže mogao, a da ne mora podizati glavu iznad ruba dimnjaka-kratera. Ljušture su bile tanke, tople, gotovo prozirne. Neke su već jako sijale, dok je drugima u središtu bio samo bijeli odsjaj. Daeman pruži ruku i oprezno dotakne jedno - blaga toplina, neobičan osjećaj vrtoglavice kao da je neka nestabilnost iz samog jajeta potekla kroz njegov prst prekriven termokožom. Pokušao je podići jedno i ustanovio da je teško desetak kilograma.

Što sad?

Sad se morao maknuti odavde, popeti se uz uže, izaći kroz tunele, vratiti se do pukotine Avenue Daumesnil, a onda natrag do faks-čvora Guarded Lion. Morao je o svemu ovome izvijestiti stanovnike Ardisa što je prije moguće.

Ali zar je došao čak ovamo i riskirao i stavio na kocku život, da bi se sad vratio bez suvenira?

Izbacivši iz naprtnjače sve osim dodatnih projektila za samostrijel, napravio je mjesta za jaje. U početku nije moglo stati, ali blagim i upornim guranjem uspio ga je smjestiti i uglaviti projektile sa strane, oko jajeta. Što ako se razbije? Pa, imat će zaprljanu naprtnjaču, pomislio je, ali će makar saznati što se nalazi u tim prokletim nakotima.

Bolje da ne razbijem neko jaje ovdje, toliko blizu Seteba i calibana. Ispitat ćemo ga u Ardisu.

Amen, pomisli Daeman. Sve mu je bilo teže disati. Na licu je imao osmotsku masku, ali sumporne pare i vrućina svugdje uokolo izazivali su u njemu vrtoglavicu. Znao je da bi odavno već izgubio svijest da nije došao u kupolu s termokožom i maskom. Zrak je tu bio otrovan. Ali kako onda calibani dišu?

Do vraga s calibanima, pomisli Daeman. Pričekao je da se para i isparine zgusnu kao dimna zavjesa, a onda spustio niz stranu dimnjaka i doskočio s visine posljednjih metar i pol. Teško jaje mu se pomicalo u naprtnjači i zamalo zbog njega nije pao.

Polako, polako.

“Reko', što On mrzi, taj blagoslovi, i svi dođu slaviti Tebe i Tvoje stanje! Pomisli, što ja mrzim, blagoslovljeno je da slavi Njega i ono što je pojeo!” Calibanov napjev-himna ovdje dolje se čuo mnogo glasnije. Akustika divovske zasvodene katedrale nekako je pojačavala i usmjeravala glas čudovišta. Ili to, ili je Caliban sada bio bliže.

Trčeći pognut, spuštajući se na koljeno na prvu naznaku pokreta kroz uskomešane isparine, Daeman je prevalio stotinu metara do svog užeta koje je još visjelo s balkona od plavog leda. Pogledao je uvis u zakvačeno uže.

Što li sam samo umislio? Do balkona ima najmanje dvadeset pet metara. Nikako se ne mogu popeti uz to - osobito ne s ovim teretom na leđima.

Daeman potraži uokolo pogledom ulaz u neki drugi tunel. Najbliži se nalazio sto ili sto dvadeset metara odatle, u zakrivljenom zidu kupole desno od njega, ali bio je ispunjen ogromnom rukom-drškom jednog otpuzalog Setebovog uda.

Taj njegov ud je gore, u ledenim tunelima, i čeka me... zajedno s drugima.. Vidio je još ruku-drški koje su sada nestajale u otvorima tunela i glatko sivo meso pipaka bilo je grozno, tako vlažno i fizički opipljivo.

Neke su se uzdizale sto ili sto dvadeset metara uz zakrivljeni zid i visjele dolje kao mesnate cijevi, neke su se vidljivo izvijale kao peristaltika divovskih crijeva, dok su udovi vukli još ruku-drški za sobom. Mater mu jebem, koliko samo ruku ima taj mozak?

“Misliš da će sa završetkom života bol prestati? Nije tako! On progoni neprijatelje i gosti se prijateljima. Čini On najgore što može u ovom našem životu, a predah nam pruža samo kad umiremo od bola, čuvajući najgori bol za kraj!”

Morao se popeti ili umrijeti. Daeman je u proteklih deset mjeseci izgubio gotovo dvadeset pet kilograma i nešto težine je pretvorio u mišiće, ali sada je požalio što nije trenirao na Nomanovoj trim-stazi u šumi iza sjevernog zida Ardisa svakog dana tih proteklih deset mjeseci i što nije u slobodno vrijeme dizao tegove.

“Jebeš ga”, šapne Daeman. Dohvati uže, obavi noge i potkoljenice oko njega, posegne naviše lijevom rukom prekrivenom termokožom, pa se počne povlačiti uvis, penjući se dok je imao snage, odmarajući se kad je to morao.

Bilo je sporo. Bilo je mučno sporo. A sporost je bila najmanji dio agonije. Kad se popeo trećinu puta, shvatio je da ne može - da vjerojatno nema snage čak ni držati se dalje za uže dok bude klizio dolje. Ali ako skoči, jaje će se slomiti. Što god se nalazi unutra, ispast će van. A Seteb i Caliban će to istog trena znati.

Nešto u tom zamišljenom prizoru natjera Daemana na smijeh i on se smijao sve dok mu suze nisu potekle i zamaglile leće kapuljače s osmotskom maskom. Čuo je kako mu dah sopće pod maskom. Osjećao je kako se odijelo od termokože steže i pokušava ga ohladiti. Ma daj, Daemane, još malo pa si na polovini. Još koji metar pa se odmori.

Nije se odmarao poslije tri metra. Nije se odmarao ni poslije deset metara. Daeman je znao da ako pokuša zastati ovdje te omotati uže oko šake samo da bi se zadržao u mjestu, nikada neće krenuti dalje.

Jednom se uže pomaklo na klinu i Daeman je šumno udahnuo, a srce mu je skočilo u grlo. Prevalio je više od polovice puta uz dvadeset pet metara dugačko uže. Ako sada padne, slomit će nogu ili ruku i ostati na dnu kratera, usred pare i šištanja.

Klin je izdržao. Visio je tamo oko jedne minute, svjestan toga koliko je vidljiv calibanima koji su mogli biti bilo gdje na ovoj strani kratera. Možda je desetak tih stvorenja već sada stajalo ispod njega i čekalo da im padne u krljuštasto naručje. Nije spustio pogled.

Još metar-dva. Daeman podiže bolnu, drhtavu ruku, obavi uže oko dlana i povuče se uvis, dok je nogama i gležnjevima tražio oslonac. I opet. I opet. Nije smio sebi dopustiti nikakvu stanku. I opet.

Napokon više nije mogao dalje. Utrošio je svu svoju snagu. Visio je tamo, cijelo tijelo mu je drhtalo, težina samostrijela i divovskog jajeta u naprtnjači vukla ga je unatrag, da izgubi ravnotežu. Znao je da će za koji trenutak pasti. Trepćući mahnito, Daeman oslobodi jednu šaku kako bi obrisao zamagljene leće svoje termokože.

Bio je kod izbočine balkona - trideset centimetara ispod ruba.

S posljednjim, nemogućim trzajem uzdigao se i prebacio preko, legao na trbuh, privukao se do klina i ostao ležati na njemu, ležati na konopcu, raširenih ruku i nogu na balkonu od plavog leda.

Nemoj povraćati... nemoj povraćati!Bljuvotina bi ga ugušila unutar osmotske maske, ili bi morao masku strgnuti s glave, pa bi ostao bez svijesti zbog okolnih para za samo nekoliko sekunda. Umro bi ovdje i nitko nikad ne bi saznao da se uspio popeti uz dvadeset pet metara užeta - ne, bilo je više, možda i svih dvadeset sedam - on, bucmasti Daeman, Marinin mali debeljuco, dijete koje nije moglo napraviti ni jedan sklek.

Nešto kasnije, Daemanu se vrati puna svijest i on natjera sebe da se opet pokrene. Skinuo je samostrijel, provjerio je li ovaj još nategnut i pun, sada i otkočen. Provjerio je jaje - pulsiralo je bjelje i sjajnije nego prije, ali još je bilo u jednom komadu. Objesio je čekiće za led o pojas i povukao gore uže dugačko trideset metara. Bilo je apsurdno teško.

Izgubio se u tunelima. Kada je ušao, bio je sumrak i posljednja svjetlost dana probijala se kroz plavi led, ali sada je vani bio mrkli mrak i jedino osvjetljenje bila su žuta električna pražnjenja koja su prožimala živo tkivo svuda oko njega - Daeman je bio siguran da je plavi led organskog porijekla, da je nekako dio Seteba.

Na križanjima je ostavljao obilježja od žute tkanine, ukucana u led, ali nekako mu je promaklo jedno od njih pa je ustanovio da puzi do novih raskrižja i tunela koje nikada ranije nije vidio. Umjesto da se vrati natraške - tunel je bio previše uzak da bi se u njemu okrenuo, a on se bojao puzati natraške - odabrao je tunel za koji mu se učinilo da se uspinje i nastavio puzati.

Tuneli su se dvaput završavali ili strmoglavljivali, pa se morao vraćati unatrag do križanja. Napokon se jedan tunel i širio i penjao uvis, pa je on osjetio beskrajno olakšanje kad se osovio na noge i počeo penjati uz strmu ledenu rampu sa samostrijelom u rukama.

Odjednom je stao i pokušao prigušiti vlastito dahtanje.

Na manje od tri metra ispred njega bilo je jedno križanje, zatim još jedno deset metara dalje, a iz jednog ili oba dopirao je zvuk grebanja i struganja.

Calibani, pomisli on i osjeti da mu termokožu probija užas nalik na hladnoću svemira, ali onda mu dođe još hladnija misao. Jedna od ruku.

Bila je to ruka. Duža od Daemana, deblja od njegovog tijela, ruka se vukla noktima koji su izbijali iz sivog mesa kao oštar čelik dugačak dvadeset pet centimetara, s crnim bodljikavim vlaknima malja na krajevima prstiju koji su grabili po ledu, i odvukla se pulsirajući u neko račvanje manje od tri metra ispred Daemana, da bi tamo zastala, podigla dlan - a u središtu tog dlana vidno su se i drhtavo otvarala i zatvarala usta.

Traži me, pomisli Daeman, ne usuđujući se disati. Osjeća toplinu.

Nije se pomaknuo, čak ni da bi podigao samostrijel. Sve je zavisilo od poderanog i već iznošenog starog odijela od termokože. Ako kroz njega zrači toplina, ruka će suknuti prema njemu u milisekundi. Daeman spusti lice bliže ledenom podu, ne iz straha, već da bi zamaskirao moguće zračenje topline koje bi moglo izbijati iz njegove osmotske maske.

Začuje se divlje struganje, i kad je Daeman podigao glavu uvis, vidio je da je ud krenuo tunelom desno od njega. Mesnata, pokretna ruka-drška ispunila je tunel pred njim i gotovo zatvorila cijelo račvanje.

Vrag nek me nosi ako se budem vratio, pomisli Daeman. On počne puzati naprijed do križanja, što je tiše mogao.

Ruka-drška je klizila kroz križanje: prošla je već stotinu metara, ali činilo se da je beskrajna. Više nije čuo struganje same ruke.

Vjerojatno je zaobišla kroz tunele i sada je iza mene.

“Počuj! Bijeli plamen - drvetu glava puče - i tamo, tamo, tamo, tamo, tamo uslijedi grmljavina Njegova! Budalo što Mu to učini! Gle! Leži ničice i Seteba voli!”

Calibanov napjev bio je prigušen daljinom i ledom, ali je dopirao kroz tunel za njim.

Nekoliko centimetara od klizeće ruke-drške, Daeman razmisli o mogućnostima.

Tunel kroz koji je klizila bio je širok oko metar i osamdeset i isto toliko visok. Ruka-drška ispunila je cijelu širinu križanja i tunela - najmanje metar i osamdeset, utisnuta unutar plavog leda, ali širina joj je bila veća od visine. Između vrha beskrajne klizave mase i stropa tunela bilo je najmanje metar prostora. S druge strane, tunel kojim je Daeman išao širio se i postupno uspinjao prema površini. Činilo mu se da na vlastitoj koži kroz termokožu osjeća strujanje zraka izvana. Možda ga odavde do površine dijeli samo stotinjak metara.

Kako da prođem pokraj ruke-drške?

On pomisli na čekiće za led - beskorisno, nije mogao visjeti o stropu i prevaliti tako tih metar i osamdeset. Pomisli vratiti se u labirint kojim je puzao satima, kako mu se činilo, pa izbaci tu misao iz glave.

Možda će ruka-drška otklizati do kraja. Tada shvatio je koliko je umoran i glup. Ta stvar se završavala u Setebovoj moždanoj masi, dobar kilometar odavde, u središtu kratera.

Ispunit će sve ove tunele udovima. Traži mene!

Krajičkom uma Daeman je usput primijetio da čista panika ima okus krvi. Onda je shvatio da je progrizao sluzokožu unutar obraza. Usta su mu se ispunila krvlju, ali nije imao vremena skinuti osmotsku masku i ispljunuti, pa je umjesto toga progutao.

Do vraga s tim.

Daeman provjeri da je oružje zakočeno pa baci teški samostrijel preko mase ruke-drške koja je klizila ispred njega. Promašio je masno sivo meso za nekoliko centimetara i odskočio od leda u tunelu s druge strane. S naprtnjačom i i jajem bio je veći problem.

Razbit će se. Polupat će se - i onaj mliječni sjaj iznutra - sada je jači, siguran sam da je jači, prosut će se van i to će biti jedna od tih ruku, mala i ružičasta umjesto siva, usta će joj se otvoriti i mala šaka će vrištati i vrištati, a ogromna siva ruka će se brzo vratiti, ili proći možda ravno naprijed tunelom, da me uhvati u zamku...

“Proklet bio”, reče Daeman naglas, ne mareći za buku. Mrzio je sebe zbog tolikog kukavičluka, zbog toga što je oduvijek bio kukavica. Marinina bucmasta bebica, sposobna zavoditi djevojke i hvatati leptire, i ni za što drugo.

Daeman skine naprtnjaču, obavi gornji dio oko jajeta što je bolje mogao, pa ga zabaci preko klizave mase masne ruke.

Paket padne na stranu zaštićenu naprtnjačom umjesto na izloženu ljusku jajeta i otkliže dalje. Koliko je Daeman mogao vidjeti, jaje je izgledalo netaknuto.

A sad sam ja na redu.

Nekako lak i slobodan, bez naprtnjače i teškog samostrijela, on se udalji desetak metara gotovo horizontalnim tunelom, a onda potrči koliko ga noge nose prije nego što je stigao sebi dati vremena da o tome razmisli.

Zamalo se nije okliznuo, ali čizme mu onda nađoše oslonac, tako da se kretao vrlo brzo kada je stigao do ruke. Vrh njegove kapuljače od termokože okrzne strop kada se vinuo što je mogao više, ruku ispruženih ravno naprijed, sa stopalima koja su se dizala sve više - ali ne posve dovoljno, osjetio je kako mu vrhovi čizama grebu po debeloj puza-voj ruci - Nemoj pasti na naprtnjaču i jaje! - a onda se dočeka na ruke, zakotrlja naprijed, tresne - plavi led mu izbije zrak iz pluća, i on se prevrne preko samostrijela koji nije opalio samo zato što je bio zakočen.

Iza njega, beskrajna ruka prestane se kretati.

Ne čekajući da dođe do daha, Daeman pograbi naprtnjaču i samostrijel pa potrči uz blagi ledeni nagib prema svježem zraku i mraku izlaza.

Izbio je na svjež, hladan noćni zrak ulicu ili dvije južno od pukotine Ile de la Cite kojom je došao do kupole. Pod sjajem zvijezda i električnim svjetlom nervnih bljeskova u plavom ledu nije bilo nikakvog traga ni rukama ni calibanima.

Daeman skine osmotsku masku i udahne duboko svježi zrak.

Još se nije izvukao. I dalje s naprtnjačom na leđima i samostrijelom u rukama, išao je tom pukotinom sve do njenog kraja otprilike ondje gdje bi se inače nalazila Ile St-Louis. Desno od njega bio je ledeni zid, lijevo od njega ulazi u tunele.

Ne vraćam se ni u kakav u tunel. S mukom, dok su mu ruke drhtale od zamora iako još ništa nije napravio, Daeman izvadi čekiće za led za-djenute za pojas, zabije jedan u svjetlucavi zid od plavog leda i počne se penjati.

Nakon dva sata penjanja shvatio je da se izgubio. Ravnao se po zvijezdama, prstenima i zgradama koje su se pojavljivale iz leda. Mislio je da ide paralelno s pukotinom koja se pružala duž Avenue Daumesnil, ali sada je znao da je sigurno pogriješio - ispred njega je bila samo široka, crna pukotina koja se obrušavala u apsolutni mrak.

Daeman legne potrbuške blizu ruba i osjeti kako mu se jaje pomiče u naprtnjači kao da je živo, kao da se želi izleći, pa bi prisiljen suzdržati se da ne zaplače. U otvorima tunela i pukotina pokraj kojih je prošao čulo se grebanje - još ruku u potrazi, bio je siguran u to. Pod svjetlom zvijezda i prstena nije vidio nijednu povrh ledene mase, ali kupola iza njega sijala je jače nego ikada.

Setebu nedostaje njegovo jaje.

Njegovo?, pomisli Daeman i odupre se porivu da se nasmije, jer je čak i iza najmanjeg hihota mogla vrebati histerija.

Nešto na rubu ponora ispred njega zapne mu za oko. Daeman se povuče naprijed na laktovima. Jedan njegov klin s komadom žute tkanine.

To je bio ledeni dimnjak udaljen samo sto pedeset metara od čvora Guarded Lion gdje se dofaksirao u Krater Pariz.

Ne krijući više suze, Daeman ukuca posljednji klin u led, pričvrsti uže - ne potrudivši se čak ni da ga ostavi u čvoru koji je naučio vezati da bi ga mogao trzajem oslobodi kad stigne do dna - pa se prebaci preko ruba i spusti u mrak.

Ostavivši uže za sobom, Daeman je odteturao i prepuzao posljednjih stotinjak metara. Bilo je tu još jedno, posljednje križanje obilježeno njegovom žutom krpicom, a onda je morao malo puzati da bi izašao odavde i skliznuo u faks-paviljon Guarded Lion, gdje se mogao uspraviti na nogama na čvrstom podu. Brojčanik faksa slabašno je svjetlucao na svom postolju u središtu kružne postaje.

Golo obličje ga udari sa strane i odbaci tako da se otklizao po podu, a samostrijel mu odskoči dalje na pločicama.

Stvorenje - Caliban ili caliban, nije to jasno vidio u plavom mraku - obavi dugačke prste oko Daemanovog grla i škljocne zubima pred njegovim licem.

Daeman se opet otkotrlja, pokuša zbaciti sa sebe golo obličje koje se čvrsto držalo za njega nogama i širokim nožnim prstima-hvataljka-ma, baš kao i dugačkim rukama i snažnim šakama.

Jaje!, pomisli Daeman, nastojeći da ne padne na leđa dok su se on i stvorenje hrvali, tresnuvši na kraju o postolje brojčanika faksa.

Onda se na trenutak oslobodi i skoči prema samostrijelu koji je stajao pokraj nasuprotnog zida. Amfibijsko čovjekoliko stvorenje zareži i dograbi ga, pa baci Daemana na led. Žute oči i žuti zubi sijali su u plavoj pomrčini.

Daeman se ranije već borio protiv Calibana, a ovo nije bio Caliban - ovaj zlotvor bio je manji, ne toliko jak, ne toliko brz, ali posve dovoljno strašan. Zubi škljocnu prema Daemanovim očima.

Čovjek ispruži ruku ispod calibanove brade i na silu mu podigne čeljust, tako da se krljuštavo lice s plosnatim nosom izvilo uvis i unatrag, dok su žute oči bijesno buljile. Daeman osjeti da mu se snaga vraća u naletu posljednjih zaliha adrenalina te pokuša slomiti stvorenju kralježnicu gurajući mu glavu unatrag.

Glava calibana se otme kao zmija i odgrize dva prsta s Daemanove napregnute lijeve ruke. Čovjek zaurla i odmakne se. Caliban široko zamahne rukama, zastane da proguta prste pa skoči. Daeman zdravom desnom rukom podiže samostrijel i ispali oba projektila. Caliban odleti unatrag i ostane prikovan za ledeni zid dugačkim željeznim bodljikavim projektilima: jedan mu je probio rame i zario se u led, dok mu je drugi prošao kroz dlan i prikovao mu je za led. Golo stvorenje se koprcalo i trzalo te otrglo jedan projektil, stalno urlajući.

Daeman je također urlao. Skoči na noge, izvuče nož iz pojasa i zabije dugačku oštricu uvis calibanu kroz podbradak i meka nepca, ravno u mozak stvorenja. Onda se stisne čitavom dužinom uz dugačko tijelo calibana kao ljubavnik i okrene oštricu kružno - okrene ga opet, opet i opet - nastavivši ga okretati sve dok smiješno koprcanje ispod njega nije prestalo.

Onda se sruši natrag na pločice, držeći se za ranjenu ruku. Začudo, nije bilo krvarenja. Rukavica od termokože zatvorila se oko patrljaka dva amputirana prsta, ali bol ga je tjerala na povraćanje. To je sada mogao sebi dopustiti pa je i napravio, klečao je i povraćao, sve dok je imao što.

Začuje se struganje iz jednog ili više tunela na zidu preko puta.

Daeman ustane, istrgne dugački nož iz calibanovog podbradka -tijelo stvorenja klone, ali ostane stajati uspravno, prikovano projektilom koji mu je probio rame - a onda uzme drugi projektil, oslobodi ga trzajem, podiže samostrijel i priđe brojčaniku faksa.

Nešto jurne iz svjetlucavog ulaza tunela iza njega.

Daeman se otfaksira u dnevnu svjetlost čvora Ardis Halla. Zatetura se tamo dalje od brojčanika faksa, nespretno izvadi projektil iz naprtnjače, ubaci ga u žlijeb na samostrijelu i stopalom napne masivni mehanizam. Uperi samostrijel prema brojčaniku faksa i pričeka.

Ništa nije izašlo za njim.

Činilo se da je tu, u ardiskom čvoru, rano poslije podne. Nigdje nije bilo stražara. Zid palisade bio je srušen na desetak mjesta. Trupla najmanje dvadeset mrtvih vojniksa ležala su posvuda oko faks-paviljona, ali ljudima koji su ostali čuvati paviljon nije bilo ni traga, osim pruga, mrlja i tragova ljudske krvi koji su vodili iz doline u šumu.

Daemana je ruka tako strašno boljela da su mu se cijelo tijelo i lubanja pretvorili samo u odjek tog pulsirajućeg bola, ali on ju je privio uz grudi, stavio još jedan projektil u samostrijel i zateturao se na cestu. Do Ardis Halla je imao nešto manje od dva i pol kilometra.

Ardis Halla više nije bilo.

Daeman je prišao oprezno; klonio se ceste i najveći dio puta prešao hodajući između stabala, a usku rječicu je pregazio uzvodno od mosta. Prišao je palisadi i Ardisu sa sjeveroistoka, kroz šumu, spreman doviknuti stražarima da ne pucaju na njega misleći da je vojniks.

Nije bilo stražara. Daeman je pola sata čučao na rubu šume i čekao. Ništa se nije micalo osim vrana i svraka koje su se gostile ostacima ljudskih tijela. Onda je oprezno krenuo ulijevo i približio se barakama i istočnom ulazu u ardisku palisadu koliko god je mogao, a da ne napusti zaklon drveća.

Palisada je bila probijena na stotinu mjesta. Najveći dio zida bio je srušen. Hannahina divna kupola i ognjište ljevaonice bili su spaljeni, a onda i porušeni. Niz baraka i šatora gdje je stanovala polovina od četiri stotine ljudi u Ardisu potpuno je izgorio. Sam Ardis Hall - velika palača koja je izdržala više od dvije tisuće zima - sada je bio nekoliko kamenih dimnjaka prljavih od ugljena, spaljene i srušene grede i gomile urušenog kamena.

Cijelo mjesto je zaudaralo na dim i smrt. Na nekadašnjem Adinom prednjem travnjaku bilo je mnoštvo mrtvih vojniksa, još ih je ležalo u gomili tamo gdje je nekada bila veranda, i bili su pomiješani s ostacima stotina muškaraca i žena. Daeman nije mogao prepoznati nijedan leš koji je vidio oko spaljenih ruševina kuće - tu je bio mali karbonizirani leš, naoko previše sitan da bi bio od odrasle osobe, sav crn, a ruke su bile postavljene u stav obrane, dok je tamo neka žena ležala naoko netaknuta u čađavoj travi, ali - kada je Daeman pohitao do nje i prevrnuo je - nedostajalo joj je lice.

Daeman klekne u hladnu okrvavljenu travu i pokuša zaplakati. Uspijevalo mu je samo mahati rukama kako bi otjerao debele vrane i skakutave svrake koje su se neprestano pokušavale gostiti leševima.

Sunce je zalazilo. Svjetlost je zamirala na nebu.

Daeman ustane i pogleda ostale leševe - bili su razbacani tamo-amo kao zavežljaji ostavljenog rublja za pranje po zamrznutoj zemlji, neki su ležali ispod trupala vojniksa, drugi su pak ležali sami, neki oboreni u skupinama kao da su se ljudi na kraju zgurili jedni uz druge. Morao je pronaći Adu. Prepoznati i sahraniti nju i što više ostalih prije nego što se pokuša vratiti faks-paviljonu.

Kamo mogu otići? Koja će me zajednica primiti?

Prije nego što je stigao odgovoriti na to pitanje ili stići do drugih tijela u sumraku koji se sve brže spuštao, on zamijeti neki pokret na rubu šume.

U početku je Daeman pomislio da to preživjeli poslije ardiskog masakra izlaze između stabala, ali još dok je podizao zdravu ruku da ih pozdravi, ugledao je odsjaj na sivim oklopima i shvatio.

Trideset, šezdeset, stotinu vojniksa izašlo je iz šume i pošlo prema njemu s ceste i iz šume na istoku. Previše umoran za bijeg, Daeman se zatetura nekoliko metara prema šumi na jugozapadu no ugleda i ondje kretanje. Vojniksi su istrčali iz tame, a još vojniksa popadalo je s drveća i izašlo na otvoreno na sve četiri. Stići će do njega za nekoliko trenutaka.

Znao je da nema svrhe trčati. Daeman klekne, primijeti da jaje u njegovoj naprtnjači sada sja dovoljno jako da mu baca sjenu preko zamrznute trave, a onda izvuče posljednje projektile.

Šest. Ostalo mu je još šest projektila. Plus dva koja su već bila u samostrijelu.

S mračnim osmijehom, osjetivši da u njemu raste nešto nalik na strašno ushićenje, on ustane i uperi oružje u najbližu skupinu kreatura koje su mu prilazile. Bile su udaljene dvadesetak metara. Pustit će ih bliže, znajući da mogu prijeći tu udaljenost za nekoliko sekunda u punom trku karakterističnom za vojnikse. Ranjenom rukom mogao je usmjeriti oružje koristeći palac i preostala dva prsta.

Nešto pukne iza njega. Daeman se brzo okrene, spreman da se suoči s napadom, ali bio je to soni u niskom letu sa zapada. Dvoje ljudi pucalo je iz flešetnih pušaka iz njega. Vojniksi su skakali prema letjelici, ali odbijali su ih oblaci treperavih strelica.

“Skači!” vikne Greogi kada je soni doletio u visini njegove glave, a onda zalebdio pokraj Daemana.

Vojniksi jurnuše sa svih strana, u skokovima, skačući kao divovski srebrni skakavci. Jedan muškarac, koga je Daeman jedva prepoznao kao Bomana, i žena tamne kose - ne Ada, već žena po imenu Edide koja je otišla s Daemanom u faks-ekspediciju upozorenja - pucali su iz svojih flešetnih pušaka u suprotnim smjerovima punim rafalima, zasipajući vojnikse oblakom kristalnih strelica.

“Skači!”, vikne Greogi opet.

Daeman odmahne glavom, skine naprtnjaču s jajetom, ubaci je u soni, ubaci samostrijel pa tek onda skoči. Nije mogao govoriti najvećim dijelom brzog leta prema sjeveroistoku, nekoliko kilometara iznad mračne šume, do posljednjeg kruženja prema goloj stijeni koja se uzdizala šezdeset metara iznad ogoljelog drveća.

Daeman je vidio tu granitnu gromadu prije više godina, kada je prvi put posjetio Adu i njenu majku ovdje, u Ardis Hallu. Tada je lovio leptire i krajem jednog dugog popodneva provedenog u lutanju Ada mu je pokazala kameni vrh koji se vertikalno dizao iz trnovite doline iza šume. “Izgladnjela Stijena”, rekla mu je ona i njen glas šiparice zazvučao je tada gotovo gordo i posesivno.

“Zašto ga tako zovu?”, upitao je on.

Mlada Ada je slegnula ramenima.

“Hoćeš li da se popnemo tamo?”, rekao je on, pomislivši da bi je mogao, ako je odvede tamo, zavesti na travnatom vrhu.

Ada se nasmijala. “Nitko se ne može popeti uz Izgladnjelu Stijenu.”

Sada, u posljednjim trenucima sumraka i prvom svjetlu prstena, Daeman je vidio što su napravili. Vrh uopće nije bio travnat - gola ravna stijena protezala se tridesetak metara, s ponekim velikim kamenom tu i tamo, a na tome vrhu bile su nagomilane grube cerade oko pet-šest logorskih vatri. Tamne prilike bile su zgurene pokraj njih, a još ih je bilo na rubovima granitnog monolita... stražari, nesumnjivo.

Činilo se da se polje ispod Izgladnjele Stijene pomiče u sjenama. Zaista se pomicalo. Tamo su se motali i tiskali vojniksi, gazeći po stotinama razbijenih komada svoje vrste.

“Koliko je ljudi uspjelo pobjeći iz Ardisa?”, upita Daeman dok je Greogi kružio kako bi se spustio.

“Pedesetak”, reče pilot. Lice mu je bilo čađavo i izgledalo je beskrajno umorno u sjaju virtualnih kontrola.

Pedeset od četiri stotine i više, pomisli Daeman tupo. Shvatio je da mu je tijelo u šoku od gubitka prstiju i da mu je i duh u šoku poslije onoga što je vidio u Ardisu. Otupjelost i nezainteresiranost i nisu bile neugodne.

“Ada?”, upita on s oklijevanjem.

“Živa je”, reče Greogi. “Ali u nesvijesti je već gotovo dvadeset četiri sata. Velika kuća je bila u plamenu, a ona je nije namjeravala napustiti sve dok ne budu prebačeni svi preživjeli... pa čak i tada, ne vjerujem da bi otišla da se nije srušio dio zapaljenog krova i da je jedna greda nije onesvijestila. Ne znamo da li je njeno nerođeno dijete još... živo... ili ne.”

“Petyr?” reče Daeman. “Reman?” Pokušavao je ustanoviti tko će ih predvoditi sada kad Harmana nema, kad je Ada ranjena, a toliko njih izgubljeno.

“Mrtvi.” Greogi spusti soni na tamnu masu granitnog vrha. Ljudi oko jedne logorske vatre se podigoše i pridoše im.

“Zašto ste još ovdje?”, upita Daeman Greogija, držeći ga za prednju stranu košulje dok su ostali silazili s prizemljenog sonija. “Zašto ste još tu, sa svim tim vojniksima dolje?”

Greogi se lako oslobodi Daemanove ruke. “Pokušali smo s faks-čvorom, ali vojniksi su nas napali prije nego što smo stigli uvesti ljude unutra. Poginulo je četvoro tamo prije nego što smo uspjeli pobjeći. A nemamo ni kamo odletjeti... Ada je tako teško ranjena, a imamo još desetak teških ranjenika, nismo u stanju sve ih odvesti s Izgladnjele Stijene na vrijeme, prije nego što se te jebene zvijeri popnu uz liticu. Potrebni su nam svi ovdje samo da bismo odbijali vojnikse... Ako prebacujemo po nekoliko ljudi odjednom, oni koji ostanu bit će savladani. Vjerojatno ni ovako nemamo dovoljno flešetnog streljiva da izdržimo još jednu noć.”

Daeman se osvrne oko sebe. Logorske vatre su bile niske, jadne - gorjele su samo na mahovini, lišaju i nekoliko grančica. Najsjajnija stvar na tamnoj stijeni bilo je Setebovo jaje koje je još mliječno svjetlucalo u njegovoj naprtnjači.

“Zar je dotle došlo?” upita Daeman, obrativši se sam sebi.

“Izgleda da je”, reče Greogi, pa siđe sa sonija i zatetura. Čovjek je očigledno zašao u stanje potpune iscrpljenosti. “Sada se posve smrklo. Vojniksi će koju minutu početi s napadom po svim stranama stijene.”

Treći dio

41.

Harman je padao kroz mrak s duhom Arielom naoko nemoguće dugo.

Kada su se prizemljili, nisu tresnuli sa smrtonosnim ishodom o podnožje Golden Gatea kod Machu Picchua, već su meko lupnuli o tlo prašume pokriveno vjekovnim slojevima lišća i drugog humusa.

Na trenutak omamljen, Harman nije mogao povjerovati da nije mrtav, ali onda se podigao na noge, odgurnuo malu priliku Ariela od sebe - iako duh Ariel već bijaše odskakutao izvan dosega - i zagledao oko sebe, naprežući oči u tami.

Tama. Kod Golden Gatea je bio dan. Nalazio se... drugdje. Harman je znao da se to drugdje - gdje god bilo - nalazi na tamnoj strani planeta, duboko u prašumi. Noć je bila zasićena mirisom truleži, gust vlažan zrak lijepio mu se za kožu kao natopljena deka i Harmanova košulja je bila potpuno mokra, tako da je mlitavo visjela na njemu, a posvuda uokolo u naoko neprozirnoj noći čulo se zujanje insekata i šuštanje paprati, palmi, niskog raslinja, sitnih i krupnih stvorenja. Pričekavši da mu se oči prilagode, podignutih šaka, u nadi da će se Ariel vratiti nadohvat udarca, Harman je zabacio glavu i ugledao tračak zvjezdane svjetlosti između malenih procijepa u raslinju visoko iznad njega.

Minutu kasnije, ugledao je blijedu, gotovo sablasnu, bespolnu figuru Ariela koja je blago svjetlucala oko tri metra od njega na tlu prašume.

“Vraćaj me natrag”, zareži Harman.

“Da? A gdje?”

“Na most. Ili u Ardis. Ali učini to odmah”

“Ne mogu.” Bespolni glas ga je izluđivao, vrijeđao.

“Moraš”, zareži Harman. “Moraš, i to odmah. Kako god da si me dovelo ovamo, poništi to i vrati me. Odmah.”

“Ili će doći do kakvih posljedica?”, upita svjetlucava figura u mraku prašume. Arielov glas je zvučao malčice razveseljeno.

“Ili ću te ubiti”, reče Harman bezosjećajno. Shvatio je da zaista tako misli. Zadavit će tog zeleno-bijelog žgolju, istisnuti život iz njega i pljunuti na leš. A onda ćeš ostati izgubljen u nepoznatoj prašumi, upozori Harmana posljednji razboriti dio njegovog uma.

“Jadna ja” reče Ariel, tobože prestrašeno, “nasmrt ćeš me ištipati.”

Harman skoči ispruženih ruku. Mala prilika - jedva nešto viša od metar i dvadeset - uhvati ga usred skoka i zavitla deset metara u prašumu kroz lišće i pokidane lijane.

Harman je opet došao do daha poslije minute-dvije, a još jedna minuta bila mu je potrebna da se pridigne na koljena. Odmah je shvatio da bi mu kralježnica bila slomljena da mu je duh Ariel to napravio drugdje - recimo, na Golden Gateu kod Machu Picchua, gdje su se nalazili nedavno. Sada je opet ustao u dubokom humusu i naprezao se gledati kroz sve gušći mrak, da bi se onda progurao i probio sebi put natrag kroz lijane i gusto raslinje do male čistine gdje je čekalo stvorenje Ariel.

Stvorenje, vilenjak, što li već je, više nije bio sam.

“O, gle”, reče Ariel zadovoljno, pričljivo, “ima nas još.”

Harman zastane. Sada je bolje vidio u svjetlu zvijezda koje je dopiralo odozgo na malu čistinu u prašumi, a ono što je ugledao nagnalo ga je da iskolači oči.

Na čistini, ispod drveća i usred paprati i lijana iza proplanka, bilo je najmanje pedeset ili šezdeset drugih obličja. Nisu to bili ljudi, ali isto tako ni vojniksi ni calibani ili ma koji drugi dvonošci koje je Harman vidio u svojih devedeset devet godina i devet mjeseci života. Ta čovjekolika stvorenja bila su grube skice ljudi - niska, ne mnogo viša od malog duha zvanog Ariel, i poput Ariela s prozirnom kožom i organima koji su plutali u zelenkastoj tekućini. Ali tamo gdje je Ariel imao usne, obraze, nos i oči mladog muškarca ili žene, s fizičkim osobinama i mišićima koji podsjećaju na ljudsko tijelo, ta niska zelena obličja nisu imala ni usta ni ljudske oči - zurila su u Harmana u svjetlosti zvijezda crnim točkama na licima, koje su mogle biti i grumeni ugljena - a od tijela koja su naoko bila posve bez kostiju, pa do troprstih ruku, ta obličja kao da nisu imala nikakav identitet.

“Mislim da nisi upoznao moje pomagače”, reče Ariel tiho i mahne feminizirano prema gomili obličja u sjenama. “Oruđa ovog donjeg svijeta, bila su izbljuvana van prije nego što je tvoj soj uopće nastao. Nose razna imena - njegovo Prosperstvo zove ih ovako i onako, kako mu se svidi - ali vrlo su slični meni, potomci klorofila i čestica ostavljeni tamo u šumi da je premjere u doba prije posthumanci. To su zekovi - pomagači, radnici i zarobljenici svi do jednog, a tko od nas nije isto to?”

Harman je zurio u zelenkasta obličja. Zurila su netremice u njega.

“Uhvatite ga”, vrisne Ariel.

Četiri zeka istupiše - kretali su se graciozno, što Harman nije očekivao od tako grubo sazdanih stvorenja - i prije nego što je stigao bježati ili se boriti, dva su ga zgrabila željeznim troprstim stiskom. Treći zek se nagne bliže, ne dišući, tako da mu bezoblična prsa dodirnuše tuniku povrh Harmanovih grudi, a četvrti šcepa Harmanovu ruku - baš kao što je Ariel šcepao Hannahinu nešto ranije - i gurne je kroz propusnu opnu zelene kože u grudi trećeg zeka.

Harman osjeti u šaci meki organ nalik na srce, koji mu je došao gotovo kao neki kućni ljubimac, a onda mu glavom odjeknuše neizgovorene riječi:

NE ŽIVCIRAJ ARIELA UBIT ĆE TE IZ ČISTOG HIRA. POĐI S NAMA I NE TRUDI SE PRUŽATI OTPOR. TO JE ZA TVOJE DOBRO I ZA DOBRO GOSPOĐE ADE DA SADA POĐEŠ S NAMA.

“Otkud vi znate za Adu?” vikne Harman.

DOĐI.

To je bila posljednja riječ proslijeđena Harmanu kroz pulsirajuću ruku u bolnu lubanju prije nego što mu se ruka našla izvučena van, i dalje sa zekovim mekim srcem koje se osušilo i prestalo kucati, a onda se sam zek prevrnuo unatrag i nijemo pao na tlo prašume, da bi se tamo smežurao, osušio i umro. Ariel i ostali zekovi nisu obraćali pozornost na leš komunikatora i Ariel se okrenuo i pošao prvi stazom jedva vidljivom na tamnoj zemlji prašume.

Zekovi su Harmana još držali za ruke, ali sada površno, jer Harman se nije pokušavao suprotstavljati već je samo održavao korak dok je kolona tih stvorenja prolazila mračnom šumom.

Harmanu su misli jurile brže od nogu dok se trudio održavati korak kroz mračnu prašumu. Povremeno, kad bi raslinje iznad njih bilo previše gusto, nije mogao vidjeti ništa - čak ni svoje noge ili stopala u gotovo apsolutnoj tami - pa je puštao da ga zekovi vode kao slijepca i koncentrirao se na razmišljanje. Znao je da će u nastupajućim satima morati biti mnogo pametniji nego u podosta proteklih mjeseci želi li ikada opet vidjeti Adu i Ardis Hall.

Prvo pitanje - gdje se nalazi? Na Golden Gateu kod Machu Picchua bilo je olujno jutro, ali u ovoj prašumi izgleda da je bilo vrlo kasno. Pokušao se sjetiti geografije koju je sam učio, ali karte i sfere sada su mu bile nejasne u glavi - riječi kao što su Azija ili Europa nisu značile gotovo ništa. Ali mrak je ovdje ukazivao na to da ga duh Ariel nije jednostavno bacio u neku prašumu blizu Mosta. Nije se mogao pješke vratiti do Machu Picchua, Hannah, Petyra i sonija.

Što je vodilo do sljedećeg pitanja - kako ga je Ariel donio ovamo? U zelenim kuglama Golden Gatea nije vidio nikakav faks-paviljon. Da ga je bilo - i da je Savi ikada nagovijestila da s mostom postoji faks-veza - on svakako ne bi tamo letio sonijem da uzme oružje i streljivo i stavi Odiseja u ležaj za liječenje. Ne... Ariel je upotrijebio neko drugo sredstvo da ga prebaci kroz prostor na ovo mračno mjesto puno kukaca, sparno i smradno od truleži.

Pošto su ga vukli kroz mrak nepunih deset koraka iza vjesnika biosfere - ili je bar tako Prospero jednom nazvao Ariela - Harman je shvatio da jednostavno može postaviti ta pitanja. Najgore što bi blijeda prikaza - čije je tijelo vidno svijetlilo pod sjajem zvijezda dok su tu i tamo prolazili preko malih proplanaka u prašumi - mogla učiniti, bilo je da mu ne odgovori.

Ariel odgovori na oba pitanja, i to najprije na drugo.

“Pravit ću ti društvo samo još nekoliko sati”, reklo je nisko obličje. “Onda te moram odvesti svome gospodaru, nedugo pošto začujemo zov kočopernog pijevca - samo kad bi kočopernih pijevaca bilo na ovom ubogom mjestu.”

“Tvome gospodaru Prosperu?”, upita Harman.

Ariel ne odgovori.

“Dobro, kako se onda zove ovo ubogo mjesto?”

Vilenjak se nasmije zvukom nalik na cilik zvončića, koji nije bio baš posve ugodan. “Trebalo bi ovu šumu zvati Arielovim rodilištem, jer prije deset puta po dvjesto godina tu sam nastao - izrastao u svijest iz milijardu malih senzorskih uređaja koje su staromodni ljudi - zapravo tvoj soj, goste - nazivali česticama. Drveće je razgovaralo sa svojim ljudskim gospodarima, kao i međusobno, brbljalo u mahovinom obrasloj staroj mreži koja se pretvorila u noosferu u nastanku, brbljalo o temperaturi, ptičjim gnijezdima, izleglim ptićima, osmotskom tlaku izraženom u kilogramima po centimetru kvadratnom, te pokušavalo kvantificirati fotosintezu isto onako kao što balavi prodavač prebrojava svoje trice i kučine i smatra ih blagom. Zekovi - moji voljeni instrumenti akcije, isti oni koje mi je u prevelikom broju oteo taj čudovišni mag gospodar da bi ih opteretio poslom na crvenom svijetu - podigli su se isto tako, da, ali ne ovdje, poštovani goste, ne ovdje, ne.”

Harman nije razumio gotovo ništa od toga, ali Ariel je pričao - brbljao - i on je znao da će prije ili kasnije saznati nešto važno uspije li u naumu da stvorenje ostane zaokupljeno razgovorom.

“Prospero, tvoj gospodar, nazvao te je vjesnikom biosfere kada sam razgovarao s njim, tvojim gospodarom, prije devet mjeseci na njegovom orbitalnom otoku”, reče Harman.

“Da”, reče Ariel i opet se nasmije, “a ja Prospera, koga ti nazivaš mojim gospodarom, zovem Govnarom.”

Ariel se okrene prema njemu i malo, zelenkasto bijelo lice zasvjetluca kao neka fosforescentna tropska biljka kad su uronili u dio staze koji je bio u potpunom mraku pod nasrtljivim lišćem. “Harmane, Adin mužu, Nomanov prijatelju, ti si, u mojim očima, čovjek grešnik, čovjek čija sudbina ima značaja, makar u ovom donjem svijetu, manje zbog onog u njemu nego zbog njegovog bezbojnog obličja. Ti, od svih ljudi najnepodobniji da živiš - a kamoli da poživiš svojih punih Pet dvadesetica poput dugo pečenog mesa brata Calibana - jer su te vrijeme i vremenske promjene navele da poludiš. A čak i tako hrabri ljudi znaju se objesiti ili udaviti.”

Harman nije razumio ništa od toga i iako je postavio još mnoga pitanja, prikaza Ariel više nije odgovarala niti progovarala sve do osvita, koji je nastupio poslije tri sata i mnogo prijeđenih kilometara.

Jedan sat nakon što je Harman bio siguran da više nema snage, dopustili su mu da stane i nasloni se na ogromnu stijenu kako bi došao do daha. U svjetlu zore shvatio je da to uopće nije stijena.

Stijena je zapravo bila zid, zid pak dio velike zgrade s uvučenim razinama na visini, a sama zgrada bila je nešto za što je, zahvaljujući sigliranju, pretpostavio da se zove hram. Tada Harman shvati što dodiruje rukama i što vidi očima.

Svaki centimetar velikog hrama bio je izrezbaren. Neke rezbarije bile su velike - široke koliko i dužina Harmanove ruke - ali većina je bila dovoljno mala da ih može prekriti dlanom.

U rezbarijama - bivale su sve jasnije kako je tropsko sunce sve jače izlijevalo svjetlost kroz prašumu iznad njega - muškarci i žene su vodili ljubav - kao i muškarci s više žena, muškarci s muškarcima, žene i muškarci kao i nešto što je sličilo na konje, muškarci i slonovi, žene i bikovi, žene i žene i majmuni i muškarci i muškarci i muškarci...

Harman je mogao samo zuriti. Nikada nije vidio ništa slično za svojih devedeset devet godina. Na jednom nivou reljefa, baš u visini očiju, vidio je muškarca čija je glava bila među ženinim nogama, dok je neki drugi muškarac, opkoračivši prvog, nudio svoj nabrekli penis širom otvorenim ženinim ustima; iza nje je pak druga žena s nekom vrstom umjetnog uda na sebi prodirala u prvu ženu straga, a prva žena je, dok je opsluživala dvojicu muškaraca i ženu iza sebe, pružala ruku prema životinji, koju je Harman, zahvaljujući torino-drami, prepoznao kao konja, i masturbirala uzbuđenog pastuha. Drugom slobodnom rukom trljala je genitalije ljudske muške figure koja je stajala pokraj konja.

Harman se odmakne od zida hrama, zagledan u kameno zdanje obraslo lijanama. Bilo je na tisuće - možda na desetke tisuća - varijacija na tu temu, a sve su Harmanu pokazivale varijante spolnog čina koje nikada nije zamišljao, niti mogao zamisliti. Samo neke od slika sa slonovima... Ljudske figure bile su stilizirane, lica i dojke ovalni, oči u obliku badema, usta žena i muškaraca izvijena u zadovoljne i dekadentne osmjehe.

“Kakvo je ovo mjesto?”, upita on.

Ariel zapjeva falsetom:

“Gore, jedva vidljivu u visokom mraku

Čudnu stvar mrtvaca davnih vidjet možeš svaku,

Što li su značile onima što samo prah su sada,

Te figure mahnite pune ljubavi i naslada?”

Harman pokuša opet. “Kakvo je ovo mjesto?”

Ariel konačno odgovori jednostavno. “Kaduraho.” Ta riječ Harmanu nije značila ništa.

Vilenjak biosfere mahne, dva mala, zelena, gotovo prozirna zeka dodirnuše Harmana po ruci, i povorka se udalji od hrama, prateći jedva zamjetnu stazu kroz prašumu. Harman se osvrnuo i posljednji put pogledao kamenu građevinu - građevine, shvatio je sada, tamo je bilo više hramova i svi su bili izrezbareni erotskim frizovima - pa je opet primijetio da su zgrade gotovo potpuno obrasle u prašumu. Figure u snošaju bile su obavijene lijanama, djelomično skrivene travom i čvrsto stegnute korenjem i zelenim pipcima. Onda mjesto po imenu Kaduraho nestane u zelenilu i Harman se usredotoči na tegobno koračanje za Arielom.

Dok je sunce obasjavalo divljinu prašume oko njih - deset tisuća nijansi zelene boje, koje Harman većinom nije mogao ni zamisliti - on je samo mislio na to kako se vratiti u Ardis kod Ade ili makar natrag na most prije nego što Petyr odleti sonijem. Nije želio čekati tri dana da se Petyr vrati po Hannah i iscijeljenog - ako onaj ležaj može vratiti nekome život - Nomana/Odiseja.

“Ariele?”, reče on odjednom malom obličju koje kao da je lebdjelo na čelu kolone zekova ispred njega.

“Da, gospodine?”

“Kako si me prebacila s Golden Gatea u ovu prašumu?”

“Zar nisam svoje vilenjaštvo obavila krajnje nježno, o Čovječe?”

“Jesi”, reče Harman, uplašivši se da će se blijeda prilika upustiti u novo brbljanje besmislica. “Ali kako?”

“A kako inače putujete s mjesta na mjesto kad ne ležite potrbuške u soni-tanjuru?”

“Faksiramo se”, reče Harman. “Ali na Golden Gateu nije bilo faks-paviljona... ni faks-čvora.”

Ariel se podiže u zrak, okrzne grane i prospe po zekovima i Harmanu pljusak kapi. “Zar je tvoj prijatelj Daeman otišao u faks-paviljon kada ga je prije deset mjeseci pojeo alosaur?”

Harman se ukopa u mjestu. Zekovi koji su ga još držali za laktove stadoše s njim i ne povukoše ga dalje.

Naravno, pomisli Harman. To mu je bilo pred nosom cijelog života. Gledao je to cijelog života - ali bio je slijep. Kad se faksirao na prstene navršivši neku od Dvadesetica svog života, odlazio je u najbliži faks-paviljon.

Ali kada bi netko bio ozlijeđen ili ubijen, požderan poput Daemana, rastrgnut u nekoj nesreći - gore bi ga faksirali prsteni.

Harman je bio tamo, na Prosperovom otoku, u spremnicima firmarija bila su gola tek pristigla tijela da bi ih sređivali hranljiva otopina i plavi crvi, a onda su se tijela faksirala natrag. Harman i Daeman su osobno obavljali faksiranje, po Prosperovim uputama, kad su uništili servitore i podesili brojčanike i poluge tako da faksiraju kući što je moguće više tijela u postupku popravljanja.

Ljudska bića mogu se faksirati bez odlaska u faks-paviljon, bez polaska iz jedne od tristo i nešto poznatih faks-čvorova. Harman je to gledao cijelog života - gotovo sto godina - ali nikada nije vidio ono što je mogao vidjeti. Uvjerenje da vas posthumanci pozivaju kući kad se ozlijedite ili stradate prije svoje Pete dvadesetice bila je previše ukorijenjena. Faks-čvorovi su bili znanost; odlazak u firmarij na hitni popravak bio je nešto nalik na religiju.

Ali firmarij na Prosperovom otoku bio je opremljen uređajima koji su mogli faksirati bilo koga bilo kuda, ne oslanjajući se na čvorove i paviljone.

A Harman i Daeman su uništili firmarij i Prosperov otok.

Zekovi povukoše Harmana za ruke kako bi ga opet pokrenuli, ali učiniše to blago. Harman se još nije micao. Osjećao je vrtoglavicu od snage vlastitih misli; da ga zekovi nisu držali, možda bi se srušio na tlo prašume.

Prosperov otok je uništen - on i svi ostali staromodni ljudi promatrali su mjesecima kako njegovi komadi sagorijevaju na noćnom nebu -ali Ariel se i dalje može faksirati - nekom vrstom slobodnog faksiranja, nezavisno od čvorova, portala i paviljona. Nešto gore na prstenima - na samoj Zemlji - pronašlo je vilenjaka, kodiralo ga i faksiralo, a danas i Harmana s njim, s Mosta pa ovamo, kod Kaduraha, gdje god to bilo. Negdje na drugu stranu Zemlje.

Harman će se možda i moći faksirati kući Adi, samo ako natjera Ariel da mu otkrije tu tajnu slobodnog faksiranja.

Zekovi povukoše opet, blago ali uporno. Ariel je bio daleko naprijed i lebdio je prema osvijetljenom dijelu prašume. Harman nije želio dovesti zekove u nepriliku. A nije želio ni izgubiti Ariela iz vidokruga - vilenjak je bio njegova karta za faksiranje kući.

Harman požuri, spotičući se, da dostigne vjesnika Zemljine biosfere. Kada su izbili na čistinu, sunce je bilo toliko jako da je Harman škiljio i prekrio oči, tako da nekoliko trenutaka nije vidio građevinu koja se nadvila nad njim. Kad ju je ugledao, odmah je stao.

Ta stvar - građevina - nije to bila zgrada - bila je divovska i dizala se, po Harmanovoj procjeni - a njegove procjene veličine oduvijek su bile nevjerojatno dobre - najmanje tristo metara uvis. Možda i malo više. Nije imala oplatu. Čitava struktura bila je otvoreni isprepletani kostur tamnih metalnih greda koje su se dizale prema unutrašnjosti s ogromne kvadratne osnovice, povezane metalnim lukovima u krošnju, da bi se zatim uvijale prema unutrašnjosti i na kraju stvorile pravi toranj s tamnim čvornatim vrhom visoko, visoko gore.

Padne mu na pamet izraz koji mu je jednom opisala Hannah, upućena u rad s metalom - kovano željezo. Harman je bio siguran da su podupirači, lukovi, grede i otvoreni preplet sipki u koji je zurio tu, pod vrelim suncem prašume, napravljeni od neke vrste željeza.

“Što je to?” prodahće on. Zekovi su ga pustili i odmakli se natrag u hladovinu prašume, kao da se plaše prići bliže temeljima tog nevjerojatnog tornja. Harman je shvatio da ništa ne raste uokolo podnožja tornja, ništa osim niske, savršeno podšišane trave. Kao da je snaga same građevine držala prašumu podalje od sebe.

“To je sedam tisuća tona”, reče Ariel glasom mnogo muževnijim od svakog koji je prikaza biosfere ranije koristila. “Dva i pol milijuna zakovica. Četiri tisuće tristo jedanaest godina starosti - ili je makar original ovoga bio toliko star. Ima više od četrnaest tisuća ovih u Kan Ho Tepovom eiffelbahnu”

“Eiffelbahn...”, ponovi Harman. “Ne znam...”

“Dođi”, odbrusi Ariel. Glas prikaze sada je bio snažno muževan, dubok, prijeteći, glas koji nije trpio neposlušnost.

U podnožju jednog lučnog potpornja nalazio se nekakav kavez od kovanog željeza.

“Ulazi”, reče Ariel.

“Moram znati...”

“Uđeš li, saznat ćeš sve što ti treba znati”, reče vjesnik biosfere. “Uključujući i to kako da se vratiš svojoj obožavanoj Adi. Ostaneš li tu, umrijet ćeš.”

Harman stupi u kavez. Željezna rešetka klizne i zatvori se. Zupčanici zacvile, metal zaškripi i kavez se počne dizati po kosini, prateći niz kablova i metalnih tračnica.

“Zar ti ne ideš?” dovikne Harman dolje, da ga Ariel čuje.

Vilenjak ne odgovori. Harmanov lift nastavi se penjati u toranj.

42.

Toranj ima, čini se, tri glavna odmorišta. Prvo i najšire bilo je tik iznad krošnji prašume. Harman pogleda preko gustog tepiha zelenila. Lift se nije zaustavio.

Drugo odmorište bilo je dovoljno visoko da lift putuje gotovo vertikalno i Harman se pomaknuo u središte malog kaveza. Kada je pogledao uvis i van, vidio je da se od vrha tornja pruža niz kablova i nestaje daleko na istoku i zapadu, s malim ulegnućem u daljini. Lift se nije zaustavio ni na drugom odmorištu.

Treće i posljednje odmorište nalazilo se tristo metara iznad tla, odmah ispod zasvođenog vrha tornja s antenskim šiljkom. Tu je lift usporio i stao - stari zupčanici su zaškripali i proklizali, kavez lifta propao je dva metra u dubinu, a Harman šcepao rešetke kaveza od kovanog željeza i pripremio se za smrt.

Kočnica je zaustavila kavez. Vrata od kovanog željeza kliznula su u stranu. Harman je nesigurno prešao metar i pol ili dva po željeznom mostu s trulim drvenim daskama. Ispred njega, mnogo ljepša vrata - s komadima od mahagonija uglavljenim u filigran od kovanog željeza - zazvečala su, pomakla se, a onda otvorila uz šištanje. Harman je zastao samo na trenutak prije ulaska u tamniju unutrašnjost. Svako drugo mjesto bilo je poželjnije od isturenog mostića tristo metara iznad isprepletanih greda koje su se gubile dolje u željeznoj vrtoglavici.

Našao se u nekoj sobi. Kada su vrata zašištala i zatvorila se sa zveketom, Harman je shvatio da je u velikoj prostoriji deset do petnaest stupnjeva hladnije negoli vani, na suncu. Ostao je nekoliko sekunda u mjestu i pričekao da mu se oči naviknu na polumrak.

Stajao je u malom, tepihom zastrtom ulaznom mezaninu punom knjiga, koji je bio dio veće prostorije. Iz mezanina su se spiralne stube od kovanog željeza spuštale do glavnog poda prostorije i uzdizale kroz strop, vjerojatno na sljedeći kat.

Harman siđe.

Nikada nije vidio takav namještaj - čudnog stila, s crvenim velurom ukrašenim resama i s debelim zavjesama preko prozora što su zamjenjivali zid na južnoj strani prostorije, a čije su se zlatne rese vukle po lijepo ukrašenom crvenom i smeđem tepihu. Na sjevernom zidu se nalazio kamin - Harman je zurio u šare od crnog željeza i zelene keramike. Dugačak stol s komplicirano izrezbarenim nogama pružao se najmanje dva i pol metra pokraj četiri i pol metra dugačkog zida od prozora, gdje su okna blizu kutova bila poput paukove mreže. Od namještaja su tu bile još udobne fotelje i udobni otomani, stolice u duborezu od blistavog tamnog drveta sa zlatnim metalnim ukrasima, a posvuda je bilo onoga što mu je Hannah jednom opisala kao uglačana mjed.

Bilo je tamo neobično vatrogasno crijevo s trubicom za govor koja je imala zvonasta usta od uglačane mjedi; drvene kutije boje trešnje na zidovima bile su opremljene polugama od uglačane mjedi; na dugačkom ravnom stolu uzdizalo se nekoliko puhačkih instrumenata - neki su imali mjedene tipke i zupčanike koji su se sporo okretali, a malo dalje na stolu stajao je astrolab s krugovima od mjedi koji su se okretali unutar većih krugova od mjedi, uglačana mjedena lampa koja je sijala blagim svjetlom. Na stolu su bile raširene karte koje su pridržavali mali poluloptasti mjedeni pritiskači, a još karata stajalo je savijeno u mjedenoj posudi na podu.

Harman potrča naprijed i zagleda se gladno u karte, pa ih izvuče još, razvije ih i odozgo položi mjedene polulopte.

Nikada ranije nije vidio takve karte. Sve je bilo u mreži, ali unutar polja te mreže bilo je deset tisuća krivudavih paralelnih linija - neke su bile međusobno blizu tamo gdje su karte bile smeđe ili zelene, a neke široko razmaknute tamo gdje su se na kartama vidjele velike bijele površine. U nepravilnim razmacima su se vidjele plave mrlje za koje je Harman pretpostavio da predstavljaju jezera ili mora, te duže, krivudavije plave linije koje su vjerojatno označavale rijeke pokraj kojih su bila ispisana nevjerojatna imena - Tungabadra, Krišna, Godavari, Normada, Mahanadi i Gang.

Na istočnom i zapadnom zidu sobe, oko prozora koji su, iako mali, ipak imali višestruka okna, bilo je još polica, još knjiga, još mjedenih predmeta, kipova od zada, mjedenih naprava.

Harman pritrči polici i izvadi tri knjige, osjetivši miris vjekova koji se digao sa starog, ali još čvrstog papira i debelih kožnih korica. Srce mu je zalupalo kada je vidio naslove - Treća dinastija Kan Ho Tepa - 2601-2939g. n. e. i Spjevovi Ramajana i Mahabharata u reviziji kiborga Ganeša, te Održavanje eiffelbahna /sučelje umjetnih inteligencija. Harman položi desni dlan na knjigu koja je ležala na vrhu, zatvori oči da prizove sigl-funkciju, a onda počne oklijevati. Kad bi imao vremena, radije bi pročitao te knjige - sričući svaku riječ i nagađajući njeno značenje iz konteksta. Bilo je to sporo, teško, mučno, ali uvijek je više dobivao čitanjem nego sigliranjem.

On iz poštovanja spusti tri knjige na uglačanu ploču stola bez trunke prašine i pođe kružnim stubama na gornji kat.

Tu je bila spavaća soba - uzglavlje kreveta bilo je napravljeno od valjaka uglačane mjedi, prekrivač na krevetu bio je od teškog crvenog baršuna sa zamršenim, prepletenim šarama na obrubima. Pokraj mjedene podne svjetiljke stajala je još jedna fotelja - šira, udobnija fotelja sa cvjetnim šarama, a uz nju je bio doguran visoki kožni otoman s resama. Bila je tu i jedna manja prostorija - kupaonica s čudnom porculanskom zahodskom školjkom ispod porculanskog kotlića za vodu i lanca s mjedenom ručicom, oknima od obojenog stakla na zapadnom zidu, mjedenom armaturom na slavinama iznad lavaboa, ogromnom bijelom porculanskom kadom s nogama u obliku pandža. U spavaćoj sobi je i sjeverni zid bio pun prozora - ne, bila su to staklena vrata s kvakama od kovanog željeza.

Harman otvori dvokrilna vrata i izađe na balkon od kovanog željeza tristo metara iznad prašume. Sunce i vrelina tresnuše ga kao vruća šaka. Trepćući, bez dovoljno samopouzdanja da stoji na željezu, vidio je isprepletene grede tornja ispod sebe, ali bilo je dovoljno da ga netko samo blago gurne pa da se nađe u zraku, u zraku na visini od tristo metara.

I dalje čvrsto držeći vrata, on se nagne dovoljno da ugleda željezni namještaj s privezanim crvenim jastucima i stol na balkonu širokom tri metra. Kada je pogledao uvis, spazio je željeznu izbočinu iznad dvokatne sobe, ogromni metalni zamašnjak tik ispod kupola od zlatnog liskuna na vrhu kule, kablove deblje od njegove noge koji su se pružali prema istoku i zapadu. Zaškiljivši na istok, Harman ugleda ondje okomitu crtu još jednog crnog tornja - koliko daleko? - najmanje pedeset kilometara, koliko je mogao procijeniti s ove visine. Pogledao je na zapad, gdje se u daljini gubilo desetak kablova, ali tamo su se na horizontu vidjeli samo plavo-crni oblaci oluje.

Harman stupi natrag u spavaću sobu, pažljivo zatvori vrata, vrati se kružnom stubištu i siđe, brišući znoj s čela i vrata rukavom tunike. Unutra je bilo tako ugodno svježe da još nije osjetio želju da se vrati dolje, u prašumu.

“Zdravo, Harmane”, reče poznati glas iz pomrčine blizu stola i tamnih zavjesa.

Prospero je bio stvarniji nego što ga je Harman pamtio poslije onog sastanka od prije više mjeseci, na orbitalnoj stijeni visoko u e-prstenu. Magova smežurana koža više nije bila blago prozirna kao na njegovom hologramu. Odora od plave svile i vune, okićena posvuda zlatnim planetima, sivim kometima i plamtećim zvijezdama od crvene svile, sada mu je padala u težim naborima i vukla se za njim po turskom tepihu.

Harman je vidio kako starcu slapovi dugačke srebrno bijele kose padaju iza šiljatih ušiju i uočio staračke pjege na njegovom čelu i rukama, kao i blago požutjele nokte nalik na pandže. Harman je primijetio očitu čvrstoću izrezbarenog štapa koji je stari mag stezao desnom rukom i dojam da Prosperove plave papuče imaju težinu dok su se vukle po drvenom podu i debelom tepihu.

“Pošalji me kući”, zatraži Harman i kroči prema starcu. “Odmah”

“Strpljenja, strpljenja, čovječe po imenu Harman, prijatelju Nomanov”, reče mag, pokazavši požutjele zube u blagom osmjehu.

“Jebeš strpljenje”, reče Harman. Sve do tog trenutka pojma nije imao koliko je dubok bijes u njemu zbog toga što ga je Ariel oteo s Mosta, odveo od Ardisa, Ade i njegovog nerođenog djeteta, gotovo sigurno po naredbi prilike u plavoj odori koja se motala ovdje sitnim koracima uokolo. On stupi za korak bliže starcu, pruži ruku, dograbi lepršavi magov rukav...

I odleti tri metra natrag na drugu stranu sobe, da bi napokon skliznuo s tepiha na uglačani pod i našao se na leđima, trepćući da otjera slike narančastih krugova s mrežnjače.

“Ne trpim ničiji dodir”, reče Prospero tiho. “Ne tjeraj me da se tome suprotstavim pomoću ovog staračkog štapa.” On malčice podiže čarobnu palicu.

Harman klekne na jedno koljeno. “Pošalji me natrag. Molim te. Ne mogu ostaviti Adu samu. Ne sada.”

“Već si odabrao taj put, zar ne? Nitko te nije natjerao da odvedeš Nomana na Machu Picchu, no nitko te u tome nije ni sprečavao.”

“Što želiš, Prospero?” Harman ustane, pokuša bezuspješno treptanjem odstraniti posljednje crveno-narančaste krugove pred očima, pa sjedne na najbližu drvenu stolicu. “I kako si preživio uništenje orbitalnog asteroida? Mislio sam da je tvoj hologram tamo ostao zarobljen zajedno s Calibanom.”

“O, i bio je”, reče Prospero dok je hodao tamo-amo. “Jedan mali dio mene, možda, sve u svemu, ali vitalan mali dio. Ti si me doveo natrag na Zemlju.”

“Ja...”, zausti Harman. “Soni? Nekako si učitao svoj hologram u memoriju sonija?”

“Točno.”

Harman odmahne glavom. “Mogao si pozvati taj soni na orbitalni otok u svako doba.”

“Netočno”, reče mag. “Bio je to Savin stroj i služio je samo za orbitalne posjete ljudskih putnika. Ja tu ne spadam... posve.”

“Kako je onda Caliban pobjegao?”, upita Harman. “Znam da nije bio u soniju s Daemanom, Hannah i sa mnom.”

Prospero slegne ramenima. “Calibanove pustolovine su isključivo Calibanova briga. Taj bijednik više ne služi meni.”

“Opet služi Setebu”, reče Harman.

“Da.”

“Ali Caliban jest preživio i vratio se na Zemlju poslije toliko stoljeća.”

“Da.”

Harman uzdahne i protrlja lice rukom. Odjednom je bio vrlo umoran i vrlo žedan.

“Drvena kutija ispod mezanina je neka vrsta hladnjaka”, reče Prospero. “Tamo ima hrane... i boca s čistom vodom.”

Harman se uspravi na stolici. “Zar mi čitaš misli, magu?”

“Ne. Već lice. Nema očiglednije geografske karte od ljudskog lica. Idi - popij malo. Ja ću sjesti ovdje, pokraj prozora, i pričekati da se vratiš osvježen, kao sugovornik.”

Harman je osjećao drhtavicu u nogama i rukama dok je išao do velike drvene kutije s mjedenom ručicom, a onda je neko vrijeme zurio u hladnjak, u sve te boce vode i gomile hrane uvijene u prozirnu foliju. Otpio je dobar gutljaj.

Kada se vratio na središte tamnocrvenog tepiha gdje je Prospero sjedio za stolom sa suncem iza leđa, on reče: “Zašto si naložio Ariel da me dovede ovamo?”

“Zapravo, budimo precizni, naložio sam da te moj vjesnik biosfere dovede ovamo u prašumu, blizu Kaduraha, budući da faksiranje nije dopušteno unutar dvadeset kilometara od eiffelbahna”

“Eiffelbahn.”, ponovi Harman, otpijajući i dalje ledeno hladnu vodu iz boce. “Zar ti i Ariel tako nazivate ovaj toranj?”

“Ne, ne, dragi moj Harmane. Tako mi - ili Khan Ho Tep, da budem precizan, pošto je taj gospodin napravio eiffelbahn prije nekoliko tisućljeća - tako je on nazivao ovaj sustav. Ovo je samo jedna od... o, da vidim... četrnaest tisuća osamsto istovrsnih tornjeva.”

“Čemu toliki broj?”

“Khanu je to pričinjavalo zadovoljstvo”, reče mag. “A upravo toliko je Eiffelovih tornjeva potrebno da povežu kablove od istočne obale Kine do Atlantskog procijepa na obali Španjolske, sa svim ograncima, sporednim priključcima i tako dalje.”

Harman nije imao pojma o čemu to starac govori. “Eiffelbahn je neka vrsta transportnog sustava?”

“Pruža ti mogućnost da malo, za promjenu, putuješ sa stilom”, reče Prospero. “Ili bolje rečeno - da putujemo sa stilom, jer ja ću jedan mali dio puta prijeći zajedno s tobom.”

“Neću ja nikud putovati s tobom dok...” izusti Harman. Onda ušuti, ispusti bocu s vodom na pod i objema rukama se uhvati za teški stol.

Čitava dvokatna platforma na vrhu tornja tristo metara iznad zemlje zatresla se. Začulo se struganje i pucanje metala, užasna škripa, a onda se čitava struktura nakrivila, opet zatresla, pa opet nakrivila.

“Toranj se ruši!” poviče Harman. Vidio je kako se zeleni horizont naginje, ljulja, pa opet naginje iza mnoštva staklenih ploča u ukrasnim željeznim okvirima.

“Ma kakvi”, reče Prospero.

Dvokatnica za stanovanje padala je - klizila izvan kule, drljala i škripala po suhom metalu kao da je divovske metalne ruke guraju u zrak, tamo gdje nema oslonca.

Harman skoči na noge, odluči jurnuti prema vratima mezanina, ali onda padne na dlanove i koljena u trenutku kada se dvokatnica odvojila od tornja, propala najmanje pet metara, a zatim se silovito trgnula prije nego što je počela kliziti na zapad.

Harman je ostao na koljenima dok mu je srce tuklo, a ogromna stambena jedinica opasno se zanjihala tamoamo po svojoj dugačkoj osi, da bi se zatim umirila. Iznad njih se škripa pretvorila u bučno zujanje. Harman ustane, uhvati ravnotežu, zatetura se do stola i pogleda kroz prozor.

Toranj im je bio s lijeve strane i gubio se u daljini, a tamo gdje je ovaj dvokatni stan do malo prije stajao, na visini od tristo metara, sada se vidio komad praznog neba. Harman je gore vidio kablove i sada shvatio da je zujanje povezano s nekakvim zamašnjakom u kućištu iznad njih. Eiffelbahn je bio neka vrsta sustava žičare, a ova velika željezna kuća bila je kabina. Vertikalna linija koju je ranije vidio na istoku bio je drugi toranj, isti kao onaj kojeg su upravo ostavili za sobom. A kabina se brzo kretala na zapad.

On se okrene Prosperu i načini korak prema njemu, ali stane prije nego što se našao nadohvat magovog tvrdog štapa. “Moraš mi dopustiti da se vratim Adi”, reče on i pokuša reći to odlučno, ali začuje u svom glasu odvratno molećivo cviljenje. “Vojniksi su opkolili Ardis Hall. Ne mogu dopustiti da ona tamo ostane u opasnosti... bez mene. Molim te, gospodaru Prospero. Molim te.”

“Prekasno je da tamo nešto učiniš, Harmane, prijatelju Nomanov”, reče Prospero grlenim staračkim glasom. “Ono što se dogodilo u Ardis Hallu, dogodilo se. Ali okanimo se jadikovanja, gospodine, ne opterećujmo svoja sjećanja težinom koja je minula. Jer sad smo se otisnuli na novo putovanje - svakako na posve nova mora, prijatelju Nomanov - i jedan od nas će uskoro biti mudriji, produhovljeniji, ispunjeniji čovjek, dok će naši neprijatelji - naime taj mrak koji sam odgojio i očuvao od Sycorax - piti morsku vodu i hraniti se sasušenim korenjem neuspjeha i praznim ljušturama prezira.”

43.

Na planini Olimpu i u okolini spremala se oluja. Pješčana oluja zavila je Mars crvenim pokrovom, urlajući vjetrovi vrtložili su se oko polja sila zvanog egida koju je Zeus bio postavio oko kuće bogova. Elektrostatske čestice toliko su pobuđivale štit da su munje sijevale dan i noć oko vrha Olimpa, a grmljavina je podzvučno tutnjila. Sunčeva svjetlost blizu planinskog vrha raspršivala se u mutni, krvavi sjaj, isprekidan sijevanjem i stalnom tutnjavom vjetra i grmljavine.

Ahilej - koji je još nosio svoju voljenu, ali mrtvu amazonsku kraljicu Pentesileju - kvantno se teleportirao u dom svog zarobljenika Hefesta, boga vatre, glavnog Rukotvorca među bogovima, muža Aglaje, jedne od Harita, koje su Rimljani kasnije nazvali Gracije. Aglaja, što znači “sjajna”, bila je jedna od najljupkijih Gracija. Neki su rekli da je Rukotvorac napravio sebi čak i svoju ženu.

Hefest se nije kvantno teleportirao točno u kuću već pred ulazna vrata. Nepažljivom promatraču je pročelje kuće šepavog boga vatre izgledalo kao i ostala staništa besmrtnika - bijeli kamen, bijeli stupovi, bijeli trijem - ali ovo je bio samo ulaz; Hefest je zapravo ugradio svoj dom i dobro opremljenu radionicu u strmu južnu padinu Olimpa, daleko od jezera u grotlu i nagomilanih ogromnih kuća-hramova drugih bogova. Živio je u špilji.

Ahilej je vidio da je ta špilja pogolema dok ga šepavi Hefest vodi unutra i zaključava višestruka željezna vrata za njima. Špilja je bila izdubljena u čvrstom crnom kamenu Olimpa, i ta jedna prostorija protezala se stotinama metara u pomrčinu. Posvuda su bili stolovi, tajanstveni uređaji, povećala, alati i strojeve u raznim fazama stvaranja ili rasklapanja. Duboko u špilji hučalo je otvoreno ognjište, gdje je tekući čelik bućkao kao narančasta lava.

Bliže ulaznom dijelu, gdje se po različitim stolicama, ležajevima, niskim stolovima i krevetu moglo zaključiti da tu Hefest zapravo stanuje, na početku beskrajne radionice, stajale su, sjedile i hodale zlatne žene - Hefestove slavne sluškinje - žene-strojevi sa zakovicama, ljudskim očima, metalnim grudima i mekim vaginama od sintetskog tkiva, ali isto tako - ako je vjerovati pričama - s dušama ukradenim od ljudskih bića.

“Možeš je spustiti ovdje”, reče patuljasti bog pokazavši na radni stol prekriven raznoraznim stvarima. Jednim zamahom maljave podlaktice Hefest očisti stol.

Pustivši patuljastog boga, Ahilej položi svoj u platno umotani teret krajnje nježno i s poštovanjem. Pentesileji se vidjelo lice i Hefest se na trenutak zagledao u nju. “Zaista, bila je lijepa. A vidim i da je Atena tu bila na dijelu i da je očuvala tijelo. Nekoliko dana prošlo je od smrti, a nema nikakve truleži niti promjene boje. Amazonkini obrazi još su rumeni. Imaš li nešto protiv da malo spustim platno i pogledam joj u sise?”

“Takneš li njen pokrov”, reče Ahilej, “ubit ću te.”

Hefest podiže dlanove. “Dobro, dobro. Samo sam radoznao.” On pljesne dlanovima. “Jelo”, reče. “A onda strategija za povratak tvoje ljepotice u život.”

Zlatne sluškinje počeše donositi poslužavnike s vrućim jelom i velike vrčeve vina okruglom stolu u središtu Hefestovog kruga ležajeva. Brzonogi Ahilej i maljavi Hefest navališe gladno, ne progovarajući osim da bi zatražili još hrane ili da im se doda vrč s vinom.

Sluškinje su za predjelo donijele pržena jetra umotana u janjeću maramicu koja se još pušila - jedno od Ahilejevih omiljenih jela. Unijele su cijelu pečenu svinju nadjevenu mesom mnogih malenih ptica, grožđicama, lješnjacima, žumanjcima i začinjenim komadima mesa. Postavile su posude svinjetine ukrašene sa sočnim jabukama i kruškama. Unijele su i prave delikatese, poput pečene krmačine maternice i masline s izgnječenim slanutkom. Za glavno jelo iznijele su ogromnu ribu, reš isprženu tako da joj je boja izvana bila smeđa.

“Ulovljena u samom Zeusovom jezeru u grotlu, na vrhu Olimpa”, reče Hefest punih usta.

Za desert i čišćenje nepca između jela imali su raznovrsno voće, slatkiše i orahe. Zlatne metalne žene postavile su posude sa smokvama i hrpe badema, nove posude s krupnim datuljama i ravne tanjure s ukusnim medenjacima kakve je Ahilej prije toga samo jednom okusio, kada je kao posjetio mali grad Atenu. Na kraju je stigao desert omiljen Agamemnonu, Prijamu i drugim kraljevima nad kraljevima - kolač sa sirom.

Poslije obroka, robotske sluškinje počistile su stol i pod i unijele još bačvica i vrčeva za vino s dvostrukim drškama - najmanje deset vrsta vina. Hefest je imao tu čast da miješa vodu s vinom i dodaje ogromne pehare.

Patuljasti bog i bogočovjek pili su dva sata, ali nijedan nije zapao u stanje koje su Ahilejevi zemljaci nazivali paroinla - “mahnito pijanstvo”.

Dva muškarca su uglavnom šutjela, ali gole zlatne sluškinje slavile su umjesto njih - poredale su se i zaigrale oko stola u zavodljivom konga-vlakiću kakav su estete poput Odiseja nazivale komos.

Čovjek i bog su jedan za drugim posjetili zahod, a kada su se opet posvetili ispijanju vina, Ahilej reče: “Je li pala noć? Je li došlo vrijeme dame odneseš u Iscjeliteljevu dvoranu?”

“Zar zaista misliš da će spremnici za liječenje na Olimpu vratiti tvoju macu-Amazonku u život, sine mokroprste Tetide? Ti spremnici projektirani su tako da opravljaju besmrtnike, a ne neku ljudsku kučku - koliko god lijepu.”

Ahilej je bio previše pijan i previše odsutna duha da bi se uvrijedio. “Božica Atena mi je rekla da će spremnici iznova udahnuti život u Pentesileju, a Atena ne laže.”

“Atena slaže čim otvori usta”, frkne podrugljivo Hefest, pa podiže ogromni pehar objema rukama i dobro otpije. “A prije nekoliko dana čekao si u podnožju Olimpa i gađao kamenjem Zeusovu neprobojnu egidu, urlao na Atenu da siđe i bori se s tobom kako bi je mogao ubiti, jednako tako kao što si probio kopljem Amazonkinu divnu sisu. Što se to promijenilo u tebi, o plemeniti ljudomoro?”

Ahilej se namršti na boga vatre. “Ovaj Trojanski rat se... zakomplicirao, Bogalju.”

“Ispit ću u to ime”, nasmije se Hefest i opet podiže veliki pehar.

Kada su bili spremni da se KT-iraju u Iscjeliteljevu dvoranu, Ahilej je opet stavio na sebe puni oklop, naoštrio mač na brusu boga vatre, uglačao štit, a onda je sin Pelejev prišao stolu da podigne Pentesilejino tijelo na rame.

“Ne, ostavi je”, reče Hefest.

“Što to pričaš?” zareži Ahilej. “Pa zbog nje i idemo u Iscjeliteljevu dvoranu. Ne mogu je ostaviti ovdje.”

“Ne znamo koji će bog ili bogovi večeras tamo biti na straži”, reče rukotvorac. “Možda ćeš se morati probijati kroz čitavu falangu. Zar želiš to raditi s Amazonkinim lesom na ramenu? Ili si mislio njeno divno tijelo koristiti kao štit?”

Ahilej je oklijevao.

“Ovdje nema ničega što bi ozlijedilo njeno tijelo”, reče Hefest. “Imao sam ranije štakore, slijepe miševe i žohare, ali napravio sam mehaničke mačke, jastrebove i bogomoljke da očiste špilju od njih.”

“Ipak...”

“Bude li Iscjeliteljeva dvorana prazna, za tri sekunde ćemo se KT-irati natrag po leš. U međuvremenu, moje zlatne djevojke će paziti na nju”, reče bog rukotvorac. On pucne zdepastim prstima i šest metalnih sluškinja poreda se oko Amazonkinog tijela. “Jesi li sada spreman?”

“Jesam.”

Ahilej uhvati Hefestovu ruku prekrivenu mnogobrojnim ožiljcima i dva muškarca iščeznuše.

Iscjeliteljeva dvorana je bila prazna. Nijedan besmrtnik nije čuvao stražu. Još čudnije - čak i za Hefesta - bilo je to što su brojni stakleni cilindri bili prazni. Nijedan bog nije se večeras tu liječio niti uskrsnuo. U ogromnom prostoru, u svjetlu samo nekoliko plamenika s niskim plamenom i ljubičastom sjaju samih spremnika, ništa se nije micalo osim šepavog Hefesta i brzonogog Ahileja, koji je držao visoko podignut štit.

Tada Iscjelitelj izađe iz sjena spremnika.

Ahilej podiže štit još više.

Atena mu je rekla nad Pentesilejinim lešom: “Ubij Iscjelitelja - veliku čudovišnu stonogu s previše ruku i očiju. Uništi sve u Iscjeliteljevoj dvorani” - ali Ahilej je pretpostavio da je Atena nazvala ranarnika stonogom kako bi ga uvrijedila, a ne doslovno opisala.

Ovo stvorenje imalo je člankovito tijelo kao stonoga, ali uzdizalo se do visine od deset metara i tijelo mu se njihalo, dok su se koluti crnih očiju na gornjem članku okretali prema Ahileju i Hefestu. Iscjelitelj je imao člankovite pipke i ruke u segmentima - previše njih - kao i vretenaste ruke s paukolikim prstima na kraju svake od tih pet-šest gornjih ruku. Na jednom segmentu tijela pri vrhu nosio je prsluk s mnoštvom džepova punih alata, dok su drugi alat držali remeni i trake na ostalim člancima zanjihanog trupa.

“Iscjelitelju”, dovikne Hefest, “gdje su svi?”

Ogromna stonoga se zanjiše, počne mahati rukama i bučno probrblja nešto kroz nevidljiva usta.

“Jesi li razumio to?” upita Hefest Ahileja.

“Jesam li razumio što? Ovo je zvučalo kao kad neki dječak prijeđe štapom kosturu preko grudnog koša.”

“Sve je rečeno na dobrom grčkom”, reče Hefest. “Samo moraš izrečeno usporiti u mislima i slušati pažljivije.” Patuljasti bog dovikne Iscjelitelju: “Moj smrtni prijatelj te ne razumije. Možeš li to ponoviti, o Iscjelitelju?”

GospodBogNaređujeDaNijedanSmrtnikNikadNesmijeBitiSmeštenUNekiOdSpremnikaZaRegeneracijuBezNjegoveIzričitezZapovjedi.GospodaBogaZeusaNigdjeNema.APoštoNaOlimpuSamoNjegovuNaredbuIscjeliteljSlušaNeMoguDopustitiJednomSmrtnikuDaProđeSveDokSeZeusNeVrati NaSvojTronNaOlimpu.”

“Jesi li razumio to?”, upita rukotvorac Ahileja.

“Nešto kao da ovo stvorenje sluša samo Zeusa i ne dopušta da Pentesileja bude smještena u jedan od spremnika bez Zeusove izričitog zapovijedi.”

“Baš tako.”

“Mogu ubiti ovu ličinku”, reče Ahilej.

“Možda”, reče Hefest. “Premda se za Iscjelitelja šuška da je još besmrtniji od nas skorijih bogova. Ali ako ga ubiješ, Pentesileja se nikad neće vratiti u život. Samo Iscjelitelj zna rukovati ovim spravama i zapovijedati plavim i zelenim crvima koji su dio procesa iscjeljivanja.”

“Ti si Rukotvorac”,reče Ahilej i kucne mačem po rubu zlatnog štita. “Sigurno znaš kako se rukuje ovim strojevima.”

“Jebeno netočno”, zareži Hefest. “Ovo nije jednostavna tehnologija kao ona koju smo koristili dok smo bili obični posthumanci. Nikad nisam uspio shvatiti te Iscjeliteljeve kvantne strojeve... a sve i da jesam, opet ne bih znao nagnati plave crve da rade. Mislim da oni reagiraju samo na telepatiju, i to samo na Iscjeliteljevu.”

“Ličinka je rekla da sluša samo Zeusa na Olimpu”, reče Ahilej, koji je bio opasno blizu toga da se iznervira i ubije boga vatre, divovsku stonogu i sve preostale bogove na Olimpu. “Tko mu još može zapovijedati?”

“Kronos”, reče Hefest s izluđujućim osmijehom. “Ali Kronos i ostali Titani zauvijek su prognani u Tartar. U ovom svemiru samo Zeus može izdavati zapovjedi Iscjelitelju.

“Pa gdje je onda Zeus?”

“To nitko ne zna”, bijesno će Hefest, “a dok njega nema, bogovi ratuju međusobno kako bi preuzeli vlast. Borba se sada uglavnom vodi dolje, na Ilijevoj Zemlji, gdje bogovi još potpomažu svoje Trojance ili svoje Grke, a Olimp je sada uglavnom prazan i miran - jebo te, zato sam i izašao na padine ovog vulkana, kako bih pogledao kolika su oštećenja mog eskalatora.”

“Zašto bi mi Atena dala ovaj nož za ubijanje bogova i naredila mi da ubijem Iscjelitelja nakon što to stvorenje vrati Pentesileju u život?” upita Ahilej.

Hefest razrogači oči. “Rekla ti je da ubiješ Iscjelitelja?” Glas bradatog patuljastog boga bio je tih i zbunjen. “Nemam pojma zašto bi ti zapovjedila tako nešto. Ona ima neki plan, ali je sigurno posve sulud. Ako Iscjelitelj umre, ovi spremnici ovdje postat će beskorisni... čitava naša besmrtnost pretvorit će se u običan vic. Mogli bismo živjeti vrlo dugo, ali bismo mnogo patili, sine Pelejev. Strašno bismo patili bez nanopomlađivanja.”

Ahilej pode prema Iscjelitelju i stegne štit, dok su mu oči plamsale kroz proreze u blistavoj ratnoj kacigi. Zamahne mačem. “Natjerat ću ovo stvorenje d upotrijebi spremnik za Pentesileju.”

Hefest požuri da zgrabi Ahileja za nadlakticu. “Ne, smrtni moj prijatelju. Vjeruj mi kad ti kažem da se Iscjelitelj ne plaši smrti i da se neće ni pomaknuti. On sluša samo Zeusa. Bez jebenog Iscjelitelja plavi crvi neće raditi. Bez jebenih plavih crva, spremnici su beskorisni. Bez jebenih spremnika, tvoja amazonska kraljica ostat će jebeno mrtva jebeno zauvijek.”

Ahilej ljutito otrese sa sebe Rukotvorčevu ruku. “Ovaj... kukac... mora smjestiti Pentesileju u spremnik za liječenje.” Još dok je to govorio, Ahilej se opet prisjetio Atenine zapovijedi da ubije Iscjelitelja. Što li je ta kučka od božice smislila? Kako me koristi? Za koju svrhu? Ona nije luda, a svakako nema namjeru ubiti jedino stvorenje koje može očuvati njenu besmrtnost.

“Iscjelitelj te se ne plaši, sine Pelejev. Možeš ga ubiti, ali to samo znači da nikada više nećeš vidjeti svoju kraljicu živu.”

Ahilej se udalji od patuljastog boga, očeša se o divovskog Iscjelitelja i snažno tresne svojim divnim štitom - svim njegovim prikovanim koncentričnim krugovima i simbolima - u prozirnu plastiku ogromnog spremnika za regeneraciju. Zvuk odjeknu u pomrčini dvorane.

Opet se okrene Hefestu. “U redu. Ova ličinka sluša Zeusa. Gdje je Zeus?”

Bog vatre se nasmije, a onda se prestane smijati vidjevši kako Ahilejeve oči plamte kroz proreze u kacigi.

“Ti to ozbiljno? Namjeravaš podvrgnuti Boga Grmljavine, Oca Svih Bogova svojoj volji?”

“Gdje je Zeus?”

“Nitko to ne zna”, ponovi Hefest. Šepavi bog pođe prema visokim vratima, povlačeći kraću nogu za sobom.

Vani je sijevalo dok je egida na tisuću mjesta iskrila pod naletom pješčane oluje. Stupovi su se tamno ocrtavali spram srebrno bijele svjetlosti koja je kuljala u Iscjeliteljevu dvoranu. “Zeusa nema već više od dva tjedna”, vikne bog vatre preko ramena. Zatim čupne svoju kuštravu bradu. “Pretpostavljam da je u pitanju neka jebena Herina spletka. Možda je bacila muža u paklenu jamu Tartara da se ovaj tamo pridruži svom prognanom ocu Kronosu i majci Reji.”

“Možeš li ga pronaći?” Ahilej okrene leđa Iscjelitelju i vrati mač za pojas. Prebaci teški štit na leđa. “Možeš li me odvesti do njega?”

Hefest je mogao samo buljiti u njega. “Otišao bi u Tartar da pokušaš privoljeti Boga nad bogovima svojoj smrtnoj volji? Osim Zeusa samo je jedno živo biće u panteonu prvobitnih bogova koje bi moglo znati gdje je on. Ta strašna sila ujedno je, ovdje na Marsu, i jedini drugi besmrtnik koji bi nas mogao dovesti u Tartar. Otišao bi u Tartar ako bi to morao?”

“Prošao bih kroz zube smrti i natrag, samo da vratim u život moju Amazonku”, reče Ahilej tiho.

“Vidjet ćeš da je Tartar tisuću puta gori od smrti i sjenovitih dvorana Hada, sine Pelejev.”

“Vodi me tom besmrtniku o kojem govoriš”, zapovijedi Ahilej. Oči koje su mu se vidjele kroz proreze u kacigi sada su bile posve prisebne.

Jedan beskonačni trenutak bradati rukotvorac je stajao zgrbljen, dahćući malo, nemirnih očiju, odsutno cupkajući kuštravu bradu. Zatim reče: “Onda neka bude tako”, počne vući bolesnu nogu po uglačanom mramoru brže nego što je to izgledalo moguće, pa s obje ruke uhvati Ahileja za podlakticu.

44.

Harman nije namjeravao spavati. Onako iscrpljen, pristao je samo da nešto pojede i popije, pa je podgrijao izvanredno ukusan paprikaš i pojeo ga za stolom pokraj prozora, dok je Prospero nijemo sjedio u mekanoj fotelji. Mag je čitao neku ogromnu, izlizanu knjigu u kožnom uvezu.

Kada se Harman okrenuo da opet razgovara s Prosperom, da odlučnije zahtijeva povratak u Ardis, starca više nije bilo, a ni knjige. Harman je nekoliko minuta sjedio za stolom, tek djelomično svjestan prašume koja je promicala tristotinjak metara ispod pokretne kabine žičare velike poput kuće. Onda se - samo da bi opet pogledao gore, rekao je sebi - odvukao spiralnim stubama, stao na trenutak zagledan u veliki krevet, a onda se srušio na njega, ravno na lice.

Kada se probudio, bila je noć. Mjesečina i svjetlost prstena navirali su kroz prozor nepoznate spavaće sobe i bojile baršun i mjed sjajem tako blistavim da je sličio na pruge bijele boje. Harman otvori vrata i izađe na terasu spavaće sobe.

Zrak je bio svjež ovdje, nepunih tristo metara iznad tla prašume, a lahor je puhao neprekidno zbog kretanja kabine žičare, ali on je i dalje bio smlavljen vlagom, vrućinom i organskim mirisima tog zelenog života odozdo. Krošnje prašume pružale su se u gotovo neprekidnom poretku, bijele od svjetlosti prstena i mjeseca u posljednjoj četvrti, a povremeno bi se odande začuo neki čudan zvuk, jači čak i od stalnog zujanja zamašnjaka iznad njega i škripe dugačkog kabla. Harmanu je trebalo malo vremena da se orijentira pomoću ekvatorskog i polarnog prstena.

Bio je siguran da se kabina zaputila na zapad kada su nekoliko sati ranije ostavili za sobom prvu kulu - spavao je najmanje deset sati -ali sada nije bilo nikakve sumnje u to da se kabina žičare giba pravcem sjeversjeveroistok.

Vidio je vrh jedne kule eiffelbahna, obasjan mjesečinom, tik iznad horizonta na jugozapadu, iz pravca odakle je sigurno došao, i još jedan koji se približavao na manje od trideset kilometara sjeveroistočno. Negdje, dok je spavao, kabina u kojoj je putovao sigurno je promijenila pravac na križanju kod neke kule. Harman je bio samouk kad je posrijedi geografija i sva znanja je pokupio iz knjiga koje je sam naučio čitati - a bio je posve siguran da je sve do prije nekoliko mjeseci bio jedini staromodni čovjek na Zemlji koji je imao ikakvog pojma o geografiji, ikakvog znanja o tome da je Zemlja okrugla - ali nikada nije obraćao mnogo pažnje na ovaj potkontinent u obliku strijele, na jugu kontinenta koji se nekada zvao Azija.

Ipak, nije mu bilo potrebno kartografsko znanje kako bi shvatio da, ako mu je Prospero rekao istinu - ako mu je odredište obala Europe, tamo gdje se duž četrdesete paralele nalazio početak Atlantskog procijepa - on sada putuje na pogrešnu stranu.

Nije bilo važno. Harman nije imao namjeru ostati na ovoj čudnoj napravi tjednima ili mjesecima, koliko bi mu bilo potrebno da prijeđe toliku udaljenost. Adi je bio potreban sada.

Prošao je duž balkona, pridržavajući se povremeno za ogradu kad bi se kuća-kabina blago zaljuljala. Tek kada je to napravio treći put, primijetio je ljestve sa željeznim prečkama koje su se pružale uz građevinu odmah iza ograde. Harman se prebaci, uhvati se za prečku i izvuče na ljestve. Između, njega i tla sada više nije bilo ničega osim tristo metara zraka i krošnji prašume.

Ljestve su vodile na krov kabine. Harman se prebacio gore i noge su mu na sekundu mlatile u prazno prije negoli je našao rukohvat i povukao se na ravan krov.

Ustao je oprezno, ruku raširenih kako bi održao ravnotežu kada se kabina žičare zaljuljala na usponu uz liniju grebena prema treperavim svjetlima jednog tornja eiffelbahna koji je sada bio samo petnaestak kilometara ispred njega. Iza sljedećeg tornja ukazao se na horizontu planinski vijenac, sa snježnim vrhovima koji su na mjesečini i svjetlu prstena blistali gotovo kao dijamanti.

Ushićen zbog noći i osjećaja brzine, Harman primijeti nešto. Na oko metar ispred čelnog ruba kabine nešto je blago treperilo i mjesec, prsteni i pejzaž u dubini bili su malo zamućeni. On priđe tom rubu i pruži ruku što je više mogao.

Tamo je bilo polje sile, ne jako - prsti su mu se probili van kao da prolaze kroz otpornu ali propusnu membranu, podsjetivši Harmana na ulaz u firmarij na Prosperovom orbitalnom otoku - ali dovoljno jako da odbija vjetar od tupe i neaerodinamične strane kuće-kabine. Prstima koji su izbili izvan polja sile osjetio je stvarnu silinu vjetra, dovoljno veliku da mu savije ruku unatrag. Ova stvar se kretala brže nego što je mislio.

Poslije pola sata šetanja amo tamo i stajanja na krovu, osluškivanja zujanja kablova, promatranja sljedećeg eiffelbahna koji se primicao i smišljanja strategije koja će ga vratiti Adi, Harman se spustio po prečkama ljestava, skočio na balkon i opet ušao u kuću.

Prospero ga je čekao na prvom katu. Mag je bio u istoj fotelji, s odorom prebačenom preko nogu dignutih na otoman, s velikom knjigom u krilu i štapom pri desnoj ruci.

“Što želiš od mene?”, upita Harman.

Prosper pogleda uvis. “Vidim, gospodine mladi, da ti je ponašanje neprilično baš kao što je našem zajedničkom prijatelju Calibanu nepriličan oblik.”

“Što želiš od mene?” ponovi Harman i stegne šake.

“Vrijeme je da pođeš u rat, Harmane Ardiski.”

“Da pođem u rat?”

“Da. Vrijeme je za tvoje da se bore. Tvoji ljudi, tvoj rod, tvoja vrsta, tvoje pleme, kako hoćeš - ti sam.”

“O čemu to pričaš? Rat s kim?”

“Možda je bolje reći s čim”, reče Prospero.

“Misliš li na vojnikse? Već se borimo protiv njih. Odveo sam Nomana-Odiseja na Most kod Machu Picchua prvenstveno da bih donio još oružja.”

“Ne na vojnikse, ne”, reče Prospero. “Niti na calibane, premda svi ti ropski stvorovi imaju zadatak da istrijebe tvoju vrstu, a trenutak njihove zavjere napokon je kucnuo. Mislim na Neprijatelja.”

“Na Seteba?”, reče Harman.

“O, da.” Prospero spusti ostarjeli dlan na široku stranicu knjige, postavi dugačak list kao čitoznaku, nježno sklopi knjigu i ustane, osloni-vši se o štap. “Seteb, mnogoruk poput sipe, napokon je ovdje, na tvom svijetu i mom.”

“Znam to. Daeman je vidio tog stvora u Krateru Pariz. Seteb je ispleo nekakvu mrežu od plavog leda preko te faks-stanice i još desetak drugih, uključujući Chom i...”

“A znaš li zašto je mnogoruki došao sada na Zemlju?” prekine ga Prospero.

“Ne”, reče Harman.

“Da bi se nahranio”, reče Prospero tiho. “Da bi se nahranio.”

“Nama?” Harman osjeti da je kabina žičare usporila, a onda lupnula, i primijetio sljedeću kulu eiffelbahna oko njih na sekundu, dok se dvokatna građevina kabine uglavljivala u odmorište na nivou od trista metara baš kao i na prvoj kuli. On osjeti da se kabina okreće, začuje škripu i zveket zupčanika, a onda oni skliznuše iz kule u drugom smjeru, sada više prema istoku nego prema sjeveru.

“Je li Seteb došao da bi se nahranio nama?”, upita on opet.

Prospero se nasmiješi. “Ne baš. Ne izravno.”

“Što do vraga to znači?”

“To znači, mladi čovječe Harmane, da je Seteb lešinar. Naš mnogoruki prijatelj hrani se ostacima straha i bola, mračnom energijom iznenadne strave i bogatim ostacima poslije jednako iznenadne smrti. To sjećanje na stravu leži u zemlji tvog svijeta - svakog svijeta koji nastanjuju ratoborna svjesna stvorenja - baš kao i ugljen ili nafta, sva ta divlja energija izgubljenog doba spava zapretana pod zemljom.”

“Ne razumijem.”

“To znači da je Seteb, Žderač Svjetova, taj Gurman Mračne Povijesti, osigurao sebi neke od tvojih faks-čvorova stanjem plavog zastoja, da - kako bi polagao svoja jaja, kako bi svoje sjeme slao širom tvog svijeta, kako bi isisao toplinu iz tih mjesta kao što sukub isisava dah iz usnule duše - ali tvoje sjećanje i tvoja povijest ugojit će ga kao mnogorukog krvožednog krpelja.”

“I dalje ne razumijem”, reče Harman.

“Njegovo gnijezdo je sada Krater Pariz, Chom i sva ta druga provincijska mjesta gdje se vi ljudi zabavljate, spavate i trošite svoj beskorisni život”, reče Prospero, “ali on će se nahraniti Waterloom, HoTepsom, Staljingradom, Nultom Točkom, Kurskom, Hirošimom, Sajgonom, Ruandom, Capetownom, Montrealom, Gettysburgom, Rijadom, Kambodžom, Kanstakom, Chancellorsvillom, Okinavom, Taravom, Mi Lajem, Bergen Belsenom, Auschwitzom, Somom - da li ti ijedno od tih imena išta znači, Harmane?”

“Ne.”

Prospero uzdahne. “To je naš problem. Sve dok neki djelić tvoje ljudske rase ne vrati kolektivno sjećanje, ne možete se boriti protiv Seteba, ne možete razumjeti Seteba. Ne možete razumjeti sebe.”

“Zašto ti vodiš brigu o tome, Prospero?”

Starac opet uzdahne. “Ako Seteb jede ljudski bol i sjećanja ovog svijeta - što je izvor energije koji ja nazivam umana - ovaj svijet će biti fizički živ, ali duhovno mrtav za svako svjesno biće... uključujući i mene.”

“Duhovno mrtav?”, ponovi Harman. Poznavao je tu riječ zahvaljujući čitanju i sigliranju - duh, duhovno, duhovnost - nejasne predodžbe u svezi s drevnim mitovima o sablastima i religiji - ali ona jednostavno nije imala nikakvog smisla izgovorena ustima tog holograma vjesnika logosfere, tog previše licemjernog konstrukta nekog skupa drevnih softverskih programa i komunikacijskih protokola.

“Duhovno mrtav”, ponovi mag. “Fizički, filozofski, organski mrtav. Na kvantnom nivou, živi svijet pamti većinu svjesnih energija koje njegovi stanovnici iskuse, Harmane Ardiski - ljubav, mržnju, strah, nadu. Poput čestica magnetita koje se poravnavaju sa sjevernim ili južnim polom. Polovi se mogu promijeniti, odlutati, nestati, ali sjećanje ostaje. Tako stvoreno energetsko polje je jednako stvarno - iako mnogo teže za mjerenje i lociranje - kao i magnetosfera koju proizvodi planet s vrućom rotirajućom jezgrom i koja svojim poljem sila štiti žive stanovnike od najgrublje stvarnosti svemira. Tako i sjećanje na bol i patnje štiti budućnost svjesne rase. Ima li to nekog smisla za tebe?”

“Ne”, reče Harman.

Prospero slegne ramenima. “Onda mi vjeruj na riječ. Ako želiš ikada opet vidjeti živu Adu, morat ćeš naučiti... mnogo. Možda i previše. Ali poslije učenja bit ćeš barem sposoban za borbu. Možda nema nade - obično ona ne postoji kad Seteb počne proždirati sjećanja nekog svijeta - ali možemo se barem boriti.”

“Zašto ti brineš o tome?” ponovi Harman. “Što tebi znači hoće li ljudska bića preživjeti ili ne? Ili njihova sjećanja?”

Prospero se nasmiješi tankim usnama. “Zašto tako misliš o meni? Zar smatraš da sam puka funkcija starih elektronskih poruka, ikona pradavnog interneta sa štapom i odorom?”

“Ne znam ja što si ti, koji vrag”, reče Harman. “Hologram.”

Prospero stupi korak bliže i pljusne Harmana.

Harman ustukne, zinuvši. Približi ruku obrazu koji ga je pekao pa je stisne u šaku.

Prospero se nasmiješi i ispruži štap između njih. “Nemoj ni pomišljati na to, ako se ne želiš probuditi za deset minuta s najgorom glavoboljom u životu.”

“Želim kući, Adi”, reče Harman polako.

“Jesi li je pokušao pronaći pomoću svojih funkcija?”, upita mag.

“Jesam.”

“I je li bilo koja tvoja funkcija radila ovdje, u kabini žičare ili u prašumi prije nje?”

“Nije”, reče Harman.

“Neće ni raditi sve dok ne ovladaš ostatkom funkcija kojima upravljaš”, reče starac, vrati se svojoj fotelji i pažljivo se spusti u nju.

“Ostatkom funkcija...”, izusti Harman. “Na što to misliš?”

“Koji je broj funkcija kojima vladaš?” upita Prospero.

“Pet”, reče Harman. Jedna je svima bila poznata od davnina - funkcija tragača, koja je obuhvaćala i kronometar - ali Savi ih je naučila kako da koriste još tri. Onda je on otkrio petu.

“Navedi ih.”

Harman uzdahne. “Funkcija tragača, proxnet, farnet, svemreža i sigliranje - čitanje preko dlana.”

“A jesi li ovladao funkcijom svemreže, Harmane Ardiski?”

“Ne baš.” Bilo je previše informacija, previše frekvencija, kako je to rekla Savi.

“A misliš li da su staromodni ljudi - stvarni staromodni ljudi, vaši neprojektirani i neizmijenjeni preci - imali takvih pet funkcija, Harmane Ardiski?”

“Ne...ne znam.” Nikada nije razmišljao o tome.

“Nisu”, reče Prospero neuvijeno. “Ti si rezultat četiri tisuće godina nanotehnologije i čeprkanja po genima. Kako si otkrio funkciju sigliranja, Harmane Ardiski?”

“Samo sam... eksperimentirao s mentalnim slikama, trokutima, kvadratima, krugovima, sve dok jedna kombinacija nije proradila”, reče Harman.

“Tako si rekao Adi i ostalima”, reče Prospero, “ali to je laž. Kako si zaista naučio sigliranje?”

“Sanjao sam kod funkcije sigliranja”, prizna Harman. Bilo je to previše čudno - previše dragocjeno - da bih ispričao ostalima.

“Ariel ti je pomogao tim snom”, reče Prospero, na čijim se tankim usnama opet pojavio osmijeh. “Postali smo nestrpljivi. Želiš li pogađati koliko funkcija svatko od vas - svatko od vas 'staromodnih ljudi' - ima u svojim stanicama, krvi i moždanoj tvari?”

“Više od pet funkcija?” upita Harman.

“Stotinu”, reče Prospero. “Okruglo stol.”

“Nauči me da ih koristim”, reče Harman i stupi prema magu.

Prospero odmahne glavom. “Ne mogu. Ne bih. Ali ipak, trebaš ih naučiti. Naučit ćeš ih na ovom putovanju.”

“Idemo pogrešnim smjerom”, reče Harman.

“Što?”

“Rekao si da će me eiffelbahn odvesti do obale Europe gdje počinje Atlantski lom, ali mi sada idemo na istok, udaljavamo se od Europe.”

“Za dva tornja odavde skrenut ćemo na sjever”, reče Prospero. “Jesi li nestrpljiv da stigneš tamo?”

“Jesam.”

“Nemoj biti”, reče mag. “Učenje će se događati tijekom putovanja, a ne poslije njega. Proći ćeš kroz promjenu nad promjenama. I vjeruj mi, ne trebaš ići prečicom - koja se pruža iznad starog Pakistana i prelazi u pustoš zvanu Afganistan, pa na jug duž Sredozemnog bazena i preko močvara Sahare.”

“Zašto ne?”, upita Harman. On, Savi i Daeman su letjeli na istok preko Atlantika, a onda preko močvara Sahare do Jeruzalema, gdje su se gusjeničarom odvezli u suhi Sredozemni bazen. To mjesto na Zemlji je poznavao. A želio je vidjeti da li se zraka od plavih tahiona još diže s Hrama u Jeruzalemu. Savi je rekla da ona nosi sve kodirane informacije o svim njenim izgubljenim suvremenicima od prije tisuću četiri stotine godina.

“Calibani su pušteni na slobodu”, reče Prospero.

“Napustili su Bazen?”

“Oslobođeni su starih stega, središte se ne može održati. Svijet je zahvatila čista anarhija. Ili makar jedan njegov dio.”

“Onda kamo mi to idemo?”

“Strpljenja, Harmane Ardiski. Strpljenja. Sutra ćemo preći preko planinskog vijenca koji će, vjerujem, za tebe biti krajnje prosvjetljujući. A onda u Aziju - gdje možeš vidjeti djela silnih i mrtvih - pa zatim na zapad i dalje na zapad. Lom će te pričekati.”

“Presporo”, reče Harman šecuci tamo-amo. “Predugo. Ako funkcije ne djeluju ovdje, ne mogu nikako znati kako je Ada. Moram kući.”

“Želiš znati što je s tvojom Adom?” upita Prospero. Nije se osmjehivao. Mag pokaže na crvenu tkaninu prebačenu preko ležaja. “Upotrijebi to. Samo ovaj put.”

Harman se namršti, priđe tkanini, zagleda se u nju. “Torino platno?”, izusti. Bila je crvena - sva torino platna bila su tamna. A ni vez od čipova nije bio isti.

“Postoji bezbroj prijemnika u torino platnima”, reče Prospero. “Baš kao što postoji i bezbroj senzornih predajnika. Svaka osoba može biti to.”

Harman odmahne glavom. “Baš me briga za torino dramu - za Troju, Agamemnona, sve te besmislice. Nisam raspoložen za zabavu.”

“Ova tkanina ti neće reći ništa o Iliju”, reče Prospero. “Pokazat će ti sudbinu tvoje Ade. Posluži se njome.”

Harman zadrhta i sjedne na ležaj, podesi crvenu tkaninu preko lica, dotakne vezom čipova čelo i zatvori oči.

45.

Kraljica Mab je usporavala prema Zemlji na stupu nuklearnih eksplozija i brod je izbacivao fisijske bombe veličine konzerve coca-cole svakih trideset sekunda, a svaka bomba je eksplodirala i podizala potisnu ploču natrag u krmu tristo metara dugačkog broda, ogromni klipovi i cilindri u strojarnici kretali su se naprijed-natrag, izbacivala se sljedeća bomba-konzerva...

Mahnmut je to promatrao preko krmenog video-kanala. Ako nitko na Zemlji nije znao da stižemo, sada sigurno zna, reče on Orphu preko njihovog kanala uskog snopa. Njih dvojica su prvi put od početka putovanja bili pozvani na most i sad su se nalazili u najvećem liftu koji se dizao prema pramcu broda - usmjerenom, naravno, natrag tijekom usporavanja, umjesto prema Zemlji koja je ubrzano postajala sve veća.

Mislim da i nije smisao u tome da budemo suptilni, pošalje Orphu preko uskog snopa.

Očigledno nije. Ali ovo je suptilno koliko i ispiranje želuca, suptilno koliko i javni zahod na odjelu za proljev, nježno rečeno kolike...

Što time želiš reći?, zatutnja Orphu.

Previše je grubo, reče Mahnmut. Previše očigledno. Previše vidljivo. Previše uočljivo - mislim, projekti za svemirske brodove iz sredine dvadesetog stoljeća, zamisli. I fisijske bombe! Mehanizmi za izbacivanje iz Atlante, iz punionice coca-cole oko 1959. godine...

Da, i što želiš time reći?, prekine ga Orphu. U prošlosti bi se njegove drške s očima i video-kamere okrenule prema Mahnmutu - ili barem neke od njih - ali one nisu zamjenjivane otkad su mu očni živci bili sprženi.

Moram pretpostaviti da nas prate manje uočljivi moravečki brodovi - moderni brodovi, s aktiviranom nevidljivošću i tajnim pogonom, odasla Mahnmut.

I ja sam pretpostavio isto to, reče veliki moravek za čisti vakuum.

Nikad mi nisi to spomenuo.

Kao ni ti, sve dosad, reče Orphu.

Zašto nam Asteague/Che i drugi primarni integratori nisu to rekli?, upita Mahnmut. Ako letimo ispred stvarne flote kao očigledni mamac, imamo pravo barem to znati.

Orphu pošalje podzvučnu tutnjavu koju je Mahnmut naučio prepoznavati kao ekvivalent slijeganja ramenima. Ne bi ništa promijenilo, zar ne?, reče veliki moravek. Ako Zemljina obrana otvori vatru na nas i probije naše prilično skromno zaštitno polje, bit ćemo mrtvi prije nego što se stignemo požaliti.

Kad smo već kod Zemljine obrane, je li glas iz orbitalnog grada rekao još nešto poslije one poruke od prije dva tjedna? Maserska emisija bila je sažeta; snimljeni ženski ljudski glas jednostavno je govorio: “Dovedite mi Odiseja”, bez prekida dvadeset četiri sata, a onda je prestao jednako brzo kao što se i javio. Poruka nije poslana slučajno - bila je usmjerena točno na Kraljicu Mab.

Pratio sam prijemne kanale, reče Orph, i nisam čuo ništa novo.

Lift stane. Otvoriše se široka teretna vrata. Mahnmut stupi na most prvi put poslije posjeta kojeg je obavio prije njihovog lansiranja s Fobosa, a Orphu se otisne za njim.

Most je bio kružni, promjera trideset metara, strop zasvoden i obrubljen prstenom debelih prozora i holografskih ekrana koji su služili kao prozori. Za Mahnmuta je to bilo posve zadovoljavajuće s gledišta svemirskog broda i njegove svrhe. Iako je bezimena svemirska letjelica koja je Orpha, pokojnog Korosa III, Ri Poa i njega samog, donijela na Mars bila stoljećima naprednija - ubrzavala je do jedne petine brzine svjetlosti pomoću akceleratorske praćke magnetnih škara i nosila svjetlosno jedro od bora, fuzione motore i druge suvremene moravečke uređaje - ovaj neobičan retro-atomski svemirski brod i njegovo ustrojstvo izgledali su... prikladno. Umjesto čisto virtualnih kontrola i jednostavnih priključnih stanica, više od desetak moraveka tehničara sjedilo je u staromodnim stolicama za ubrzanje pred još staromodnijim monitorima od metala i stakla. Bilo je tamo stvarnih prekidača, pravih sklopki, fizičkih brojčanika - brojčanika! - kao i još stotinu drugih detalja ugodnih za oko i video-kameru. Pod kao da je imao teksturu čelika i možda je bio preuzet ravno iz nekog pomorskog ratnog broda iz vremena Drugog svjetskog rata.

Vječiti krivci - što je bio Orphov pogrdni izraz - stajali su i čekali ih blizu središnjeg navigacionog stola: njihov centralni primarni integrator s Europe Asteague/Che, general Beh bin Adee koji je predstavljao borbene moraveke iz Pojasa, njihov kalistanski navigator Cho Li (koji je Mahnmuta prilično neugodno podsjećao na pokojnog Ri Poa i zvučao kao on), krupni Ganimedanac očiju kao u muhe, presvučen supravodljivim ugljikom, po imenu Suma IV i paukoliki Retrogradni Sinopessen.

Mahnmut priđe bliže stolu s kartama i stupi na metalni ispust koji je omogućavao nižim moravekima da odozgo pogledaju svjetleću površinu stola. Orphu dolebdi bliže.

“Imamo manje od četrnaest sati do ulaska u nisku stazu oko Zemlje”, reče Asteague/Che bez pozdrava ili predstavljanja. Njegov glas - taj glas Jamesa Masona u Mahnmutovim ušima i audio-prijemnicima naviklim na povijesne videosnimke Minulog doba - bio je blag i poslovan. “Moramo donijeti neke odluke.”

Primarni integrator je vokalizirao riječi umjesto da ih prenosi preko zajedničke frekvencije. Most je bio pod normalnim Zemljinim tlakom - sa sastavom atmosfere koji se europskim moravekima sviđao, dok su ga ostali mogli trpjeti - i čujni govor bio je privatniji od brbljanja na zajedničkoj frekvenciji, a manje konspirativan od komunikacije preko uskog snopa.

“Jesu li emitirane neke nove poruke te žene koja je od nas tražila da joj isporučimo Odiseja?” upita Orphu.

“Nisu”, reče Cho Li, kalistanski navigator. Cho Lijev glas bio je, kao i uvijek, vrlo, vrlo tih. “Ali naše odredište je orbitalna konstrukcija s koje je poruka emitirana.”

Cho Li prijeđe manipulatorskim pipkom preko stola s kartama i pojavi se veliki hologram Zemlje. Ekvatorski i polarni prsten bili su vrlo svijetli, bezbrojne čestice svjetlosti su se kretale sa zapada na istok duž ekvatora i sa sjevera na jug oko polova.

“Ovo je video-prijenos uživo”, reče malena srebrna kutija usred mršavih srebrnih nožica koje su pripadale amaltejskom Retrogradnom Sinopessenu.

“Mogu pročitati podatke preko zajedničkog kanala”, reče Orphu s Ia. “A mogu i sve vas 'vidjeti' na radaru i infracrvenom skenu. Ali moguće je da postoje neki suptilni oblici holoprojekcija koji mi izmiču - jer sam slijep u optičkom spektru.”

“Opisat ću ti preko uskog snopa sve što vidim”, reče Mahnmut. Povezao se preko uskog snopa i uspostavio vrlo brz prijenos podataka Orphu s Ia, opisujući holografsku sliku plavo-bijele Zemlje koja je lebdjela u prostoru iznad kartografskog stola, sa sjajnim polarnim i ekvatorskim prstenom ukriženim iznad oceana i oblaka. Prsteni su bili dovoljno blizu da se zamijeti bezbroj pojedinih predmeta koji su blistali spram svemirskog crnila.

“Povećanje?” upita Orphu.

“Samo deset”, reče Sinopessen. “Kao lovački dvogled. Približavamo se stazi Zemljinog Mjeseca - iako je u ovom trenutku Luna sa stražnje strane planeta u odnosu na nas. Prestat ćemo koristiti fisijske bombe i prijeći na ionski pogon kad uđemo u cislunarni svemir - nemamo razloga sukobljavati se tamo s bilo kim. Brzina nam je pala na deset kilometara u sekundi, a pada i dalje. Možda si u protekla dva dana primijetio naše usporavanje od jedan zarez dvadeset pet g.”

“Kako Odisej podnosi to dodatno gravitacijsko opterećenje?” upita Mahnmut. Proteklog tjedna nije vidio njihovog jedinog preostalog ljudskog putnika. Mahnmut se nadao da će se Hockenberry KT-irati natrag na Kraljicu Mab, ali ovaj to do sada nije napravio.

“Dobro”, grmne Suma IV, visoki Ganimedanac. “Boravi u svom ležaju i kabini više nego obično, ali radio je to i prije nego što smo povećali gravitacijsko opterećenje.”

,Je li bilo što rekao o ženskom glasu na maseru - ili o poruci da se toj ženi dovede Odisej?”, upita Orphu.

“Nije”, reče Asteague/Che. “Rekao nam je da mu taj glas nije poznat - da je siguran da ne pripada Ateni, Afroditi niti bilo kojoj olimpskoj besmrtnici koju je upoznao.”

“Odakle je emitirana ta poruka?” upita Mahnmut.

Cho Li uključi lasersku olovku ugrađenu u jedan od njegovih manipulatora, pa pokaže na točkicu u polarnom prstenu koja se trenutno približavala južnom polu s druge strane prozirnog Zemljinog holograma.

“Povećaj”, naredi navigator Mabinoj glavnoj umjetnoj inteligenciji.

Točkica kao da iskoči naprijed i zamjeni čitav hologram Zemlje. Bio je to čitav grad građen od metalnih greda, neprozirnog narančastog stakla i svjetlosti, otprilike u obliku utega: visoki stakleni tornjevi, stakleni mjehuri, staklene kupole, spiralni stakleni šiljci i lukovi. Mahnmut je sve to sažeto opisao Orphu preko uskog snopa.

“Ovo je jedan od većih umjetnih objekata u Zemljinoj stazi”, reče Retrogradni Sinopessen. “Dugačak dvadesetak kilometara, otprilike velik kao njihov grad Manhattan iz Minulog doba, prije nego što je poplavljen. Izgleda da je sagrađen oko jedne jezgre od kamena i teškog metala - vjerojatno zarobljenog asteroida - koji daje - ili je davao -svojim stanovnicima slabu gravitaciju.”

“Koliku?” upita Orphu s Ia.

“Otprilike deset centimetara u sekundi na kvadrat”, reče Amaltejac. “Dovoljno da ljudsko biće - ili nemodificirano posthumansko biće -ne odlebdi i ne može skokom dobiti brzinu oslobađanja od privlačne sile asteroida, a dovoljno malo da se može lako kretati kud mu je volja.”

“Slično veličini i gravitaciji Fobosa”, reče Mahnmut. “Ima li ikakve zamisli o tome čiji je to glas bio ili tko tamo živi?”

“Posthumanci su sagradili ta orbitalna staništa prije više od dvije tisuće standardnih godina”, reče primarni integrator Asteague/Che. “Obojica znate da smo pretpostavljali da su posthumanci izumrli - njihove radioporuke prestale su prije više od tisućljeća, dok je narastao kvantni tok između Zemlje i Marsa, nismo teleskopima vidjeli njihove brodove u cislunarnom svemiru, nije im bilo ni traga ni glasa na samoj Zemlji - ali ne možemo isključiti mogućnost da ih je nekolicina preživjela. Ili evoluirala.”

“U što?”, upita Orphu.

Asteague/Che izvede onaj krajnje arhaičan, tajanstven, a opet tako izražajan ljudski pokret - slegne ramenima. Mahnmut započne prijatelju opisivati kako je drugi Europejac slegnuo ramenima, ali Orphu mu pošalje preko uskog snopa da je uhvatio taj pokret, i radarom i infracrvenim senzorima.

“Da vam pokažem neke nedavne aktivnosti prije negoli odlučimo treba li spustiti Crnu Damu u Zemljinu atmosferu”, nastavi Asteague/ Che. On stavi vrlo humanoidnu ruku iznad kartografskog stola.

Hologram orbitalnog otoka zamijeniše hologrami koji su prikazivali Zemlju i Mars, razmjerno veličini, ali ne i udaljenosti, s bezbroj plavih, zelenih i bijelih niti koje su povezivale blisku stazu oko Zemlje i površinu Marsa. Redovi holografskih podataka pojaviše se u izmaglici. Dva planeta su izgledala kao da su strastveno obavijena nekakvom paukovom mrežom, samo što je u ovom slučaju sama mreža pulsirala i rasla, a niti su se grčile i pružale, izbacujući stalno nove niti i spojeve. Mahnmut požuri sve to opisati preko kanala uskog snopa.

U redu je, prenese mu Orphu. Čitam podatke. To je gotovo jednako dobro kao i kada vidiš grafički prikaz.

“Ovo je kvantna aktivnost u posljednjih deset standardnih dana”, reče Cho Li. “Primijetit ćete da je za gotovo deset posto dinamičnija i aktivnija nego kada smo se lansirali s Fobosa. Nestabilnost doseže kritičnu fazu...”

“Koliko kritičnu?”, upita Orphu s Ia.

Asteague/Che okrene lice s vizirom prema velikom moraveku s Ia. “Dovoljno kritičnu da moramo donijeti odluku tijekom sljedećeg tjedna. Još manje vremena ćemo imati ako promjenjivost nastaviti rasti. Ova razina kvantne nestabilnosti prijeti čitavom Sunčevom sustavu.”

“Kakvu odluku?” upita Mahnmut.

“Da uništimo Zemljin polarni i ekvatorski prsten, odakle je potekao kvantni tok, a također i da spržimo Olympus Mons i ostala kvantna čvorišta na Marsu”, reče general Beh bin Adee. “I da steriliziramo samu Zemlju, bude li potrebno.”

Orphu zvizne, što je zazvučalo vrlo čudno na mostu punom odjeka. “Zar Kraljica Mab ima takve vojne mogućnosti?”, upita tiho.

“Nema”, reče general.

Izgleda da sam bio u pravu što se tiče nevidljivih moravečkih brodova koji nas prate, pomisli Mahnmut.

Orphu pošalje preko uskog snopa: Izgleda da smo bili u pravu što se tiče nevidljivih moravečkih brodova koji nas prate. Da je Mahnmut imao očne kapke, trepnuo bi na ovu sličnost u njihovom načinu razmišljanja.

Zavlada tišina. Nijedan od šest moraveka oko kartografskog stola nije progovarao niti emitirao ništa gotovo čitavu minutu.

“Ima još novosti”, reče napokon Suma IV. Ganimedanac presvučen supravodljivim ugljikom dotakne kontrole i u prostor iskoči drugačiji, teleskopski povećan prikaz Zemlje. Mahnmut prepozna ono što se nekad zvalo Britanski otoci - Shakespeare! - a onda se pogled usmjeri na kontinent Europu. Holokocku ispuniše dvije slike - neki čudan grad koji se zrakasto širio iz crnog kratera, a zatim nešto nalik na taj isti grad prekriven plavom mrežom koja se i nije mnogo razlikovala od prikaza kvantnog premještanja između Zemlje i Marsa. Opisao je prijatelju plavu masu.

“Do vraga, što je to?”

“Ne znamo”, reče Suma IV, “ali pojavilo se u posljednjih sedam standardnih dana. Ove koordinate odgovaraju drevnom gradu Parizu u državi Francuskoj, ali tamo gdje su naši astronomi s Fobosa i iz Marsovog svemira promatrali aktivnosti staromodnih ljudi - primitivne, ali vidljive - sada je samo ova plava kupola, plave opne, plavi tornjevi oko onoga što je očigledno bio krater neke stare crne rupe.”

“Što je moglo isplesti tu mrežu?”, upita Mahnmut.

“Opet ne znamo”, reče Suma IV. “Ali pogledajte samo što je izmjereno ispod nje.”

Orphu ovog puta nije zviznuo, ali Mahnmut je osjetio poriv da to učini. Temperature u dijelovima Pariza prekrivenim plavom mrežom spustile su se ispod minus 100 stupnja Celzija, dok su, samo nekoliko metara dalje, temperature i dalje bile blizu normalnih za to područje i godišnje doba na Zemlji, da bi samo nekoliko metara odatle, temperature narasle do one taljenja olova.

“Može li to biti neka prirodna pojava?”, upita Mahnmut. “Nešto što su izazvali posthumanci poslije Zaboravljenog vremena kada su se igrali Zemljinom ekologijom i živim bićima?”

“Nikada prije nismo ni vidjeli ni zabilježili ništa slično ovome”, reče Asteague/Che. “A stalno smo promatrali Zemlju iz svemira Konzorcija. Ali pogledajte ovo.”

Desetak drugih lokacija označenih plavom bojom pojavi se na karti holokocke, koja se počne povlačiti unatrag sve dok se opet ne pretvori u veliku sferu Zemlje. Gradovi prekriveni plavom opnom bili su obilježeni na drugim mjestima u Europi, Aziji, nekadašnjoj Južnoj Americi, južnoj Africi - sveukupno dvanaest njih. Blizu plavih krugova nalazile su se kocke s podacima koji su iskazivali izmjerene veličine slične Pariškom fenomenu, s napomenama o danu, satu, minuti i sekundi kada se ta plava mreža pojavila pred moravečkim senzorima. Mahnmut požuri prenijeti uskim snopom opise te slike Orphu.

“I ovo”, reče Asteague/Che.

Druga sfera Zemlje pojavi se s ravnim plavim linijama koje su se dizale iz Pariza i drugih plavih čvorišta, uključujući i grad obilježen kao Jeruzalem. Tanke plave zrake pružale su se ravno u svemir i nestajale izvan Sunčevog sustava.

“Pa, to smo već vidjeli”, reče Orphu s Ia pošto mu je Mahnmut to opisao. “Ista takva tahionska zraka pojavila se u Delfima na drugoj Zemlji, drevnoj Zemlji Ilija, kada je nestalo njeno stanovništvo.”

“Da”, reče primarni integrator Asteague/Che.

“Činilo se da ta zraka nije bila usmjerena ni u što određeno u dubokom svemiru”, reče Mahnmut. “Jesu li ove usmjerene?”

“Samo ako računaš to što će okrznuti Mali Magellanov oblak”, reče Cho Li. “Osim toga, te tahionske zrake imaju i kvantnu komponentu.”

“Što to znači - 'kvantna komponenta'?”, upita Orphu.

“Zrake se fazno pomiču na kvantnoj razini i postoje više u Calabi-Yau svemiru nego u četverodimenzionom ajnštajnovskom prostorvremenu”, reče kalistanski navigator.

“Misliš li pod tim”, reče Mahnmut, “da se prebacuju u neki drugi svemir?”

“Da.”

“U svemir Ilijeve Zemlje?”, upita Mahnmut. Glas mu je bio pun nade. Kad se prije nekoliko tjedana urušila i posljednja Branska rupa koja je povezivala svemire sadašnjeg Marsa i Ilijeve Zemlje, moraveki su izgubili svaku komunikaciju s tom drevnom Zemljom Troje i Agamemnona, ali Hockenberry se mogao kvantno teleportirati preko Calabi-Yau svemira-membrane u Kraljicu Mab - i vjerojatno natrag, premda nitko nije znao kuda je otišao kada se teleportirao s atomskog svemirskog broda. Mahnmut, koji je poznavao mnoge Grke i Trojance, nadao se da će opet uspostaviti nekakvu vezu s tim svemirom.

“Mislimo da ne”, reče Cho Li. “Razlozi su jednako složeni kao i matematika Calabi-Yau svemira višestrukih membrana, na kojoj su se temeljile naše pretpostavke, a temelje se i na onome što smo saznali pomoću Uređaja koji ste uspješno aktivirali na Marsu prije osam mjeseci, ali mislimo da se tahionska zraka fazno pomiče u jedan ili više različitih svemira, kao i da nije posrijedi svemir Ilijeve Zemlje.”

Mahnmut raširi ruke. “Kakve onda to ima veze s našim zadatkom na Zemlji? Moje je zadatak bio upravljati Crnom gospom u Zemljinim morima ili oceanima i dovesti Sumu IV kako bi obavio svoj zadatak - baš kao što je trebalo lani spustiti pokojnog Ri Poa na Olympus Mons. Da li plava mreža i tahionski zrake mijenjaju taj plan?”

Opet zavlada tišina.

“Opasnosti i nepoznanice ulaska u atmosferu sve se više umnožavaju”, reče Suma IV.

“Možeš li biti malo precizniji?” reče Orphu s Ia.

“Promatrajte, molim vas”, reče visoki Ganimedanac.

Holografska astronomska snimka krene iznad kartografskog stola. Mahnmut počne opisivati Orphu vizualni prikaz preko uskog snopa.

“Molim vas da obratite pozornost na datum”, reče primarni integrator Asteague/Che.

“To je bilo prije više od osam mjeseci”, reče Mahnmut.

“Da”, reče europski integrator. “Ubrzo zatim upotrijebili smo Branske rupe kako bismo prešli u svemir Marsa i Ilija. Primjećujete da je rezolucija relativno loša u usporedbi s današnjim promatranjima orbitalnih prstena. Razlog je to što smo promatrali iz baze na Fobosu.”

Slike su prikazivale orbitalni objekt sličan onome koji je odaslao poruku Kraljici Mab, ali ne i posve isti. Ovaj asteroid vidio se samo kao stijena koja se sporo vrtjela, iako je imala na sebi svjetleće staklene kule, kupole i građevine. Ovaj orbitalni objekt bio je manji - kraći od dva kilometra. Odjednom se u kadru pojavi i drugi objekt - tri kilometra dugačak metalni konstrukt prilično nalik na dugačak srebrni štap, načičkan gredama, skladišnim spremnicima i cilindrima za gorivo, s loptastom, treperavom sferom na kraju stupa. Sapnice su ispaljivale mlazove, ali Mahnmut nije vjerovao da je ta stvar obična svemirska letjelica.

“Do vraga, što je to?” upita Orphu pošto je čuo Mahnmutov opis i pročitao podatke.

“Orbitalni linearni akcelerator s kolektorom crvotočina na njuški”, reče Asteague/Che. “Primijetit ćete da je netko - ili nešto - u gradu na asteroidu odaslao maserom zapovijed tom linearnom akceleratoru bez posade, mimoišao bezbroj sigurnosnih protokola i uputio ga ravno prema asteroidu.”

Svi su šutjeli. Pet moraveka je promatralo, a Orphu je osluškivao kako dugačak orbitalni stroj sve više ubrzava dok se napokon ne sudari s asteroidnim otokom. Asteague/Che uspori snimku. Svjetlucave kule i kupole eksplodiraše i razletješe se krajnje usporeno, a onda se sam asteroid raspadne kada je akumulator crvotočina na kraju linearnog akceleratora eksplodirao snagom bezbroj hidrogenskih bombi.

Uslijedi posljednji niz usporenih, nijemih eksplozija kada su se zapalili sami spremnici s gorivom, potisnici i motori glavnog pogona linearnog akceleratora.

“Gledajte sad”, reče Suma IV.

Druga teleskopska snimka, a zatim i radarski prikaz pridružiše se holografskim eksplozijama. Mahnmut odasla uskim snopom opis plamena iz potisnika preko ravnine ekvatorskog prstena, dok su desetine, a zatim i stotine malih svemirskih letjelica žurile prema orbitalnom asteroidu u eksploziji.

“Kolike su one?” upita Orphu.

“Svaka je dugačka oko šest metara i široka tri”, reče Cho Li.

“Automatske su”, reče Orphu. “Moraveki?”

“Više slične servitorima koje su ljudska bića koristila prije više stoljeća”, reče Asteague/Che. “Jednostavne umjetne inteligencije sa samo jednom svrhom, kao što ćete vidjeti.”

Mahnmut opiše ono što vidi Orphu. Stotine, zatim tisuće malenih uređaja što su hitale prema otpacima akceleratora i asteroidu koji se širio jedva da su bile nešto više od moćnih lasera s mozgom i nišanskom spravom. Snimak ubrza kroz sljedeće sate sa servitorskim laserima koji su šibali kroz polje otpada, ispod i iznad njega i uništavali svaki komad asteroida ili akceleratora koji bi predstavljao ozbiljnu prijetnju pri ulasku u Zemljinu atmosferu.

“Posthumanci nisu bili budale”, reče Asteague/Che. “Bar ne kada je u pitanju inženjering. Masa koju su akumulirali u dva prstena sagrađena oko Zemlje, ako bi se prikupila, bila bi dovoljna za pozamašni dio još jedne Lune - više od milijun zasebnih objekata, među kojima su i neki slični onom iz kojeg je stigla poruka ženskim glasom, gotovo podjednako masivni kao Fobos. Ali imali su gotovo posve sigurne mehanizme da ih zadrže u stazi te dubinsku obranu u slučaju nesreće i pada - ovi snažni laserski stršljeni koji razbijaju preostale otpatke su posljednja linija te obrane. Meteori još uvijek padaju na Zemlju poslije više od osam standardnih mjeseci, ali nije bilo katastrofalnih udara.”

“Orbitalni leukociti”, reče Orphu s Ia.

“Baš tako”, reče primarni integrator Konzorcija Pet mjeseca.

“Razumijem”, reče Mahnmut konačno. “Plašiš se da će ovi mali robotski leukociti pohitati da sprže i nas ako s Crnom gospom upotrijebimo brod za spuštanje.”

“Masa šatla i tvoje podmornice bila bi prijetnja po Zemlju”, složi se Asteague/Che. “Promatrali smo kako... leukociti, kako ih je Orphu nazvao... laserom pretvaraju u plazmu ili razbijaju veće komade uništenog asteroida.”

Mahnmut odmahne glavom od plastike i metala. “Ne shvaćam. Imate ovaj snimak i znate za to već osam mjeseci, a ipak ste vukli i Damu i nas čak ovamo... što se to promijenilo?”

General Beh bin Adee pokaže na nešto u reprizi holosnimka raspada asteroida. Slika se povećala. Računala su povećala broj piksela slike.

Mahnmut opiše Orphu povećanu sliku. Tamo, usred svih eksplozija i uništenih otpadaka, nalazila se mala letjelica s tri ljudske figure koje su ležale u nečemu sličnom otvorenoj kabini. Samo je blago treperenje polja sile objašnjavalo zbog čega ta trojka nije umrla u vakuumu.

“Što je to?”, upita Mahnmut pošto je sliku opisao Orphu.

Odgovori mu Orphu. “Drevno leteće vozilo koje su koristili i staromodni ljudi i posthumanci prije više tisućljeća. Zvalo se SNV - svenamjensko vozilo - a ponekad su ga nazivali samo soni. Posthumanci su to koristili za putovanje do prstena i natrag.”

Snimka ubrza, zastane, ubrza opet. Mahnmut opiše Orphu sliku sonija koji se vrtio i okretao dok su komadi asteroida eksplodirati - gađani laserima - posvuda uokolo.

Holo je pokazao stazu sonija kada je ovaj ušao u atmosferu i u spirali prešao preko središta Sjeverne Amerike, da bi se spustio u područje ispod jednog od Velikih jezera.

“To je bilo jedno od naših odredišta”, reče Asteague/Che. On kucne po nekim ikonama i pojaviše se teleskopske nepomične slike velike ljudske kuće na brdu. Ogromna kuća bila je okružena vanjskim zgradama i nečim poput obrambenog drvenog zida. Ljudska bića - ili bića slična ljudskim - vidjela su se blizu zidova i kuće. Na fotografiji ih se vidjelo nekoliko desetaka.

“To je bilo prije tjedan dana, kada smo počeli s usporavanjem”, reče General Beh bin Adee. “Ovo je snimljeno jučer.”

Isti teleskopski pogled, ali sada su kuća i zid bili u ruševinama, spaljeni. Po karboniziranoj okolini vidjeli su se razbacani leševi.

“Ne razumijem”, reče Mahnmut. “Izgleda kao da su ljudi masakrirani tamo gdje se soni spustio prije osam mjeseci. Tko ili što ih je ubilo?”

Beh bin Adee pokaže novu teleskopsku sliku, a onda je poveća. Između golih grana drveća vidjelo se mnoštvo neljudskih dvonožaca. Bili su srebrno-sivi, praktično bez glave, s tamnom grbom. Ruke i noge su bile pogrešno uzglobljene tako da to nisu mogli biti ni ljudi ni poznati moraveki.

“Što je to?” upita Mahnmut. “Neka vrsta servitora? Roboti?”

“Ne znamo”, reče Asteague/Che. “Ali ta stvorenja ubijaju staromodna ljudska bića u njihovim malim zajednicama širom Zemlje.”

Mahnmut reče: “Ovo je grozno, ali kakve veze ima s otkazivanjem naše misije?”

“Mislim da znam”, reče Orphu s Ia. “No treba doći do površine i vidjeti što se događa. A postavlja se pitanje - zbog čega laserski leukociti nisu pucali na soni? Bio je dovoljno velik da preživi ulazak u atmosferu i ugrozi one na tlu. Zašto je pošteđen?”

Mahnmut je razmišljao nekoliko sekunda. “Na njemu su bili ljudi”, reče on napokon.

“Ili posthumanci”, reče Asteague/Che. “Rezolucija nije dovoljno dobra da bismo mogli to ustanoviti.”

“Leukociti dopuštaju brodu s ljudskim ili posthumanskim bićima da prođe u atmosferu”, reče Mahnmut polako. “To ste znali duže od osam mjeseci. Zato ste me natjerali da otmem Odiseja i povedem ga u ovu misiju.”

“Da”, reče Suma IV. “Čovjek je pošao s nama na Zemlju. Njegova DNK trebala bi biti naša propusnica za prolazak.”

“Ali sada glas s drugog orbitalnog otoka zahtijeva da mu - ili joj -predamo Odiseja”, reče Orphu kroz duboku grmljavinu koja je mogla označavati ironiju, humor ili loše varenje.

“Da”, reče Asteague/Che. “Nemamo pojma hoće li našem brodu za spuštanje i vašoj podmornici biti dopušteno da uđu u Zemljinu atmosferu ako tamo ne bude živog čovjeka.”

“Možemo zanemariti poziv iz grada na asteroidu u polarnom prstenu”, reče Mahnmut. “Povesti Odiseja s nama dolje na Zemlju, a onda ga možda poslati natrag brodom za spuštanje...” On razmisli još nekoliko trenutaka. “Ne, ne vrijedi. Svi su izgledi da će grad na asteroidu otvoriti paljbu na nas ako Kraljica Mab ne pristane tamo kako je traženo.”

“Da, čini se da je to zaista moguće”, reče Asteague/Che. “Naredba da predamo Odiseja u orbitalnom gradu i prizori masakra ljudi na Zemlji koji su počinila neljudska stvorenja novi su faktori, nastali poslije našeg planiranja vaše ekskurzije brodom za spuštanje.”

“Šteta što se doktor Hockenberry KT-irao i napustio nas”, reče Mahnmut. “Njegovu DNK su možda rekonstruirali olimpski bogovi ili tko već ne, ali vjerojatno bi nas provela kroz orbitalne leukocite.”

“Imamo nešto manje od jedanaest sati da donesemo odluku”, reče Asteague/Che. “Tada ćemo se susresti s orbitalnim gradom u polarnom prstenu i bit će prekasno za spuštanje šatla s podmornicom. Predlažem da se opet nađemo ovdje za dva sata i donesemo konačnu odluku.”

46.

Harman je iskusio napad na Ardis u stvarnom vremenu.

Doživljaj torino platna - promatranje, slušanje, gledanje kroz oči neke nevidljive druge osobe - uvijek je za njega bilo dramatično i zabavno, ali nevažno prije ovoga. Sad je to bio pakao uživo. Umjesto apsurdnog i naoko izmišljenog Trojanskog rata, bio je to napad na Ardis za koji je Harman osjećao - znao - da je istinit, te da se ili događa dok on to promatra ili je snimljen tek nedavno.

Harman je sjedio pod torinom duže od šest sati. Gledao je od trenutka kada su vojniksi napali malo iza ponoći, pa sve do pred zoru, kada je Ardis gorio, a soni odletio na sjever, nakon što su njegovu ranjenu, okrvavljenu, nesvjesnu, voljenu Adu ubacili u njega kao vreću krumpira.

Harman se iznenadio kada je u Ardisu vidio Petyra sa sonijem - gdje su Hannah i Odisej? – i jeknuo je glasno i bolno kada je vidio kako Petyr pada iz sonija nakon što ga pogodio kamen koji je bacio neki vojniks.

Toliko je njegovih prijatelja iz Ardisa poginulo ili bilo na samrti - mlada Pean koja je pala, prelijepa Emme čiju je ruku otkinuo vojniks, da bi zatim živa izgorjela u jarku zajedno s Remanom, Salas mrtva, Lamen mrtav. Oružje koje je Petyr donio s Golden Gatea kod Machu Picchua nije uspjelo zaustaviti podivljale vojnikse.

Harman zastenja pod krvavocrvenim platnom.

Šest sati nakon što je aktivirao mikročipove torina, slike su se prekinule i Harman je ustao te zavitlao tkaninu dalje od sebe.

Mag je nestao. Harman je ušao u malu kupaonicu, upotrijebio neobičan klozet, pustio vodu pomoću porculanske ručke zakvačene o mjedeni lanac, umio se vodom, istodobno je i pijući iz ruku. Vratio se i pretražio dvokatnu građevinu kabine žičare.

“Prospero! PROSPEROl” Njegov povik odjekne u metalnoj strukturi. Na drugom katu Harman širom otvori vrata balkona i stupi van. Skoči do prečki - ne mareći za ponor ispod nogu - pa se brzo popne na krov pokretne kabine u usponu.

Zrak je bio leden. Proveo je noć pod torinom i hladno zlatno sunce upravo se dizalo desno od njega. Kablovi su se pružali prema sjeveru i uspinjali se. Harman stane na rub krova i pogleda ravno dolje, shvativši da se to sigurno i kabina žičare i eiffelbahn dižu - uspinju na veću nadmorsku visinu - već satima. Ostavio je prašumu i ravnice za sobom u noći i sada se penjao u golem planinski masiv.

“Prospero!!!” Harmanov povik odjekne od stijenja stotinu i više metara ispod njega.

Stajao je povrh kabine žičare sve dok se sunce nije diglo za dva dlana iznad obzora, ali s izlaskom Sunca nije došla i toplina. Harman shvati da se smrzava. Eiffelbahn ga je nosio u područje leda, kamena i neba - sva vegetacija je nestala. On pogleda preko ruba i ugleda ogromnu rijeku leda - znao je tu riječ zahvaljujući sigliranju, glečer -koja je krivudala kao bijela zmija između kamenih i snježnih vrhova, praćena zasljepljujućom sunčevom svjetlošću što se odbijala od velike bijele mase izbrazdane crnim vijugama kamenja i stijenja koje je glečer nosio nizbrdo.

Led se odlamao s kablova iznad njega. Kotači su pri okretanju sada zujali drukčije, nekako hladno. Harman zamijeti da se led nahvatao na krovu zaljuljane kabine i prekrio prečke koje su se spuštale niz vanjski zid, te da blista na samim kablovima. Otpuzavši do ruba, bolnih ruku, drhtavog tijela, pažljivo se spustio niz ljestve, prebacio na ledom okovani balkon i uteturao u zagrijanu prostoriju.

U željeznom kaminu gorjela je vatra. Prospero je stajao tamo i grijao ruke.

Harman je stajao pokraj ledom prekrivenog dovratka nekoliko minuta i tresao se, koliko od hladnoće toliko i od bijesa. Odupro se želji da jurne na maga. Vrijeme je bilo dragocjeno; nije želio da se za deset minuta probudi na podu.

“Gospodaru Prospero”, reče on napokon usiljeno slatkim i razumnim glasom, “što god želiš da učinim, slažem se. Što god želiš da postanem, slažem se - ili ću makar dati sve od sebe da to učinim ili postanem. Kunem ti se životom svog nerođenog djeteta. Ali molim te da mi dopustiš da se odmah vratim u Ardis – žena mi je ranjena, možda je na samrti. Potreban sam joj.

“Ne”, reče Prospero.

Harman jurne na starca. Udarat će po glavi starog luđaka njegovim rođenim štapom sve dok...

Nije izgubio svijest. Visoki napon bacio ga je preko sobe, a tamo se odbio od neobične sofe i pao na ruke i koljena na ukrašeni tepih. I dalje zaslijepljen crvenim krugovima, Harman zareži i opet ustane.

“Sljedeći put ću ti spržiti desnu nogu”, reče mag ravnim, hladnim, potpuno uvjerljivim tonom. “Ako se ikad budeš vratio kući toj ženi, morat ćeš tamo odskakutati na jednoj.”

Harman stane. “Reci mi što da radim”, šapne on.

“Sjedni... tamo za stol gdje možeš gledati van.”

Harman sjedne za stol. Sunce je bilo vrlo jako dok se odbijalo od okomitih ledenih zidova i strmog glečera; dosta leda otopilo se sa staklenih prozora. Planine su postajale sve više - bilo je to mnoštvo najviših vrhova koje je Harman ikada vidio, mnogo veličanstvenijih od planina blizu Golden Gatea kod Machu Picchua. Kabina žičare pratila je liniju visokog grebena, a glečer se obrušavao sve niže i niže lijevo od njih.

U tom trenutku kabina zatutnji kroz novi toranj eiffelbahna i Harman se morao uhvatiti za stol kada se dvokatna kabina zaljuljala, odskočila, zaškripala po ledu, a zatim nastavila penjanje.

Toranj ostane za njima. Harman se nasloni na hladno staklo kako bi vidio njeno smanjivanje u daljini - ovaj toranj nije bio crn kao drugi već blistavo-srebrn i bliještio je na suncu, a željezni lukovi i nosači jasno su se vidjeli kao paukova mreža u jutarnjoj rosi. Led, pomisli Harman. On pogleda na drugu stranu, desno, tamo kuda su se kablovi uspinjali i dizali, pa ugleda ledene litice najnevjerovatnije planine koju je mogao zamisliti - ne, bila je nezamisliva. Oblaci su se gomilali zapadno od nje i navaljivali na greben nazubljen i nemilosrdan koliko i koštani nož. Litica prema kojoj su se dizali bila je isprugana kamenjem, ledom, opet kamenjem, s piramidom od bijelog snijega i blještavog leda na vrhu. Kabina žičare je klizila po ledenim kablovima prateći liniju grebena istočno od tog nevjerojatnog vrha. Harman je ugledao sljedeći toranj visoko gore, na širokom grebenu, a kablovi što su se uspinjali spajali su taj planinski greben s višim vrhom. Visoko iznad toga - na vrhu nemoguće visoke planine i oko njega - uzdizala se najsavršenija bijela kupola koja se zamisliti dala i na čijoj je površini treperio zlatasti odsjaj zahvaljujući jutarnjem suncu, a njenu središnju masu okruživala su četiri bijela tornja eiffelbahna i čitav kompleks bio je postavljen na bijelu osnovu poduprtu tako da stoji iznad strme planinske litice, te spojen s okolnim vrhovima pomoću najmanje šest tanahnih visećih mostova izvijenih u praznom prostoru prema drugim vrhovima - svaki taj most bio je stotinu puta viši, vitkiji i elegantniji od Golden Gatea kod Machu Picchua.

“Koje je ovo mjesto?” šapne Harman.

“Čomolungma”, reče Prospero. “Božica Mati Svijeta.”

“Ta zgrada na vrhu...”

“Rangbok Pumori Ču-mu-lang-ma Feng Dud Kosi Lhotse-Nuptse Kumbu aga Ghat-Mandir Kan Ho Tep Rauza”, reče mag. “U okolini poznato kao Taj Moira. Ondje ćemo se zaustaviti.”

47.

Stotine ili tisuće vojniksa nisu krenule u juriš na Izgladnjelu Stijenu te prve hladne, kišne noći koju je Daeman ondje proveo. Niti su ih napali druge noći. Treće noći svi su bili malaksali od gladi ili ozbiljno bolesni od prehlade, gripe, začetka upale pluća ili rana - Daemana je lijeva ruka boljela, bol je dolazila u valovima kao kljucanje na mjestu gdje mu je caliban u Krateru Pariz odgrizao dva prsta i često ga je hvatala vrtoglavica - ali vojniksi i dalje nisu napadali.

Ada je došla svijesti drugog dana na Stijeni. Imala je brojne ozlijede - posjekotine, ogrebotine, slomljen desni ručni zglob, dva slomljena rebra s lijeve strane - ali jedine ozlijede opasne po život bile su ozbiljan potres mozga i posljedice od pretjeranog udisanja dima. Probudila se sa strašnom glavoboljom, jakim kašljem i nejasnim sjećanjima na posljednje sate ardiskog krvoprolića, ali mogla je jasno misliti. Ravnodušnim glasom izrecitirala je spisak prijatelja za čiju smrt nije bila sigurna da li ju je sanjala ili zaista vidjela i samo su joj oči reagirale kada joj je Greogi odgovarao.

“Petyr?”, reče ona tiho i pokuša ne zakašljati.

“Mrtav.”

“Reman?”

“Mrtav.”

“Emme?”

“Umrla s Remanom.”

“Pean?”

“Mrtva. Bačeni kamen smrskao joj je grudni koš i umrla je ovdje, na Izgladnjeloj Stijeni.”

“Oelleo?”

“Mrtva.”

I tako dalje s još četrdesetak imena prije nego što je Ada klonula natrag na prljavu naprtnjaču koja joj je bila pod glavom umjesto jastuka.

Daeman je bio tamo, i klečao, dok je Setebovo jaje sijalo skriveno u njegovom naprtnjači. On se nakašlje.

“Ado, neki značajni ljudi su preživjeli”, reče on. “Boman je tu... i Kaman. Kaman je bio jedan od prvih Odisejevih učenika i siglirao je sve što je mogao naći u vezi s vojnom poviješću. Laman je izgubio četiri prsta na desnoj ruci u obrani Ardisa, ali tu je i još je živ. Loes i Stoman su tu, kao i neki od onih koje sam poslao na faks-ekspediciju upozorenja - Caul, Oko, Elle i Edida. Oh, preživjeli su i Tom i Siris.”

“To je dobro”, reče Ada i zakašlja se. Tom i Siris su bili najbolji medicinari Ardisa.

“Ali ovamo nismo prenijeli ništa od medicinske opreme i lijekova”, reče Greogi.

“A što jeste?”

Greogi slegne ramenima. “Oružje koje smo imali u rukama, ali bez dovoljno streljiva. Odjeću u kojoj smo. Nekoliko cerada i deka ispod kojih smo sklupčani proveli posljednje tri noći hladne kiše.”

“Jeste li se vratili u Ardis da sahranite poginule?” upita Ada. Glas joj je bio smiren, ako se izuzmu hroptanje i kašalj.

Greogi brzo pogleda Daemana, a onda skrene pogled preko ruba visokog kamenitog vrha na kojem su se okupili. “Ne možemo”, reče on punim glasom. “Pokušali smo. Vojniksi nas čekaju. U zasjedi.”

“Jeste li uspjeli ponijeti još nešto iz Ardis Halla?” upita ranjena žena.

Greogi odmahne glavom. “Ništa važno. Nema više Ardisa, Ado. Nema.”

Ada samo kimne glavom. Sada nije više mislila na Ardis Hall već na to da su njeni preživjeli ljudi ranjeni, da im je hladno i da su nasukani na ovoj bijednoj Izgladnjeloj Stijeni. “Kako se snalazite za hranu i vodu?”

“Hvatamo kišnicu u plastične cerade, a sonijem smo išli nekoliko puta u brzi lov”, reče Greogi, kome je očigledno bilo milo što su skrenuli priču s poginulih. “Uglavnom smo lovili zečeve, ali jučer smo uhvatili jednog losa. Još vadimo strelice iz njega.”

“Zašto nas vojniksi nisu dokrajčili?”, upita Ada. Glas joj je zvučao tek blago radoznalo.

“E sad”, reče Daeman, “to je dobro pitanje.” On je imao teoriju o tome, ali još je bilo prerano da im je iznese.

“Ne boje se oni nas,” reče Greogi. “Dolje u šumi ima sigurno dvije ili tri tisuće tih prokletih stvari, a mi nemamo dovoljno streljiva da ubijemo više od nekoliko stotina. Mogu napasti na stijenu kad god požele. No nisu to učinili.”

“Pokušali ste s faks-čvorom”, reče Ada. To i nije bilo pitanje.

“Tamo su nas vojniksi dočekali u zasjedi”, reče Greogi. On pogleda uvis, u plavo nebo. To im je bio prvi sunčani dan i svi su pokušavali osušiti odjeću i deke tako što su ih prostrli kao signalne plahte na ravnoj površini vrha Izgladnjele Stijene, ali još je vladala ljuta zima, gora nego što je ijedan stanovnik Ardisa pamtio, i svi su drhtali na zubatom suncu.

“Izveli smo pokus”, reče Daeman. “U soni možemo ukrcati dvanaest ljudi - dvaput više od predviđenog broja putnika - ali ako ih ima više od toga, umjetna inteligencija strojeva odbija poletjeti. A s dvanaest putnika jedva se i može upravljati njime.”

“Koliko nas je uspjelo stići ovamo?”, upita Ada. “Pedesetero?”

“Pedeset troje”, reče Greogi. “Devetoro od njih - uključujući i tebe sve do jutros - toliko je bolesno ili teško ranjeno da ne mogu putovati.”

“Sada osmoro”, reče Ada odlučno. “To znači pet putovanja sonijem da se svi evakuiraju - pod pretpostavkom da vojniksi ne napadnu čim započnemo evakuaciju i isto tako pod pretpostavkom da imamo kamo otići.”

“Da, pod pretpostavkom da imamo kamo otići”, reče Greogi.

Kada je Ada opet zaspala - Tom ih je uvjerio da je to san, a ne polukoma u kojoj je bila ranije - Daeman je uzeo svoju naprtnjaču, odmaknuo je oprezno od tijela i prišao rubu vrha Izgladnjele Stijene. Vidio je vojnikse tamo dolje, njihove kožnate grbe i bezglava, srebrnasta tijela koja su se kretala između stabala.

Povremeno bi poneka grupa prešla - naoko s nekim ciljem - preko široke doline na južnoj strani Izgladnjele Stijene. Nitko od njih nije podizao pogled.

Greogi, Boman i tamnokosa žena po imenu Edida dođoše gledati što on to radi.

“Pomišljaš na skok?”, upita Boman.

“Ne”, reče Daeman, “ali zanima me imate li kakvo uže ovdje... dovoljno da me spustite tik izvan dosega vojniksa?”

“Imamo tridesetak metara užeta”, reče Greogi. “A to znači da bi bio još dvadeset ili dvadeset pet metara iznad gadova - premda ih to ne bi nimalo usporilo ako bi poželjeli da se popnu i zgrabe. Za kog vraga se želiš spustiti među njih?”

Daeman čučne, spusti naprtnjaču na kamen i izvadi Setebovo jaje. Ostali čučnuše okolo da ga bolje pogledaju.

Prije nego su stigli i pitati, Daeman im reče gdje ga je uzeo.

“Zašto?”, upita Edida.

Daeman je na to morao slegnuti ramenima. “Bilo je to tipa: 'tada sam mislio da bi to bilo pametno.”

“Uvijek na kraju ispaštam zbog takvih odluka”, reče sitna tamnokosa žena. Daemanu se činilo da je ona možda vidjela svoje četiri Dvadesetice. Naravno, bilo je to teško ustanoviti zbog pomlađivanja u firmariju, ali stariji staromodni ljudi obično su imali više samopouzdanja od mlađih.

Daeman uglavi svjetlucavo, blago pulsirajuće jaje u pukotinu u kamenu tako da se ne otkotrlja, pa reče: “Dodirnite ga.”

Boman pokuša prvi. Spusti dlan na oblu ljusku kao da jedva čeka da ga ogrije na toplini koju su svi osjetili kako zrači iz jajeta, ali plavokosi muškarac brzo trgne ruku - kao da ga je udarila struja ili nešto ugrizlo. “Što je to, do vraga?”

“Da”, reče Daeman. “I ja to osjetim kad ga dodirnem. Kao da ta stvar isisava energiju iz tebe - izvlači ti nešto iz srca. Ili duše.”

Greogi i Edida ga pokušaju dotaknuti - i oboje brzo povukoše ruke pa se odmakoše dalje od jajeta.

“Uništi ga”, reče Edi.

“Što ako Seteb dođe tražeći ga?” reče Greogi. “Znaš, majke to rade kad im ukradeš jaje. Shvati to osobno. Osobito ako je majka čudovišno veliki mozak sa žutim očima i bezbroj ruku.”

“Pomišljao sam na to”, reče Daeman. Zatim zašuti.

“I?”, reče Edida. Koliko ju je poznavao u Ardis Hallu, ona mu je oduvijek izgledala kao praktična, sposobna osoba. To je bio jedan od razloga zašto ju je odabrao za svoju faks-ekspediciju upozorenja do tristo faksčvorova.

“Želiš li da ga ja uništim?”, upita ona, pa ustane i navuče kožne rukavice. “Da vidimo koliko daleko mogu zavitlati tu prokletu stvar i jesam li u stanju pogoditi nekog vojniksa.”

Daeman je grizao usnu.

“Svakako je bolje da se ne izlegne ovdje, na vrhu Izgladnjele Stijene”, reče Boman. On je čak uperio svoj samostrijel u mliječno jaje. “Čak i mali Seteb, sudeći po tvom opisu njegove mame ili tate u Krateru Pariz, mogao bi nas pobiti ovdje gore.”

“Pričekajte”, reče Daeman. “Još se nije izleglo. Možda ovdje nije dovoljno hladno da umre - ili se ne uspije izleći - ali možda će mu ge-stacija biti usporena... ili kako se već ne kaže za period lijeganja čudovišnog jajeta. Želim nešto pokušat s njim prije nego što ga uništimo.”

Pošli su sonijem. Greogi je upravljao. Boman i Edide su klečali u zadnjim ulegnućima, sa spremnim puškama. Polje sile je bilo isključeno.

Vojniksi su se motali u sjenama ispod drveća na drugom kraju livade, manje od stotinu metara odatle. Soni zalebdi trideset metara iznad livade, izvan dometa skoka vojniksa. “Jesi li siguran?” reče Greogi. “Brži su od nas.”

Ne posve siguran da može progovoriti normalnim glasom, Daeman kimne glavom.

Soni se obruši. Daeman iskoči. Soni se podiže vertikalno uvis, kao lift u obliku srebrnog diska. Daeman je o ramenu nosio punu flešetnu pušku, ali skinuo je naprtnjaču i djelomično izvukao Setebovo jaje, pazeći da ga ne dodiruje golim rukama. Čak i na jakom suncu svjetlucalo je kao radioaktivno mlijeko.

Kao da im nudi neki dar, Daeman pođe prema vojniksima s druge strane livade. Stvorenja su ga očito promatrala preko infracrvenih senzora usađenih u metalne grudi. Nekoliko ih se pomaklo tako da im ostane u središtu dometa senzora. Još vojniksa izađe iz šumskih sjena i stane na rubu livade.

Daeman pogleda uvis, vidi da je soni dvadesetak metara iznad njega, ugleda podignute i spremne Bomanove i Edidine flešetne puške, znajući istovremeno da vojniks može trčati sto kilometara na sat. Stvorenja su se mogla stvoriti pokraj njega prije negoli se soni stigne spustiti, a ako ih u jurišu bude dovoljno, nema te paljbe koja bi ga zaštitila i spasila.

Daeman nastavi dalje sa svjetlucavim Setebovim jajem napola izvađenim iz naprtnjače, nalik na dar za nečiju Dvadeseticu koji viri iz ukrasnog papira. Jednom se jaje pomaklo - Daemana je toliko zaprepastio taj pokret iznutra i jači sjaj da ga zamalo nije ispustio, ali ga je zadržao kroz poderanu i prljavu tkaninu naprtnjače te nastavio dalje. Sada je bio dovoljno blizu okupljene mase vojniksa da im gotovo nanjuši zadah stare kože i hrde.

Daeman se posramio kad je shvatio da mu se noge i ruke blago tresu. Jednostavno nisam bio dovoljno pametan da mislim drukčije, pomisli on. Ali druge mu nije bilo. Zbog ozbiljnog stanja u kojem su se nalazili mnogi preživjeli iz Ardisa - kao i zbog gladi i dehidracije koja im je prijetila.

Sada je bio nepunih petnaest metara udaljen od grupe od trideset i više vojniksa. Daeman podiže Setebovo jaje kao talisman i pođe ravno prema njima.

Na deset metara, vojniksi počeše uzmicati u šumu.

Daeman je ubrzavao korak sve dok nije gotovo potrčao. Vojniksi su se razmicali sa svih strana.

Uplašen da se ne saplete i ne razbije jaje - po mislima mu se motala mučna slika jajeta koje se razbija i malog Seteb-mozga koji istrčava iz njega na desetcima sitnih udova, a onda mu skače na lice - ipak je prisilio sebe da potrči prema vojniksima koji su se povlačili.

Vojniksi su se spuštali na sve četiri i skakali dalje od njega - stotine su bježale na sve strane kao preplašene gazele koje su osjetile grabljivce u nekoj prapovijesnoj ravnici - a Daeman je trčao sve dok više nije mogao trčati.

Pao je na koljena, privio naprtnjaču uz grudi, osjetio kako se Setebovo jaje meškolji i pomiče, osjetio da energija teče iz njega prema toj gnusobi sve dok je nije odgurnuo od sebe i spustio na tlo.

Greogi spusti soni. “Nevjerojatno”, izusti ćelavi pilot.

Daeman kimne glavom. “Vrati me do podnožja Izgladnjele Stijene. Čekat ću tamo s jajetom sve dok se ne spuste svi koji mogu prijeći dva kilometra do paviljona faks-čvora. Ja ću povesti tu povorku. Vi utovarite slabe i ranjene pa nas slijedite zrakom.”

“Što...”, zausti Edida, pa zašuti. Zatim zavrte glavom.

“Da”, reče Daeman. “Sjetio sam se tijela vojniksa zamrznutih u plavom ledu Kratera Pariz. Svi su se zaledili u trenutku dok su bježali od Seteba.”

Sjedio je na rubu sonija s naprtnjačom u krilu dok su lebdjeli natrag do Izgladnjele Stijene na ugodnoj visini od dva metra iznad zemlje. Među stablima i na livadama nije bilo vojniksa.

“Kuda ćemo se faksirati?” upita Bomen.

“Ne znam”, reče Daeman. Bio je vrlo umoran. “To ću smisliti dok budemo hodali prema faks-paviljonu.”

48.

“Trebat će ti termokoža”, reče Prospero.

“Zašto?” Harman je zvučao zbunjeno. Zurio je van kroz staklena vrata u divnoj trostrukoj kupoli Taj Moire.

Kuća-kabina žičare škljocnula je u ležište u jugoistočnom tornju eiffelbahna - jednom od četiri smještena u kutovima divovskog kvadrata od mramora koji je počivao na nosačima i na kojem se nalazila to veličanstvena građevina iznad vrha Čomolungme. Harman je procijenio da je visina tornja eiffelbahna oko tristo metara, a vrh bijele zgrade s kupolom u obliku lukovice bio je još upola viši.

“Nalazimo se na visini od osam tisuća osamsto četrdeset osam metara”, reče mag. “Ovdje ima više vakuuma nego zraka. Temperatura je pedeset ispod nule. Taj blagi lahor puše brzinom od devedesetak kilometara. U ormaru pokraj kreveta nalazi se jedna plava termokoža. Idi gore i odjeni je. Trebat će ti i vanjska odjeća i čizme. Zovni me odozgo kad staviš osmotsku masku - moram smanjiti tlak zraka u kabini prije nego što otvorimo vrata predsoblja.”

Sišli su liftom s platforme na visini od tristo metara. Harman je gledao potpornje, lukove i grede tornja dok su prolazili pokraj njih i morao se osmjehnuti. Tajna bjeline ove kule bila je prozaična koliko i bijela boja namazana preko istog tamnog željeza i čelika od kojeg su bile sazdane druge građevine eiffelbahna. Osjetio je kako se lift i cijeli toranj tresu pred naletom zaglušnog vjetra i shvatio da boja tu sigurno ne može potrajati duže od nekoliko mjeseci ili tjedana, umjesto da traje godinama; pokušao je zamisliti kakva to ekipa ličilaca neprekidno ovdje radi, a onda odustao od tih glupih misli.

Sada je poslušao maga, jer je izašao iz zatvora kabine žičare. Ovdje, u tom bezumnom hramu, palači, grobnici ili čemu već ne, na toj bezumno visokoj planini, on će nekako smisliti kako da se vrati Adi. Ako se Ariel mogao faksirati bez faks-čvorova, može i on. Nekako.

Harman pođe za Prosperom iz lifta u podnožju tornja, preko širokog prostora popločenog crvenim pješčanikom i bijelim mramorom pa do ulaznih vrata zasvodene zgrade.

“Zar magovi ne osjećaju hladnoću, zar im ne treba zrak?”, vikne on starcu, za kojim je vijorila plava odora.

“Ni najmanje”, reče mag. Vjetar jak kao mlazna struja nosio mu je odoru i vijenac dugačke sjedne kose oko gotovo ćelave lubanje. “To je jedna od prednosti starosti”, dovikne on da nadjača urlik vjetra.

Harman skrene udesno, raširenih ruku kako bi održao ravnotežu na vjetru, pa pođe prema niskoj mramornoj ogradi - visokoj jedva šezdesetak centimetara - koja se pružala oko ogromnog trga od pješčenjaka i mramora kao niska klupa oko klizališta.

“Kuda ćeš?” dovikne Prospero. “Pazi!”

Harman stiže do ruba i pogleda preko.

Kasnije, kada je proučio karte, Harman je shvatio da je sigurno gledao na sjever s te planine zvane Comolungma ili Ču-mu-lang-ma Feng ili Kuomolangma Feng ili HoTepma Čini-ka-Rauza ili Everest, ovisno o starosti i porijeklu karte, te da je pokraj te ograde stajao i zurio stotinama kilometara daleko i devet kilometara ravno dolje - u zemlje koje su se nekada zvale Kanovo Deveto Kraljevstvo, Tibet ili Kina.

Taj pogled prema dolje bio je ono što je Harmana toliko zaprepastilo.

Taj Moira zapravo bijaše čitav kompleks od pješčanika i mramora, postavljen na vrh Božice Mati Svijeta kao plitica usađena u oštri kamen, kao list papira nataknut na šiljak. Kao građevinski poduhvat, potpornji od supravodljivog ugljika bili su impresivni toliko da su se činili nemogućim - poput razmetljivog dijela nekog djetinjastog boga.

Harman je stajao pokraj šezdeset centimetara visoke i dvadeset pet centimetara široke mramorne “ograde” i zurio ravno dolje niz više od osam tisuća i osamsto metara, dok mu je mlazna struja svom silinom puhala u leđa i pokušavala ga baciti u beskrajan prazan zrak. Kasnije će mu karte reći da je promatrao druge planine koje su imale imena, te istočne i zapadne glečere Rongbuk sa smeđim ravnicama Kine daleko iza zakrivljenosti Zemljinog globusa, ali ništa od svega toga sada nije bilo važno. Izložen snažnim udarima urlajućeg vjetra, ruku raširenih radi ravnoteže, Harman je gledao devet kilometara ravno dolje - s terase. On padne na sve četiri i otpuže natrag prema hramu-grobnici i magu koji ga je čekao. Deset metara ispred ogromnog ulaza, jedna omanja, oštra stijena - visoka jedva metar i pol - dizala se između mramornih kvadrata i završavala ledenom piramidom visine sedamdeset pet centimetara. Dok ga je Prospero promatrao - prekriženih ruku i s osmijehom na licu - Harman je obgrlio ukrasnu stijenu i pomogao se njenim nepravilnim oblikom da opet stane na noge. Ostao je naslonjen na stijenu, grleći je, s bradom spuštenom na ledeni vrh, u strahu da će ga, samo ako se osvrne prema udaljenom niskom zidu i vrtoglavom ponoru, savladati poriv da potrči prema tom zidu i skoči. Zatvorio je oči.

“Misliš li tamo ostati cijeli dan?” upita mag.

“Možda”, reče Harman, i dalje žmireći. Minutu kasnije, on vikne da nadjača sve snažniji vjetar: “Što uostalom znači ova stijena? Je li to nekakav simbol? Spomenik?”

“To je vrh Čomolungme”, reče Prospero. Mag se okrene i uđe u otvoren, elegantno zasvođen ulaz građevine koju je nazvao Rangbok Pumori Ču-mu-lang-ma Feng Dud Kosi Lhotse-Nuptse Kumbu aga Ghat-Mandir Kan Ho Tep Rauza. Harman zamijeti da taj ulaz čuva polupropusna opna - nabrala se dok je mag prolazio kroz nju, što je još jednom dokazalo Harmanu da sada nema posla s hologramom.

Nekoliko minuta kasnije, i dalje grleći svoju stijenu na vrhu, s lećama i osmotskom maskom gotovo posve prekrivenim mrazem od snježnog vihora koji ga je peckao i zasipao mu tijelo nalik na snježne projektile, Harman pomisli da je u unutrašnjosti zgrade vjerojatno toplo, toplo iza tog polupropusnog polja sile. Nije prepuzao posljednjih deset metara do vrata, već je otišao tamo pokorno pognut, oborenog lica, dlanova opruženih i spremnih za puzanje.

U jednoj jedinoj ogromnoj prostoriji ispod kupole pružale su se mramorne stube do niza mezanina - svaki je sa sljedećim bio povezan novim mramornim stubištem - koji su se pružali oko unutrašnjosti kupole u stotinama razina, stotinama katova, sve dok se vrh same kupole nije izgubio u daljini i izmaglici. Sada se pokazalo da ono što je iz kabine žičare prilikom približavanja, kao i s kule eiffelbahna, sličilo na malene otvore u kupoli - jedva nešto više od dekorativnih elemenata u bijelom mramoru - zapravo su stotine prozora od perspeksa kroz koje zrake svjetlosti obasjavaju nebrojene knjige, sve u raskošnom uvezu. Svjetlo je na tu golemu biblioteku padalo u žarkim kvadratima, pravokutnicima i trapezoidima koji su se sporo pomicali.

“Što misliš, koliko bi ti vremena trebalo da sigliraš sve to?”, upita Prospero dok se okretao ukrug naslonjen o štap, kako bi osmotrio mnoštvo mezanina s knjigama.

Harman je namjeravao nešto reći, no suzdrži se. Tjedni? Mjeseci? Samo hodanje od knjige do knjige, puko spuštanje dlana dovoljno dugo da se vidi kako se zlatne riječi kreću uz prste i ruke, sigliranje ove biblioteke trajalo bi godinama. On konačno reče: “Rekao si mi da funkcije ne rade u eiffelbahnu niti oko njega. Zar su se pravila promijenila?”

“Vidjet ćemo”, reče mag. On pode dublje u kupolu kuckajući štapom po bijelom mramoru, tako da je zvuk odjekivao akustički savršenom kupolom.

Harman shvati da je tu toplo. On svuče kapuljaču od termokože i rukavice.

Unutrašnjost zasvodene građevine bila je podijeljena u odvojene prostore, ne baš prave sobe, labirintom bijelih mramornih paravana koji su se uzdizali samo do visine od dva i pol metra i nisu posve zaklanjali pogled - zbog svoje isprepletanosti, filigrana i bezbroj tanano izrađenih otvora u obliku elipse, srca i listova.

Harman je primijetio da su zidovi oko osnove kupole do visine od dvanaestak metara, gdje je počinjao prvi mezanin, posve prekriveni intarzijama cvijeća, lijana, zamršenih i nemogućih biljaka, i sve je to bilo obasjano u njih ugrađenim draguljima. Baš kao i mramorni paravani. Harman spusti ruku na jednu mramornu pregradu dok ga je Prospero vodio kroz labirint - a to je bio baš pravi labirint - i shvati da gdje god da spusti dlan, on mora pokriti dva ili tri oblika odjednom te da će mu pod prstima biti nekoliko komada dragog kamenja. Neki prikazi cvijeća bili su manji od desetak četvornih centimetara, a činilo se da sadrže pedeset ili šezdeset malenih umetaka.

“Kakvo je ovo kamenje?” upita Harman. Njegov narod je volio nositi drago kamenje kao ukrase i njih su im uvijek donosili robotski servitori, ali nikada se nije zapitao o njihovom porijeklu.

“To... kamenje...” reče Prospero, “ ahat, jaspis, lapis-lazuli, hematit i karneol - u ovom jednostavnom malom listu karanfila na koji sam spustio ruku tu, na paravanu, ima više od trideset pet varijeteta karneola, vidiš li?”

Harman je vidio. Od tog mjesta mu se vrtjelo u glavi. Trapezoidi svjetlosti kretali su se po zapadnom zidu ispod knjiga i mramor je pod njima svjetlucao, blistao i treperio zahvaljujući tisućama umetnutih dragulja.

“Kakvo je ovo mjesto?” upita Harman. Shvati da je to prošaptao.

“Bilo je podignuto kao mauzolej... grobnica”, reče mag pa ga sigurnim korakom povede u središte tog velikog mjesta, kao da su na podu labirinta bile naslikane žute strelice. Stadoše ispred zasvodenog ulaza koji je vodio u unutrašnji pravokutni centar labirinta od više stotina paravana. “Možeš li pročitati ovaj natpis, Harmane Ardiski?”

Harman se zagleda tamo pod mliječnim svjetlom. Slova u mramoru bila su neobično izrezbarena - linije su im bile zakrivljene i zamršene, za razliku od pravih linija na koje je navikao u knjigama - ali natpis je bio na standardnom zemaljskom engleskom.

“Pročitaj ga naglas”, reče mag.

“'Udi sa strahopoštovanjem u slavnu grobnicu Kana Ho Tepa, Gospodara Azije i Zaštitnika, Zemlje, kao i njegove zaručnice i ljubavi Lias Lo Amumje, koju je cijeli svijet obožavao. Ona je napustila ovaj prolazni svijet četrnaeste noći mjeseca Rahab-Septema godine Kanate 987. Ona i njen Gospodar sad prebivaju na zvjezdanim Nebesima i čuvaju tebe koji ulaziš ovamo.'“

“Što misliš?”, upita Prospero dok je stajao ispod ukrašenog luka gdje se središte labirinta otvaralo u još nevidljivu unutrašnjost.

“O natpisu ili o ovom mjestu?”

“I o jednom i o drugom”, reče mag.

Harman protrlja bradu i obraz, osjeti tamo čekinje. “Ovo mjesto je...pogrešno. Nedolično veliko i prebogato. Izvan svih razmjera. Osim knjiga.”

Prospero se nasmije i zvuk odjeknu, a onda se odjek ponovi. “Slažem se s tobom, Harmane Ardiski. Ovo mjesto je ukradeno - zamisao, projekt, umetci, šahovska ploča dvorišta napolju - sve je ukradeno osim mezanina i knjiga, koje je tu šest mjeseci kasnije smjestio Rajahar Tihi, daleki potomak strašnog Kana Ho Tepa. Kan je uveličao izvorni projekt Taj Mahala faktorom većim od deset. Originalna zgrada je bila divna - pravi zavjet ljubavi - ništa više nije preostalo od te građevine zato što je Kan naredio da se ona sprži u šljaku, u želji da ovaj mauzolej bude zapamćen. Ovo mjesto je spomenik bijednom pretjerivanju, više nego bilo čemu drugom.”

“Lokacija je... zanimljiva”, reče Harman tiho.

“Da”, reče Prospero i povuče uvis plave rukave. “To zrnce mudrosti jednako vrijedi danas kao i u Odisejevo vrijeme - lokacija, lokacija, lokacija. Dođi.” :

Oni uđoše u središte labirinta od mramornih paravana, prazan, mramorom popločan prostor osnovice od stotinjak metara, s nečim u centru što je Harmanu sličilo na bazen koji je sjajio. Kuckanje Prosperovog štapa za hodanje odjekivalo je dok su polako prilazili centru.

To nije bio bazen koji je sjajio.

Činilo se da je tu otvoren prostor. Lijevo, jedva vidljiva, nalazila se sjeverna litica planine, ali ispod njih - možda desetak metara ispod razine poda - činilo se da u zraku lebdi sarkofag od čelika i kristala, visoko iznad nazubljenog glečera devet kilometara niže. U sarkofagu je ležala gola žena. Usko spiralno stubište od bijelog mramora vijugalo je dolje do razine sarkofaga, a posljednja stuba kao da je stajala nad tim praznim zrakom.

Nemoguće da je otvoreno, pomisli Harman. Nije se osjećao udar mlazne struje, nije bilo rike vjetra na velikoj visini koja bi doprla kroz otvor u podu. Sarkofag je morao ležati na nečemu. Kada je pažljivije pogledao, zamijetio je površine mnoštva gotovo nevidljivih pločica. Grobnica je bila sazdana od neke nevjerojatno prozirne plastike, kristala ili stakla. Ali zašto nije vidio sarkofag i stubište kad su se uspinjali kabinom žičare ili...

“Grobnica se ne vidi izvana”, reče Prospero tiho. “Jesi li uspio pogledati ženu?”

“Voljenu Lias Lo Amumju?”, upita Harman, nimalo zainteresiran za gledanje golog lesa. “Koja je napustila ovaj prolazni svijet kad ono, do vraga? A gdje je Kan? Ima li on svoju kristalnu odaju?”

Prospero se nasmije. “Kan Ho Tep i njegova voljena Lias Lo Amumja, kćerka Cezara Amumje iz Centralnoafričkog Carstva - a bila je to kučka srca kamenog i harpija, Harmane Ardiski, vjeruj mi na riječ - izbačeni su van nakon manje od dva stoljeća nakon što su ovdje stavljeni.”

“Izbačeni van?” reče Harman.

“Savršeno očuvana tijela bez pardona su bačena preko istog onog zida preko kojeg si ti sa strahom pogledavao prije više od trideset minuta”, reče Prospero. “Izbačena kao jučerašnje smeće s nekog parobroda. Kanovi nasljednici - svaki sve nevažniji na svoj način - voljeli su biti sahranjeni tu za čitavu vječnost... ali ta je vječnost trajala samo dok sljedeći Kanov nasljednik ne bi poželio za sebe najbolje mjesto u mauzoleju.”

Harmanu nije bilo teško to zamisliti.

“To jest, sve do prije tisuću četiri stotine godina”, reče Prospero i opet okrene plave oči sarkofagu od stakla i drveta četiri kata ispod njih. “Ovu ženu je zaista volio netko moćan i ona je ostala ovdje neuznemiravana četrnaest stoljeća. Pogledaj je, Harmane Ardiski.”

Harman je gledao prema sarkofagu, ali trudio se da ne zuri u tijelo. Žena je bila previše gola za njegov ukus - izgledala je previše mlada da bi bila mrtva, tijelo joj je još bilo ružičasto i blijedo, grudi previše uočljive - činilo se da su joj bradavice rumene čak i s udaljenosti od desetak metara - kratka kosa na njenoj glavi bila je crna vijuga na bijelom satenu jastuka, bogati tamni trokut na njenom medunožju još jedna crna šara - tamne obrve, snažne crte lica, široka usta čak i s ove daljine gotovo... poznata.

“Isuse Kriste”, uzviknu Harman, dovoljno glasno da taj povik odjekne od kupole i odskoči od mezanina knjiga i bijelog mramora.

Bila je mlađa - mnogo mlada - kosa joj je bila crna, a ne sijeda, tijelo jedro, a ne umorno, izborano i ovješeno poslije dugih vjekova, kao što je Harman vidio unutar tijesne termokože - ali lice joj je bilo jednako snažno, jagodice jednako oštre, obrve jednako smjelo usječene, brada jednako čvrsta. Nije bilo nikakve sumnje. Bila je to Savi.

49.

“Pa gdje su onda svi?” upita brzonogi Ahilej, sin Pelejev, dok hoda za Hefestom preko travnatog vrha Olimpa.

Plavokosi ljudomora i Hefest, bog vatre i glavni obrtnik bogova koračaju obalom jezera u grotlu između Iscjeliteljeve dvorane i Velike dvorane bogova. Ostale božanske kuće s bijelim stupovima izgledaju mračno i napušteno. Na nebu nema bojnih kočija. Nema besmrtnika koji bi hodali mnoštvom popločanih staza obasjanih niskim svjetiljkama žutog sjaja koje, kako je Ahilej primijetio, nisu bile baklje.

“Rekao sam ti”, reče Hefest. “Kad mačke nema, miševi kolo vode. Gotovo svi su dolje na Ilijevoj Zemlji, jer žele sudjelovati u posljednjem činu vašeg bijednog malog Trojanskog rata.”

“Kako se rat odvija?” upita Ahilej.

“Budući da tebe nema dolje da ubiješ Hektora, Trojanci mlate tvoje Mirmidonce i sve ostale Ahejce, Argejce i kako ih već sve ne zoveš.”

“Agamemnon i njegovi se povlače?”, upita Ahilej.

“Tako je. Kad sam posljednji put pogledao - prije samo nekoliko sati, prije negoli sam napravio tu pogrešku i otišao provjeriti oštećenja svog kristalnog eskalatora, gdje sam se upustio u hrvanje s tobom - vidio sam u holobazenu u Velikoj dvorani da je Agamemnonov napad na grad pretrpio neuspjeh. Hektor se spremao povesti vojsku izvan zidina u napad. U biti, svelo se na to tko je od nas besmrtnika otporniji od drugih u ozbiljnoj borbi - pokazalo se da čak i s tim žestokim kučkama poput Here i Atene koje se bore za Grke - i s Posejdonom koji trese tlo kako bi porušio grad, što je njegova specijalnost, znaš - da trese zemlju - protrojanska ekipa u kojoj su Apolon, Ares i ona podla Afrodita sa svojom prijateljicom Demetrom odnose prevagu. A kao general, Agamemnon je pušiona.”

Ahilej samo klima glavom. Njegova sudbina je sada vezana za Pentesileju, a ne za Agamemnona i njegove armije. Ahilej se uzda da će njegovi Mirmidonci učiniti ono što treba - pobjeći će ako budu mogli, borit će se i umrijet će ako budu morali. Otkad je Atena - ili Afrodita prerušena u Atenu, ako je bilo istina ono što mu je Boginja mudrosti rekla prije nekoliko dana - ubila njegovog voljenog Patrokla, Ahilejeva krvožednost usredotočila se samo na osvetu protiv bogova. Sada - iako zna da je to samo plod Afroditine mirisne magije - on ima dva cilja: da vrati voljenu Pentesileju u život i da ubije kučku Afroditu. Nesvjestan da to čini, Ahilej popravi položaj bodeža za ubijanje bogova na pojasu. Ako je Atena istinu zborila za nož- a Ahilej joj je vjerovao - taj komad kvantno obrađenog čelika donijet će smrt Afroditi i svim besmrtnicima koji mu se nadu na putu, uključujući i ovog šepavog boga vatre Hefesta, pokuša li samo pobjeći ili spriječiti volju Ahilejevu.

Hefest povede Ahileja do parkirališta ispred Velike dvorane bogova, gdje je više od dvadeset zlatnih bornih kola poredano na travi, s metalnim pupčanim vrpcama koje vijugaju do nekog podzemnog rezervoara za napajanje. Hefest se popne u jednu kočiju bez zaprege i mahne Ahileju da pode za njim.

Ahilej zastane. “Kamo idemo?”

“Rekao sam ti. U posjet jedinom besmrtniku koji možda zna gdje je Zeus sada”, kaže božji izrađivač rukotvorina.

“Zašto jednostavno izravno ne potražimo Zeusa?”, upita Ahilej, još ne stupivši u kola. Vozio je ili su ga drugi vozili u tisuću kola, ali nikada nije letio poput bogova, koje tako često vidi kako jure tamo-amo iznad Ilija ili Olimpa, i premda ga ta zamisao plaši, ne žuri mu se napustiti čvrsto tlo pod nogama.

“Zeus posjeduje tehnologiju”, kaže Hefest, “koja ga može sakriti od svih mojih senzora i špijunskih uređaja. Ona je očigledno aktivirana, premda nagađam da je to prije učinila njegova žena Hera nego sam Bog nad bogovima.”

“Tko je taj drugi besmrtnik koji nam može pokazati gdje se Zeus krije?” Ahileju pažnju odvraća urlanje pješčane oluje i snažno sijevanje munja nekoliko stotina metara iznad njih, dok planetna oluja nalijeće na Zeusovo polje egide kojom je Olimp omotan.

“Nikta”, kaže Hefest.

“Noć?”, ponovi Ahilej. Brzonogi ljudomora zna ime te božice -kćeri Kaosove, jednog od prvih svjesnih stvorenja što su se pojavila iz Praznine koja je postojala na početku vremena, prije nego što su prvobitni bogovi sami pomogli da se tama Ereba razdvoji od plavog i zelenog Gejinog poretka Zemlje - ali on nije znao ni za jedan grčki, azijski ili afrički grad koji bi slavio tajanstvenu Niktu-Noć. Legenda i mit govore da je Nikta - sama, bez besmrtnog muškarca da je oplodi - rodila Eridu (Svađu), Moire (Sudbinu), Hipnosa (San), Nemezu (Odmazdu), Tanatos (Smrt) i Hesperide.

“Mislio sam da je Noć personifikacija”, doda Ahilej. “Ili samo hrpa govana i besmislica.”

Hefest se osmjehne. “Čak i personifikacija ili hrpa govana i besmislica poprimi fizičko obličje u ovom vrlom novom svijetu koji smo stvorili uz pomoć posthumanaca, Sycorax i Prospera”, kaže on. “Ideš li? Ili da se KT-iram natrag u svoj laboratorij da se nauživam... ah... zadovoljstava tvoje usnule Pentesileje dok ti ovdje oklijevaš?”

“Znaš da ću te pronaći i ubiti učiniš li to”, kaže Ahilej bez prijetnje u glasu, samo s hladnim obećanjem.

“Da, znam”, složi se Hefest, “pa te zato pitam posljednji put: hoćeš li se već jednom popeti u ova jebena kola?”

Lete na jugoistok oko polovice velike kugle Marsa, premda Ahilej ne zna da je to u što gleda Mars ni da je oblika kugle. Ali zna da strmi uspon iznad jezera u grotlu Olimpa i silovito probijanje egide uz urlik pješčane oluje iza četiri konja koji su se pojavili niotkuda poslije polijetanja - a zatim i vožnja kroz zasljepljujuću pješčanu oluju i jake vjetrove - nije nešto što bi rado uskoro ponovio. Ahilej se drži za rub kočije od drveta i bronce i svim se silama trudi da ne zatvori oči. Na svu sreću, oko samih bojnih kola postoji neko polje energije - Ahilej pretpostavlja da je to neki manji oblik egide ili varijacija nevidljivih tjelesnih štitova koje bogovi koriste u borbi - i ono štiti njih dvojicu od razornih vjetrova.

Onda se nađu iznad pješčane oluje, crno noćno nebo je iznad njih, a zvijezde blistavo sjaje, dva mala mjeseca zamjetno putuju po nebu. Kada kočija prijeđe preko linije tri ogromna vulkana, već su prošli južno od najgore pješčane oluje i duboko ispod njih vide se obrisi tla u svjetlosti zvijezda.

Naravno, Ahilej zna da dom bogova na Olimpu nastanjuje vlastiti čudan svijet - borio se osam mjeseci na crvenoj ravnici između onoga što su njegovi moravečki saveznici nazivali Branskom rupom i gledao kako neveliki valovi, bez plime i oseke, zapljuskuju obale nekog sjevernog mora koje ne pripada Zemlji - ali nikada nije ni pomišljao da bi svijet Olimpijaca mogao biti toliko velik.

Lete visoko iznad beskrajnog poplavljenog kanjona i tamu remeti samo odsjaj zvijezda na vodi i nekoliko fenjera u pokretu, ligama ispod njih, za koje Hefest kaže da su signalna svjetla brodova kojima Mali Zeleni Ljudi prevoze kamen. Ahilej nema nikakvog razlog zatražiti od bogalja da pobliže objasni taj tajanstveni opis.

Lete iznad vrletnih, a zatim i pošumljenih planinskih vijenaca i bezbroj kružnih udubljenja - kratera, tako ih zove bog vatre - među kojima su neki erodirani, a neki šumoviti, mnogi s jezerima u središtu, ali većinom upadljivo oštri i krševiti na mjesečini i svjetlosti zvijezda.

Polijeću još više, sve dok zvižduk zraka oko mini-egide kočije ne prestane, a Ahilej ne počne udisati čist zrak koji izbacuju sama borna kola. Postotak kisika je toliko visok da se osjeća kao pijan.

Hefest navede imena nekoliko stjenovitih planina ili dolina koje su prolazile u noći duboko ispod njih. Šepavi bog zvuči Ahileju kao neki kormilar lađe koji s dosadom objavljuje imena postaja duž rijeke.

“Shalbatana Vallis”, kaže besmrtnik. A onda, nekoliko minuta kasnije: “Margaratifer Terra. Meridiania Planum. Terra Sabaea. Ono gusto pošumljeno područje na sjeveru je Schiaparelli, obronci točno pred nama zovu se HuYgens. Sad skrećemo na jug.”

Borna kola koja lete iza četiri upregnuta, blago prozirna konja ne skrenu na jug već se oštro nagnu prema jugu i Ahilej se uhvati ne bi li spasio goli život iako se čini da je pod kočije - nemoguće - ispod njega.

“Što je to?”, upita Ahilej nekoliko minuta kasnije. Pojavilo se ogromno kružno jezero i ispunilo najveći dio južnog obzora. Kočija se počne spuštati, i premda tu nema pješčane oluje, zrak i dalje zavija.

“Bazen Hellas”, progunđa bog vatre. “Širok je više od dvije tisuće četiri stotine kilometara, dakle veći je od Plutona.”

“Plutona?”, kaže Ahilej.

“To je jebeni planet, glupa nepismena seljačino”, zareži Hefest.

Ahilej pusti rub kočije koji je stezao iz sve snage i oslobodi ruke za borbu. Pomisli da će podići boga bogalja, slomiti mu kralježnicu preko koljena i zavitlati ga dolje iz kočije. Ali onda Ahilej pogleda sa strane u planinske vrhove i crne doline koje su i dalje bile mnogo liga ispod njih, pa odluči dopustiti šepavom kepecu da prije toga spusti vozilo. Jezero se pojavi pred njima i ispuni čitav jug. Onda prijeđu preko polukružne sjeverne obale i počnu se spuštati iznad vode obasjane zvijezdama. Ahilej shvati da je ono što je s visine od nekoliko kilometara izgledalo kao okruglo jezerce zapravo malo more kružnog oblika.

“Dubina mu je između tri i pol i više od sedam kilometara”, kaže Hefest kao da ga je Ahilej pitao nešto i njegovoj dubini. “One dvije velike rijeke koje teku s istoka zovu se Dao i Harmakis. Ranije smo namjeravali naseliti nekoliko milijuna staromodnih ljudi ondje, u plodnim dolinama, i jednostavno ih pustiti da se plode i množe, ali nikad nismo stigli okrenuti zraku ovamo i odfaksirati ih. Zapravo, Zeus i ostali iz prvobitnog panteona jednostavno su zaboravili na sve iz vremena prije nego što su postali bogovi - svima nam je to izgledalo kao san. Osim toga, Zeus je bio zauzet zbacivanjem roditelja s vlasti, Titana prve generacije besmrtnika - Kronosa i njegovu sestru Reju - kako bi ih prognao u svijet zvani Tartar, do kojeg se dolazi kroz Branu.”

Hefest se nakašlje i počne recitirati glasom putujućeg pjevača koji Ahileju zvuči kao da netko zahrđalom turpijom pili po liri:

“Strahotni zvuk uznemiri beskrajno more.

Cijelom zemljom prolama se strašni krik.

Nebesa široka, zadrhtala, jeknu.

Iz temelja se daleki Olimp strese

Pod jurišom bogova besmrtnih,

I drhtaji prožimaju crni Tartar.”

Ahilej sada vidi samo tamnu vodu desno i lijevo od njih, vodu koja ispod njih juri nemogućom brzinom, a rubovi kružnog jezera obrubljeni liticama sada su nestali ispod ruba obzora. Na jugu se pojavi usamljeni vrletni otok.

“Zeus je dobio rat”, nastavi Hefest, “samo zato što se vratio posthumanskim strojevima za probijanje Brana u stazi oko prvobitne Zemlje -prave Zemlje, mislim, ne tvoje niti ovog jebenog teraformiranog falsifikata - te dopremio Seteba i njegov soj izlegnut iz jaja kako bi se borili protiv Kronosovih legija. Storuka čudovišta sa svojim energetskim oružjem i njihovom glađu za prljavim terorom, pobijedila su, iako smo ih se poslije završetka rata teško riješili, poput mrlja od govana. Isto tako, jebemu, pokazalo se da je jedan od potomaka Titana - Japetov mali Prometej - bio dvostruki špijun. A onda je tu bilo i ono stoglavo čudovište napravljeno u laboratoriju, po imenu Tifon, koje je prošlo kroz Bransku rupu četiristo dvadeset četvrte godine rata. E, to je stvarno bilo za gledanje. Sjećam se dana kad...”

“Jesmo li već napokon stigli?” prekine ga Ahilej.

Otok je - brbljao je dalje Hefest dok se spuštaju - širok više od osamdeset Ahilejevih liga i pun čudovišta.

“Čudovišta?”, kaže Ahilej. Takve stvari ga ne zanimaju mnogo. On želi znati gdje je Zeus, želi da Zeus kaže Iscjelitelju da otvori spremnike za pomlađivanje i želi da amazonska kraljica Pentesileja opet bude živa. Ništa drugo ga ne zanima.

“Čudovišta”, ponovi bog vatre. “Prva djeca Geje i Urana su izopačeni zlotvori. Ali vrlo jaki. Zeus im je dopustio da žive ovdje umjesto da se pridruže Kronosu i Reji u dimenziji Tartara. Među njima su i tri setebovca.”

Te činjenice Ahileju nisu zanimljive. On promatra kako otok raste ispred njih i zapaža ogroman tamni zamak na liticama u njegovom središtu. Nekoliko prozora u uspravnim kamenim zidovima sjaju narančastim svjetlom, kao da je unutra požar.

“Na otoku je također i posljednji Kiklop”, melje Hefest. “I Erinije.”

“Te Furije su ovdje?”, kaže Ahilej. “Mislio sam da su i one mit.”

“Ne, nisu mit.” Šepavi besmrtnik nagne kočiju i poravna glave konja s ravnim otvorenim prostorom iznad crne kamene izbočine u podnožju središnjeg zamka. Tamni oblaci se uvijaju i koprcaju oko planine i njenog utvrđenja. Doline s obje strane ispunjene su potajnim pokretima. “Kada budu puštene odavde, provest će ostatak vječnosti proganjajući i kažnjavajući grešnike. One doista 'hodaju po tami', s kosom od migoljavih zmija i crvenim očima iz kojih teku krvave suze.”

“Dovedi ih ovamo”, kaže sin Pelejev.

Kočija se meko spusti u podnožju divovske skulpture postavljene na veliku izbočinu od crnog kamena. Drveni kotači kočije zaškripe, a konji u treptaju nestanu. Neobična svjetlucava ploča koju je olimpski obrtnik koristio za upravljanje vozilom iščezne.

“Dođi”, reče Hefest i povede Ahileja prema širokom, naoko beskrajnom stubištu s druge strane kipa. Besmrtnik vuče svoju bolesnu nogu po kamenu.

Ahilej ne može, a da ne gleda kip - najmanje sto metara visok, prikazivao je snažnog muškarca koji drži dvostruku sferu Zemlje i Neba na silnim ramenima. “Ovo je kip Japeta”, kaže Ahilej.

“Ne”, zareži bog vatre, “to je stari Atlas glavom. Skamenjen ovdje zauvijek.”

Četiristota stuba je posljednja. Crni zamak se uzdiže nad njima, a kule, tornjevi i skriveni krovovi gube se u uzburkanom oblaku. Svaka od dvokrilnih vrata pred njima visoka su petnaest metara i razmaknuta petnaest metara jedna od drugih.

“Nikta i Hemera se svakodnevno ovdje mimoilaze - Noć i Dan”, šapne Hefest. “Jedna izađe, druga uđe. Nikada nisu u kući istodobno.”

Ahilej pogleda u crne oblake i nebo bez zvijezda. “Onda smo došli u pogrešno vrijeme. Nemam nikakvog posla s Hemerom. Rekao si da je Noć ta s kojom ćemo razgovarati.”

“Strpljenja, sine Pelejev”, progunđa Hefest. Izgleda da je bog postao nervozan. Pogledava na malu napravu koju nosi na ručnom zglobu. “Eos će se dići... sad.”

Oko istočnog ruba crnog otoka pojavi se narančasti sjaj. Onda zgasne.

“Sunčeva svjetlost ne može prodrijeti kroz polariziranu egidu ovog otoka”, šapne Hefest. “Ali vani samo što nije svanulo. Sunce će se dići iznad rijeka Dao i Harmakis, kao i iznad istočnih litica Bazena Hellas za nekoliko sekundi.”

Iznenadni bljesak zaslijepi Ahileja. On začuje kako su se zalupila jedna divovska vrata, da bi se zatim druga otvorila sa škripom. Kada mu se vid vrati, druga vrata su zatvorena i Noć stoji pred njima.

Ahilej, sin Pelejev i božice mora Tetide, koji je oduvijek osjećao strahopoštovanje pred Atenom, Herom i drugim božicama, sada prvi put osjeti užas pred jednom besmrtnicom. Hefest je pao na oba koljena i pognuo glavu u znak poštovanja i straha pred groznom prikazom s kojom su se suočili, ali Ahilej prisili sebe da ostane uspravan. Ipak, mora se boriti s nesavladivim porivom da odveže štit s leđa i sakrije se iza njega, s kratkom oštricom za ubijanje bogova u ruci. Razapet između želje za bijegom i borbom, on kompromisno spusti lice u znak poštovanja.

Premda bogovi mogu poprimiti svaku veličinu - Ahilej nema pojma o zakonu očuvanja mase i energije i ne bi shvatio objašnjenje načina na koji besmrtnici krše taj zakon - bogovima i božicama je, izgleda, najudobnija visina od oko dva metra i sedamdeset centimetara: tako su dovoljno visoki da se smrtnici pred njima osjećaju kao djeca, a nisu visoki toliko da bi morali pojačavati nožne kosti ili da bi bili pretjerano nespretni u vlastitim olimpskim dvoranama.

Noć - Nikta - visoka je četiri i pol metra, obavijena uskomešanim oblakom izmaglice, odjevena u nešto nalik na višestruke slojeve prozračne crne tkanine s trakama raznih dužina koje vise s nje, i crnim velom preko lica, ili možda s licem koje izgleda kao uobličen crni veo. Nemoguće, ali crne oči joj se savršeno vide kroz crni veo i izmaglicu. Prije nego što skrene pogled, Ahilej zamijeti da su joj grudi nevjerojatno velike, kao da cijeli svijet želi zadojiti tamom. Samo su joj ruke blijede, dugih prstiju i snažne, kao da su joj prsti od očvrsnule mjesečine.

Ahilej shvati da Hefest govori, gotovo napjevom. “...Kaditi bakljama, Nikto, božice majko, izvoru slatkog odmora od jada, Mati iz koje su Bogovi i ljudi nikli, počuj blažena Nikto obasjana zvjezdanim svjetlom, noći kao ebanovina crna što obitavaš u slatkom utihnuću sna. Snovi i blaga laganost prate tvoj mračni plašt, ti što voliš dugu tminu i svetkovina zvuke, što otapaš napetost i brigu, drugarice veselja, što brzinom mraka obigravaš zemlju, Božice priviđenja i igara sjena...”

“Dosta”, kaže Noć. “Ako zaželim Orfeja himne, otputovat ću kroz vrijeme. Kako se usuđuješ, Bože vatre, dovoditi jednog običnog smrtnika na Hellas, u mrakom zaogrnuti dom Niktin?”

Ahilej zadrhti od zvuka božičinog glasa. To je zvuk silovitog zimskog mora koje se lomi o stijene, ali ipak je razumljiv.

“Božice, ti čija prirodna sila dijeli prirodni dan”, zacvili Hefest, i dalje na koljenima, i dalje pognut, “ovaj smrtnik je sin besmrtne Tetide i punopravni polubog na svojoj Zemlji. Ime mu je Ahilej, sin Pelejev, a njegova srčanost...”

“O, znam ja za Ahileja, sina Pelejevog, i njegovu srčanost - razarač gradova, napast za žene, ljudomor”, kaže Noć svojim glasom razbijenih valova. “Kakvog li to imaš razloga dovesti mi ovog... prašinara... pred moja crna vrata, Rukotvorče?”

Vrijeme je da on progovori, zaključi Ahilej. “Moram vidjeti Zeusa, Božice.”

Tamna prikaza se okrene malo više prema njemu. Kao da ne stoji, već lebdi, krupno obličje ogromnih grudi okrene se bez ikakvog trenja. Njeno velom prekriveno lice - ili lice mrežasto kao crni veo - zagleda se odozgo u njega očima crnjim od crnila. Oblaci se kovitlaju i ključaju oko nje.

“Moraš vidjeti Gospodara Grmljavine, Boga Svih Bogova, Gospodara Deset Tisuća Hramova i Dodonskog svetišta, Oca Svih Bogova i Ljudi, Zeusa Kralja Svevišnjeg Koji Upravlja Olujnim Oblacima i Zapovijeda Svima?”

“Pa da”, kaže Ahilej.

“Zašto?” upita Nikta.

Hefest progovori. “Ahilej želi vratiti u život jednu smrtnicu u Is-cjeliteljevim spremnicima, Majko prvog crnog jajeta bez zametka. Želi zatražiti od Oca Zeusa da zapovjedi Iscjelitelju da vrati u život kraljicu Amazonki, Pentesileju.”

Noć se nasmije. Ako joj je glas malo prije bio uzburkano more koje se lomi na stijenama, Ahilej sad pomisli da joj smijeh zvuči kao zimski vjetar što urla s Egeja.

“Pentesileju?”, kaže božica odjevena u crno, kroz hihot. “Tu bezumnu, plavu, sisatu lezbijsku drolju? Tako mi milijun Zemalja, zbog čega bi htio poželjeti povratak u svijet živih te mišićave fifice, sine Pelejev? Uostalom, vidjela sam kad si nju / njenog konja probio velikim očevim kopljem i nataknuo ih oboje kao meso za roštiljanje.”

“Nemam izbora”, grmne Ahilej. “Volim je.”

Noć se opet nasmije. “Voliš je? To kaže Ahilej koji spava s robinjama, poraženim princezama i zarobljenim kraljicama ravnodušno kao što jede masline, samo da bi ih odbacio kao kad ispljune koštice? Voliš je?”

“Zbog Afroditinog feromonskog parfema”, kaže Hefest, koji još kleči.

Noć se prestane smijati. “Kojeg tipa?” upita ona.

“Broj devet”, progunda Hefest. “Puckov napitak. Onaj u kojem samoobnavljajući nanostrojevi u krvotoku stalno proizvode nove molekule ovisnosti i ostavljaju mozak bez endorfina i seratonina ako žrtva ne postupa u skladu sa svojom zaluđenošću. Nema protulijeka.”

Noć okrene svoje lice pod velom prema Ahileju. “Mislim da su te istinski sjebali, sine Pelejev. Zeus nikada neće pristati oživjeti jednu smrtnicu - pogotovo ne Amazonku, jer je to rasa na koju on misli rijetko, a i kad se to dogodi, gotovo je uopće ne cijeni. Otac Svih Bogova i Svih Ljudi nema naročite koristi od Amazonki, a još manje od djevica. On će na uskrsavanje takve smrtnice gledati kao na oskvrnjivanje Iscjeliteljevih spremnika i vještina.”

“Ja ću ga ipak to zamoliti”, kaže Ahilej tvrdoglavo.

Noć ga pogleda u tišini. Onda se golemogruda prikaza u crnini okrene Hefestu koji je i dalje na koljenima.

“Obogaljeni Bože vatre, vrijedni rukotvorče koji služiš za plemenitije bogove, što vidiš kad pogledaš ovog smrtnog muškarca?”

“Jebenu budalu”, promumlja Hefest.

“Ja vidim kvantni singularitet”, kaže božica Nikte. “Crnu rupu vjerojatnosti. Bezbroj jednadžbi, a sve sa samo jednim jedinim rješenjem od tri točke. Zašto je to tako, Rukotvorče?”

Bog vatre opet progunda. “Njegova majka Tetida, ona sa sisama omotanim u morsku travu, držala je ovog arogantnog smrtnika u nebeskoj kvantnoj vatri kad je bio mali, jedva nešto više od larve. Vjerojatnost dana, sata, minute i načina njegove smrti iznosi sto posto, a pošto ne može biti izmijenjena, Ahilej je tako neranjiv za sve druge napade i ozlijede.”

“Daaaaa”, zašišti zaogrnuta Noć. “Sine Herin, mužu praznoglave Gracije poznate po imenu Slavna Aglaja, zašto pomažeš ovom čovjeku?”

Hefest se pokloni još niže na stubištu. “Prvo me je pobijedio u hrvanju, voljena božice strašne sjene. Onda sam nastavio pomagati zato što su se njegovi interesi poklopili s mojim.”

“U interesu ti je pronaći Oca Zeusa?”, šapne Noć. Negdje u crnim kanjonima desno od njih, netko ili nešto počne zavijati.

“U interesu mi je, Božice, da zaustavim sve veću poplavu Kaosa.”

Noć kimne glavom i podigne velom prekriveno lice prema oblacima koji su se komešali oko tornjeva njenog zamka. “Čujem kako zvijezde vrište, šepavi Rukotvorče. Znam da kad kažeš 'Kaos' misliš na kaos – na kvantnom nivou. Ti si osim Zeusa jedini među bogovima koji pamti nas i način na koji smo razmišljali prije Promjene... koji pamti takve sitnice kao što je fizika.”

Hefest zašuti na to, spuštene glave.

“Pratiš li kvantni tok, Rukotvorče?” upita Noć. U glasu joj je oštar i ljutit prizvuk, koji Ahilej ne može shvatiti.

“Da, Božice.”

“Što misliš, Bože vatre, koliko nam još vremena preostaje ako vrtlozi kaosa vjerojatnosti nastave rasti ovom eksponencijalnom brzinom?”

“Nekoliko dana, Božice”, progunda Hefest. “Možda i manje.”

“Sudbine se slažu s tobom, nakotu Herin”, kaže Nikta. Jačina i prizvuk slamanja valova u njenom glasu natjeraju Ahileja da poželi prekriti uši žuljevitim rukama. “Danju i noću, Moire - ti strani entiteti nižu, za sina Laertovog je vrhunac zabave. Ako tamo ima prosaca koji traže ruku njegove jebozovne žene Penelope, još zabavnije bi mu bilo da umjesto toga odapne strijele kroz njihova tijela.”

“Odisejev dom na Itaki”, promrmlja Hefest. “Dobro skrovište gdje je Hera mogla sakriti svog usnulog gospodara. Imaš li pojma, sine Pelejev, što će ti Zeus učiniti kada ga ondje probudiš?”

“Idi pa vidi”, kaže Ahilej. “Možeš li nas kvantno teleportirati ravno s ove kočije?”

“Gledaj”, kaže Hefest. Čovjek i bog iščeznu u treptaju, a borna kočija - sada prazna - nastavi svoj let na sjever i zapad preko Bazena Hellas.

50.

“Ovo nije Savi.”

“Jesam li ja rekao da je, prijatelju Nomanov?”

Harman je stajao na čvrstom metalu odra koji je prividno lebdio iznad više od osam kilometara zraka, stotinu metara od sjeverne strane Čomolungme - i zurio, unatoč snažnom porivu da ne zuri u mrtvo lice i golo tijelo mlade Savi. Prospero je stajao iza njega na željeznim stubama. Vani se hučao vjetar.

“Sliči na Savi”, reče Harman. Nije mogao usporiti otkucaje svog srca. Djelovanje visine i tijela koje je bilo pred njim izazivalo je u njemu mučnu vrtoglavicu. “Ali Savi je mrtva”, reče on.

“Siguran si?”

“Siguran sam, proklet bio. Vidio sam kako ju je ubio tvoj Caliban. Vidio sam krvave ostatke onoga što je pojeo i ostavio za sobom. Savi je mrtva. A ja je nikad nisam vidio ovako mladu”

Gola žena koja je ležala na leđima u kristalnom mrtvačkom sanduku nije mogla imati više od tri ili četiri godine poslije svoje prve Dvadesetice. Savi je bila... prastara. Svi oni - Hannah, Ada, Daeman i Harman - šokirali su se kada su je ugledali - sijeda kosa, bore, tijelo čiji su najbolji dani odavno prošli. Nitko od staromodnih ljudi nije prije Savi vidio učinak starenja... kao ni poslije nje, ali to će se sve sada izmijeniti, pošto u firmanju više nema rezervoara za pomlađivanje.

“Ne moj Caliban” reče Prospero. “Ne, on tada nije bio moje čudovište. Taj zloduh je bio vlastiti gospodar, bolesni nakot Sycoraxin, izgubljeni Setebov sužanj kad ste ga sreli na onom orbitalnom otoku prije nekih devet mjeseci.”

“Ovo nije Savi”, ponovi Harman. “Ne može biti ona.” Prisilio je sebe da se vrati stubama prema središnjoj prostoriji Taj Moire, proguravši se grubo pokraj maga u plavoj odori. Ali zastao je prije nego što je prošao kroz granitni strop. ,Je li živa?”, upita on tiho.

“Dodirni je”, reče Prospero.

Harman ustukne za još jednu stubu. “Ne. Zašto?”

“Siđi ovamo i dodirni je”, reče mag. Hologram, projekcija, što god bio, sada je stajao kraj kristalnog sarkofaga. “Jedino tako se možeš uvjeriti je li živa ili ne.”

“Vjerovat ću ti na riječ.” Harman ostane gdje je.

“Ali ja ti nisam dao svoju riječ, prijatelju Nomanov. Nisam izrazio nikakvo mišljenje o tome je li ovo usnula žena, leš ili samo voštana figura, žudni duh. Ali jamčim ti ovo, mužu Ade Ardiske - ako se ona probudi, ako je ti probudiš, ako bude stvarna - i ako zatim budeš razgovarao s tim probuđenim i pretočenim duhom, naći ćeš odgovore na sva svoja pitanja.”

“Kako to misliš?” upita Harman dok je silazio niz stube unatoč želji da pobjegne odavde.

Mag zašuti. Odgovorio mu je samo tako što je otvorio kristalni poklopac prozirnog sarkofaga. Nije ga zapuhnuo zadah raspadanja. Harman stupi na metalnu platformu odra, a onda ga obiđe i stane kraj maga. Osim letimičnih pogleda na ćelave leševe u spremnicima za liječenje na Prosperovom otoku, nije vidio mrtvu osobu sve do prije nekoliko mjeseci. Kao ni druga staromodna ljudska bića. Ali sada, poslije sahranjivanja ljudi u Ardis Hallu, upoznao je strašne strane smrti - mrtvačku boju i ukočenost, oči koje kao da tonu što dublje od svjetla, nemilostivu hladnoću mesa. Na ovoj ženi - na ovoj Savi - nije se vidio nijedan od tih znakova. Koža joj je izgledala meka i rumena od života. Usne su joj bile ružičaste, gotovo crvene, kao i bradavice. Oči su joj bile sklopljene, trepavice duge, no izgledala je kao da se svakog trena može probuditi.

“Dodirni je”, reče Prospero.

Harman pruži drhtavu ruku i trgne je natrag prije nego što je dodirnuo ženu. Iznad njenog tijela bilo je slabo, ali postojano polje - propusno ali opipljivo - a zrak unutar polja bio je mnogo topliji nego iznad njega. On pokuša opet i spusti prvo prste na ženin vrat - pronašavši jedva zamjetni nagovještaj pulsa, nalik na blagi treptaj leptirovih krila - a onda spusti dlan na njene grudi, između dojki. Da - jedva zamjetni otkucaji srca, ali spori - blagi udari previše prorijeđeni za puls običnog spavača.

“Ovaj ležaj je sličan onome u kojem sada spava tvoj prijatelj Noman”, reče Prospero tiho. “On zaustavlja vrijeme. Ali umjesto da je izliječi za tri dana, kao što to čini Noman-Odisejev sporovremenski sarkofag, ovaj kristalni sarkofag je bio njezin dom nekih tisuću i četiristo godina.”

Harman povuče ruku natrag kao da je ugrižena. “Nemoguće”, rekao je.

“Je li? Probudi je i pitaj.”

“Tko je ona?” zahtijevao je Harman. “To ne može biti Savi.”

Prospero se nasmiješi. Ispod njihovih nogu, oblaci su se premjestili prema sjevernoj strani planine uvijajući u sivilo stakleni pod skloništa na kojem su stajali. “Ne, to ne može biti Savi, može li?”, rekao je mag. “Znam je kao Moiru.”

“Moira? Ovo mjesto - Taj Moira- je dobilo ime po njoj? “

“Naravno. To je njezin grob. Ili barem na grob u kojem je ona spava. Moira je posthumanac, Nomanov prijatelj.”

“Svi postovi su svi mrtvi - otišli - Daeman i Savi i ja smo vidjeli Calibana - grickao je mumificirana tijela koja su plutala u smrdljivom zraku vašeg orbitalnog otoka.” Harman je opet odstupio od lijesa.

“Moira je posljednja”, rekao je Prospero. “Sišla je s p-prstena prije više od 1500 godina. Bila je ljubavnica i družica Ahmana Ferdinanda Marka Alonza Khana Ho tepa.”

“Tko je to kvragu?” Oblaci su obavili platformu i Harman se osjećao na čvršćem tlu kada je stakleni pod pokazivao samo sivilo ispod njega.

“Knjiški potomak izvornog Khan”, rekao je mađioničar. “On je vladao onim što je ostalo od Zemlje kada je prvi vojniks postao aktivan. On je napravio taj vremenski sarkofag za sebe, ali je ponudio Moiri iz ljubavi. Ovdje je ona spavala stoljećima. “

Harman se prisiljeno nasmije: “To ne bi imalo smisla. Zašto nije Ho Tep kako-mu-je-već-ime napravio drugi lijes za sebe? “

Prosperov osmijeh bio jako uzbudljiv. “On je to učinio. Bio je postavljen upravo ovdje na ovom širokom nosilu uz Moiru. Ali čak i mjesto do kojeg je teško doći kao Rangbok Pumori Ču-mu-lang-ma Feng Dud Kosi Lhotse-Nuptse Kumbu aga Ghat-Mandir Kan Ho Tep Rauza će imati svoje posjetitelje tijekom gotovo tisućljeća i pol. Jedan od ranih uljeza izvukao je tijelo Ahmana Ferdinanda Marka Alonza Khana i vremenski sarkofag odavde i bacio ga preko ruba na ledenjaku u nastavku. “

“Zašto nisu uzeli ovaj sarkofag ... Moirin?”, upitao je Harman. Bio je skeptičan prema svemu što je mag rekao.

Prospero pruži ruku išaranu od starosti prema uspavanoj ženi: “Bi li bacio ovo tijelo?”

“Zašto nisu onda opljačkali gore?”, rekao je Harman.

“Postoje zaštite do tamo. Bit ću sretan da ti ih pokažem kasnije. “

“Zašto ti rani uljezi nisu probudili... tko god to bio? “, upitao je Harman.

“Pokušali su,” rekao je Prospero. “Ali nikada nisu uspjeli otvoriti sarkofag ...”

“Ne izgleda kao da bi imali bilo kakvih problema s tim.”

“Bio sam ovdje kad je Ahman Ferdinand Mark Alonzo Khan osmislio stroj”, rekao je mag. “Znam kodove i lozinke.”

“Probudi je onda. Želim razgovarati s njom.”

“Ja ne mogu probuditi ovu uspavanu posthumanku”, rekao je Prospero. “Ne bi mogli ni uljezi koji bi premostili sigurnosne sustave i uspjeli otvoriti sarkofag. Samo jedna stvar će probuditi Moiru.”

“Što je to?”

“Ahman Ferdinand Mark Alonzo Khan ili muškarac koji potječe od Ahmana Ferdinanda Marka Alonza Khana treba imati spolni odnos s njom, dok ona spava.”

Harman je otvorio usta da govori, ali nije našao riječi, i jednostavno je stajao tamo, zureći u figuru u plavoj haljini. Mag je ili poludio ili oduvijek bio lud. Nije bilo treće opcije.

“Ti potječeš od Ahmana Ferdinanda Marka Alonza Khana Ho Tepa i linije Khanova,” nastavi Prospero, glas mu je zvučao mirno i nezainteresirano kao nekog tko nagađa o vremenskim uvjetima. “DNK tvog sjemena će probuditi Moiru.”

51.

Veliki brod je prestao postavljati atomske bombe veličine-konzerve Coke prolazeći orbitu Zemljinog mjeseca - oni su htjeli objaviti svoj dolazak, ali ne i izazvati nekoga ili nešto u ekvatorijalnim ili polarnim prstenima da puca na njih i sada Mab je usporavala prema orbiti pod blagom gravitacijim, jačine jedne osmine od pune, koristeći samo svoj pomoćni ionski pogon, uz kratke praskove pri proboju orbitalnog zvučnog zida. Mahnmut pomisli da je plavi sjaj “ispod” njih bio ugodna alternativa periodičnim eksplozijama i odraza od bombi.

Malo Europejac je morao paziti u vakuumu pod usporavanjem, pazeći da je stalno priključen za brod, boraveći na pistama obrubljenom brodu, gledati svoje korake na ljestvama koje su bile posvuda na tisuću-stopa-dugačkoj letjelici, ali znao je da će Orphu s Ia poći za njim i spasiti ga ako napravi neku glupost. Mahnmut se mogao osjećati ugodno u vakuumu samo desetak sati, nakon čega bi morao nadoknaditi zrak i druge potrebe i rijetko je koristio male peroksidne mlaznice ugrađene u leđa, ali ovaj vanjski svijet ekstremne hladnoće, strašne jare, podivljalog zračenja i teškog vakuuma bio je Orphovo prirodno okruženje.

“I, što nam je činiti?”, upita Mahnmut svog ogromnog prijatelja.

“Mislim da je najvažnije da ti i ja spustimo šatl s Crnom Damom”, reče Orphu. “Što prije moguće.”

“Ti i ja?”, reče Mahnmut. Plan je predviđao da Suma IV pilotira šatlom s generalom Beh bin Adeejem i trideset njegovih vojnika - asterovečkih vojnika pod izravnim zapovjedništvom centurijskog vođe Mep Ahooa - u putničkoj kabini broda, dok Mahnmut bude čekao u Crnoj Dami dolje, u brodskom skladištu.

Kada i ako nastupi trenutak za upotrebu podmornice, Suma IV i ostali potrebni članovi posade ukrcat će se u Crnu Damu kroz prilazni otvor. Unatoč Mahnmutovoj zebnji da će biti razdvojen od starog prijatelja, nikada nije postojao nikakav plan da se ogroman, optički slijep moravek s Ia uključi u taj zadatak. Orphu je trebao ostati s Kraljicom Mab kao inženjer za vanjske sustave.

“Dakle, kako sad to 'ti i ja'?”, upita Mahnmut opet.

“Zaključio sam da je moja nazočnost neophodna za ovaj zadatak”, zatutnji Orphu. “Osim toga, još imaš ono udobno malo udubljenje za mene u skladištu podmornice - priključke za zrak i energiju, komunikacijske veze, radarske i ostale senzorske ulaze - mogao bih ondje provesti odmor i biti posve zadovoljan.”

Mahnmut odmahne glavom, shvati da to radi pred slijepim moravekom, shvati da će Orphovi radarski i infracrveni senzori uhvatiti taj pokret, pa opet odmahne glavom. “Zašto bismo se morali spustiti? Pokušaj spuštanja na Zemlju mogao bi ugroziti sastanak s gradom-aste-roidom na polarnom prstenu koji je odaslao poruku.”

“Koga briga za grad-asteroid na polarnom prstenu koji je odaslao poruku”, zareži Orphu s Ia. “Sada je najvažnije da se spustimo na taj planet što brže možemo.”

“Zašto?”

“Zašto?” ponovi Orphu. “Zašto? Ti si onaj koji ima oči, prijatelju mali. Zar nisi vidio te teleskopske slike koje si mi opisao?”

“Misliš na spaljeno selo?”

“Da, mislim na spaljeno selo”, zatutnja Orphu. “I na preostalih trideset ili četrdeset ljudskih staništa širom svijeta koja, izgleda, napadaju bezglava stvorenja specijalizirana za klanje staromodnih ljudskih bića - staromodnih ljudi, Mahnmute, vrsta koja je projektirala naše pretke.”

“Otkad se ovo pretvorilo u akciju spašavanja?” upita Mahnmut.

Zemlja je sada bila velika, blistava, plava sfera i rasla je svakim trenutkom. Ekvatorski i polarni prsten bili su divni.

“Otkad smo vidjeli fotografije pokolja ljudskih bića”, reče Orphu i Mahnmut prepozna gotovo podzvučne tonove u prijateljevom glasu. Ta tutnjava značila je ili da se Orphu vrlo zabavlja, ili da je vrlo, vrlo ozbiljan - a Mahnmut je znao da mu u ovome trenutno nije ni do kakve zabave.

“Mislio sam da trebamo spasiti Pet Mjeseca, Pojas i Sunčev sustav od totalnog kvantnog kolapsa”, reče Mahnmut.

Orphu duboko zareži. “To ćemo obaviti sutra. Danas nam je zadaća da pomognemo ljudima tamo dolje.”

“Kako?”, reče Mahnmut. “Ne znamo kontekst. Nemamo pojma što se dolje događa. Možda su ta bezglava metalna stvorenja samo roboti-ubojice koje su ljudi napravili kako bi ubijali jedni druge. Umiješali bismo se u lokalne ratove koji nas se ne tiču.”

“Zar vjeruješ u to, Mahnmute?”

Mahnmut je oklijevao s odgovorom. Zagledao se duboko, duboko dolje, tamo gdje su ionske mlaznice ispaljivale plave zrake u smjeru sve veće plavo-bijele kugle.

“Ne”, reče on napokon. “Ne, ne vjerujem u to. Mislim da se tamo dolje događa nešto novo, baš kao i na Marsu, Ilijevoj Zemlji i svuda kud god pogledamo.”

“I ja”, reče Orphu s Ia. “Pođimo uvjeriti Asteague/Chea i ostale primarne integratore da moraju lansirati brod s podmornicom kad se nađemo na drugoj strani Zemlje. Sa mnom unutra.”

“A kako ih misliš uvjeriti u to?” upita Mahnmut.

Ovog puta je duboka tutnjava Orpha s Ia bila bliže veselom spektru podzvučnih vibracija od kojih su se tresle kosti. “Ponudit ću im nešto što neće moći odbiti.”

52.

Harman se pokušao što više udaljiti od kristalnog kovčega. Vratio bi se bio u kabinu eiffelbahna, ali vjetrovi su se vani razbjesnili- puhali su sigurno brže od sto sedamdeset kilometara na sat, dovoljno da ga odnesu s mramorne ploče oko Taj Moire - pa se umjesto toga popeo kroz spiralne razine biblioteke.

Stube su bile uske i ubrzo vrlo visoke, svaka sve izbočenija iznad labirinta od niskih zidova duboko dolje, pošto su unutrašnji zidovi zakrivljene kupole potiskivali police s knjigama i stubama sve više unutra, i Harmana bi uznemirila vrtoglava visina ispod nogu na otvorenim željeznim stubama - samo da nije toliko žurio kako bi se što više udaljio od usnule žene.

Knjige nisu imale naslove. Bile su jednolike veličine. Po Harmanovoj procjeni, u toj divovskoj građevini bilo je na stotine tisuća svezaka. Izvukao je jedan i nasumce ga otvorio. Slova su bila mala i tiskana predrubikonskim jezikom, starijim od svake knjige ili pisma na koje je do tada naišao, pa mu je trebalo nekoliko minuta sricanja i nagađanja prvih nekoliko rečenica na koje je naišao. On vrati knjigu unutra i spusti dlan na hrbat, pa zamisli pet plavih trokuta u nizu.

Nije se siglirala. Zlatne riječi nisu mu potekle uz dlan i ruku da bi mu se usadile u pamćenje. Ili funkcija sigliranja nije djelovala na ovom mjestu, ili su ove drevne knjige bile otporne na sigliranje.

“Ima način da ih sve pročitaš”, reče Prospero.

Harman odskoči. Nije čuo da mu mag prilazi po bučnom stubištu. Jednostavno je odjednom bio tamo, nadohvat ruke.

“Kako ih mogu sve pročitati?”, reče Harman.

“Kabina eiffelbahna polazi za dva sata”, reče mag. “Ako ne budeš u njoj, proći će dosta vremena prije nego što sljedeća stane ovdje, u Taj Moiri - jedanaest godina, da budem precizan. Dakle, ako želiš pročitati sve ove knjige, najbolje je da započneš odmah.”

“Spreman sam odmah krenuti odavde”, reče Harman. “No vani je previše vjetrovito da bih stigao do kabine.”

“Naredit ću jednom servitoru da postavi kabel čim budeš spreman za polazak”, reče Prospero.

“Servitoru? Ovdje ima servitora koji funkcioniraju?”

“Naravno. Zar misliš da se mehanizmi Taja ili eiffelbahna sami održavaju?” Mag se nasmije. “Pa naravno, na neki način, popravljaju se sami, pošto su većina servitora nanotehnički strojevi, dio samih građevina, i previše mali da bi ih primijetio.”

“Svi naši servitori u Ardisu i drugim zajednicama prestali su raditi”, reče Harman. “Jednostavno su se... pokvarili. A nestala je i struja.”

“Naravno”, reče Prospero. “Kada ste uništili firmarij i moj orbitalni otok, to nije ostalo bez posljedica. Ali orbitalna energetska mreža i drugi mehanizmi još su netaknuti. Čak bi i firmarij mogao biti zamijenjen ako tako odlučiš.”

Harmana su te riječi zaprepastile. Okrenuo se, naslonio na željeznu ogradu i počeo duboko disati, zanemarivši vrtoglavi pad na mramorni pod duboko dolje. Kada su on i Daeman - po uputama ovog maga - prije devet mjeseci usmjerili ogroman “sakupljač crvotočina” na Prosperov otok, učinili su to da bi uništili strašni stol za kojim se Caliban stoljećima gostio tijelima i kostima staromodnih ljudi pristiglih u firmarij poslije svoje Posljednje dvadesetice. Od tog dana, nakon uništenja firmarija i spoznaje da nitko tamo neće biti faksiran nakon ozbiljne ozlijede, pa čak ni za svaki dvadeseti rođendan, smrtnost je svima teško pritiskala duh. Smrt i starenje postali su stvarnost za svakoga. Ako Prospero sada govori istinu, mladost i besmrtnost opet su mogući. Harman nije znao što da misli o toj novoj mogućnosti, ali sama pomisao na izbor izazivala mu je mučninu u želucu.

“Postoji još jedan firmarij?”, reče on. Izgovorio je to tiho, ali glas mu je ipak odjeknuo pod divovskom kupolom.

“Naravno. Postoji još jedan na Sycoraxinom orbitalnom otoku. Mora se samo aktivirati, jednako kao i orbitalni energetski projektori i automatizirani faks-sustavi.”

“Sycorax?”, reče Harman. “Vještica koja je, po tvojim riječima, Calibanova majka?”

“Da.”

Harman pomisli upitati kako da dođu do orbitalnih prstena i aktiviraju firmarij i rezervni faks-sustav, ali onda se sjeti da Savin soni koji drže u Ardisu može odletjeti do prstena. Harman je udisao duboko.

“Harmane, prijatelju Nomanov”, reče Prospero, “moraš me sada saslušati. Možeš napustiti ovo mjesto kad eiffelbahn opet proradi za jedan sat i pedeset četiri minute. Možeš izaći van i skočiti u smrt na glečer Kombu. Sam ćeš odabrati. Ali sigurno je, kao što će noć slijediti poslije dana, da u oba ta slučaja nikad više nećeš vidjeti svoju Adu niti se vratiti kući onome što je ostalo od Ardis Halla, niti vidjeti svoje prijatelje Daemana, Hannah i ostale preživjele poslije ovog rata s vojniksi-ma i calibanima, kao što nikad nećeš opet vidjeti zelenu Zemlju koju nije prekrio plavi led i smrt Setebove gladi, ako ne probudiš Moiru.”

Harman odstupi od maga i stisne obje šake. Prospero se oslanjao o štap kao da je to štap za hodanje, ali Harman je znao da bi ga jedan pokret koji bi Prospero načinio tim štapom bacio preko ograde u smrt na mramornim zidovima optočenim draguljima, stotinama metara niže. “Mora biti nekog drugog načina da se ona probudi”, reče on kroz stegnute zube.

“Nema ga.”

Harman udari po željeznoj ogradi. “Sve to nema nikakvog prokletog smisla.”

“Ne zamaraj glavu mozganjem o neobičnosti ovog posla”, reče Prospero i riječi mu odjeknuše ispod visoke kupole. “Vrlo ležerno, i to brzo, Moira će razriješiti svaku od tih nesreća koje su se zbile. Ali prvo je moraš probuditi.”

Harman odmahne glavom. “Ne vjerujem da sam ja potomak tog Amena kako-se-ono-zove Kana Ho Tepa”, reče on. “Kako mogu to biti? Nas staromodne su stvorili postovci stoljećima nakon što je Savin narod nestao u posljednjem faksu i...”

Prospero se nasmiješi. “Točno. A što misliš, odakle su uzeti modeli vaše DNK i uskladištena tijela, prijatelju Nomanov? Moira ti može objasniti i to, i još mnogo što. Ona je posthumansko biće, posljednja od svoje vrste. Ona zna kako možeš pročitati sve te knjige prije nego što naša kabina eiffelbahna krene odavde. Može znati i kako da pobijedite vojnikse - ili calibane - pa čak i kako da porazite Calibana i njegovog gospodara Seteba osobno. Ali morat ćeš ubrzo odlučiti je li život tvoje Ade vrijedan jedne male nevjere. Sada imamo jedan sat i četrdeset pet minuta prije nego što eiffelbahn ponovno krene. Tisuću četiri stotine i više godina sna ne mogu se otresti u trenu. Moiri će biti potrebno neko vrijeme da dođe sebi, da jede, shvati našu situaciju, prije nego što bude spremna putovati s nama.”

“Ona će poći s nama?”, reče Harman glupavo. “Eiffelbahnom? Natrag u Ardis?”

“Gotovo sigurno”, reče Prospero.

Harman šcepa ogradu toliko snažno da mu zglavci najprije jarko pocrvenješe, a onda pobijeliše. Zatim pusti željezo i okrene se magu koji ga je čekao. “U redu. Ali ti pričekaj ovdje. Ili još bolje, vrati se u kabinu. Izvan vidokruga. Učinit ću to, ali moram ostati sam.”

Prospero jednostavno iščezne. Harman je stajao koji trenutak pokraj visoke ograde i udisao pljesnivi miris kože starih knjiga, da bi zatim pohitao dolje najbližim stubištem.

53.

Zbrda-zdola sakupljena, šarolika skupina od četrdeset pet promrznutih muškaraca i žena prevalila je tih deset kilometara od Izgladnjele Stijene do faks-paviljona.

Daeman je išao na čelu i nosio naprtnjaču s bijelim Setebovim jajem koje je sijalo i povremeno se micalo, a Ada je koračala kraj njega unatoč potresu mozga i napuklim rebrima. Prvih nekoliko kilometara kroz šumu bilo je najgore - teren je bio kamenit i težak, vidljivost slaba, opet je počeo padati snijeg i svi su bili spremni za napad nevidljivih vojniksa. Kada je prošlo trideset, zatim četrdeset pet minuta, a onda i cijeli sat bez napada - vojniksima nije bilo ni traga ni glasa - svi su počeli malo opuštati.

Trideset metara iznad njih, Greogi, Tom i osam ozbiljno ranjenih preživjelih iz Ardisa ukrcali su se u soni. Greogi bi odletio naprijed, kružio visoko iznad šume, a onda se vratio i spustio nisko, toliko da im dovikne informacije.

“Ima vojniksa ispred, ali se povlače - bježe od vas i jajeta.”

Uz tešku pulsirajuću glavobolju i nešto slabiju bol iz ručnog zgloba i slomljenih rebara - svaki udisaj ju je bolio - Adu nije mnogo utješilo to što su vojniksi udaljeni samo osamsto metara. Vidjela je kako trče punom brzinom, gledala kako skaču na krošnje i s njih. Stvorenja bi se mogla obrušiti na njih svakog trenutka. Imali su oko dvadeset pet flešetnih pušaka ili pištolja, ali ne mnogo streljiva. Zbog slomljenog desnog ručnog zgloba i slomljenih rebara, Ada nije nosila oružje i zbog toga se osjećala nezaštićeno dok je koračala naprijed s Daemanom, Edide, Bomanom i nekolicinom drugih. Tu u šumi, nanosi su bili duboki tridesetak centimetara i više i Ada je jedva smogla snage prtiti sebi put kroz ljepljivi, vlažni snijeg.

Čak i kad su izašli iz najkrševitijeg, najgušćeg dijela šume, i uputili se dalje na jugoistok kako bi došli do ceste između Ardisa i faks-paviljona, grupa je putovala mučno sporo zbog ranjenih ili bolesnih, uključujući i nekoliko žrtava ozeblina poslije protekle dvije noći. Siris, njihova druga bolničarka, hodala je s njima i neprestano išla od jednog do drugog kako bi se uvjerila da se bolesnima i ranjenima pruža pomoć i kako bi podsjećala one na čelu da malo uspore.

“Ne razumijem”, reče Ada kada su izašli na široku livadu koju je pamtila poslije stotina ljetnih šetnji.

“Što to?”, upita Daeman. On je naprtnjaču sa svjetlećim jajem nosio u ruci ispruženoj ispred sebe, kao da ono smrdi. Zapravo, kako je Ada primijetila, i je smrdjelo - na mješavinu trule ribe i nečeg iz kanalizacije. Ali još je svijetlilo i vibriralo s vremena na vrijeme, pa se dalo pretpostaviti da je mali Seteb unutra još živ.

“Zašto se vojniksi drže na udaljenosti dok to nosimo?”, reče Ada.

“Sigurno ga se plaše”, reče Daeman. On prebaci naprtnjaču iz desne ruke u lijevu. U slobodnoj ruci nosio je samostrijel.

“Da, naravno”, reče Ada, progovorivši oštrije nego što je namjeravala. Od sijevanja u glavi, rebrima i rukama bila je vrlo nervozna. “Mislim, kakva je veza između tog... stvora... u Krateru Pariz i vojniksa?”

“Ne znam”, reče Daeman.

“Vojniksi su tu od... pamtivijeka”, reče Ada. “Taj monstrum Seteb stigao je prije samo tjedan dana.”

“Znam”, reče Daeman. “Ali osjećam da su nekako u vezi. Možda su oduvijek bili.”

Ada kimne glavom, trgne se od bola izazvanog tim pokretom i nastavi hodati. Četrdeset pet muškaraca i žena vrlo su malo govorili dok su teško koračali u neurednoj koloni kroz novi gusti dio šume, prelazili preko poznatog potoka koji je sada bio gotovo posve zaleđen i spuštali se niz strmo brdo prekriveno smrznutom visokom travom i korovom. Soni se spusti nisko. “Još četiri stotine metara do ceste”, dovikne Greogi odozgo. “Vojniksi su se pomakli dalje na jug. Najmanje tri kilometra.”

Kada su stigli do ceste, preživjeli su uzbuđeno žurno šaputali i tapšali jedni druge po leđima. Ada pogleda na zapad, prema Ardis Hallu. Neposredno prije zavoja ceste koja je vodila do glavne kuće vidio se pokriveni most, ali velikoj palači, naravno, nije bilo ni traga, pa čak ne bijaše ni oblaka crnog dima. Na trenutak joj se učini da će je svladati mučnina. Crne točke su joj zaigrale pred očima.

Sada je do faks-paviljona bilo preostalo manje od kilometra i pol i sve je izgledalo poznato, osim neuobičajenog snijega. Vojniksima nije bilo ni traga ni glasa. Soni je kružio gore, nestajao u širim krugovima, a onda se vraćao i Greogi im je davao znak palcem podignutim uvis dok je spuštao stroj nisko, pa zatim letio ravno naprijed.

“Gdje ćemo se faksirati, Daemane?”, upita Ada. Začula je ravnodušnost i nedostatak emocija u vlastitom glasu, ali bila je previše umorna i bolna da bi ulila energiju u ton.

“Ne znam”, reče vitki mišićavi muškarac, nekada bucmasti esteta koji ju je pokušao zavesti. “Ili makar ne znam kamo ćemo na duže staze. Chom, Ulanbat, Krater Pariz, Belinbad i ostale nastanjenije čvorove Seteb je do sada vjerojatno već prekrio plavim ledom. Ali ja znam za jedan nenastanjeni čvor do kojeg svratim s vremena na vrijeme - u tropima. Toplo je. Nema ničeg osim napuštenog gradića, ali nalazi se na oceanu - nekom oceanu, negdje - i ima lagunu. Nisam tamo vidio mnogo životinja, osim guštera i nekoliko divljih svinja, ali izgleda da se ne plaše ljudi. Možemo loviti ribu, životinje, napraviti još oružja, brinuti se o ranjenicima... pritajiti se dok ne smislimo nešto.”

“Kako će nas pronaći Harman, Hannah i Odisej -Noman?” upita Ada.

Daeman je nakratko zašutio i Ada mu je gotovo mogla čuti misli - Ne znamo čak nije li Harman živ. Petyr je rekao da je nestao s Arielom. Ali na kraju je rekao: “Tu nema problema. Neki od nas će se redovito faksirati ovamo. A možemo i ostaviti neku stalnu poruku u Ardis Hallu, s kodom faks-čvora našeg tropskog skrovišta. Harman zna čitati. Ne vjerujem da to znaju i vojniksi.”

Ada se slabašno nasmiješi. “Vojniksi znaju raditi mnogo toga što nitko od nas nije ni pomišljao da mogu.”

“Da”, reče Daeman. Nastavili su u tišini sve dok nisu stigli do faks-paviljona.

Faks-paviljon je bio gotovo jednako onakav kakvog je Daeman vidio prije četrdeset osam sati. Ograda je bila razbijena. Posvuda je bilo osušene ljudske krvi, ali vojniksi ili divlje zvijeri odnijele su tijela onih Ardišana koji su se borili braneći paviljon. Međutim, sama zgrada bila je netaknuta i stup faks-čvora još se dizao u središtu otvorene kružne građevine.

Skupina ljudi stajala je neodlučno na rubu paviljona. Soni je sletio, pa su pomogli ranjenicima da siđu ili su ih iznijeli na nosilima.

“Nema ničeg u krugu od osam kilometara”, reče Greogi. “Čudno. Ono malo vojniksa koje sam vidio bježalo je na jug, kao da ih tjera.”

Daeman pogleda mliječno svjetlucavo jaje u svom naprtnjači i uzdahne. “Ne tjeramo ih mi”, reče. “Samo se želimo čistiti što dalje odavde.” On priopći Greogiju i ostalima svoj plan.

Nastane kratka rasprava. Neki preživjeli željeli su se faksirati do poznatih lokacija i vidjeti jesu li im na životu prijatelji i voljeni. Caul je bio siguran da ta stvar Seteb, o kojoj im je Daeman pričao, nije još zauzela čvor na imanju Loman. Tamo je bila Caulova majka.

“Dobro, gledajte!” vikne Daeman da nadjača sve veću galamu. “Ne znamo gdje bi Seteb sada mogao biti. Monstrum je za manje od dvadeset četiri sata pretvorio ogroman grad Krater Pariz u kupolu od tkanja plavog leda. Prošlo je više od četrdeset osam sati otkad sam se vratio, a ja sam se posljednji dofaksirao. Evo mog prijedloga...”

Ada primijeti da je brbljanje prestalo. Ljudi su slušali. Prihvatili su Daemana kao vođu baš kao što su ranije prihvatili njeno vodstvo... i Harmanovo.

“Odlučimo sada hoćemo li se držati neko vrijeme zajedno ili ne”, reče Daeman, čiji je duboki glas lako stizao do ruba gomile. “Možemo glasovati i...”

“Što znači 'glasovati'?”, upita Boman.

Daeman im objasni taj pojam.

“Dakle, ako samo jedan više od polovice svih nas... glasuje... za to da ostanemo zajedno”, reče Oko, “onda svi moramo činiti to što žele drugi?”

“Samo privremeno”, reče Daeman. “Recimo... tjedan dana. Sigurniji smo zajedno nego da putujemo zasebno. A imamo i ranjene, bolesne, ljude koji se ne mogu braniti. Ako se svi mi sada faksiramo na različita mjesta, kako ćemo se ikada više opet pronaći? Da li da onima koji žele otići damo da ponesu flešetne puške i samostrijele, ili da oružje ostane većoj grupi koja želi ostati na okupu?”

“Što ćemo raditi tijekom tog... ako pristanemo poći s tobom u taj tropski raj?” upita Tom.

“Samo ono što sam rekao”, odgovori Daeman. “Oporavljat ćemo se. Pronaći ćemo ili napraviti još oružja. Podići tamo nekakav obrambeni sustav... Sjećam se jednog otoka tik iza grebena. Mogli bismo napraviti male čamce, sagraditi kuće i organizirati obranu na otoku...”

“Misliš da vojniksi ne mogu plivati?” dovikne Stoman. Svi se nervozno nasmijaše, ali Ada pogleda Daemana. Bio je to crni humor - fraza koju je naučila siglirajući stare knjige u biblioteci Ardis Halla - ali smanjio je napetost.

Daeman se lagodno nasmije. “Nemam pojma znaju li vojniksi plivati, ali ako ne znaju, taj otok bi za nas bio savršeno mjesto.”

“Sve dok ne izrodimo toliko djece da nam postane pretijesno”, reče Tom.

Ljudi se sada nasmijaše prirodnije.

“A slat ćemo i izvidnice iz tamošnjeg faks-čvora”, reče Daeman. “Počevši od prvog dana dolaska. Na taj način ćemo imati nekakvu predodžbu o tome što se događa u svijetu i koji su čvorovi sigurni za faksiranje. A nakon tjedan dana, svako tko to želi, može otići. Samo mislim da je bolje da svi ostanemo zajedno dok našim bolesnicima ne bude bolje i dok ne stignemo malo pojesti i naspavati se.”

“Glasujmo”, reče Caul.

I učiniše to, s oklijevanjem, i dalje nasmijani zbog toga što dizanjem ruku odlučuju o tako ozbiljnom pitanju. Ishod glasanja bio je četrdeset tri prema sedam da ostanu zajedno, a troje najtežih ranjenika nije ni glasalo, jer su bili u nesvijesti.

“U redu”, reče Daeman. Zatim priđe brojčaniku faksa.

“Čekaj malo”, reče Greogi. “Što ćemo sa sonijem?

On se ne može faksirati, a ako ga ostavimo ovdje, dočepat će ga se vojniksi. Mnogo puta nas je spasio.”

“Da, sranje”, reče Daeman. “O tome nisam razmišljao.” On prijeđe rukom preko prljavog, krvlju zamrljanog lica, i Ada vidi koliko je blijed i umoran ispod tankog sloja energije kojom je zračio. “Imam ja jednu ideju glede toga”, reče Ada. Gomila prijateljskih lica se zagleda u nju, u iščekivanju. “Većina vas zna da je Savi nekima od nas prošle godine pokazala kako da koristimo nove funkcije... proxnet, farnet i svemrežu. Neki od vas čak su i sami to iskušali. Kada stignemo u Daemanov tropski raj, prizvat ćemo funkciju farneta, vidjet ćemo gdje se nalazi to mjesto, a onda će se netko faksirati natrag ovamo da uzme soni i doleti njime do našeg otoka. Harman, Hannah, Petyr i Noman su stigli na Golden Gate kod Machu Picchua za manje od jednog sata, tako da let do raja ne bi trebao potrajati dugo.”

Začuje se hihot i mnogi klimnuše glavom.

“Ja sam smislio nešto još bolje”, reče Greogi. “Vi ostali faksirajte se u raj. Ja ću ostati ovdje i čuvati soni. Jedan od vas neka se dofaksira natrag s uputama i doletjet ću njime tamo još danas.”

“Ja ću ostati s tobom”, reče Laman i podiže flešetnu pušku zdravom lijevom rukom. “Trebat će netko i pucati u vojnikse ako se vrate. I tebe održavati budnim tijekom leta na jug.”

Daeman se umorno nasmiješi. “U redu?” upita grupu. Ljudi nagrnuše naprijed, željni faksiranja.

“Pričekajte”, reče Daeman. “Ne znamo što nas tamo čeka, pa zato šestoro vas s puškama - Caul, Kaman, Elle, Boman, Casman, Edide -vi pođite sa mnom do faks-čvora, da se faksiramo prvi. Ako je tamo sve u redu, jedno od nas vratit će se za dvije minute ili manje. Onda bi trebalo prebaciti ranjene i bolesne. Onda će šestoro vas s puškama i s Greogijem na čelu stražariti ovdje dok se ostali ne faksiraju. U redu?”

Svi nestrpljivo klimnuše glavom. Ekipa s puškama priđe zvijezdi usađenoj u pod paviljona, a Daeman spusti dlan iznad brojčanika. “Idemo”, reče on i ukuca kod svog nenastanjenog čvora.

Ništa se ne dogodi. Uobičajenog daška vjetra i vizualnog treptaja iščezavanja ljudi koji se faksiraju jednostavno nije bilo.

“Jedan po jedan” reče Daeman, iako su faks-čvorovi lako mogli faksirati po šest ljudi odjednom. “Caule. Stani na zvijezdu.”

Caul učini tako, prebacujući nervozno pušku iz ruke u ruku. Daeman opet ukuca kod za faksiranje. Ništa. Vjetar je bučno nanosio snijeg u otvoreni paviljon. “Možda taj faks-čvor više ne radi”, dovikne iz gomile žena po imenu Seaes.

“Pokušat ću s imanjem Loman”, reče Daeman i ukuca poznati kod. Nije proradilo.

“Sveti Isuse Kriste, sranje”, uzviknu kršni Kaman. On se progura naprijed. “Možda ne znate to učiniti kako treba. Pustite mene.”

Pokušalo je pet-šest ljudi. Iskušali su trideset šest poznatih kodova faks-čvorova. Ništa nije funkcioniralo. Ni Krater Pariz. Ni Chom, ni Belinbad niti kod za mnogobrojne Nebeske krugove u Ulanbatu. Ništa.

Na kraju su svi ostali stajati u tišini, zapanjeni, bez riječi, lica oblikovanih u maske užasa i beznađa. Ništa tijekom prethodne godine, nijedan košmar iz proteklih mjeseci - ni pad meteora, ni nestanak električne struje ili kvar servitora, pa ni prvi napadi vojniksa i vijesti iz Kratera Pariz, čak ni masakr kod Ardis Halla niti beznadna situacija na Izgladnjeloj Stijeni nisu ove muškarce i žene ispunili takvim očajem.

Faks-čvorovi više nisu radili. Svijet koji su poznavali od rođenja više nije postojao. Nisu imali kamo bježati i sada su mogli samo čekati smrt. Čekati da se vojniksi vrate, da ih hladnoća ubije ili da ih bolest i izgladnjelost dokrajče jedno po jedno.

Ada stupi na malo postolje oko stupa faks-brojčanika kako bi mogli ne samo čuti je već i vidjeti je.

“Vraćamo se u Ardis Hall”, reče ona. Glas joj je bio snažan i nije dopuštao nikakvu raspravu. “Do tamo ima samo oko dva i pol kilometra cestom. Možemo stići za manje od jednog sata, čak i u ovakvom stanju. Greogi i Tom će prevesti sonijem one previše bolesne da bi hodali.”

“Jebemu, a čega to ima u Ardis Hallu?” upita neka niska žena koju Ada nije prepoznala. “Čega osim leševa, pepela i vojniksa?”

“Nije sve izgorjelo”, reče Ada glasno. Nije imala pojma je li sve izgorjelo ili ne; bila je u nesvijesti kada su je odnijeli iz ruševina u plamenu. Ali Daeman i Greogi su opisali neizgorjele dijelove imanja. “Nije sve izgorjelo”, ponovi ona. “Tamo su debla. Ostaci šatora i baraka. Ako ništa drugo, srušit ćemo zid ograde i napravit ćemo brvnare. A tamo su i predmeti - stvari koje nisu izgorjele u ruševinama. Puške, možda. Stvari koje smo ostavili za sobom.”

“Poput vojniksa”, reče muškarac s ožiljkom po imenu Elos.

“Možda je tako”, reče Ada, “ali vojniksi su posvuda. A oni se plaše ovog Setebovog jaja koje Daeman nosi. Dokle god ga imamo, vojniksi će nas se kloniti. A gdje bi se ti radije suočio s njima, Elose? Po noći, u mraku šume, ili pokraj velike vatre u Ardisu, u toploj kolibi, dok tvoji prijatelji čuvaju stražu?”

Zavlada tišina, ali ta tišina bila je ljutita. Neki su još pokušavali kuckati po brojčaniku faksa, da bi zatim iznervirano lupali po stupu.

“Zašto jednostavno ne ostanemo ovdje, u paviljonu?”, reče Elle. “On već ima krov. Možemo ga zatvoriti sa strane, naložiti vatru. Ograda je ovdje niža, pa ćemo je lakše popraviti. A ako faks opet proradi, moći ćemo brzo pobjeći odavde.”

Ada kimne glavom. “To ima smisla, prijateljice moja. Ali što ćemo s vodom? Potok je udaljen od paviljona gotovo šesto metara. Netko će uvijek morati po vodu, uz rizik da se smrzne ili da ga napadnu vojniksi. A ovdje nemamo gdje skladištiti stvari, nema čak ni dovoljno prostora za sve nas pod krovom paviljona. A u dolini je hladno. Ardis ima više sunca, tamo će biti više građevinskog materijala, a ispod Ardis Halla se nalazi bunar. Možemo podići naš novi Ardis Hall oko bunara, tako da ne moramo izlaziti po vodu.”

Ljudi su se premještali s noge na nogu, ali nitko nije imao što reći. Izgleda da im je bilo previše teško da uopće i pomisle na hod natrag po zaleđenoj cesti, dalje od spasonosnog faks-paviljona.

,Ja krećem”, reče Ada. “Za koji sat će se smračiti. Želim zapaliti veliku vatru prije nego što se pojave svjetla prstena.”

Ona izađe iz paviljona i pođe cestom na zapad. Daeman krene za njom. Zatim Boman i Edida. Onda Tom, Siris, Kaman i većina ostalih. Greogi je nadzirao ukrcavanje bolesnih natrag u soni.

Daeman požuri da je stigne i nagne se bliže da joj šapne. “Imam jednu dobru i jednu lošu vijest”, reče on.

“Koja je to dobra vijest?” upita Ada umorno. Glava ju je tako žestoko boljela da je morala žmiriti i otvarala je oči samo s vremena na vrijeme kako ne bi odlutala sa zaleđene zemlje.

“Svi su krenuli”, reče on.

“A loša vijest?” upita Ada. Pomisli: Neću zaplakati. Neću zaplakati.

“Ovo prokleto Setebovo jaje počelo se leći”, reče Daeman.

54.

Kada je Harman skinuo odjeću u kristalnoj kripti ispod mramorne mase Taj Moire, shvatio koliko je u toj staklenoj prostoriji prokleto hladno. Sada je oklijevao pokraj prozirnog kovčega, s termokožom spuštenom do polovice tijela i običnom odjećom nagomilanom oko nogu, a kožom naježenom na golim rukama i grudima.

Ovo je pogrešno. Ovo je apsolutno, potpuno pogrešno.

Osim strahopoštovanja kojeg su cijelog života osjećali prema posthumancima u orbitalnim prstenima i gotovo duhovne vjere da će svi oni uzneseni do prstena i provesti vječnost s postovcima poslije svog posljednjeg faksa, Harman i njegovi nisu znali ništa o religiji. Ono malo što su razumjeli o religioznom strahopoštovanju i obredima potjecalo je iz prizora klanjanja grčkim bogovima iz torino drame. Ali sada je Harman osjećao da će počiniti nešto nalik na grijeh.

Adin život - život svih ljudi koje poznajem i za koje marim - možda ovisi od toga hoću li probuditi ovu posthumansku ženu.

“Pomoću seksa s mrtvom ili komatoznom nepoznatom osobom?” šapne on naglas. “Ovo je pogrešno. Ovo je ludilo.”

Harman pogleda preko ramena i uz stubište, ali kao što je i obećao, Prospero se nigdje nije vidio. Harman skine ostatak termokože. Zrak je bio leden. On spusti pogled na sebe i umalo se ne nasmije tome koliko mu je ud uvučen, smrznut i skupljen.

Što ako je sve ovo samo neka luda šala staroga maga? A tko može biti siguran da Prospero ne vreba ispod nekog plašta za nevidljivost ili kakvog drugog čarobnog izuma?

Brada joj je imala Savin središnji usjek i čvrstoću, ali bore koje je pamtio na njenom čelu, oko usana i kutaka očiju još nisu bile tamo. Tko je ona, upitao se pedeseti put.

Nije važno tko je ona zaista, vrisne Harmanov um sam na sebe. Ako Prospero govori istinu, to je žena koju moraš obljubiti kako bi se probudila i naučila te onome što moraš znati prije nego što se vratiš kući.

Harman se naginjao naprijed sve dok nije djelomično prenio težinu na usnulu ženu. Ležala je na leđima s rukama sa strane, dlanova okrenutih nadolje, prema jastucima, blago razmaknutih nogu. Opterećen osjećajem da je pravi napasnik, Harman desnim koljenom odmaknu njenu lijevu nogu dalje u stranu, a onda joj lijevim koljenom pomakne desnu nogu. Nije mogla biti otvorenija i ranjivija pred njim.

A on nije mogao biti manje fizički uzbuđen.

Harman se podiže na ruke sve dok nije izveo sklek iznad tijela koje je ležalo pod njim. Natjerao je sebe da podigne glavu iznad polja sile koje je jedva primjetno zujalo, te tamo požudno udahnuo ledeni zrak. Kada je opet spustio glavu u energetsko polje sarkofaga, osjećao se kao davljenik koji treći put tone pod površinu.

Harman se spusti svom težinom na usnulu ženu. Nije se pomakla niti promeškoljila. Trepavice su joj bile dugačke i tamne, ali nije bilo ni najmanjeg drhtaja niti nagovještaja da joj se oči pomiču ispod kapaka kao što je vidio toliko puta kod Ade dok je ležao budan i gledao je kako spava kraj njega, obasjana mjesečinom. Ada.

On zatvori oči i sjeti je se - ne ranjene i onesviještene Ade na Izgladnjelom kamenu, kao što mu ju je pokazala Prosperova crvena torino tkanina, već onakve kakva je bila tijekom osam mjeseci koje su zajedno proveli u Ardis Hallu. Sjeti se kako se po noći budio kraj nje samo da bi je promatrao kako spava. Sjeti se njenog čistog mirisa sapuna i ženstvenosti koji je osjećao kraj sebe noću, u njihovoj sobi s izbočenim prozorom u drevnoj palači u Ardisu.

Harman osjeti da se počeo uzbuđivati.

Ne misli na to. Ne misli sad na to. Samo se sjećaj.

Dopustio je sebi da se sjeti prvog spavanja s Adom, prije samo devet mjeseci, tri tjedna i dva dana. Putovali su sa Savi, Daemanom i Hannah, i samo što su se bili upoznali s probuđenim Odisejem na Golden Gateu kod Machu Picchua. Te noći je svako imao zasebnu odaju za spavanje - okrugle zelene sfere koje su se držale za narančasti toranj prastarog mosta kao bobe grožđa na peteljci, ispod horizontalnog potpornja dvjesto i nešto metara iznad ruševina u provaliji.

Kad su se našli u spavaćim sobama - svi su bili zbunjeni time što su podovi prozirni baš kao i kristalni pod ove kripte - Ne, ne misli sad na to - Harman je šmugnuo iz svoje sobe i pokucao na Adina vrata. Pustila ga je unutra i on je primijetio koliko su joj tamne oči sjajne te noći.

Zapravo je otišao u njenu sobu da porazgovara s njom o nečemu, a ne da bi te noći vodili ljubav. Ili je tako tada mislio. Već je jednom povrijedio Adine osjećaje - bilo je to u Krateru Pariz, sad se toga sjetio, u staništu Daemanove majke Marine, visoko na kulama od bambusovine na rubu crvenookog kratera. A Ada je stavila život na kocku - ili makar faksiranje do orbitalnog firmarija - tako što se popela sa svog balkona na njegov, njišući se iznad gotovo dvije tisuće kilometara dubokog kratera crne rupe kako bi mu se pridružila te noći na balkonu. A on je rekao ne. Rekao je: “Pričekajmo.” I ona je pričekala, iako je sigurno nijedan muškarac nije odbio niti okrenuo leđa prelijepoj crnokosoj Adi iz Ardis Halla.

Ali te noći u loptastom staništu prozirnih zidova koje je visjelo s Golden Gatea kod Machu Picchua, okruženi visokim planinama, za koje je kasnije pretpostavio da su stjenovite Ande, i ruševinama punim koječega tristo metara niže, došao je s njom razgovarati o... čemu? O, da - došao je u njenu sobu kako bi je uvjerio da ostane u Ardis Hallu s Hannah i Odisejem dok on i Daeman budu išli dalje s Savi do tog legendarnog mjesta po imenu Atlantida, gdje možda čeka svemirski brod koji će ih odvesti do prstena. Bio je vrlo uvjerljiv. I lagao je kroz stegnute zube. Rekao je mladoj Adi da je bolje da ona predstavi Odiseja svima u Ardis Hallu, da njega i Daemana neće biti samo nekoliko dana. Zapravo, plašio se da će ih Savi odvesti u neku strašnu opasnost - što je i učinila, po cijenu vlastitog života - i čak ni tada Harman nije želio da se Ada izlaže opasnosti. Još tada je slutio da će njegovo tijelo i duša trpjeti ako se njoj nešto dogodi.

Imala je na sebi najtanju moguću kratku svilenu spavaćicu kada je rekla vratima sobe da se otvore te noći u kojoj mu je pripala. Mjesečina joj je blijedo sijala na rukama i trepavicama dok joj je on tako usrdno govorio da mora ostati u Ardis Hallu s tim strancem Odisejem.

A onda ju je poljubio. Ne - poljubio je Adu u obraz tek na kraju razgovora, onako kako bi otac ili prijatelj poljubio dijete. Ona je prva poljubila njega - punim, otvorenim, dugim poljupcem, njene ruke su ga zagrlile i privukle bliže dok su stajali tamo obasjani mjesečinom i zvijezdama. Sjetio se da je osjetio njene mlade dojke na svojim grudima kroz tanku svilu plave spavaćice.

Sjetio se da ju je odnio do male postelje kraj zakrivljenog prozirnog zida prostorije. Pomogla mu je da se svuče i oboje su sada bili nespretno, a opet elegantno užurbani.

Da li se s viših planina spustila oluja baš kada su počeli voditi ljubav na tom uskom krevetu? Nedugo zatim, svakako. Sjetio se mjesečine na Adinom licu i mjesečine koja joj je obasjavala bradavice dok joj je rukama obuhvaćao obje dojke i prinosio ih usnama.

Ali sjetio se i kako je na most naletio vjetar poput zida, zaljuljao odaju opasno, senzualno, baš kada su se počeli i sami njihati i pomicati, Ada ispod njega, nogu podignutih oko njegovih bokova, dok je zavlačila desnu ruku dolje, da mu pronađe nabrekli ud i vodi ga u...

Sada ga nitko nije vodio dok mu se ud krutio i dizao uz međunožje te žene u kristalnom kovčegu. Ne vrijedi, pomislio je kroz nalet vlastitih sjećanja i obnovljene požude. Bit će suha. Morat ću...

Ali ostatak te misli izgubio se kada je shvatio poslije probnih pokreta da ona nije suha, već meka, otvorena, vlažna čak, kao da je sve te godine ležala tu i čekala njega.

Ada je bila spremna za njega - vlažna od uzbuđenja, usana toplih koliko i njeno toplo međunožje, ruku užurbanih oko njega, prstiju izvijenih na njegovim golim leđima dok je on nježno ulazio u nju i pomicao se s njom. Ljubili su se sve dok se od samih poljubaca Harman - on, koji je tog tjedna navršio Četiri dvadesetice i devetnaest godina, najstariji od staraca koje je Ada ikada upoznala - gotovo nije onesvijestio ispunjen pohotom i uzbuđenjem jednog pubertetlije.

Pomicali su se dok se odaja ljuljala pod divljim naletima vjetra - u početku blago, naoko beskrajno, a zatim sve strasnije i sve razuzdanije dok ga je Ada poticala da se ne suzdržava, dok se otvarala pred njim i tjerala ga dublje, ljubila i držala u snažnom obruču ruku, stisnutih nogu i oštrih noktiju.

A kada je svršio, Harman je pulsirao u njoj vrlo dugo, kako mu se činilo. Ada je na to odgovorila nizom unutrašnjih grčeva koji su bili kao potresi iz nekog beskrajno dubokog epicentra, sve dok nije osjetio kao da to njena mala ruka, a ne čitavo njeno tijelo, jače steže njegovu jezgru, pušta, zatim opet steže.

Harman ud zadrhtao je izbacujući sjeme u ženi koja je sličila na Savi, a nije mogla biti ona. Nije se zadržao unutra, već se odmah povukao, dok mu je srce lupalo od krivnje i nečega nalik na užas, iako je bio ispunjen ljubavlju prema Adi i svojim sjećanjima na Adu.

Svalio se sa strane i ostao ležati zadihan i sav jadan pokraj ženinog tijela na metalno-svilenim jastucima.

Topli zrak je strujao oko njih u pokušaju da ga uspava. Harman u tom trenutku osjeti da bi mogao zaspati - odspavati tisućljeće i pol baš kao što je to učinila ova nepoznata žena - i prespavati sve opasnosti koje prijete ovom svijetu, njegovim prijateljima i njegovoj jedinoj, savršenoj, izdanoj ljubavi.

Neki mali pokret prene ga s ruba drijemeža.

On otvori oči i srce mu zamalo ne stane kada shvati da su ženine oči otvorene. Okrenula je glavu i zagledala se u njega hladno inteligentnim pogledom - s gotovo nemogućom razinom svijesti poslije tako dugog sna.

“Tko si ti?”, upita mlada žena glasom mrtve Savi.

55.

Na kraju, nije samo Orphova rječitost bila ono što je natjeralo moraveke da lansiraju brod za spuštanje kroz atmosferu s Crnom Damom u sebi, već i mnoštvo drugih faktora.

Moravečki sastanak na mostu dogodio se mnogo prije isteka dva sata koje je predložio Asteague/Che. Događaji su se prebrzo nizali. Dvadeset minuta poslije njihovog sastanka na trupu Kraljice Mab, Mahnmut i Orphu su se vratili na most broda na sastanak pod punom standardnom Zemljinom gravitacijom i atmosferom nulte nadmorske visine, s Kalistancem Cho Lijem, primarnim integratorom Asteague/ Cheom, generalom Beh bin Adeejem i njegovim poručnikom Mep Ahoom, zloslutnim Sumom IV, ushodanim Retrogradnim Sinopessenom i još pet-šest drugih moravečkih integratora i vojnih astero-veka.

“Ovo je poruka koju smo primili prije osam minuta”, reče navigator Cho Li. Gotovo svi su je čuli, ali on je svejedno opet pusti preko uskog snopa.

Koordinate maserske poruke bile su iste kao i prethodni put - s asteroida veličine Fobosa u Zemljinom polarnom prstenu - ali sada tu nije bilo ženskog ljudskog glasa već samo niza koordinata i delta-v brzina za pristajanje.

“Gospođa želi da joj dovedemo Odiseja ravno kući”, reče Orphu, “i da se usput ne mučimo odlaženjem na drugu stranu Zemlje.”

“Možemo li to?” upita Mahnmut. “Mislim, da zakočimo ravno u njenu visoku polarnu stazu?”

“Možemo, ako opet upotrijebimo fisijske bombe za jako usporavanje u sljedećih devet sati”, reče Asteague/Che. “Ali to ne želimo učiniti iz više razloga.”

“Oprostite”, reče Mahnmut. “Ja sam samo podmorničar, nisam navigator niti inženjer, ali ne vidim kako ćemo smanjiti brzinu imajući u vidu ionako slabo usporavanje koje nam daje ionski pogon. Zar smo čuvali nešto posebno u rukavu za ovo posljednje kočenje?”

“Zračno kočenje”, reče mnogoruki glomazni Kalistanac Cho Li.

Mahnmut se nasmije na sliku Kraljice Mab koja - sa svih tristo metara njenog masivnog neaerodinamičnog trupa načičkanog gredama i dizalicama - koristi zračno kočenje kroz Zemljinu atmosferu, a onda shvati da se Cho Li nije šalio.

“Ova letjelica može koristiti zračno kočenje?”, reče on konačno.

Retrogradni Sinopessen dotrči naprijed na paukolikim srebrnim nogama. “Naravno. I namjeravali smo koristiti zračno kočenje. Potisna ploča širine šezdeset metara s ablativnim premazom uvuče se i malo preoblikuje tako da vrlo lijepo može poslužiti kao toplinski štit. Polje plazme oko nas tijekom tog manevra ne bi trebalo biti pretjerano jako - možemo čak i komunicirati maserom kroz njega ako poželimo. Prvo smo bili namjeravali izvesti blagi manevar zračnog kočenja na visini od sto četrdeset pet kilometara visine, s nekoliko prolaza zbog podešavanja staze. E sad, pošto nam je, izgleda, zapovjeđeno da se obvezno pojavimo u gospođinom gradu-asteroidu u polarnom prstenu, namjeravamo se spustiti do trideset sedam kilometara i istrošiti trenjem brzinu mnogo ranije, tako da zauzmemo propisnu eliptičnu stazu radi sastanka iz prvog pokušaja.”

Orphu zvizne.

Mahnmut pokuša to zamisliti. “Propast ćemo do visine od trideset i nešto kilometara od površine? Pa moći ćemo svakom čovjeku dolje vidjeti lice.”

“Ne baš”, reče Asteague/Che. “Ipak, bit će dramatičnije nego što smo planirali. Ostavit ćemo im trag na nebu. Ali staromodni ljudi tamo dolje sada su prezauzeti da bi primijetili prugu na nebu.”

“Kako to misliš?”, upita Orphu s Ia.

Asteague/Che im prenese najsvježiji niz fotografija.

Još prizora klaonice. Ljudske zajednice uništene, ljudska tijela ostavljena vranama. Infracrveni snimci prikazivali su vrele zgrade i hladne leševe, kao i pokrete podjednako hladnih grbavih i bezglavih stvorenja koja su tamo ubijala ljude. Vatre su gorjele gdje su nekoć bile kuće i skromni gradovi na noćnoj strani planeta. Izgleda da su diljem planeta staromodni ljudi bili izloženi napadu sivih metalnih bezglavih stvorenja koja moravečki stručnjaci nisu mogli prepoznati. A na četiri kontinenta strukture od plavog leda množile su se i rasle, a sada su se pojavile i slike jednog jedinog ogromnog stvorenja nalik na ljudski mozak s očima, samo što je to bio mozak velik kao skladište, a zatim i video-snimke - gotovo vertikalne, koje su davale pogled takoreći točno odozgo na tog stvora koji je hodao pomoću nečeg sličnog divovskim udovima s drškastim rukama što su izbijale iz njega kao amebine pseudopodije. Iz otvora za hranjenje izbijala su ogavna rila i činilo se da se napajaju ili hrane iz same zemlje.

“Vidim podatke”, reče Orphu, “ali imam problema s vizualizacijom stvorenja. Nemoguće da je toliko ružno.”

“Gledamo ga”, reče general Beh bin Adee, “i teško nam je povjerovati u ono što vidimo. I zaista je toliko ružno.”

“Ima li netko teoriju”, upita Mahnmut, “o tome što je taj stvor ili odakle potječe?”

“Ima veze s područjem plavog leda, koje je prvo viđeno u nekadašnjem gradu Parizu,” reče Cho Li. “Ali nije to ono na što misliš. Jednostavno ne znamo odakle stvor potječe.”

“Jesu li moraveki ikada vidjeli takvu sliku za vrijeme svih ovih stoljeća otkako promatramo Zemlju teleskopima iz Jupiterovog ili Sa-turnovog svemira?”, upita Orphu.

“Ne.” Asteague/Che i Suma IV progovorili su u istom trenutku.

“Taj mozak s udovima ne putuje sam”, reče Retrogradni Sinopessen i prikaže novi niz holografskih slika i dvodimenzionih projekcija. “Ta stvorenja su s njim na svakoj od osamnaest lokacija gdje smo vidjeli mozak.”

“Ljudi?” upita Orphu. Podaci su bili zbunjujući.

“Ne baš”, reče Mahnmut. On opiše krljušt, očnjake, predugačke ruke i opnasta stopala stvorova.

“A sudeći po pratećim podacima, tih stvorenja ima na stotine”, reče Orphu s Ia.

“Na tisuće”, reče centurionski vođa Mep Ahoo. “Pregledali smo slike snimljene istovremeno na lokacijama međusobno udaljenim tisućama kilometara i prebrojali najmanje tri tisuće dvjesto tih amfibijskih stvorenja.”

“Caliban”, reče Mahnmut.

“Što?” Asteague/Cheov meko moduliran glas zvučao je zbunjeno.

“Na Marsu, primarni integratore”, reče mali Europejac. “Mali Zeleni Ljudi su govorili o Prosperu i Calibanu... iz Shakespeareove Oluje. Kamene glave, sjećate se, trebale su biti Prosperov lik. Klesari tih glava su nas upozorili na Calibana. Ovaj stvor izgleda i zvuči kao neke verzije Calibana u izvedbama tog kazališnog komada tijekom stoljeća na Zemlji.”

Nijedan moravek nije znao što reći na to.

“Postoji jedanaest novih Branskih rupa na Zemlji otkad smo počeli s mjerenjem ovog vrhunca kvantne aktivnosti prije dva tjedna”, reče Beh bin Adee konačno. “Koliko možemo vidjeti, ono mozak-stvorenje stvorilo ih je - ili ih barem koristi - za transport. Ono i amfibijska krljuštasta stvorenja, koja nazivaš Calibanom. A postoji i pravilo glede mjesta gdje se pojavljuju.”

Iz izmaglice iznad kartografskog stola oblikovale su se nove holografske slike i Mahnmut ih je opisao preko uskog snopa, ali Orphu je već apsorbirao prateće podatke.

“Sve su to velika bojišta ili mjesta pokolja iz ljudske prošlosti”, reče Orphu.

“Baš tako”, reče general Beh bin Adee. “Vidite da je grad Pariz bio prvi otvor kvantne Brane. Znamo da je prije više od dvije i pol tisuće godina tijekom rata crnim rupama između Carstva EZ i Globalnog Islamskog Surinata više od četrnaest milijuna ljudi umrlo u Parizu i oko njega.”

“I ostale lokacije s Branskim rupama uklapaju se ovdje u tu kategoriju”, reče Mahnmut. “Hirošima, Auschwitz, Waterloo, HoTepsa, Staljingrad, Capetown, Montreal, Gettysburg, Kanstak, Okinava, Somme, New Wellington - sva krvava povijesna ratišta od prije više tisućljeća.”

“Zar je ovo nekakav mozak-turist koji putuje prostorvremenom kroz membrane Calabi-Yau?” upita Orphu.

“Ili nešto još gore”, reče Cho Li. “Neutrinske i tahionske zrake koji se dižu s točaka koje taj... stvor... posjeti nose nekakve složene kodirane informacije. Zrake su interdimenzione, nisu usmjerene samo u naš svemir. Ne možemo se jednostavno ubaciti u zrake i dešifrirati poruke ili sadržaj.”

“Ja mislim da je mozak demon-lešinar”, reče Orphu s Ia.

“Demon-lešinar?” upita primarni integrator Asteague/Che.

Orphu objasni taj pojam. “Mislim da on usisava s tih mjesta neku vrstu mračne energije”, reče.

“Teško mi je to prihvatiti”, zacvrkuta Retrogradni Sinopessen. “Ne znam ni za kakvu mjerljivu... mračnu energiju... koja bi ostala poslije puke pojave nasilnog postupanja. To je metafizika... besmislica... a ne znanost.”

Orphu slegne višestruko uzglobljenim rukama.

“Misliš li da bi veliko mozak-stvorenje moglo biti nešto što su posthumanci ili staromodna ljudska bića projektirala i bioproizvela tijekom zaboravljenih godina poslije rubikona?” upita centurionski vođa Mep Ahoo. “I stvora zvanog Caliban, kao i bezglava robotska stvorenja? Da su sve to rukotvorine pomahnitalih RNK inženjera? Kao neke od onih arhaičnih biljaka i životinja što su opet vraćene na planet?”

“Ne ovaj veliki stvor”, reče visoki Ganimedanac Suma IV. “Već bismo ga vidjeli prije ovoga. Mozak-stvorenje s udovima-rukama došlo je kroz Branske rupe iz drugog svemira prije samo nekoliko dana. Ne znamo ni odakle su došli stvorovi tipa Calibana, niti odakle su grbava bića koja desetkuju staromodne ljude. Moguće je da su ona stvorena umjetno, genetskom manipulacijom. Moramo se sjetiti da su posthumanci dizajnirali sebe izravno iz ljudskog genoma prije više od tisuću petsto standardnih godina.”

“A ja sam vidio holograme dinosaura i strahoptica te sabljozubih mačaka koje sada lutaju ovom Zemljom”, reče centurion vođa Mep Ahoo.

“Grbava metalna bića pobila su deset posto staromodnog stanovništva?”, upita Mahnmut, koji je bio pristalica propisne upotrebe riječi “desetkovati”.

“Jesu”, reče general Beh bin Adee. “Vjerojatno i više. I to samo otkad smo krenuli na put s Marsa.”

“Što ćemo sada?”, upita Orphu s Ia. “Iako nitko nema spreman odgovor, ja imam jedan prijedlog.”

“Da čujemo”, reče primarni integrator Asteague/Che.

“Mislim da bismo trebali odmrznuti tisuću asterovečkih vojnika koje smo smjestili u hladno skladište, upotrijebiti brod za spuštanje i desetak atmosferskih stršljena koje imate ovdje, nakrcati ih do vrha vojnicima i uključiti se u bitku.”

“Ući u bitku?” ponovi navigator Kalistanac Cho Li.

“Da počnemo tako što ćemo baciti nuklearku na to mozak-stvorenje i napraviti od njega radioaktivnu sluz”, reče Orphu. “Zatim stupiti moravečkim čizmama na tlo i obraniti te ljude. Pobiti te Calibane i bezglave grbave stvorove koji posvuda ubijaju ljude. Uključimo se u bitku.”

“Kakav izuzetan prijedlog”, reče Cho Li očito šokiran.

“Teško da u ovom trenutku imamo dovoljno informacija da bismo se odlučili za odgovarajuću akciju”, reče primarni integrator Asteague/ Che. “Tko zna, možda je mozak-stvorenje - kako ga već nazivamo s punim poštovanjem - jedini miroljubivi svjesni organizam na Zemlji. Možda je to nekakav međudimenzioni arheolog, antropolog ili povjesničar.”

“Ili demon-lešinar”, reče Mahnmut.

“Naš zadatak je obaviti izviđanje”, reče Suma IV tonom koji nije trpio pogovora. “Ne započeti rat.”

“Možemo i jedno i drugo o istom trošku”, reče Orphu. “Imamo na Kraljici Mab vatrenu moć dovoljnu da donesemo preokret u onome što se dolje događa, što god to bilo. I premda to još niste službeno priopćili Mahnmutu i meni, znamo da Mab sigurno prati mnoštvo nevidljivih moravečkih bojnih brodova. Ovo može biti izvanredna mogućnost da napadnemo tog stvora - sve te stvorove - i sravnimo ih sa zemljom ih prije nego uopće i shvate da su u sukobu s nama.”

“Kakav izuzetan prijedlog”, ponovi Cho Li. “Apsolutno izuzetan.”

“U ovom trenutku”, reče Asteague/Che onim čudnim glasom Jamesa Masona koji je Mahnmut pamtio iz ravnih filmova, “naš cilj nije da započnemo rat već da iskrcamo Odiseja u gradu-asteroidu veličine Fobosa u polarnom prstenu, kako je to zahtijevao Glas.

“A prije toga”, reče Suma IV, “moramo odlučiti hoćemo li tijekom manevra zračnog kočenja - što nam je dobar paravan - otpustiti brod za spuštanje na površinu ili ćemo pričekati da prođe sastanak s orbitalnim gradom Glasa i iskrcavanje našeg ljudskog putnika.”

“Imam jedno pitanje”, reče Mahnmut.

“Da?” Primarni integrator Asteague/Che je također bio Europejac, pa tako gotovo iste veličine kao i maleni Mahnmut. Njih dvojica su zurili jedan drugome u ploču vizira dok je administrator čekao.

“Da li naš ljudski putnik želi biti iskrcan kod Glasa?” upita Mahnmut.

Zavlada tišina remećena samo zujanjem ventilatora, komunikacijskim izvještajima koji su dopirali iz moravečkih kontrolnih instrumenata i povremenim šištanjem mlaznica za reguliranje položaja s trupa.

“Bože”, reče Cho Li. “Kako smo to mogli previdjeti i ne zapitati ga.”

“Bili smo zauzeti”, reče general Beh bin Adee.

“Ja ću ga pitati”, reče Suma IV. “Premda će u ovom trenutku biti nezgodno ako Odisej bude rekao ne.”

“Pripremili smo njegovo odijelo”, reče Retrogradni Sinopessen.

“Odijelo?”, grmne Orphu s Ia. “Zar je naš sin Laertov nekakav mormon?”

Nitko mu ne odgovori. Svi moraveki su se donekle zanimali za ljudsku povijest i društvo - to im je bilo programirano u DNK koja je evoluirala, kao i u čipovima, kako bi se trajno zanimali za njih - ali vrlo malo ih se upuštalo u ljudsku psihologiju kao što je to radio ogromni Orphu s Ia. A kod drugih se nije razvio ni tako neobičan smisao za humor.

“Odisej, naravno, ima na sebi odjeću koju smo mi dizajnirali otkad je on na Kraljici Mab”, zacvrkuta Retrogradni Sinopesen. “Ali odjeća koju će nositi tijekom sastanka s orbitalnim asteroidom Glasa imat će u sebi sve moguće uređaje nanoveličine, za snimanje i prijenos podataka, koje smo bili u stanju smisliti. Svi ćemo pratiti ono što mu se događa u stvarnom vremenu.”

“Čak i oni među nama koji se budu spustili brodom na Zemlju?” upita Orphu.

Zavlada tišina. Moraveki nisu bili često posramljeni, ali znali što je sram.

“Ti nisi odabran među posadu broda za spuštanje”, reče napokon Asteague/Che kratkim, ali ne i neugodnim tonovima.

“Znam”, reče Orphu, “ali mislim da ću vas uvjeriti da se brod može otisnuti na zadatak dok Mab bude koristila zračno kočenje i da ja moram biti u njemu. Neki kutak u skladištu Mahnmutove podmornice posve lijepo će mi poslužiti kao putnička kabina. Ima sve priključke koji su mi potrebni, a i pogled mi se sviđa.”

“Skladište podmornice nema pogled”, reče Suma IV. “Osim preko video-veze, koja može biti prekinuta ako brod pretrpi napad.”

“Rekao sam to u ironiji”, reče Orphu.

“Osim toga”, reče Cho Li i oglasi se kao neka mala životinja koja se nakašljava, “ti si - tehnički, optički - slijep.”

“Jesam”, reče Orphu, “primijetio sam to. Ali osim potrebe da se angažiraju odgovarajući sudionici akcije - nema veze, ne vrijedi trošiti vrijeme na objašnjavanje - mogu vam dati uvjerljive razloge za vlastito sudjelovanje u zadatku spuštanja broda na Zemlju.”

“Još nismo odlučili ni da li tu zadaću uopće treba obaviti”, reče Asteague/Che, “ali molim te, nastavi iznositi svoje razloge za sudjelovanje na zadatku. Onda mi primarni integratori moramo u sljedećih petnaest minuta donijeti nekoliko odluka.”

“Najprije, naravno”, grmne Orphu, “tu je očigledna činjenica da ću biti izvanredan ambasador pred svakom svjesnom rasom koju sretnemo nakon spuštanja na Zemlju.”

General Beh bin Adee oglasi se nepristojnim zvukom. “Prije ili nakon što od njih napraviš radioaktivnu sluz?” upita on.

“Dalje, tu je i manje očigledna, ali ipak značajna činjenica da nema tog moraveka na ovom brodu - možda tog moraveka nema nigdje - koji zna više od mene o prozi Marcela Prousta, Jamesa Joyca, Williama Faulknera i George Marie Wonga - kao i o poeziji Emily Dickinson i Walta Whitmana - pa stoga nema ni tog moraveka koji zna više od mene o ljudskoj psihologiji. Ako zaista budemo razgovarali s nekim staromodnim ljudskim bićem, moja nazočnost će biti neophodna.”

Nisam znao da si proučavao i Joyca, Faulknera, Wonga, Dickinsonicu i Whitmana, pošalje Mahnmut preko uskog snopa.

Nikad ih nismo spomenuli, odgovori Orphu. Ali imao sam vremena za čitanje u vakuumu i u sumpornom torusu Ia u proteklih tisuću dvjesto standardnih godina svoga postojanja.

Tisuću dvjesto godina!, pošalje Mahnmut uskim snopom. Moraveki su bili projektirani za dug vijek, ali tri standardna stoljeća su bila velikodušan vremenski raspon za prosječan životni vijek. Sam Mahnmut nije još navršio ni sto pedesetu. Nikad mi nisi rekao da si toliko star!

Nikad nismo razgovarali o tome, pošalje Orphu s Ia.

“Nisam posve slijedio sve logičke veze u verbalnom dijelu, prije nego što si se obratio prijatelju preko uskog snopa”, reče Asteague/Che, “ali nastavi, molim te. Mislim da si rekao kako imaš tri uvjerljiva razloga za sudjelovanje na zadatku.”

“Treći razlog zbog kojeg zaslužujem stolicu u brodu za spuštanje na Zemlju”, reče Orph, “naravno, figurativno rečeno, je zbog onog što sam otkrio.”

“Što si otkrio?” upita Suma IV. Tamni Ganimedanac od supravodljivog ugljika nije zamjetljivo gledao na svoj kronometar, ali po glasu mu se osjećalo da to čini.

“Sve”, reče Orphu s Ia. “Zbog čega su grčki bogovi na Marsu. Zašto postoji tunel kroz prostor i vrijeme do druge Zemlje gdje se još vodi Homerov Trojanski rat. Odakle je pristigao ovaj nemoguće teraformirani Mars. Što Prospero i Caliban, dva lika iz jednog drevnog Shakespeareovog komada, traže ovdje dok nas čekaju na pravoj Zemlji, kao i zašto je kvantna baza cijelog Sunčevog sustava sjebana tim Branskim rupama koje se neprestano pojavljuju... sve.”

56.

Žena koja je sličila na mladu Savi zaista se zvala Moira, iako ju je sljedećih sati Prospero ponekad nazivao Mirandom, a jednom ju je s osmijehom spomenuo i kao Monetu, što je dodatno povećalo Harmanovu zbunjenost. S druge strane, Harmanov sram bio je toliki da ga ništa nije moglo dodatno povećati. U prvom satu koji su proveli zajedno, nije se mogaa ni okrenuti prema Moiri, a kamoli pogledati je u oči. Dok su Moira i on doručkovali i dok je Prospero sjedio za stolom, Harman je konačno uspio pogledati prema ženi, ali nije se mogao sresti s njenim očima. Onda je shvatio da to vjerojatno izgleda kao da joj bulji u bujno poprsje pa je opet skrenuo pogled.

Činilo se da Moira uopće ne primjećuje njegovu nelagodu.

“Prospero”, reče ona i srkne sok od naranče koji im je donio lebdeći servitor, “gnusni crve stari. Je li ovaj ključ mog buđenja tebi pao na um?”

“Naravno da nije, draga moja Mirando.”

“Ne zovi me Mirandom, da ja tebe ne bih počela zvati Mandrakom. Niti sam sada, niti sam ikada bila tvoja kći.”

“Naravno da jesi i da si mi bila kći, draga moja Miranda”, preo je Prospero. “Zar postoji neki posthumanac kome nisam pomogao da postane ono što je? Zar moji laboratoriji za genetsko sekvencioniranje nisu bile tvoja maternica i kolijevka? Zar me to ne čini tvojim ocem?”

“Postoji li danas na životu još koji posthumanac, Prospero?” upita žena.

“Koliko ja znam, draga moja Miranda, ne.”

“Jebi se onda.”

Okrene se Harmanu, srkne malo kave, rasiječe naranču zastrašujuće oštrim nožem i reče: “Zovem se Moira.”

Sjedili su za malim stolom u nekoj maloj prostoriji - u nekom udubljenju koje se nije moglo nazvati sobom - koju Harman ranije nije primijetio. Bila je to niša u zidu prekrivenom knjigama, na pola puta uz veliku kupolu zakrivljenu prema unutrašnjosti, najmanje sto metara iznad labirinta od mramornih zidova i poda.

Razumljivo je što odozdo nije vidio taj prostor - zidovi plitke niše također su bili prekriveni knjigama. Pri usponu su vidjeli još udubljenja: u nekima su bili stolovi poput ovog, u drugima klupe s jastucima i tajanstveni instrumenti i ekrani. Željezna stubišta su se, kako se pokazalo, kretala poput eskalatora, inače bi im trebalo mnogo više vremena da se popnu tako visoko. Nezaštićenost - nije bilo ograda, a uska mramorna gazišta i stube eskalatora od kovanog željeza sadržavale su više zraka nego željeza - je bila nikakva. Harman nije mogao gledati dolje. Umjesto toga, usredotočio se na knjige i ramenima pribijao uz police dok je hodao.

Žena je bila odjevena prilično slično Savi, kada ju je prvi put vidio -plava tunika od pamučnog platna, rebraste hlače i visoke kožne čizme. Čak je imala i nekakav kratak vuneni ogrtač sličan onome koji je vidio na Savi kad su se upoznali, premda je ovaj ogrtač bio tamnožut, za razliku od tamnocrvenog koji je nosila starija žena. Međutim, kompliciran kroj s mnogo preklopa izgledao mu je isti. Glavna razlika između dvije žene - osim ogromne razlike u godinama - bila je u tome što je starija Savi nosila pištolj kada su se upoznali i to je bilo prvo vatreno oružje koje je Harman ikada vidio. Ova verzija Savi - Moira, Miranda, Moneta - u to je bio apsolutno siguran, nije bila naoružana kada ju je prvi put sreo.

“Što se sve događalo otkad sam zaspala, Prospero?” upita Moira.

“Želiš li sažetak četrnaest stoljeća u isto toliko rečenica, draga moja?”

“Da. Molim te.” Moira podijeli sočnu naranču u kriške i pruži jedan režanj Harmanu, koji ga pojede bez teka.

“'Šume trule'“, reče mag Prospero kao da daje intonaciju, “šume trule i nestaju,

Isparine jecaju teret svoj tlu,

Čovjek dođe, crnči u polju i legne poda nj,

A poslije mnogo ljeta labud ugine.

Mene samo besmrtnost surova

Ždere; kopnim sporo u rukama tvojim,

Sjedokosa sjena što kao san luta

Vječno nijemim prostorima istoka,

Maglama dalekim i blistavim dvoranama jutra'.”

On malo sagne proćelavu sjedokosu glavu.

“'Titon'“, reče Moira. “Tennyson mi nikad ne padne dobro na prazan želudac. Reci mi, Prospero, je li svijet napokon ozdravio?”

“Nije, Miranda.”

“Zar su svi moji zaista mrtvi, ili izmijenjeni, kako kažeš?” Jela je grozde i sir jakog mirisa i pila ledenu vodu iz velikog vrča koji su joj lebdeći servitori stalno dopunjavali.

“Mrtvi, izmijenjeni, ili i jedno i drugo.”

“Hoće li se vratiti, Prospero?”

“Bog sveti zna, kćeri moja.”

“Ne spominji mi Boga, molim te”, reče Moira. “Što je sa Savinih devet tisuća sto trinaest sunarodnjaka, Židova? Jesu li izbavljeni iz neutrinske petlje?”

“Nisu, draga moja. Svi Židovi i drugi preživjeli nakon rubikona u ovom svemiru i dalje su u plavoj zraki koja se diže iz Jeruzalema i ništa drugo.”

“Dakle, nismo ispunili obećanje, zar ne?”, upita Moira pa odgurne tanjur i obriše mrvice i sok s dlanova.

“Nismo, kći moja.”

“A ti, Napasniče”, reče ona i okrene se ustreptalom Harmanu, “imaš li neku drugu svrhu u ovom svijetu osim da koristiš priliku s nepoznatim ženama dok spavaju?”

Harman otvori usta da progovori, shvati da ne zna što bi rekao, pa ih zatvori. Bilo mu je zaista mučno.

Moira mu dotakne ruku. “Ne prekoravaj sebe, Prometeju moj. Nisi imao mnogo izbora. Zrak u sarkofagu bio je začinjen otopinom toliko jakog afrodizijaka da ga je Prospero poslao s ovog svijeta zajedno s jednim od svojih prvih izmijenjenih bića - Afroditom osobno. Sreća za nas oboje što mu je učinak privremen.”

Harman osjeti nalet olakšanja praćen bijesom. “Hoćeš reći da nisam imao izbora?”

“Ne ako nosiš DNK Amena Ferdinanda Marka Alonza Kana Ho Tepa”, reče Moira. “A svi mužjaci tvoje rase trebali bi je imati u sebi.”

Ona se opet okrene Prosperu. “Gdje je Ferdinand Mark Alonzo? Ili bolje, kakva mu je sudbina bila?”

Mag pogne glavu. “Miranda, voljena moja, tri godine nakon što si legla u sarkofag faks-petlje, njega je ubila jedna od mutiranih varijanata rubikona koja je hujala svake godine kroz staro stanovništvo jednako sigurno kao i ljetni zefir. Stavili su ga u kristalni sarkofag pokraj tvog - premda je tada oprema za faksiranje mogla samo spriječiti truljenje njegovog lesa, jer spremnici firmarija još nisu bili naučili kako postupati s rubikonom. Prije nego što su spremnici stigli da tome sami sebe poduče, dvadesetak mandroida iz Kalifata popelo se na Mount Everest, izbjeglo sigurnosne štitove i počelo pljačkati Taj. Prvo što su oskrnavili bio je teški kovčeg jadnog Ferdinanda Marka Alonza - tako što su ga bacili preko.”

“Zašto nisu bacili i mene?” upita Moira. “Ili kad smo već kod toga, zašto nisu dovršili pljačku? Vidim da su svi ahati, jaspisi, hematiti, smaragdi, lapisi, karneoli i ostala bižuterija još na svom mjestu u zidovima i labirintu paravana.”

“Caliban se dofaksirao i pobio dvadeset mandroida iz Kalifata u tvoje ime”, reče Prospero. “Servitorima je trebalo mjesec dana da obrisu svu krv.”

Moira podiže glavu. “Caliban je još živ?”

“O, da. Pitaj našeg prijatelja Harmana.”

Ona nakratko pogleda Harmana, ali opet se posveti Prosperu. “Čudi me kako to Caliban nije i mene silovao usput.”

Prospero se tužno nasmiješi. “O, pokušao je, draga moja Miranda, pokušao je mnogo puta, ali sarkofag mu se nije htio otvoriti. Da se svijet povinovao Calibanovoj volji i udu, odavno bi ovaj otok Zemlju nastanio malim Calibanima koje bi mu ti izrodila.”

Moira zadrhta. Napokon se opet okrene Harmanu, zapostavivši starca. “Moram čuti tvoju priču, saznati sve o tvom karakteru i životu”, reče ona. “Daj mi svoj dlan.”

Ona spusti desni lakat na stol i podiže ruku, dlana okrenutog prema njemu. Zbunjeni Harman učini isto to, ali je ne dotakne.

“Ne”, reče Moira. “Zar su staromodni ljudi zaboravili funkciju razmjene podataka?”

“Zapravo, jesu”, reče Prospero. “Naš prijatelj Harman može - ili je makar mogao sve dok mu eiffelbahn nije spriječio pristup - pozvati samo tragačku funkciju, svemrežu, proxnet i farnet. A i njih samo tako što zamisli određene geometrijske oblike.”

“Majko nebeska”, reče Moira. Spustila je ruku na stol. “Znaju li još čitati?”

“Samo Harman i šacica drugih koje je on tome naučio u proteklih nekoliko mjeseci”, reče Prospero. “O, zaboravio sam spomenuti da je naš prijatelj prije koji mjesec naučio i siglirati.”

“Siglirati?” Moira se nasmije. “To nikad nije bilo namijenjeno kao sredstvo za razumijevanje knjiga. To je bila indeksna funkcija. Otprilike kao kad bi površno pogledao neki recept pa pomislio da si zaista večerao. Harmanovi ljudi mora da su najtuplja podvrsta homo sapiensa koja se ikada pojavila.”

“Hej”, reče Harman. ,Ja sam tu. Ne pričajte o meni kao da me nema. Možda ne znam tu funkciju razmjene, ali mogu brzo učiti. U međuvremenu, možemo razgovarati. Imam i ja štošta pitati tebe, znaš.”

Moira ga pogleda. On primijeti punu sivo-zelenu boju njenih očiju.

“Da”, reče ona konačno, “baš sam nepristojna. Sigurno si prevalio dugačak put da bi me probudio - a to si učinio protiv svoje volje - i sigurna sam da bi radije bio negdje drugdje. Najmanje što mogu je da budem pristojna prema tebi i odgovorim ti na pitanja.”

“Možeš li mi pokazati kako se koristi funkciju razmjene o kojoj si govorila?” upita Harman. Odlučio je ne gubiti živce s tom ženom koja je toliko slična Savi i govori njenim glasom. “Ili mi pokazati kako se faksira bez faks-paviljona”, doda on. “Kako to radi Ariel.”

“A, Ariel”, reče Moira. Zatim pogleda Prospera. “Staromodni su zaboravili slobodno faksiranje?”

“Zaboravili su gotovo sve”, reče Prospero. “Stvoreni su da zaborave. Tvoji su ih tako stvorili. Vala, Tirzah, Rahaba - sve te tvoje Urizene Beule.”

Moira kucne plosnatom stranom noža po dlanu. “Zašto si upotrijebio ovu osobu da bi me probudio, Prospero? Zar je Sycorax opet prikupila svoju moć i oslobodila monstruma Calibana tvoje vlasti?”

“Da, i on je na slobodi” reče Prospero tiho, “ali smatrao sam da je vrijeme da se probudiš zato što sada Seteb hoda ovim svijetom.”

“Sycorax, Caliban i Seteb”, ponovi Moira. Udahnula je duboko, šišteci kroz zube.

“Vještica, poluvrag i stvorenje tame”, reče Prospero tiho, “zajedno će kontrolirati Mjesec i Zemlju, odlučivati o plimama i osekama i zapovijedati svim silama.”

Moira kimne glavom i na trenutak se ugrize za punu donju usnu. “Kad opet kreće kabina eiffelbahna?”

“Za jedan sat”, reče mag. “Hoćeš li biti u njoj, draga moja Miranda? Ili ćeš opet zaspati u faks-kovčegu i dopustiti da ti atomi i sjećanja budu spremljeni u toj besmislenoj petlji zauvijek?”

“Bit ću ja u tvojoj prokletoj kabini”, reče Moira. “A iz skladišta za ažuriranje podataka preuzet ću sve ono što trebam znati o ovom vrlom svijetu u kojem sam se opet rodila. Ali najprije neka me mladi Prometej pita to što hoće, da bih zatim ja predložila ono što može učiniti kako bi vratio status svojih funkcija.” Ona pogleda prema vrhu kupole.

“Ne, Moira”, reče Prospero.

“Harmane”, reče ona tiho i spusti meku ruku na njegovu nadlanicu, “da čujem sada tvoja pitanja.”

On obliže usne. “Jesi li ti zaista posthumansko biće?”

“Jesam. Tako nas je Savin narod nazivao prije posljednjeg faksa.”

“Zašto sličiš na Savi?”

“A... ti si je, dakle, upoznao? Pa, saznat ću kakvog je zdravlja ili kakva joj je sudbina bila kad pozovem funkciju ažuriranja podataka. Poznavala sam Savi, ali još važnije od toga, Amen Ferdinand Mark Alonzo Kan Ho Tep bio je zaljubljen u nju, ali ona mu nije uzvraćala ljubav - pripadali su drugim plemenima, da se tako izrazim. Zato sam ja preuzela njeno obličje, sjećanja, glas... sve... prije nego što sam došla ovamo, u Taj.”

“Kako si preuzela njeno obličje?” upita Harman.

Moira opet pogleda Prospera. “Njegovi ni o čemu nemaju pojma, zar ne?” Harmanu pak reče: “Mi posthumanci došli smo do stadija u kojem nismo imali tijelo, mladi Prometeju. Bar ne ono što bi ti prepoznao kao tijelo. Nije nam bilo potrebno. Bilo nas je samo nekoliko tisuća, ali nastali smo iz ljudskog genoma, zahvaljujući genetskoj spretnosti ovog vjesnika logosfere kiberprostora...”

“Nema na čemu”, reče Prospero.

“Kada smo željeli preuzeti ljudski lik - mogla bih dodati da smo svi uvijek preuzimali ženski lik - jednostavno bismo ga posudili.”

“Ali kako?”, reče Harman.

Moira uzdahne. “Jesu li prsteni još na nebu?”

“Naravno”, reče Harman.

“I polarni i ekvatorski?”

“Da.”

“Što misliš da su oni, Harmane Prometeju? Tamo ima više od milijun zasebnih objekata... što tvoj narod misli da su oni?”

Harman opet obliže usne. U tom velikom hramu-grobnici zrak je bio vrlo suh. “Znamo da je tamo bio naš firmarij, u kojem smo se pomlađivali. Većina nas misli da su objekti tamo gore kuće postovaca - tvog naroda. I vaši strojevi. Gradovi na orbitalnim otocima poput Prosperovog. Prošle godine sam bio na Prosperovom otoku, Moira. Pomogao sam pri njegovom rušenju.”

“Zar?” Ona opet pogleda maga. “E, blago tebi, mladi Prometeju. Ali griješiš ako misliš da su milijuni objekata, među njima većina mnogo sitnija od Prosperovog otoka, bili staništa mog naroda ili strojeva koji su isključivo nama služili. Postoji desetak staništa, naravno, i nekoliko tisuća divovskih generatora crvotočina, akumulatora crnih rupa, ranih eksperimenata iz našeg programa međudimenzionog putovanja, generatora Branskih rupa... ali većina objekata gore u stazi služi tebi.”

“Meni?”

“Znaš li što je faksiranje?”

“Cijelog života to radim”, reče Harman.

“Da, naravno, ali znaš li što je to?”

Harman udahne. “Nikada nismo zaista razmišljali o tome, ali na našem putovanju prošle godine Savi i Prospero su objasnili da paviljoni s faks-čvorovima zapravo pretvaraju naša tijela u kodiranu energiju, a onda nam se tijelo, um i sjećanja opet rekonstruira u nekom drugom čvoru.”

Moira kimne glavom. “Ali faks-paviljoni i čvorovi nisu neophodni” reče ona. “To su jednostavno varke čija je svrha bila spriječiti vas staromodne ljude da ne lutate po mjestima koja nisu za vas. Taj faks-oblik teleportacije izuzetno je bio zahtjevan u smislu računalne memorije, čak i s najmodernijim uređajima Calabi-Yau DNK i mjehurić-memorijama. Imaš li uopće pojma koliko je memorije potrebno da se uskladište podaci o molekulama samo jednog jedinog ljudskog bića, a kamoli potpuna valna fronta njegove ličnosti i sjećanja?”

“Ne” reče Harman.

Moira mahne prema vrhu kupole, ali Harman shvati da ona to zapravo pokazuje na nebo iza vrha i polarni i ekvatorski prsten koji se tamo okreću spram tamnoplavog neba. “Milijun orbitalnih banaka podataka”, reče žena. “Svaka posvećena jednom od vas staromodnih ljudi. A u mnogim drugim nezgrapnim orbitalnim strojevima, uređaji za teleportaciju na pogon energijom crnih rupa - sateliti za globalno pozicioniranje, skeneri, pretvarači, prijemnici i predajnici - negdje tamo gore iznad tebe, svake noći tvog života, moj Harmane Prometeju, nalazila se zvijezda koja je nosila tvoje ime.”

“Zašto milijun?” upita Harman.

“Vladalo je mišljenje da je to primjenjiva populacija osnovnog stada”, reče Moira, “premda pretpostavljam da vas je danas daleko manje, pošto smo bili dopustili da jedna žena ima samo jedno dijete. U moje doba bilo je samo devet tisuća tristo četrnaest pripadnika tvoje podvrste ljudi - onih s instaliranim i aktivnim nanogenetskim funkcijama - i nekoliko stotina tisuća izumirućih starih staromodnih ljudi, poput mog voljenog Amena Ferdinanda Marka Alonza Kana Ho Tepa, posljednjeg iz svoje kraljevske loze.”

“Što su vojniksi?” upita Harman. “Odakle su oni došli? Zašto su se tako dugo ponašali kao nijeme sluge, a onda počeli napadati moje ljude nakon što smo Daeman i ja uništili Prosperov otok i firmarij? Kako da ih zaustavimo?”

“Koliko pitanja”, uzdahne Moira. “Ako želiš odgovore na sve, potreban ti je kontekst. Da bi došao do njega, moraš pročitati ove knjige.”

Harman trgne glavu i pogleda uzduž i poprijeko po zakrivljenoj, knjigama prekrivenoj unutrašnjosti kupole. Nije znao izračuna koliko tu ima četvornih ili kubnih metara knjiga, ali pretpostavio je - nasumce, odoka - da na tim policama ima najmanje milijun svezaka.

“Koje knjige?” upita on.

“Sve ove knjige”, reče Moira i podiže ruku da ih obuhvati kružnim pokretom. “Možeš ti to, znaš.”

“Moira, ne”, reče Prospero opet. “Ubit ćeš ga.”

“Besmislica”, riječ žena. “Mlad je.”

“Ima devedeset devet godina”, reče Prospero, “što znači da je sedamdeset pet godina stariji od Savinog tijela kada si ga ti klonirala radi svojih ciljeva. Ona je tada imala sjećanja. Ti ih sada nosiš u sebi. Harman nije tabula rasa.”

Moira slegne ramenima. “Jak je. Zdrav. Pogledaj ga samo.”

“Ubit ćeš ga”, reče Prospero. “A s njim i jedno od naših najboljih oružja protiv Seteba i Sycorax.”

Harman je sada bio vrlo ljut, ali isto tako i uzbuđen. “O čemu vi to govorite?”,upitao je. “Vi mislite da sigliram sve ove knjige? To bi potrajalo mjesecima... godinama. Desetljećima, možda.”

“Ne da ih sigliraš”, reče Moira, “već da ih pojedeš”

“Da ih pojedem”, ponovi Harman, pomislivši: Je li bila luda prije nego što je ušla u vremenski kovčeg ili su je stoljeća tijekom kojih je tu bila obnavljana, stanicu po stanicu, neuron po neuron, učinili ludom?

“Da ih pojedeš”, složi se Moira. “U smislu u kojem Talmud govori o jedenju knjiga - ne da ih čitaš, već da ih jedeš.”

“Ne razumijem.”

“Znaš li što je Talmud?” upita Moira.

“Ne.”

Moira opet pokaže prema vrhu kupole, sedamdesetak katova iznad njih. “Tamo gore, prijatelju moj mladi, u majušnoj kupoli sazda-noj od najprozirnijeg stakla nalazi se ormar od zlata, bisera i kristala, a ja imam zlatni ključ. Unutra, ona se otvara u jedan svijet i ljupku mjesečinom obasjanu noć.”

“Kao tvoj sarkofag?”, upita Harman. Srce mu je tuklo.

“Ništa slično mom sarkofagu”, nasmije se Moira. “Taj sarkofag je samo još jedan čvor u vašem faksringišpilu, koji me je stoljećima obnavljao sve dok nije kucnuo trenutak da se probudim i prionem na posao. Govorim o uređaju koji će ti omogućiti da potanko pročitaš sve ove knjige prije nego što eiffelbahn krene iz postaje Taja za...” Ona baci pogled na dlan. “Pedeset osam minuta.”

“Ne radi to, Moira”, reče Prospero. “Neće nam ništa vrijediti u ratu protiv Seteba bude li mrtav ili slinavi moron.”

“Tišina, Prospero”, odbrusi Moira. “Pogledaj ga samo. Već je moron. Kao da su od Savinog doba čitavoj njegovoj rasi izvršili lobotomiju. Mogao bi isto tako i biti mrtav. Ovako, ako ormarić bude proradio, a on to preživi, možda će biti u stanju poslužiti i sebi i nama.” Ona opet uzme Harmana za ruku. “Što želiš najviše u svemiru, Harmane Prometeju?”

“Poći kući svojoj ženi”, reče Harman.

Moira uzdahne. “Ne mogu jamčiti da će ti kristalni kabinet - znanje i pojedinosti iz svih tih knjiga koje je moj jadni, mrtvi Amen Ferdinand Mark Alonzo sakupio tijekom svojih stoljeća - omogućiti da se slobodno faksiraš kući ženi... kako se zove?”

“Ada.” Ta dva sloga izazvaše u Harmanu želju da zaplače. Da zaplače dvaput - jednom zbog toga što mu nedostaje, i još jednom zbog toga što ju je izdao.

“Da se vratiš Adi”, reče Moira. “Ali mogu jamčiti da nećeš stići živ kući i vidjeti je, ne okušaš li se na ovome.”

Harman ustane i stupi na mramorni ispust bez ograde, sto metara iznad hladnog mramornog poda. Pogleda uvis u središte kupole gotovo dvjesto metara iznad, ali vidi samo nekakvu izmaglicu tamo gdje su se posljednja metalna gazišta susretala kao crna i gotovo nevidljivo tanka paučina.

“Harmane, prijatelju Nomanov...”, progovori Prospero.

“Šuti”, reče Harman magu logosfere.

A Moiri reče: “Idemo.”

57.

“Kvantno sam nas teleportirao ovamo po tvojim uputama”, kaže Hefest, “ali u kojoj se to sad vukojebini nalazimo?”

“Na Itaki”, kaže Ahilej. “Na krševitom kamenom otoku, gdje dječaci izrastaju u dobre muškarce.”

“Meni izgleda i zaudara kao neka vruća smrdljiva zahodska jama”, kaže bog vatre dok šepa kamenitom stazom koja vodi uz strmu padinu kraj livada punim koza i stoke, gdje crveni crijepovi nekoliko zgrada bliješte pod nemilosrdnim suncem.

“Već sam bio ovdje”, kaže Ahilej, “prvi put kada sam bio dječak.”

Junak je vezao težak štit preko leđa, mač mu je na sigurnom, u toki na remenu koji mu visi preko ramena. Plavokosi mladić se ne znoji od penjanja niti od vrućine, ali Hefest, koji šepa za njim, hukće i lije znoj. Čak je i brada besmrtnog Rukotvorca mokra od znoja.

Strma, ali uska staza završava na vrhu brda, u blizini nekoliko velikih građevina.

“Odisejeva palača”, kaže Ahilej dok pretrčava posljednjih pedeset metara.

“Palača”, prodahće bog vatre. On došepa na čistinu ispred visoke kapije, spusti obje ruke na bolesnu nogu i presavije se kao da će povratiti. “Više sliči na jebeni vertikalni svinjac.”

Ostatak male, napuštene tvrđave uzdiže se kao zdepasti kameni batrljak pedeset metara desno od glavne zgrade na zaravni iznad stijene. Sam dom - Odisejeva palača - sagrađen je od novijeg kamena i novijeg drveta, premda se glavna vrata - otvorena - sastoje od dvije drevne kamene ploče. Ploče od terakote na terasi skupe su i uredno poslagane, očigledno djelo najboljih obrtnika i tesara - iako isto tako nisu skoro čišćene niti brisane - a svi vanjski zidovi i stupovi obojeni su žarkim bojama. Lažna, naslikana, loza puna nacrtanih ptica i njihovih gnijezda svija se oko bijelih stupova s obje strane ulaza, ali tamo raste i prava loza, čiji prepleti mame ptice i postali su dom za najmanje jedno vidljivo gnijezdo. Ahilej vidi kako živopisne freske blistaju sa zidova predvorja iza glavnih vrata, koja su ostavljena odškrinuta.

Ahilej kroči naprijed, ali stane kada ga Hefest uhvati za ruku. “Ovdje postoji polje sile, sine Pelejev.”

“Ne vidim ga.”

“Ne bi ga ni vidio dok ne bi naletio na njega. Siguran sam da bi ubilo svakog drugog smrtnika, ali iako si ti brzonogi ljudomor s onim što je Nikta nazvala tvojim kvocijentom vjerojatnosti singulariteta, polje bi te oborilo na guzicu. Moji instrumenti mjere najmanje dvjesto tisuća volti i dovoljno snage da nastane ozbiljna šteta. Makni se.”

Bradati patuljasti bog petlja oko kutija i metalnih obličja sličnih vadičepu koji mu vise o različitim kožnim remenima i grudnim trakama na teškom prsluku, provjeri sitne brojčanike, prikvači malim štapom s krokodilkama na kraju nešto nalik na mrtvu metalnu lasicu s nekim završetkom u nevidljivom polju, a onda spoji međusobno četiri romboidna uređaja obojenom žicom prije nego što pritisne mjedeno dugme.

“Evo”, kaže Hefest, bog vatre. “Polje je isključeno.”

“E, to je ono što volim kod visokih svećenika”, kaže Ahilej, “ne naprave ništa, a onda se time hvale.”

“Ne bi tako jebeno mislio da sam napravio jebeno ništa i da si ušetao u to jebeno polje,” mrmljao je ljutito bog. “Postavila ga je Hera, upotrijebivši moje naprave.”

“Hvala ti onda”, kaže Ahilej, pa prođe između kamenih ploča otvorenog ulaza, a zatim u predvorje i Odisejevu kuću.

Odjednom se začuje režanje i neka tamna životinja jurne iskešenih zuba iz sjene. Ahileju se mač u trenutku stvori u ruci, ali pas se već srušio na prašnjave ploče.

“Ovo je Argus”, kaže Ahilej i potapša po glavi ispruženu i zadihanu životinju. “Odisej je obučio ovog psa od malih nogu, prije više od deset godina, ali rekao mi je da je morao poći na Troju prije nego što je Argusa ijednom poveo u lov na veprove ili divlje jelene. Za vrijeme Odisejeva izbivanja gospodar mu je trebao biti Telemah, sin našeg lukavog prijatelja.”

“Njemu nitko nije bio gospodar već tjednima”, kaže Hefest. “Pas samo što nije krepao od gladi.” To je točno; Argus je preslab da bi stajao ili pomaknuo glavu. Samo njegove krupne molećive oči prate Ahilejevu ruku dok junak miluje životinju. Psu se vide rebra pod opuštenom kožom bez sjaja, poput drvenog kostura nedovršenog broda ispod starog platna.

“Ne može izaći izvan Herinog polja sile”, promrmlja Ahilej. “A kladim se da unutra nije imao što jesti. Vjerojatno je pio vodu zahvaljujući kiši i slivnicima, ali nije imao hrane.” On izvuče nekoliko komada keksa iz torbice koju je nosio sa štitom - bili su to biskviti koje je uzeo iz Rukotvorčevog doma - pa dva pruži psu.

Životinja je jedva imala snage žvakati ih. Ahilej ostavi još tri keksa životinji pokraj glave i ustane.

“Nije imao čak ni leš da se njime nahrani”, kaže Hefest. “Nakon što su ljudi nestali s cijele tvoje Zemlje osim oko Ilija... jednostavno iščezli kao jebeni dim.”

Ahilej obiđe šepavog boga. “Gdje su naši ljudi? Što ste ti i ostali besmrtnici napravili s njima?”

Rukotvorac podigne oba dlana uvis. “Nije to naše djelo, sine Pelejev. Čak ni velikog Zeusa. Neka druga sila ispraznila je ovu Zemlju, ne mi. Nama olimpskim bogovima potrebni su vjernici. Život bez naših smrtnika koji pred nama puze, veličaju nas i grade nam oltare bio bi kao život nekoga narcisoidnog - a ja Narcisa vrlo dobro poznajem - u svijetu bez površina za zrcaljenje. Ovo nije naših ruku djelo.”

“Zar očekuješ da povjerujem u postojanje i drugih bogova?”, upita Ahilej, i dalje s prijetećim mačem u ruci.

“Velike buhe imaju male buhe, a male buhe imaju još manje da ih grizu, i te manje buhe imaju još manje, i tako dalje u nedogled, ili kako već ide ta pjesmica”, kaže bradati besmrtnik.

“Tišina!” kaže Ahilej. On posljednji put pomiluje po glavi psa, koji sada već veselo žvače, i okrene Hefestu leđa.

Prođu kroz predvorje u glavnu dvoranu - prijestolnu sobu, kako se pokazalo - gdje su Ahileja prije mnogo godina primili Odisej i njegova žena Penelopa. Odisejev sin Telemah je tada bio stidljivi šestogodišnjak, jedva sposoban da se nakloni okupljenim Mirmidoncima, da bi ga zatim žurno odvela njegova dadilja. Prijestolna dvorana je sada prazna.

Hefest pogleda jednu svoju kutiju s instrumentima. “Ovuda”, kaže i povede Ahileja iz prijestolne dvorane natrag, kroz živopisno oslikano predvorje, u dužu, tamniju sobu. To je sala za gozbe kojom dominira nizak stol dugačak deset metara.

Zeus je opružen na leđa preko stola, raširenih ruku i nogu. Gol je i hrče. Dvorana za gozbe je u neredu - pehari, posude i posuđe razbacani su na sve strane, strijele rasute svuda po podu s mjesta gdje je veliki tobolac pao sa zida, dok je drugi zid ostao bez tapiserije zgužvane ispod usnulog Oca Bogova.

“Apsolutni san, nego što”, progunđa Hefest.

“Tako zvuči”, kaže Ahilej. “Čudi me da se grede ne sruše od hrkanja i frktanja.” Ljudomor hoda oprezno preko bodljikavih strijela rasutih po podu. Iako malo grčkih ratnika to priznaje, većina ih koristi smrtonosne tvari kao otrov na šiljcima koplja i strijela, a Ahilej, sin Pelejev, iz predviđanja Proročišta i majke Tetide zna o svojoj smrti samo to da će uzrok njegove propasti biti otrovna strijela jednog smrtnika koja će mu probosti jedini smrtni dio tijela. Ali ni njegova besmrtna majka ni Sudbine nisu mu nikada točno rekle gdje ili kada će umrijeti niti tko će odapeti smrtonosnu strijelu. Bilo bi previše apsurdno i ironično, pomisli Ahilej sada, da se nabode na neku od Odisejevih porazbacanih strijela i umre u bolovima prije nego što uopće stigne probuditi Zeusa i zatražiti da Pentesileja bude spašena.

“Mislim da je taj Apsolutni San samo droga koju je Hera upotrijebila da ga isključi iz igre”, kaže Rukotvorac. “To je sredstvo koje sam ja razvio u obliku spreja, premda je njegov izvorni kemičar bila Nikta.”

“Možeš li ga probuditi?”

“O, mislim da mogu, da, da, mislim da mogu”, kaže Hefest dok vadi vrećice i kutijice s traka vezanih za kožni prsluk i remenje, gleda kutije, odbacuje neke stvari, a druge bočice i male uređaje stavlja na zgužvanu tapiseriju na stolu kraj divovske Zeusove noge.

Dok bradati patuljasti bog petlja i prikuplja stvari, Ahilej prvi put izbliza gleda u Zeusa, Oca Svih Bogova i Ljudi, Gospodara Gromova.

Zeus je visok oko četiri i pol metra, impresivan čak i dok leži na leđima, raširenih nogu na tapiseriji i stolu, vrlo mišićav i savršeno oblikovan, čak mu je i brada nauljena u savršene uvojke, ali ako se izostave te sitnice kao što je veličina i fizičko savršenstvo, to je samo krupni muškarac koji je uživao u sjajnoj jebačini i onda zaspao. Božanski penis - dugačak gotovo kao Ahilejev mač - još leži natečen, ružičast i mlitav na nauljenoj božanskoj butini Gospoda Boga. Bog Koji Sakuplja Oluje hrče i slini kao svinja.

“Ovo bi ga trebalo probuditi”, kaže Hefest. Podigne injekciju - nešto što Ahilej nikada prije nije vidio – na čijem je kraju igla duža od trideset centimetara.

“Tako mi bogova!” vikne Ahilej. “Zar ćeš to zabosti u Oca Zeusa?”

“Ravno u njegovo lažljivo, pohotno srce”, kaže Hefest uz gadan hihot. “Tu ima tisuću kubika čistog božanskog adrenalina pomiješanog s mojim malim receptom raznih amfetamina - jedini protuotrov za Apsolutni San.”

“Što će učiniti kada se probudi?”, upita Ahilej i povuče štit ispred sebe.

Hefest slegne ramenima. “Nemam namjeru ostati ovdje i to ustanoviti. KT-irat ću se iste sekunde kad mu ubrizgam ovaj koktel. Zeusova reakcija na buđenje pomoću igle zabodene u srce tvoj je problem, sine Pelejev.”

Ahilej šcepa patuljastog boga za bradu i povuče ga bliže. “O, jamčim ti da će to biti naš problem, ako uopće bude problem, šepavi Rukotvorče.”

“Što želiš od mene, smrtnice? Da čekam ovdje i držim te za ruku? To je bila tvoja jebena ideja da ga budimo.”

“I u tvom interesu je da probudiš Zeusa, bože s jednom kraćom nogom”, kaže Ahilej, ne puštajući besmrtniku bradu.

“Kako to?” Hefest zaškilji zdravim okom.

“Pomozi mi u ovome” šapne Ahilej nagnuvši se bliže izobličenom ružnom uhu boga, “i za tjedan dana možeš ti sjediti na zlatnom prijestolju u Dvorani bogova, a ne Zeus.”

“Kako je to moguće?”, upita Hefest, ali i on sada šapuce. Još škilji, ali odjednom u tom škiljenju može se nazrijeti žudnja.

I dalje šapatom, i dalje držeći Hefestovu bradu u šaci, Ahilej ispriča Rukotvorcu svoj plan.

Zeus se probudio s urlikom.

Kao što je i rekao, Hefest je odmaglio čim je ubrizgao adrenalin u srce Oca Bogova, zastavši samo toliko da izvuče iglu i zavitla injekciju što dalje od sebe. Tri sekunde kasnije, Zeus se uspravi i sjedne, zaurla tako glasno da Ahilej mora poklopiti uši rukama, a onda Otac skoči na noge, prevrne deset metara dugačak, težak drveni stol i razbije čitav južni zid Odisejeve kuće.

“HERO!!!”, grmne Zeus. “PROKLETA BILA!”

Ahilej natjera sebe da se ne skupi ili potraži zaklon, ali zakorači natrag dok Zeus kida i posljednje ostatke zida, a onda gredom razbija viseći svijećnjak od kolskog kotača u iverje, zdrobi težak prevrnuti stol jednim udarcem divovske šake i mahnito se ushoda tamo-amo.

Napokon Otac Svih Bogova primijeti da Ahilej stoji na ulazu u predvorje. “TI!”

“Ja”, složi se Ahilej, sin Pelejev. Mač mu je zataknut o pojas, a štit pristojno vezan preko ramena umjesto da mu je na podlaktici. Ruke su mu prazne i otvorene. Nož za ubijanje bogova koji mu je Atena dala kako bi njime ubio Afroditu zadjenut je za njegov široki pojas, ali se ne vidi.

“Što ti tražiš na Olimpu?”, zareži Zeus. Još je gol. Ogromnom lijevom rukom drži se za čelo i Ahilej vidi kako glavobolja bubnja kroz zakrvavljene oči Oca Zeusa. Apsolutni San očigledno ostavlja mamurluk.

“Nisi na Olimpu, Gospodaru Zeuse”, kaže Ahilej tiho. “Nalaziš se na otoku Itaki - ispod zlatnog oblaka za skrivanje - u gozbenoj dvorani Odiseja, sina Laertovog.

Zeus zaškilji oko sebe. Onda se dublje namršti. Napokon opet pogleda odozgo Ahileja. “Koliko sam dugo spavao, smrtnice?”

“Dva tjedna, Oče” kaže Ahilej.

“Ti, Argivče, brzonogi ljudomoro, ti me nisi mogao probuditi iz čarolije kojom me je bjeloruka Hera omamila. Koji me je bog oživio i zašto?”

“O Zeuse, Gospodaru Gromovnih Oblaka”, kaže Ahilej, pognuvši glavu i oči gotovo poslušno, kao što je vidio toliko puta da poslušni njemu rade, “reći ću ti sve što želiš znati - i točno je, dok te je većina besmrtnika s Olimpa napustila, barem jedan bog ostao je tvoj vjerni sluga - ali najprije moram zatražiti od tebe nagradu za dobrotu.”

“Nagradu?”, grmne Zeus. “Ma dat ću ja tebi nagradu koji nikad nećeš zaboraviti ako opet zineš bez dopuštenja. Stoj gdje jesi i šuti.”

Ogromna figura mahne rukom i jedan od tri preostala zida - onaj na kojem se vidio tobolac otrovnih strijela i kontura velikog luka - zamagli se u trodimenzionalnu površinu za vizije umnogome nalik na holobazen u Velikoj dvorani bogova.

Ahilej shvati da vidi istu ovu kuću - Odisejevu palaču - iz ptičje perspektive. Vidi vani psa Argusa. Izgladnjeli pas je pojeo svoj keks i dovoljno živnuo da se odvuče u hladovinu.

“Hera bi ostavila polje sile ispod mog zlatnog oblaka za skrivanje”, promrmlja Zeus. “Jedini tko ga je mogao isključiti je Hefest. Njime ću se pozabaviti kasnije.”

Zeus opet pomakne ruku. Virtualni prikaz pomakne se na vrh Olimpa, prazne domove i dvorane, napuštena borna kola.

“Sišli su igrati se svojim omiljenim igračkama”, promumlja Zeus.

Ahilej ugleda dnevnu bitku pred zidovima Ilija. Izgleda da Hektorove snage potiskuju Argejce i njihove opsadne strojeve natrag do Grebenske Guštare i dalje. Zrakom lete oblaci strijela i dvadesetak i više letećih bornih kočija. Gromovi i žarkocrvene zrake šibaju tamo-amo iznad bojišta smrtnika. Valovi eksplozija valjaju se nad bojištem i pune nebo, a bogovi ratuju jedni s drugima dok se njihovi zatočnici dolje bore na život i smrt.

Zeus zavrti glavom. “Vidiš li ih, Ahileju? Navučeni su kao ovisnici o kokainu, kao kockari za svojim stolovima. Više od pet stotina godina nakon što sam pobijedio posljednjeg Titana - posljednjeg od prvobitnih Izmijenjenih - i zbacio Kronosa, Reju i ostale čudovišne Prvobitne u plinovitu jamu Tartara, razvijali smo svoje božanske, olimpske moći, uživljavali se u svoje božanske uloge... zbog ČEGA???”

Ahilej, od koga se izričito tražilo da ne progovara, šuti.

“PROKLETA DJECA I NJIHOVE IGRE!”, razdere se Zeus i Ahilej je opet primoran pokriti uši.

“Beskorisni kao heroinski narkomani ili tinejdžeri iz Minulog doba pred svojim video-igricama. Poslije ovog dugog desetljeća zavjera i spletki, tajnih borbi unatoč mojoj zabrani, i usporavanja vremena kako bi mogli svoje junake mezimce naoružati nanotehnološkim moćima, jednostavno moraju ići na sve ili ništa i osigurati pobjedu svojoj strani. DO VRAGA, KAO DA JE TO UOPĆE VAŽNO!”

Ahilej zna da bi neki slabiji čovjek - a u Ahilejevim očima svi su drugi ljudi slabići - sada klečao i vrištao od bola zbog božanske dreke, ali od ultrazvučne tutnjave i rike ipak i on osjeća izvjesnu malaksalost.

“Sve narkoman do narkomana”, kaže Zeus, a rika mu je sada malo podnošljivija. “Sve sam ih trebao upisati u Kulturno-umjetničko društvo Ilij za narodne pjesme i plesove još prije pet godina i izbjeći tako strašan obračun do kojeg sada mora doći. Hera i njeni saveznici su pretjerali.”

Ahilej promatra pokolj na zidu. Slika je tako duboka, tako trodimenzionalna da mu se čini da se zid otvorio na prepunim poljima smrti kod samog Ilija. Očigledno je da se Ahejci, predvođeni nesposobnim Agamemnonom, sada povlače - Apolon srebrnog luka jamačno je najubojitiji bog na poprištu, i odbija leteće bojne kočije Aresa, Atene i Here natrag prema moru - ali ishod je još neizvjestan, u zraku, i na tlu. Od pogleda na bitku Ahileju uzavrije krv i on poželi jurnuti u borbu, povesti svoje Mirmidonce u munjevit protunapad i ubijanje koje će se okončati samo tako što će Ahilejeva kočija i konji oskrnaviti mramor Prijamove palače, po mogućnosti s Hektorovim tijelom koje ostavlja krvavi trag dok ga kočija vuče za sobom.

“DAKLE??”, grmi Zeus. “Govori!”

“Što to, o Oče Svih Bogova i Ljudi?”

“Kakva je to... nagrada... koji tražiš od mene, sine Tetidin?” Zeus se oblačio dok je promatrao događaje na zidu za vizije.

Ahilej kroči bliže. “Za to što sam te pronašao i probudio, Oče Zeuse, zamolio bih te da zauzvrat vratiš život Pentesileji u jednom od spremnika za liječenje i...”

“Pentesileja?”, grmne Zeus. “Ona amazonska drolja iz sjevernih krajeva? Plavokosa kučka koja je ubila sestru Hipolitu kako bi došla do tog bezvrijednog amazonskog prijestolja? Kako je umrla? I kakve veze ona ima s Ahilejem ili Ahilej s njom?”

Ahilej zaškrguće zubima, ali pogled mu - sada ubojit - ostane usmjeren u pod. ,Ja je volim, Oče Zeuse, i...”

Zeus se gromko nasmije. “ Voliš je, kažeš? Sine Tetidin, gledao sam te na svojim zidovima i podovima za vizije, kao i uživo još otkad si ovoliki bio, slinavi klinac čiji je učitelj bio strpljivi kentaur Hiron, i nikad nisam vidio da voliš neku ženu. Čak si i djevojku koja ti je rodila sina ostavljao kao suvišnu prtljagu kad god bi osjetio želju da podeš u rat - ili da se kurvaš i siluješ. Ti voliš Pentesileju, tu praznoglavu plavokosu pičkicu s kopljem. Ispričaj mi još koju bajku, sine Tetidin.”

“Volim Pentesileju i želim da opet ozdravi”, zaškrguće Ahilej. Sve na što u tom trenutku može misliti je nož za ubijanje bogova za pojasom. Ali Atena ga je već ranije slagala. Ako ga je slagala i za mogućnosti toga noža, bilo bi od njega krajnje blesavo da napadne Zeusa. Ahilej zna da je i ovako i onako ispao blesav, čim je došao ovamo zatražiti od Oca taj dar. Ipak ostane postojan, očiju i dalje oborenih, ali ruku stisnutih u snažne šake. “Afrodita je dala kraljici Amazonki miris koji je ona ponijela u dvoboj sa mnom...”, započne on.

Zeus se opet gromko nasmije. “Ma nije valjda broj devet! E pa, lijepo su te zajebali, momče. Kako je ta pička Pentesileja umrla? Ne, čekaj, da vidim sam...”

Gospodar Otac opet pomakne desnu ruku i zid-ekran se zamuti, pomakne, skoči unatrag kroz prostor i vrijeme. Ahilej podigne pogled i vidi kako na propast osuđena Amazonka juriša na njega i njegove ljude u crvenim ravnicama u podnožju Olimpa. Gleda kako Klonija, Bremuza i druge Amazonke padaju od muških strijela i oštrica. Promatra Ahileja kako baca očevo nepogrješivo koplje tako da posve probode kraljicu Pentesileju i debeli trup konja iza nje, prikovavši je za palog konja, kao kakvog kukca na ploču za seciranje.

“O, dobro obavljeno”, zatutnji Zeus. “I sad želiš da ona bude vraćena u život u jednom od spremnika mog Iscjelitelja?”

“Da, Gospodaru”, kaže Ahilej.

“Ne znam otkud znaš za Dvoranu liječenja”, kaže Zeus dok šece tamo-amo, “ali trebao bi znati da čak ni Iscjeliteljeve vještine ne mogu oživjeti mrtvog smrtnika.”

“Gospodaru”, kaže Ahilej glasom tihim, ali žurnim. “Atena je bacila čini tako da tijelo moje ljubljene ne napadne ni trulež ni smrt koja joj se prikrala. Možda je moguće da...”

“TIŠINA!!”, rikne Zeus i nalet buke fizički odgurne Ahileja na holo-zid. “NITKO U PRVOBITNOM PANTEONU BESMRTNIKA NE GOVORI OCU ZEUSU ŠTO JE MOGUĆE I ŠTO NIJE, A KAMOLI NEKI OBIČNI SMRTNIK, MIŠIĆAVI KOPLJANIK”

“Ne, Oče”, kaže Ahilej i podigne pogled prema tom divovskom bradatom obličju, “ali nadao sam se da...”

“Tišina”, ponovi Zeus, ali sada dovoljno tiho da Ahilej može maknuti dlanove s ušiju. “Idem sad - uništiti Heru, a njene pomagače baciti u bezdanu jamu Tartara, kazniti ostale bogove tako da to nikad ne zaborave, i da zbrišem jednom zauvijek tu osvajačku argejsku vojsku. Vi Grci - tako arogantni i ljigavi - stvarno mi idete na onu stvar.” Zeus krene prema vratima. “Ovdje si na Ilijevoj Zemlji, sine Tetidin. Možda će ti trebati mnogo mjeseci, ali moći ćeš sam naći put do kuće. Ne bih ti preporučio da se vratiš u Ilij - tamo neće ostati nijedan živ Ahejac kad stigneš do tog mjesta.”

“Ne”, kaže Ahilej.

Zeus se okrene na petama. Čak se osmjehne kroz bradu. “Što si rekao?”

“Kažem ne. Moraš mi ispuniti želju.” Ahilej oslobodi štit i spusti ga na podlakticu, kao da polazi na bojno polje. Izvuče mač.

Zeus zabaci glavu i nasmije se. “Da ti ispunim želju, inače... što, kopile Tetidino?”

“Inače ću Zeusovim jetrima nahraniti tog izgladnjelog Odisejevog psa u dvorištu” kaže Ahilej odlučno.

Zeus se osmjehne pa zavrti glavom. “Znaš li zašto si danas još živ, kukce?”

“Zato što sam Ahilej, sin Pelejev”, kaže Ahilej i stupi naprijed. Poželi da ima koplje koje bi hitnuo. “Najveći ratnik i najplemenitiji junak na Zemlji - neranjiv za svoje neprijatelje - prijatelj ubijenog Patrokla, što kao rob ne služi nijednom čovjeku... niti bogu.”

Zeus opet zavrti glavom. “Ti nisi sin Pelejev.”

Ahilej prestane prilaziti. “O čemu to govoriš, Kneže muha? Gospodaru Konjske Balege? Ja sam sin Pelejev, koji je pak sin Eakov, sin smrtnika koji se spario s besmrtnom božicom mora Tetidom, kralj potomak dugovječne loze kraljeva mirmidonskih.”

“Ne”, kaže Zeus i sada je divovski bog taj koji stupi bliže i nadnese se iznad Ahileja. “Ti jesi sin Tetidin, ali si kopile mog sjemena, ne sjemena Pelejevog.”

“Tvog!” Ahilej se pokuša nasmijati, ali samo promuklo ispusti. “Moja besmrtna majka rekla mi je u potpunom povjerenju da...”

“Tvoja besmrtna majka laže čim zine onim svojim ustima punim morske trave”, nasmije se Zeus. “Prije gotovo tri desetljeća poželio sam Tetidu. Ona tada još nije bila posve božica, premda je bila ljepša od većine vas smrtnika. Ali Sudbine - te proklete računovotkinje s DNK računalnom memorijom - upozorile su me da svako dijete koje možda začnem s Tetidom može dovesti do moje propasti, prouzročiti moju smrt, čak i uništiti vlast samog Olimpa.”

Ahilej zuri s mržnjom i nevjericom kroz rupe za oči u svojoj kacigi-

“Ali ja sam poželio Tetidu”, nastavi Zeus. “Pa sam je pojebao. Ali prvo sam se preoblikovao u obličje Pelejevo - bio je to neki običan smrtni momčić u koga je Tetida bila u to vrijeme blago zaljubljena. Ali sperma koja te je začela je Zeusovo božansko sjeme, Ahileju, sine Tetidin, tu pogreške nema. Što misliš, zašto te je inače majka odvela daleko od tog idiota Peleja i dala da te podigne neki tamo stari kentaur?”

“Lažeš”, zareži Ahilej.

Zeus zavrti glavom gotovo tužno. “A ti ćeš umrijeti za koji sekundu, mladi Ahileju”, kaže Otac Svih Bogova i Ljudi. “Ali umrijet ćeš sa spoznajom da sam ti rekao istinu.”

“Ne možeš ti mene ubiti, Gospodaru Rakova.”

Zeus protrlja bradu. “Ne, ne mogu. Ne izravno. Tetida se pobrinula za to. Kad je saznala da sam ja bio taj ljubavnik koji ju je napumpao, a ne onaj crv bez kite Pelej, znala je isto tako i za proročanstvo Sudbina i za to da ću te ja ubiti isto onako kako je moj otac Kronos radije jeo svoje potomke nego da riskira da se pobune i osvete kada porastu. I napravio bih ja to, mladi Ahileju - pojeo bih te kao dojenče - da te Tetida nije potajno umočila u plamenove vjerojatnosti čiste kvantne Nebeske vatre. Ti si kvantna nakaza jedinstvena u svemiru, kopile Tetidino i Zeusovo. Tvoja smrt - čak ni ja ne znam njene detalje, Sudbine mi neće reći - apsolutno je određena.”

“Onda se bori s mnom, Bože od Izmeta”, vikne Ahilej i počne prilaziti, s pripravnim mačem i štitom.

Zeus podigne ruku. Ahilej se ukoči u mjestu. Samo vrijeme kao da se ukočilo.

“Ne mogu te ubiti, neobuzdano moje kopile”, promrmlja Zeus sebi u bradu, “ali što ako ti raznesem meso s kostiju, a onda isto to meso rastavim na njegove sastavne stanice i molekule? Trebalo bi vremena čak i kvantnom svemiru da te opet sastavi - stoljećima, možda? - a ne vjerujem da bi taj postupak bio bezbolan.”

Ukočen usred koraka, Ahilej zna da je i dalje u stanju govoriti, ali to ne čini.

“Ili da te možda pošaljem nekuda”, kaže Zeus i mahne prema stropu, “gdje nema zraka za disanje. To bi bila zanimljiva zagonetka za singularitet vjerojatnosti Nebeske vatre.”

“Osim oceana ne postoji mjesto gdje nema zraka za disanje”, zareži Ahilej, ali onda se sjeti kako je koliko jučer dahtao i osjećao slabost na visokim padinama Olimpa.

“Vanjski svemir bi ti dokazao da nije tako”, kaže Zeus s izludujućim osmijehom. “Negdje iza staze Urana, možda, ili još dalje, u Kuiperovom pojasu. A dobro bi poslužio i Tartar. Zrak se tamo uglavnom sastoji od metana i amonijaka - od njega će ti se pluća pretvoriti u spržene grančice - ali ako uspiješ preživjeti nekoliko sati u groznim bolovima, možda ćeš moći razgovarati s djedom i bakom. Oni jedu smrtnike, znaš.”

“Jebi se”, vikne Ahilej.

“Onda neka bude tako”, kaže Zeus. “Sretan put, sine. Kratak - bolan - ali sretan.”

Kralj Bogova pomakne desnu ruku u kratkom, lakom luku i ploče pod Ahilejevim nogama počnu se rastvarati. U podu Odisejeve gozbene dvorane otvori se krug i brzonogom ljudomori se učini da stoji na zraku obasjanom plamenom. Ispod njega, iz zastrašujuće jame ispunjene nadirućim sumpornim oblacima, s crnim planinama koje se dižu kao truli zubi, jezerima od tekućeg olova, bućkanjem i klokotom šištave lave i nejasnim pokretima sjena ogromnih neljudskih stvorenja, čuje se neprekidna rika i dreka čudovišta nekada poznatih kao Titani.

Zeus opet pomakne ruku, samo malčice, a Ahilej propadne u tu jamu. Iščezne bez vriska.

Pošto je nakratko zurio duboko dolje u plamenove i uskovitlane crne oblake, Zeus pomakne dlan slijeva udesno, krug se zatvori, pod postane čvrst i opet prekriven pločama koje je postavio sam Odisej, a tišina se vrati u kuću remećena samo jadnim zavijanjem izgladnjelog psa po imenu Argus tamo negdje u dvorištu. Zeus uzdahne i kvantno se teleportira kako bi započeo obračun s bogovima koji još ništa ne slute.

58.

Prospero nije pošao s njima kada je Moira povela Harmana oko mramornog balkona bez ograde, uz pokretno željezno neogradeno stubište, a zatim opet ukrug, pa uvis, sve dok se pod Taja nije pretvorio u kružić koji kao da se nalazio kilometrima ispod njih. Harmanu je srce tuklo.

Na knjigama obloženom zidu kupole koja se beskrajno uzdizala bilo je nekoliko malih okruglih prozora. Harman ih nije vidio odozdo niti izvana, ali oni su propuštali svjetlost i davali mu izgovor da zastane i dođe do daha i hrabrosti. Stajali su nakratko na svjetlu dok je Harman zurio u daleke planinske vrhove koji su ledeno sjali obasjani prijepodnevnim suncem. Mase oblaka ispunile su doline na sjeveru i istoku i sakrile namreškane i ispucale glečere od pogleda. Harman se upitao koliko daleko mu se pogled pruža iza vrhova, glečera i masa oblaka prema mutnom i gotovo zakrivljenom horizontu - dvjesto kilometara? Četiri stotine? Više?

“U redu je”, reče Moira tiho.

Harman se okrene.

“Ono što si napravio da bi me probudio”, reče ona. “U redu je. Žao nam je. Zaista nisi imao nikakvog izbora. Mehanizmi koji su te potakli ostavljeni su tamo prije nego što je rođen čukundjed djeda tvoga djeda.”

“Ali kolika je vjerojatnost da baš ja budem potomak tog tvog Ferdinanda Marka Alonza Kana Ho Tepa?”, reče Harman. Nije mogao sakriti žaljenje u glasu - niti je to želio.

Začudo, Moira se nasmije. Bio je to Savin smijeh - brz i spontan - ali nedostajala mu je oštrica gorčine koju je Harman čuo kad god se starija žena zabavljala. “Izgledi su sto postotni”, reče Moira.

Harman je mogao pokazati svoju zbunjenost jedino tišinom.

“Ferdinand Mark Alonzo se pobrinuo da se, kad sljedeća loza staromodnih ljudskih bića bude... pripremljena i pretočena”, reče Moira, “neki od njegovih kromosoma nađu u svim muškarcima te loze.”

“Nije ni čudo što smo slabi, glupi i nesposobni”, reče Harman. “Svi smo samo gomila međusobno isprepletenih rođaka.” Siglirao je knjigu o temeljima genetike prije manje od tri tjedna - iako mu se činilo da su prošle godine. Ada je spavala kraj njega dok je on promatrao kako mu zlatne riječi teku niz ruku, zglavak, dlan.

Moira se opet nasmije. “Jesi li spreman ići do kraja, do kristalnog ormara?”

Prozirna kupola na vrhu Taj Moire bila je mnogo veća nego što se to činilo odozdo - Harman je pretpostavio da je široka najmanje dvadeset ili dvadeset pet metara. Tu nije bilo mramornih hodnika, a svi željezni eskalatori i stube od crnog željeza završavali su u središtu kupole, gdje je sve sjalo na sunčevoj svjetlosti koja je dopirala kroz prozirne prozore koji su okruživali vrh kupole Taja.

Harman nikada nije bio na tolikoj visini - čak ni na tornju Golden Gatea kod Machu Picchua, dvjesto metara iznad visećeg kolovoza - i nikada ga nije obuzeo takav strah od pada. Ova platforma bila je toliko visoka da je mogao pogledati dolje i prekriti cijeli krug mramornog poda Taja ispruženom rukom. Labirint i ulaz u kriptu u prizemlju bili su toliko daleko da su sličili na vez mikročipova na torino platnu. Harman je natjerao sebe da ne gleda dolje dok je slijedio Moiru uz posljednje stubište, sve do platforme od kovanog željeza unutar same kupole.

“Je li to - to?” upita on i pokaže glavom prema predmetu visokom tri ili tri i pol metra u središtu platforme.

“Da.”

Harman je očekivao da taj takozvani kristalni ormar bude još jedna verzija Moirinog kristalnog sarkofaga, ali ova stvar uopće nije sličila na mrtvački sanduk. Bila je prekrivena staklenim pločicama i metalnim geodetskim prečkama boje starog kositra. U misli mu dođe riječ “dodekaedar”, ali Harman ju je naučio sigliranjem, a ne čitanjem, pa nije bio siguran je li to odgovarajući termin. Kristalni ormar bio je predmet s dvanaest stranica i tvorio je grubu sferu, ako se zanemare ravne površine, složenu od dvanaest ploča prozirnog stakla ili kristala uokvirenih tankim prečkama od poliranog metala. Mnoštvo raznobojnih kablova i cijevi izbijalo je iz zidova kupole i pružalo se do crnog metalnog postolja. Na platformi blizu ormara bile su razbacane stolice od metalne mreže, čudni instrumenti s tamnim ekranima i tastaturama, kao i mikrotanke vertikalne prozirne plastične ploče, neke visoke i metar i pol do dva.

“Kakvo je ovo mjesto?”, upita Harman.

“Nexus Taja.” Aktivirala je nekoliko instrumenata s ekranima i dodirnula jednu vertikalnu ploču. Plastika nestane, a njeno mjesto zauzme holografska virtualna upravljačka ploča. Moirina ruka zaigra po virtualnim slikama, iz zidova Taja začuje se dubok zvuk, i zlatna tekućina - ne žuta, već kao tekuće zlato, naoko nimalo gušća od vode - poteče u podnožje kristalnog ormara.

Harman priđe bliže dodekaedru. “Puni se tekućinom.”

“Da.”

“To je ludost. Ne mogu sada unutra. Utopit ću se.”

“Nećeš”, reče Moira.

“Očekuješ da budem u tom ormaru kada bude pun te željezne tekućini, do visine od tri metra?”

“Da.”

Harman odmahne glavom i odstupi, pa stane na metar i pol od ruba metalne platforme. “Ne, ne, ne. To je previše ludo.”

“Kako hoćeš, ali to je jedini način da stekneš znanje iz ovih knjiga”, reče Moira. “Tekućina je medij koji omogućava prijenos sadržaj tih milijuna svezaka. Znanje koje ti je potrebno da budeš naš Prometej u borbi protiv Seteba i njegove vrste. Znanje koje će ti zatrebati da podučiš svoj narod. Znanje koje će ti zatrebati, Prometeju moj, ako želiš spasiti svoju voljenu Adu.”

“Da, ali ako to napuni voda - ili već koja je tekućina u pitanju - bit ću na dubini od tri metra ili još većoj. Nisam baš neki plivač...” započne Harman.

Odjednom, Ariel se pojavi kraj njega na platformi, iako Harman nije čuo korake na metalnom podu. Mala figura je nosila nešto glomazno, umotano u crveno torino platno.

“Ariel, srce moje!” uzvikne Moira. U glasu joj se začulo oduševljenje i uzbuđenje koje Harman još nije čuo od nje - čak ni od Savi u doba kada ju je poznavao.

“Pozdrav Mirandi”, reče prikaza, skine crvenu tkaninu i pruži Moiri neki drevni žičani instrument. Harmanovi ljudi su puštali glazbu i pjevali, ali znali su za malo instrumenata, a nijedan nisu bili u stanju napraviti.

“Gitara!”, reče posthumanka dok je uzimala instrument neobičnog oblika od zelenkaste svjetlucave prikaze i dodirivala žice dugim prstima. Tonovi koji su se začuli podsjetili su Harmana na Arielov glas.

Ariel se duboko pokloni i reče službenim tonom:

“Uzmi Toga roba glazbe zbog Onog koji je rob tvoj. I nauči ga milozvučju U kojem možeš ti, ne ja Oduševiti duh da sja, Dok radost sebe ne nađe, U prejaku bol ne zađe; Da uz dozvolu i zapovijedi Tvog princa Ferdinanda slijedi, Ariel šalje znak ovaj blijedi Od riječi što više vrijedi.”

Moira se nakloni prikazi, spusti odzvanjajući instrument na stol pa poljubi Ariela u zeleno sjajno čelo.

“Hvala ti, prijatelju, ponekad prijateljski slugo, nikada roblje. Kako je moj Ariel prošao dok sam ja spavala?” Pa reče:

“Kad umre ti, nijemi Mjeseče Dok svojom stazom nebo siječe, Ništa tužniji ne bih u zatvoru svom Nego Ariel u svijetu samotnom. Kad na zemlji kucne čas buđenja, Ko nevidljive neke zvijezde rođenja, Ariel pokaže kud treba ploviti Morem života opet broditi”

Moira dotakne obraz prikaze, pogleda Harmana, zatim opet vjesnika biosfere. “Jeste li se vas dvoje već upoznali?”

“Upoznali smo se”, reče Harman.

“Kako je bilo na svijetu, Ariele, otkad sam ga napustila?”, upita Moira i opet se okrene od Harmana. Ariel reče:

“Štošta se promijenilo od trenutka tog Kada si legla uz Ferdinanda palog, No Ariel i dalje tvojim tragom hodi Tvoju volju smjerno provodi!'

Manje formalnim glasom, kao da završava neku službenu ceremoniju, prikaza biosfere reče: “A kako si ti, gospo moja, sada pošto si nam se opet rodila?”

Izgleda da je došao red na Moiru da progovori svečanije i s više ritma nego što ga je Harman ikada čuo u Savinom glasu:

“Ovaj hram, tužan i samotan. Pošteđen je grmljavine rata Što ga dugo vodi hijerarhija silna Protiv pobune: stara slika ta ovdje, S uklesanim licem od pada puno bora Prosperova je; ja, Miranda, ostala sam Svećenica jedina u ovoj pustoši.”

Užasnut, Harman vidi da i postžena i neljudski entitet biosfere sada neskriveno plaču.

Ariel odstupi, opet se pokloni, mahne rukom prema Harmanu i reče: “Zar je ovaj smrtnik, koji nam ništa nažao učinio nije, došao do kristalnog ormara da bi bio smaknut?”

“Ne”, reče Moira. “Da bi učio.”

59.

Setebovo jaje se izleglo prve noći koju su proveli u ruševinama Ardis Halla.

Ada se užasnula kada je vidjela koliko je razoren njen bivši dom. Bila je u nesvijesti kada su je sonijem odnijeli one noći napada, a zbog potresa mozga i drugih ozljeda samo se djelomično sjećala užasnih sati koji su tome prethodili. Sada je gledala ruševine svog života, doma i uspomena na nemilosrdnom svjetlu dana.

Njen dom, velika palača Ardis Halla, dvije tisuće godina ponos njene obitelji, gotovo je posve nestala - preostale su samo čađave grede i kameni ostaci mnogobrojnih kamina - ali drugdje je bilo iznenađujuće mnogo toga što se dalo spasiti.

Ada se posavjetovala s Daemanom i nekolicinom drugih i oni su se suglasili da su sada najvažniji vatra i sklonište - najprije nekakva gruba nadstrešnica i toplo mjesto gdje se mogu njegovati i smjestiti bolesnici i ranjenici prije nego što se završi kratak zimski dan, sklonište dovoljno veliko da svi prežive noć, a da se ne smrznu. Iako su izgubili Ardis Hall, dijelovi nekoliko baraka, šupa i drugih vanjskih građevina podignutih u proteklih devet mjeseci, prije nego što se nebo srušilo, bili su djelomično netaknuti. Mogli su se nagurati u neku od tih straćara, ali one su bile preblizu šume, previše ih je teško bilo braniti, i bile su predaleko od bunara koji se nalazio odmah izvan Ardis Halla.

Pronašli su gomile suhog drva te zapalili veliku vatru. Greogi je spustio soni pa su iskrcali nesvjesne i polusvjesne ranjenike i smjestili ih što su udobnije mogli na priručnim ležajevima i prostirkama kraj vatre. Radna ekipa donosila je još drva za vatru iz različitih ruševina - nitko nije želio ići čak do sjenovite šume i Ada je zabranila takve pustolovine za taj dan. Soni je uzletio i kružio u promjeru oko dva kilometra, s iscrpljenim Greogijem za kontrolama i Bomanom koji je držao pušku, i oba muškarca tragala su za vojniksima. Jedna baraka - ona koju je Odisej svojeručno podigao za svoje sljedbenike prije više mjeseci - bila je prava riznica pokrivača i platnenih prostirki, i sve je to mirisalo na dim, ali se moglo upotrijebiti, a u drugoj srušenoj, ali tek djelomično izgorjeloj šupi blizu Hannahine spaljene kupole Caul je pronašao lopate, pijuke, pajsere, motike, čekiće, čavle, klinove, najlonsko uže, planinarsku opremu i razne alate koje su nekada koristili servitori, a koji bi im sada mogli spasiti život. Od zdravog drva iz baraka te brvana uzetih iz većih dijelova nekadašnje palisade, radna ekipa počela je podizati građevinu koja je dijelom bila šator, dijelom brvnara, oko dubokog bunara blizu ruševina Ardisa koje su još tinjale - bilo je to privremeno sklonište dovoljno dobro za ovu i najmanje još nekoliko noći. Boman je imao kompliciranije planove za stalnu naseobinu s kulom, puškarnicama i bliskom palisadom, ali Ada mu je rekla da najprije pomogne u podizanju nadstrešnice pod kojom će preživjeti, a zamak da planira kasnije.

Vojniksima još nije bilo ni traga ni glasa, ali tek je bilo popodne i noć će pasti vrlo brzo, pa su Ada i Daeman odredili Kamana i deset njegovih najboljih strijelaca da postave obrambenu liniju. Ostali muškarci i žene s flešetnim oružjem - prebrojali su dvadeset četiri ispravna komada naoružanja, ali s manje od sto dvadeset spremnika kristalnih strelica - zaduženi su da čuvaju stražu bliže vatri i nadstrešnici.

Bilo je potrebno malo više od tri sata da se osnovna struktura zakuje i podigne - zidovi su bili visoki samo oko metar i osamdeset, od brvana iz palisade, a sklepani lučni krov bio je od drvenih dasaka iz baraka, dopunjen ceradom. Bilo je važno staviti nešto između ranjenika i hladne zemlje, ali nije bilo vremena da se napravi pod, pa su prostrli višestruke slojeve cerade povrh slame donesene iz nekadašnje štale blizu sjevernog zida. Stoka je nestala - pobili su je vojniksi ili je jednostavno odlutala. Nitko se nije htio tog popodneva zaputiti u šumu u lov za njom, a soni koji je kružio iznad njih imao je svoje dužnosti.

Predvečer je dovršena privremena nadstrešnica. Ada, koja je radila na novim kantama i užadima za bunar i predvodila pijucima i lopatama opremljene ekipe za sahranjivanje koje su kopale plitke grobove u zamrznutoj zemlji, vratila se da ispita građevinu i ustanovila da je dovoljno velika da se tamo zbije i prespava najmanje četrdeset pet ljudi, dok će ostali vjerojatno čuvati stražu vani, kao i dovoljno velika da se svih pedeset troje okupe za obrokom ako bude neophodno, premda bi onda prostor zaista bio pretrpan. Tri zida bila su od drveta, ali četvrti zid - okrenut bunaru i dvjema vatrama koje su sada gorjele - bio je samo od cerade i najvećim dijelom je propuštao toplinu. Laman i Edide su prikupili metal i keramiku iz Ardis Halla kako bi u toj priručnoj nastambi napravili kakav-takav dimnjak, ali ta je blagodat morala pričekati sljedeći dan.. Daeman se složio da se mogu povući u tu priručnu nastambu i organizirati žestoko polje flešetne vatre kroz te puškarnice, ali bio je dovoljan jedan pogled na krov i četvrti zid od cerade da svako shvati da neće moći dugo odolijevati napadima vojniksa.

Ali izgleda da je Setebovo jaje odbijalo vojnikse.

Gotovo se već smrklo kad je Daeman odveo Adu, Toma i Lamana dalje od topline vatri do pepela Hannahine kupole kako bi otvorio naprtnjaču i pokazao im jaje koje se upravo lijegalo. Još jače je sjajilo i širilo oko sebe mučno, mliječno svjetlo, a posvuda u ljusci vidjele su se pukotine, iako još nije bilo otvora.

“Koliko mu treba da se izlegne?” upita Ada.

“Do vraga, otkud znam?”, reče Daeman. “Znam samo da je mali Seteb unutra živ i da pokušava izaći van. Čut ćete čičanje i žvakanje ako prislonite uho uz ljusku.”

“Ne, hvala”, reče Ada.

“Što ti je, u stvari, bilo u glavi kada si ukrao to iz Setebovog gnijezda u katedrali od plavog leda u Krateru Pariz?” upita bolničar Tom, koji je čuo cijelu priču.

“Ne znam”, reče Daeman. “Tada mi je to izgledalo pametno. Bar bismo mogli ustanoviti kakvo je stvorenje taj Seteb.”

“Što ako mamica dođe potražiti svoje djetešce?”, upita Laman.

Daemanu su i ranije postavljali isto pitanje. On opet slegne ramenima. “Možemo ga ubiti čim se izlegne, ako baš budemo morali”, reče on tiho, zagledan u sve gušću zimsku tamu pod stablima iza ruševina stare palisade.

“Možemo li?” reče Lamen. On spusti lijevi dlan na ljusku jajeta prekrivenu mnoštvom napuklina, a onda je brzo trgne kao da je površina vruća. Svi koji su dodirnuli jaje zapazili su koliko je to iskustvo neugodno, kao da im nešto unutar jajeta isisava energiju kroz dlan.

Prije nego što je Daeman stigao opet odgovoriti, Ada reče: “Daemane, da nisi donio to sa sobom, bili bismo već svi mrtvi. Zadržalo je vojnikse ovoliko dugo na udaljenosti. Možda će tako biti i kad se to izlegne.”

“Ako nas - ono ili njegova mama-tata - ne pojedu na spavanju”, rače Laman pridržavajući ranjenu desnu ruku.

Kasnije, čim se smrklo, Siris je došla i šapnula Adi da je Sherman, jedan od ozbiljnijih ranjenika, umro. Ada je klimnula glavom, pozvala još dvoje - Edide i još bucmastog muškarca po imenu Rallum - pa su tiho odnijeli tijelo izvan ruba vatre i smjestili ga pod drvenu građu i kamenje blizu srušenih baraka kako bi ujutro mogli Shermana pristojno sahraniti. Vjetar je bio hladan.

Ada je odradila četverosatnu smjenu straže u mraku s napunjenom flešetnom puškom, toplom vatrom koja se pretvorila u udaljeni sjaj i najbližim sljedećim stražarom pedeset metara dalje, dok ju je glava tako ludo boljela od potresa mozga da ne bi primijetila ni vojniksa niti Seteba sve da su joj i sjeli u krilo. Zbog slomljenog ručnog zgloba morala je podupirati oružje podlakticom. A onda, kada ju je Caul smijenio s dužnosti, oteturala je natrag u prepunu straćaru koja se orila hrkanjem i utonula u dubok san remećen samo groznim košmarima.

Daeman ju je probudio tik pred zoru, sagnuvši se da joj šapne u uho: “Jaje se izleglo.”

Ada se uspravi u mraku, osjeti zadah tijela svuda oko nje i na trenutak pomisli da je još u košmaru. Željela je da joj Harman dodirne rame i probudi je na suncu. Željela je njegov zagrljaj, a ne ovaj ledeni mrak, pritisak stranih tijela i treperavo, jenjavajuća svjetlost vatre koja je dopirala kroz ceradu.

“Izleglo se”, ponovi Daeman. Glas mu je bio vrlo tih. “Nisam te želio buditi, ali moraš odlučiti što sad.”

“Da”, odgovori mu Ada šapatom. Spavala je odjevena i sada se izvukla iz gnijezda od vlažnih prekrivača i pažljivo našla put preko usnulih obličja, prateći Daemana van kroz ceradu, pokraj niske ali još održavane vatre, na jug, dalje od straćare prema drugoj, daleko manjoj vatri.

“Spavao sam ovdje, dalje od ostalih”, reče Daeman normalnijim glasom kad su se malo udaljili od glavne straćare. Glas mu je još bio tih, ali svaki slog urlao je u Adinoj bolnoj glavi. Visoko iznad njih, ekvatorski i polarni prsten okretali su se kao i uvijek, okretali i mimoilazili ispred zvijezda i Mjeseca oblika nokta. Ada vidi da se tamo gore nešto pomiče i na tren joj srce zalupa prije nego što je shvatila da to njihov soni nijemo kruži u noći.

Prilazili su manjoj logorskoj vatri i Ada je vidjela da tamo stoji silueta nekog muškarca.

“Dobro jutro, Ado Ur”, reče Tom.

Ada se morala osmjehnuti na formalno tituliranje. Nije se mnogo koristilo proteklih mjeseci. “Dobro jutro, Tome”, šapne ona. “Gdje je taj stvor?”

Daeman izvuče dugačak komad drveta iz vatre i pruži ga u mrak kao baklju.

Daeman i Tom su očigledno nagomilali brvna iz palisade s tri strane kako bi zagradili to... stvorenje... u trokutnom prostoru. Ali ono je trčkaralo tamo-amo u tom prostoru, očito spremno i ubrzo sposobno da se popne uz šezdeset centimetara visoku slabu drvenu ogradu.

Ada uzme baklju od Toma i klekne niže da pogleda malog Seteba u treperavom svjetlu.

Njegove mnogostruke žute oči treptale su i zatvarale se pred sjajem. Mali Seteb - ako je to uopće bilo to - bio je dugačak tridesetak centimetara i već je bio veće mase i dužine od običnog ljudskog mozga, pomislila je Ada, ali još je imao gnusno ružičaste nabore i prijevoje, i sličio na živi mozak bez tijela. Vidjela je sivu traku između dvije hemisfere, sluzavu membranu koja ju je prekrivala i blago pulsiranje, kao da cijeli stvor diše. Ali taj ružičasti mozak imao je i pulsirajuća usta -ili nekakve otvore - i bezbroj malenih, ružičastih bebastih šaka koje su stršile ispod njega i iz otvora. Motao se naprijed-natrag na tim bucmastim ružičastim prstićima koji su Adi sličili na masu uznemirenih crva.

Žute oči se otvoriše i pronadoše Adino lice. Jedna usta se razjapiše i začuje se kreštanje, struganje.

“Zar pokušava govoriti?” šapne Ada obojici muškaraca.

“Pojma nemam”, reče Daeman. “Ali star je samo nekoliko minuta. Ne bi me iznenadilo da nam se obrati kad bude napunio jedan sat.”

“Ne bi trebalo ni dopustiti da pozivi jedan sat”, reče Tom tiho, ali odlučno. “Treba odmah ubiti to stvorenje. Raznijeti ga strelicama, a onda mu spaliti leš i rasuti pepeo.”

Ada pogleda Toma iznenađeno. Samouki bolničar bio je jedna od najpitomijih i životu najnaklonjenijih osoba koje je upoznala u Ardisu.

“U najmanju ruku”, reče Daeman dok je gledao kako se stvorenje uspješno penje na nisku drvenu barijeru, “treba mu staviti uzicu.”

Navukavši teške rukavice od platna i vune koje su smislili u Ardisu početkom zime kako bi radili sa stokom, Daeman se nagne naprijed i zabije oštar, tanki klin, koji je izvio tako da napravi kuku, u čvrstu grupu vlakana - corpus callosum, tako se to zvalo, sjetila se Ada - koja je spajala dvije hemisfere mozga malog Seteba. Onda, brzim pokretima, Daeman povuče kuku kako bi se uvjerio da je sigurna, prikvači za njega sigurnosnu alku i za nju pričvrsti šest metara dugačko najlonsko uže.

Stvorenjce vrisne i počne zavijati tako glasno da se Ada osvrnula prema logorištu, sigurna da će svi pohrliti iz straćare van. Nitko se nije ni pomaknuo, osim jednog stražara blizu vatre koji je sanjivo pogledao prema njoj, a onda nastavio proučavati plamenove.

Mali Seteb se koprcao i prevrtao, nalijetao na drvenu ogradu i napokon se uzverao preko njih kao rak. Daeman ga trgne na dva metra uzice.

Još malenih ruku pojaviše se na mjestima gdje su bile savijene u otvorima ružičastog mozga i povukoše se naprijed na elastičnim drškama dugačkim metar ili više. Šake sunuše prema najlonskom užetu i zacimaše ga mahnito, dok su druge opipavale kuku i alku i pokušavale ih se osloboditi. Kuka se držala. Daeman je na tren bio povučen naprijed, ali onda je trgnuo poludjelo stvorenje natrag na zamrznutu travu kaveza.

“Jak je mali gad”, šapne on.

“Pusti ga da luta okolo”, reče Ada. “Da vidimo kuda će otići. I što će raditi.”

“Ti to ozbiljno?”

“Da. Nemoj daleko, ali da vidimo što hoće.”

Tom makne nisku ogradu i mali stvor od Seteba istrči van, dok su prstići ispod njega usaglašeno radili, zamućeni kao noge neke odvratne stonoge.

Daeman dopusti da ga povuče za sobom, ne puštajući uzicu. Ada i Tom pođoše kraj Daemana, spremni brzo djelovati ako stvorenje skrene prema njima. Kretalo se toliko brzo i svrsishodno da su ljudi u blizini jednostavno morali naslutiti opasnost koja od njega prijeti. Tom je držao spremnu flešetnu pušku, a Daeman je još jednu nosio o ramenu.

Stvorenje nije pošlo prema vatri niti prema straćari. Odvuklo ih je dvadeset metara dalje u mrak na zapadnom travnjaku. Onda je utrčalo u jedan od nekadašnjih obrambenih jaraka - plameni jarak čijem je kopanju Ada pripomogla - i kao da je čučnulo na raširenim šacicama.

Dva nova otvora ukazaše se na oba kraja malog stvorenja i van iz-biše drške bez ruku, pulsirajuća rila, zanjihaše se i odjednom zariše u zemlju. Začuje se zvuk koji je bio mješavina roktanja svinje koja rije i dojenčeta koje siše.

“Što je to, do vraga?”, reče Tom. Uperio je pušku i plastično-metalni kundak čvrsto uglavio u rame. Ada je znala da će prvi pucanj zasuti pulsirajuće ružičasto čudovište oblakom od nekoliko tisuća kristalnih bodljikavih strelica brzinom većom od brzine zvuka.

Ada se počne tresti. Njena stalna, pulsirajuća glavobolja pretvorila se u val mučnine.

“Znam to mjesto”, šapne ona drhtavim glasom. “Tamo su Reman i Emme umrli za vrijeme napada vojniksa... tamo su živi izgorjeli.”

Setebov nakot nastavio je glasno riti i sisati.

“Onda se on...”, zausti Daeman i ušuti.

“Hrani”, dovrši Ada.

Tom spusti prst na okidač. “Dopusti da ga ubijem. Molim te.”

“Da”, reče Ada. “Ali ne još. Ne sumnjam da će se vojniksi vratiti čim ovaj stvor skonča. A još je mrak. I daleko smo od toga da budemo spremni. Vratimo se vašem logoru.”

Zajedno su otišli do logorske vatre, a Daeman je vukao za njima nevoljnog malog Seteba kome su se prstići vukli po zemlji.

60.

Harman se utopio.

Posljednje misli prije nego što mu je voda ispunila pluća bile su mu: Ta kučka Moira me je slagala - a onda se zagrcnuo i udavio u uskomešanoj zlatnoj tekućini.

Kristalni dodekaedar se napunio do trideset centimetara od višestranog poklopca dok je Harman promatrao kako zlatna tekućina kulja unutra. Savi-Moira-Miranda nazvala je zlatnu tekućinu “medijem” pomoću kojeg će siglirati - premda se nije tako izrazila - divovsku zbirku knjiga u Taju. Harman se svukao do sloja svoje termokože.

“I to moraš skinuti”, reče Moira. Ariel se povukao/povukla u sjene i sada je samo mlada žena stajala s njim, obasjana jarkim svjetlom prozora kupole. Gitara se nalazila na obližnjem stolu.

“Zašto?” reče Harman.

“Koža ti mora biti u dodiru s medijem”, reče Moira. “Prijenos ne može teći kroz sastavljeni molekularni sloj kao što je termokoža.”

“Kakav prijenos?”, upitao je Harman oblizavši usne. Bio je vrlo nervozan. Srce mu je lupalo.

Moira mahne prema naoko beskrajnim redovima polica s knjigama duž stotinu zakrivljenih katova unutrašnjeg zida kupole koji se širio pod njima.

“Kako ću znati da u tim starim knjigama ima bilo čega što će mi pomoći da se vratim Adi?” reče Harman.

“Nikako.”

“Ti i Prospero možete me poslati kući ovog trena, samo da to hoćete”, reče Harman okrenuvši leđa kristalnom spremniku koji se punio. “Zašto to ne učinite i preskočite ove besmislice?”

“Nije to tako lako”, reče Moira.

“ Vraga nije”, vikne Harman.

Mlada žena nastavi kao da Harman nije ni progovorio. “Kao prvo, iz torina i iz onoga što ti je Prospero rekao znaš da su svi faks-čvorovi i faks-paviljoni na planetu isključeni.”

“Tko je to napravio?” reče Harman i okrene se da opet pogleda kristalni ormar. Zlatna tekućina se vrtložila na udaljenosti od trideset centimetara od vrha, ali prestala je dotjecati. Moira je otvorila ploču na poklopcu - jednu staklenu površinu od mnogobrojnih - i on ugleda kratke metalne prečke koje će mu omogućiti da se popne do tog otvora.

“Seteb i njegovi saveznici”, reče Moira.

“Koji saveznici? Tko su oni? Samo mi reci ono što moram znati.”

Moira odmahne glavom. “Moj mladi Prometeju, već dobar dio godine stvari ti se priopćavaju. Čuti nešto ne znači ništa ako ne znaš kontekst u koji treba smjestiti tu informaciju. Vrijeme je da dođeš do tog konteksta.”

“Zašto me stalno zoveš Prometejem?”, vikne on na nju. “Ovdje kao da svi imaju po deset imena... Prometej, to mi ime nije poznato. Zašto me tako zoveš?”

Moira se nasmiješi. “Jamčim ti da ćeš makar to razumjeti poslije kristalnog ormara.”

Harman duboko udahne. Vidim li još jedan samozadovoljan osmijeh ove žene, shvati on, možda ću je odalamiti preko labrnje.

“Prospero je rekao da bi me ovo moglo stajati glave”, reče on. Gledao je u ormar umjesto u posthumanku u Savinom ljudskom obličju.

Moira kimne glavom. “Moglo bi. No, ne vjerujem da hoće.”

“Kakvi su mi izgledi?”, reče Harman. Glas mu je u rođenim ušima zazvučao molećivo i slabo.

“Ne znam. Vrlo dobri, mislim, inače ti ne bih predložila da se podvrgneš ovoj... neugodnosti.”

“Jesi li ti to učinila?”

“Podvrgla se prijenosu u kristalnom ormaru?” reče Moira. “Ne. Nisam imala zašto.”

“Tko je?” upita Harman. “Koliko ih je preživjelo? Koliko umrlo?”

“Svi glavni bibliotekari prošli su transfer u kristalnom ormaru”, reče Moira. “Sve te generacije Čuvara Taj. Svi direktni potomci prvobitnog Kana Ho Tepa.”

“Uključujući i tvog voljenog Ferdinanda Marka Alonza?”

“Da.”

“A koliko je tih Čuvara Taja preživjelo transfer u ormaru?”, upita Harman. Još je imao termokožu na sebi, ali na izloženim dlanovima i licu osjećao je strašnu hladnoću u zraku, tu blizu vrha kupole. Trudio se spriječiti drhtavicu.

Harman se uplašio da će jednostavno zauvijek otići, ako Moira samo slegne ramenima. A nije to želio učiniti - još ne. Ne dok ne bude znao više. Taj nezgrapni kristalni ormar sa svjetlucavom zlatnom tekućinom mogao bi ga ubiti... ali bi ga isto tako mogao ranije vratiti Adi.

Moira nije slegnula ramenima. Pogledala ga je u oči - imala je Savine oči - i rekla: “Ne znam koliko ih je umrlo. Ponekad je dotok informacija jednostavno prejak - za slabije umove. Ne vjerujem da je tvoj um slab, Prometeju.”

“Nemoj me tako zvati.” Harmanovi smrznuti dlanovi bili su stegnuti u šake.

“U redu.”

“Koliko to traje?”, upita on.

“Transfer? Manje od jednog sata.”

“Tako dugo?”, reče Harman. “Kabina eiffelbahna kreće za četrdeset pet minuta.”

“Stići ćemo”, reče Moira. Harman je oklijevao.

“Fluid medija je topao”, reče Moira kao da mu čita misli. Prije će biti, shvati on, da je čitala to što se tresao i drhtao.

Možda je to bilo presudno za Harmana. Svukao je sa sebe termokožu, posramljen što je gol pred ovom nepoznatom ženom s kojom je vodio seks na čudan način prije manje od dva sata. A bilo je hladno. Brzo se popeo uz dodekaedar po kratkim prečkama i osjetio koliko je metal hladan pod njegovim bosim stopalima.

Laknulo mu je kada se spustio kroz otvorenu ploču i pljusnuo u zlatnu tekućinu. Kao što je i obećala, fluid je bio topao. Nije bilo nikakvog mirisa, a onih nekoliko kapi što mu je završilo na usnama bilo je bez ukusa. Tada Ariel dolebdi iz sjena te zatvori i zaključa ploču iznad Harma-nove glave.

A Moira onda dotakne neku kontrolu na vertikalnoj kontrolnoj ploči tamo gdje je stajala. Zatim se negdje u postolju kristalnog ormara pokrenu neka crpka i još tekućine počne puniti zatvorenu posudu.

Harman je tada viknuo na njih - viknuo da ga puste van - a onda, pošto su ga i posthumansko biće i neljudsko biće biosfere ignorirali, Harman počne udarati, s namjerom da otvori ploču, da razbije kristal.

Fluid se nastavio penjati. Nekoliko sekundi Harman je uspijevao zahvaćati posljednja dva-tri centimetra zraka pri vrhu dodekaedra i udisao ga je duboko, udarajući i dalje po pločama iznad glave. A onda se fluid podigao toliko da više nije bilo zraka, pa čak ni mjehurića, osim onih koji su izbijali iz Harmanovih usta i nosa.

Zadržavao je dah što je duže mogao. Poželio je pomisliti posljednji put na Adu i na svoju ljubav prema Adi - kao i na tugu zbog toga što je izdao Adu - ali iako je mislio na nju, posljednje misli dok je zadržavao dah sve dok mu pluća nisu počela gorjeti, bile su zbrkana mješavina strave, bijesa i kajanja.

A onda više nije mogao zadržavati dah - još je udarao po nepropusnoj kristalnoj ploči iznad sebe - ispustio je zrak, zakašljao se, zagrcnuo, opsovao, opet se zagrcnuo, udahnuo sve gušći fluid, osjetio da mu tama obavija um, iako mu je panika koja ga je preplavila i dalje punila tijelo beskorisnim adrenalinom, a zatim u njegovim plućima uopće više nije bilo zraka, ali Harman to nije znao. Sada teže, bez zraka u plućima, njegovo tijelo više se nije ritalo, micalo niti disalo i Harman je potonuo u središte dodekaedra.

61.

Na mostu Kraljice Mab vladala je užurbana aktivnost i mnogo razgovora vodilo se preko uskog snopa kada je od Glasa maserom stigla nova poruka iz grada-asteroida u polarnoj Zemljinoj stazi, ali to su bile samo ponovljene ranije koordinate sastanka, a nakon petominutnog potvrđivanja te činjenice i bez nove poruke koja bi uslijedila, glavni moraveki opet su se sastali oko kartografskog stola.

“Gdje smo ono stali?”, reče Orphu s Ia.

“Htio si nam obrazložiti svoju Teoriju svega”, reče primarni integrator Asteague/Che.

“I rekao si da znaš tko je Glas”, reče Cho Li. “Tko ili što je to?”

,Ja ne znam tko je Glas”, odgovori Orphu, vokalizirajući to tihom tutnjavom umjesto da pošalje poruku uskim snopom ili standardnim internim brodskim kanalima. “Ali imam prilično dobru pretpostavku.”

“Reci nam”, reče general Beh bin Adee. Ton moraveka iz Pojasa nije toliko ukazivao na ljubazan zahtjev koliko na neposrednu zapovijed.

“Radije bih prije svega objasnio svoju... Teoriju svega... i tek onda vam ispričao o Glasu”, reče Orphu. “Tako će to u kontekstu imati više smisla.”

“Nastavi”, reče primarni integrator Asteague/Che.

Mahnmut začuje kako njegov prijatelj duboko udiše kisik, iako je moravek s Ia imao u svom spremniku dovoljno da mu potraje mjesecima. Želio je upitati prijatelja preko uskog snopa - Jesi li siguran da želiš iznijeti to objašnjenje? - ali kako ni Mahnmut nije imao pojma što će Orphu reći, zanijemio je. No uznemirio se zbog prijatelja.

“Kao prvo”, reče Orphu s Ia, “još niste stavili tu informaciju na raspolaganje, ali prilično sam siguran da ste identificirali većinu od oko milijun satelita koji čine Zemljin polarni i ekvatorski prsten, a kojima se tako brzo približavamo... i kladim se da većina tih objekata nisu asteroidi niti staništa.”

“Tako je” reče Asteague/Che.

“Za neke od njih znamo da su rani pokušaji posthumanaca da stvore i kontroliraju crne rupe”, nastavi Orphu. “Ogromni uređaji poput akumulatora crvotočina koji ste nam pokazali kako se sudara s onim orbitalnim gradom prije devet mjeseci. Ali koliko je takvih tamo? Nekoliko tisuća?”

“Manje od dvije tisuće”, potvrdi Asteague/Che.

“Mogu se okladiti da glavninu ostatka tih milijun... stvari... koje su posthumanci poslali na stazu čine uređaji za skladištenje podataka. Ne znam koje vrste - DNK, možda, premda bi to zahtijevalo stalno održavanje života, pa će prije biti da su posrijedi mjehur-memorije kombinirane s nekom vrstom usavršenog kvantnog računala s nekakvim kompliciranim posthumanskim skladištenjem podataka koju mi moraveki još nismo otkrili.”

Orphu zastane i zavlada tišina koja se, kako se Mahnmutu činilo, protegnula satima. Primarni integratori i moravečke vođe nisu gledali jedni u druge, ali Mahnmut je pretpostavljao da imaju privatni kanal uskog snopa i da se savjetuju.

Asteague/Che napokon prekine tišinu - koja je vjerojatno trajala samo nekoliko sekundi u stvarnom vremenu.

“To doista jesu uglavnom uređaji za skladištenje”, reče primarni integrator. “Nismo sigurni u njihovu prirodu, ali izgleda da je posrijedi nekakva usavršena vrsta jedinica za skladištenje kvantne valne fronte s magnetskom mjehur-memorijom.”

“A svaka jedinica je praktično nezavisna”, reče Orphu. “Ima vlastiti tvrdi disk, da tako kažem.”

“Da”, reče Asteague/Che.

“I većina ostalih satelita u prstenima - vjerojatno ih nema više od desetak tisuća - zapravo su temeljni prijenosnici energije i neka vrsta prijenosnika valnog oblika moduliranih tahiona.”

“Šest tisuća četiri stotine i osam prijenosnika energije”, reče navigator Cho Li. “Točno tri tisuće prijenosnika tahionskih valova.”

“Otkud sve to znaš, Orphu s Ia ?”, upita Suma IV, moćni Ganimedanac. “Zar si se ubacio u naše integratorske komunikacijske kanale ili fajlove?”

Orphu podiže dvije prednje manipulatorske ruke podijeljene u mnogo segmenata, okrenuvši dlanove uvis.

“Ne, ne”, reče on. “Nemam dovoljno programerskog znanja ni da bih se ubacio u sestrin dnevnik... kad bih imao sestru i kad bi ona vodila dnevnik.”

“Kako onda...” zausti Retrogradni Sinopessen.

“Jednostavno, sve to ima smisla”, reče Orphu. “Ja se već dugo zanimam za ljudska bića i njihovu književnost. Tijekom stoljeća, obraćao sam pozornost na one skupljene podatke o Zemlji, prstenima posthumanci i o malobrojnim ljudskim bićima preostalim na planetu, koje je Konzorcij Pet Mjeseca objavio tako da budu dostupne svima.”

“Konzorcij nikada nije objavio informacije o uređajima za skladištenje podataka u stazi”, reče Suma IV.

“Nije”, složi se Orphu, “ali lako je shvatiti čemu te stvari služe. Svi dokazi upućuju na to da je prije četrnaest stoljeća, kad su napustili površinu Zemlje, postojalo samo nekoliko tisuća posthumanskih entiteta, zar ne?”

“Tako je”, reče Asteague/Che.

“Naši moravečki stručnjaci u to vrijeme nisu bili sigurni čak ni u to jesu li ti posthumanci imali tijela... ili makar tijela kako ih mi shvaćamo”, reče Orphu, “pa stoga sigurno nisu imali potrebu graditi milijun gradova na stazi.”

“To ne navodi na zaključak da većinu objekata koji jesu u Zemljinoj stazi čine memorijski uređaji”, reče general Beh bin Adee.

Mahnmut se uhvati u mislima, kako na ovom brodu kažnjavaju za špijunažu.

“Navodi ako pogledate što su sve staromodni ljudi radili na Zemlji gotovo tisućljeće i pol”, reče Orphu s Ia. “A što nisu radili.”

“Kako to misliš 'što nisu radili'?”, upita Mahnmut. Namjeravao je šutjeti za vrijeme tog razgovora, ali bio je previše radoznao.

“Pa kao prvo, nisu se razmnožavali onako kako se razmnožavaju ljudska bića”, reče Orphu. “Već nekoliko stoljeća ima ih manje od deset tisuća. Onda ta neutrinska zraka - vođena moduliranim tahionima, koliko sam razumio iz astronomskih radova na internetu - ispaljena iz Jeruzalema prije tisuću četiri stotine godina, zraka usmjerena bez odredišta, u duboki svemir, a onda, odjednom, kao da više nije bilo ljudskih bića. Niti jednog.”

“Samo nakratko”, reče primarni integrator Asteague/Che.

“Da, ali ipak...” reče Orphu. Činilo se da je zaboravio što je namjeravao reći, ali zatim nastavi: “A onda, manje od jednog stoljeća zatim, po cijelom planetu raštrkalo se oko milijun staromodnih ljudi. To očito nisu bili potomci onih desetak tisuća koji su nestali. Nije bilo postupnog prirodnog prirasta... već samo bum, hop, hvala-mama... milijun ljudi niotkuda.”

“I što si iz toga zaključio?”, upita Asteague/Che. Mali Europejac kao da se prikriveno zabavljao, poput nekog nastavnika s učenikom koji je iskazao neočekivane kapacitete.

“Zaključio sam da ti staromodni ljudi nisu ni bili rođeni”, reče Orphu s Ia. “Bili su napravljeni.”

“Bezgrešnim začećem?” upita Cho Li; neobični Kalistančev glas vrcao je sarkazmom.

“Na neki način”, reče Orphu, čiji su lagodni gromki tonovi ukazivali na to da ga sarkazam nije uvrijedio. “Mislim da su posthumanci imali, i da imaju, oko milijun ljudskih sjećanja i ličnosti, kao i podataka o tijelima, uskladištenih u tim orbitalnim memorijskim uređajima - tko zna? Možda po jedan satelit za jedno ljudsko biće - pa su obnovili stado. Što dovodi do objašnjenja zbog čega se čini da stanovništvo dosegne vrh od jednog milijuna na svakih nekoliko stoljeća, zatim spadne na nekoliko tisuća, a onda čarobno skoči natrag na milijun.”

“Ali zašto?” upita centurion vođa Mep Ahoo. Kao i Mahnmut, asterovečki vojnik zvučao je iskreno radoznalo.

“Populacija minimalnog stada”, reče Orphu. “Izgleda da su posthumanci dopustili staromodnima da se razmnožavaju samo tako da prepolove prirodnu zamjenu... to jest, jedna žena, jedno dijete. A i to samo kada netko umre. Osim toga, čitao sam o jednoj pretpostavci da staromodni žive točno jedno zemaljsko stoljeće, a onda nestanu. Dovoljno da stado opstane u promjenama klime ili čega već ne, nedovoljno da se pretjerano razmnože i odlutaju izvan rezervata, ali populacija se brzo smanjuje. Onda, otprilike na svakih tisuću godina, obnove stado do maksimalnog broja od milijun staromodnih. Budući da žene rađaju samo po jedno dijete, populacija opada do sljedećeg popunjavanja.”

“Gdje si to pročitao da staromodni ljudi žive točno jedno stoljeće?”, upita Cho Li. Zvučao je kao da je pretrpio šok.

“U Ganimedskom znanstveniku”, reče Orphu. “Već više od osam stoljeća pretplaćen sam na njihove emisije.”

Primarni integrator Asteague/Che podiže vrlo čovjekoliku ruku. “Morat ćeš mi oprostiti, Orphu s Ia, ali iako ti čestitam na zaključcima koje si izveo o namjeni orbitalnih uređaja i na točnosti glede dugovječnosti preostalih stotinjak tisuća staromodnih ljudskih bića koja smo promatrali - makar do prije nekoliko mjeseci, poslije čega je došlo do velikog pada populacije zbog napada tih nepoznatih stvorova - rekao si da nam možeš objasniti zašto su na Marsu grčki bogovi, tko je Glas, kako je Mars tako čudesno teraformiran i što uzrokuje sadašnju kvantnu nestabilnost i na Zemlji i na Marsu.”

“Stižem i na to”, reče Orphu. “Želite li da sve sažmem i stavim cijelu Teoriju svega u brzi mlaz preko uskog

snopa? To bi trajalo kraće od sekunde!”

“Ne, nema potrebe”, reče primarni integrator Asteague/Che. “Ali možda da malo brže pričaš. Moramo lansirati - ili ne - brod za spuštanje za manje od tri sata, za vrijeme manevra zračnog kočenja.”

Orphu s Ia se oglasi na podzvučnim nivoima tutnjavom koju je Mahnmut odavno tumačio kao smijeh.

“Staromodni ljudi su okupljeni oko tristotinjak lokaliziranih naseobina na pet zemaljskih kontinenata, je li tako?” reče Orphu s Ia.

“Tako je”, reče Cho Li.

“A stanovništvo oko tih centara varira”, reče Orphu, “ali naši teleskopi nikada nisu otkrili nikakav trag transporta - nema velikih cesta u upotrebi, nema zračnih letjelica, nema brodova - pa čak ni onih starih jedrenjaka kakvim smo Mahnmut i ja proputovali cijeli Valles Marineris na Marsu - niti ponekog balona ispunjenog toplim zrakom. Zato smo pretpostavili da se staromodni ljudi kvantno teleportiraju, iako naši moravečki znanstvenici nikada nisu uspjeli ovladati tim načinom putovanja.”

“Bila je to razumna pretpostavka”, reče Suma IV.

“Razumna” složi se Orphu s Ia, “ali pogrešna. Zahvaljujući kvantnim podacima koje su nam ostavili takozvani olimpski bogovi na Marsu i na Zemlji iz druge dimenzije, gdje se još vodi bitka za Troju, sada znamo kako zaista izgleda kvantna teleportacija. Znamo kakav trag ostavlja, kao i to da je staromodni ljudi ne koriste da bi stigli od točke A do točke B.”

“Ako se staromodni ljudi kvantno ne teleportiraju”, reče centurion vođa Mep Ahoo, “kako su se onda trenutno premještali s jednog mjesta na drugo na Zemlji više od tisuću četiri stotine godina?”

“Pomoću staromodnog načina teleportacije”, reče Orphu. “Skladištenjem svih podataka o tijelu, umu i osobnosti ljudskog bića u kod, pretvaranjem materije u energiju, njenim odašiljanjem u zraku te ponovnim oblikovanje na cilju baš kao u onoj staroj emitiranoj TV seriji iz Minulog doba - Zvjezdani putovi”

“Staze”, ispravi ga general Beh bin Adee.

“Aha!”, reče Orphu s Ia. “Još jedan obožavatelj.”

General zakucka bodljikavim smrtonosnim pandžama, postiden ili iznerviran.

“Naši znanstvenici su odavno ustanovili da bi skladištenje tako nevjerojatne količine podataka bilo nemoguće”, reče Cho Li. “To bi zahtijevalo više terabajta skladišnog prostora nego što ima atoma u svemiru.”

“Posthumanci su očigledno otkrili kako napraviti potrebno memorijsko skladište”, reče Orph, “jer staromodni ljudi već stoljećima teleportiraju svoja dupeta uokolo. Nije to prava teleportacija na kvantnom nivou kakvu izvode naš prijatelj Hockenberry ili olimpski bogovi, već primitivno mehaničko cijepanje molekula i njihovo sastavljanje na nekom drugom mjestu.”

“Zašto bi oni to radili za staromodne ljude?”, upita Mahnmut. “Čemu tako nevjerojatan inženjerski projekt za nekoliko stotina tisuća ljudi prema kojima su se ophodili gotovo kao prema kućnim ljubimcima... kao prema stvorenjima u zoološkom vrtu? Nismo vidjeli već duže od tisućljeća i pol nikakav trag novog ljudskog inženjeringa, podizanja gradova ili kreativnosti.”

“Možda sama teleportacija ima nekakve veze s tim kulturnim zaostajanjem”, reče Orphu. “Možda i nema. Ali uvjeren sam da smo s tim suočeni ovdje. Ovo je slučaj tipa: 'Podigni me snopom, Scooty.”'

“Skotty”, ispravi ga Retrogradni Sinopessen.

“Hvala”, reče Orphu. Mahnmutu odasla preko uskog snopa: Znači, četvorica nas je.

“Moguće je da si u pravu i da staromodni ljudi koriste primitivni oblik replikacije i prijenosa materije umjesto stvarne kvantne teleportacije”, reče Asteague/Che, “ali to ne objašnjava Mars niti...”

“Ne, ali ga objašnjava opsjednutost posthumanaca svemirom drugih dimenzija”, reče Orph, ne primijetivši da je toliko uzbuđen i zadovoljan tim pripovijedanjem da je upao u riječ najvažnijem primarnom integratoru u cijelom Konzorciju Pet Mjeseca.

“Otkud znaš da su postovci bili opsjednuti prodiranjem u svemir drugih dimenzija?” upita general Beh bin Adee.

“Šališ li se?”, reče Orphu. Mahnmut se nije mogao otrgnuti pomisli da strogom asterovečkom generalu iz

Pojasa asteroida to pitanje nije bilo postavljeno baš mnogo puta u životu ili vojničkoj karijeri.

“Pogledaj samo to smeće koje su posthumanci ostavili u stazi”, nastavi Orphu, ne primijetivši koliko je vojni moravek iznenađen. “Imaju akumulatore crvotočina, akceleratore crnih rupa - sve te rane pokušaje cijepanja prostora i vremena, pronalaženja prečica do drugih mjesta u ovom svemiru... ili do nekog drugog.”

“Crne rupe i crvotočine su bezvrijedne”, ispali Kalistanac Cho Li kao iz topa. “Bar kao transportna sredstva.”

“Da, sada to znamo, i upravo to su posthumanci i ustanovili prije više od tisuću petsto godina”, složi se Orphu. “Onda kada su podigli u stazu te satelite s nevjerojatnim memorijskim skladištima, pored primitivnih teleportacijskih portala za replikaciju materije za staromodne ljude - koji su, kladio bih se, korišteni kao zamorci u svim tim eksperimentima - tek tada su posthumanci počeli petljati oko Branskih rupa i kvantne teleportacije.”

“Naši znanstvenici i inženjeri... petljaju, kao što kažeš... oko kvantne teleportacije i stvaranja Branskih rupa, mi ih zovemo Membranama-rupama, Calabi-Yau svemira već mnogo stoljeća”, reče Retrogradni Sinopessen. Amaltejac je bio toliko uzbuđen da je gotovo plesao na dugačkim paukolikim srebrnim nogama.

“Bezuspješno”, doda on.

“To je zato što nisu imali ono što je omogućilo posthumancima da ostvare taj proboj”, reče Orphu s Ia i zastane. Svi su čekali. Mahnmut je znao da njegov prijatelj uživa u tom trenutku.

“Milijun ljudskih tijela, umova, sjećanja i osobnosti uskladištenih u obliku digitalnih podataka u njihovim orbitalnim memorijskim satelitima”, reče Orphu. Njegov duboki glas odzvanjao je likovanjem, kao da je rješio neku matematičku zagonetku oko koje je dugo lupao glavu.

“Ne ide mi u glavu”, reče centurionski vođa Mep Ahoo.

Orphov radar zatreperi iznad svih njih, paperjasti nagovještaj u elektromagnetnom spektru. Mahnmut pomisli da njegov prijatelj čeka njihovu reakciju, možda povike odobravanja. Nitko se nije ni pomaknuo, niti progovorio.

“Ni meni ne ide u glavu”, reče Mahnmut.

“Što je ljudski mozak?”, upita Orphu retorički. “Mislim, svi mi moraveki imamo po komadić. Kakav je on? Kako radi? Kao binarna ili DNK računala koje nosimo uokolo da bi razmišljala za nas?”

“Ne”, reče Cho Li. “Znamo da ljudski mozak nije kao računalo, a nije ni kemijski stroj za pamćenje onako kako su to smatrali znanstvenici Minulog doba. Ljudski mozak... um... je potpuna valna fronta kvantnog stanja.”

“Baš tako!” uzvikne Orphu. “Posthumanci su upotrijebili to duboko razumijevanje ljudskog uma da bi usavršili Branske rupe, putovanje kroz vrijeme i kvantnu teleportaciju.”

“I dalje ne vidim kako”, reče primarni integrator Asteague/Che.

“Pomisli na to kako radi kvantna teleportacija”, reče Orphu. “Cho, ti to možeš objasniti bolje nego ja.”

Kalistanac zagrmi, a onda pretoči svoju grmljavinu u riječi. “Rani eksperimenti s kvantnom teleportacijom - koje su izvodili staromodni ljudi u drevna vremena, čak još u dvadesetom stoljeću nove ere - proizvodili su vezane parove fotona - i teleportirali po jedan iz para - ili zapravo teleportirali potpuno kvantno stanje tog fotona - dok su prenosili analizu Bell-stanja drugog fotona kroz obične podsvjesne kanale.”

“Zar to nije kršenje Heisenbergovog načela i Einsteinovih ograničenja brzine svjetlosti?” upita centurionski vođa Mep Ahoo, koji, kao ni Mahnmut, očigledno nije bio upoznat s mehanizmima pomoću kojih su se bogovi s Marsovog Olympus Monsa KT-irali do Ilija.

“Ne”, reče Cho Li. “Teleportirani fotoni nisu prenosili nikakve informacije sa sobom kada su se trenutno gibali s jednog mjesta na drugo u ovom svemiru - pa čak ni informacije o vlastitom kvantnom stanju.”

“Dakle, kvantno teleportirani fotoni su beskorisni”, reče centurionski voda Mep Ahoo. “Makar za svrhu komunikacije.”

“Ne baš”, reče Cho Li. “Primatelj teleportiranog fotona imao je izglede od jedan prema četiri da pogodi njegovo kvantno stanje - kvantni foton ima samo četiri moguća stanja - a pogađanjem su se mogli upotrijebiti kvantni bitovi podataka. To se naziva kubitima i mi smo ih uspješno koristili za trenutnu komunikaciju.”

Mahnmut zavrte glavom. “Kako od fotona koji u kvantnom stanju ne prenose informacije stižemo do grčkih bogova koji se kvantno teleportiraju u Troju?”

“Mašta se može usporediti s Adamovim snom”, izrecitira Orphu s Ia. “Probudio se i ustanovio da je san java. John Keats.”

“Možeš li biti još malo tajnovitiji?”, upita Suma IV zajedljivo.

“Mogu pokušati”, reče Orphu.

“Kakve veze pjesnik John Keats ima s kvantnom teleportacijom i uzrokom sadašnje kvantne krize?” upita Mahnmut.

“Moja pretpostavka je da su posthumanci izveli svoj proboj s Branskim rupama i kvantnom teleportacijom prije više od jednog i pol tisućljeća baš zato što su tako duboko poznavali potpunu kvantnu prirodu ljudske svijesti”, reče Orphu s Ia i glas mu je sada bio ozbiljan.

“Obavio sam neka uvodna istraživanja pomoću brodskog kvantnog računala”, nastavi Orph, “i kad predstavite ljudsku svijest kao pojavu trajne valne fronte, što ona i jest - umnožak terabajta kubita kvantnih podataka zasnovanih na valnoj fronti za samu fizičku stvarnost - zatim primijenite promjene odgovarajućeg relativističkog Coulombovog polja na te valne funkcije uma-svijesti-stvarnosti, i vrlo brzo shvaćate kako su posthumanci otvarali Branske rupe u novim svemirima, a onda se i sami onamo teleportirali.”

“Kako?”, reče primarni integrator Asteague/Che.

“Najprije su otvarali Branske rupe u alternativnim svemirima gdje su u prostorvremenu točke s prepletenim parovima valnih fronta ljudske svijesti već postojale”, reče Orphu.

“A?” reče Mahnmut.

“Što je stvarnost ako ne stalna kvantna valna fronta koji se ruši kroz stanja vjerojatnosti?” upita Orphu. “Kako ljudski um radi osim kao neka vrsta interferometra koji opaža i ruši upravo te valne fronte?”

Mahnmut je i dalje vrtio glavom. Zaboravio je da drugi moraveki stoje na mostu, zaboravio da bi mogli spustiti njegovu podmornicu i brod na Zemlju za manje od tri sata, zaboravio na opasnost u kojoj su se nalazili... zaboravio na sve osim na glavobolju koju mu je zadavao njegov prijatelj Orphu s Ia.

“Posthumanci su otvarali Branske rupe u alternativnim svemirima koji su nastajali - ili su barem opaženi - putem fokusiranih leća prethodno postojećih holografskih valnih fronta. Ljudska mašta. Ljudski genij.”

“O, za ime Krista”, reče general Beh bin Adee.

“Moguće”, reče Orphu. “Ako pretpostavite beskrajan ili gotovo beskrajan niz alternativnih svemira, onda su mnogi od njih nužno bili zamišljeni čistom silom ljudskog genija. Možete ih predstaviti sebi kao singularitete genija - analizatore Bell-stanja i redatelje čiste kvantne pjene stvarnosti.”

“To je metafizika”, reče Cho Li preneraženim glasom.

“To je sranje”, reče Suma IV.

“Ne, to je ono što se ovdje dogodilo”, reče Orphu. “Imamo teraformirani Mars s izmijenjenom gravitacijom i od nas se traži da povjerujemo da se takvo teraformiranje moglo obaviti za nekoliko godina. To je sranje. Imamo kipove Prospera na Marsu, gdje grčki bogovi žive na vrhu gore Olimpa i putuju kroz vrijeme i prostor na alternativnu zemlju gdje se Ahilej i Hektor bore oko budućnosti Ilija. To je sranje. Osim ako...”

“Osim ako posthumanci nisu otvorili portale upravo u onim svjetovima i svemirima koji su ranije zamišljeni snagom ljudskog genija”, reče primarni integrator Asteague/Che. “Čime bi bili objašnjeni Prosperovi kipovi, calibanska stvorenja na Zemlji i postojanje Ahileja, Hektora, Agamemnona i svih drugih ljudi na Ilijevoj Zemlji.”

“A što je s grčkim bogovima?” frkne podrugljivo Beh bin Adee. “Zar ćemo uskoro sresti i Jehovu i Budu?”

“Moguće”, reče Orphu s Ia. “Ali ja pretpostavljam da su olimpski bogovi koje smo upoznali transformirani posthumanci. To je mjesto gdje su posthumanci nestali prije četrnaest stoljeća.”

“Zašto bi se odlučili preoblikovati u bogove?” upita Retrogradni Sinopessen. “Pogotovo u bogove čije moći potječu od nanotehnologije i kvantnih trikova?”

“A zašto i ne?” upita Orphu. “Besmrtnost, izbor spola, međusobni seks kao i seks sa svakim smrtnikom s kojim se odaberu sparivati, rađanje mnoštva božanskih i smrtnih potomaka - što posthumanci, izgleda, nisu mogli raditi sami - da ne spominjem desetogodišnju šahovsku partiju u koju se pretvorila opsada Troje.”

Mahnmut protrlja glavu. “A teraformiranje i promjena gravitacije Marsa...”

“Da”, reče Orphu. “To je vjerojatno potrajalo dobar dio tih četrnaest stoljeća, a ne samo tri godine. I to s kvantnom tehnologijom bogova na dijelu.”

“Dakle, tamo dolje ili negdje vani postoji pravi Prospero?”, upita Mahnmut. “Prospero iz Shakespeareove Oluje?”

“Ili netko ili nešto sličan njemu”, reče Orphu.

“A što je s čudovišnim mozgom koji je prije samo nekoliko dana prošao kroz Bransku rupu na Zemlji?” upita Suma IV. Ganimedanac je zvučao ljutito. “Je li i to neki junak iz tvoje ljubljene ljudske književnosti?”

“Moguće je”, reče Orphu. “Robert Browning je jednom napisao pjesmu s naslovom Caliban o Setebu, u kojoj čudovište Caliban iz Shakespeareove Oluje razmišlja o svom bogu, stvorenju zvanom Seteb, za kojeg, po Browningovim riječima, Caliban samo kaže da je 'mnogoruk kao sipa'. Bio je to bog samovoljne moći koji se hranio strahom i nasiljem.”

“To je poprilično zalaženje u spekulacije”, reče Asteague/Che.

“Da”, reče Orphu. “Ali isto to vrijedi za stvorenje koje smo fotografirali, ono nalik na divovski mozak koji trčkara okolo na divovskim ljudskim rukama. Evolutivna nemogućnost u svakom svemiru, zar ne? Ali mašta Roberta Browninga bila je impresivna.”

“Zar ćemo na Zemlji sresti i Hamleta?” upita Suma IV s primjetnim podsmjehom.

“Oh”, reče Mahnmut. “Oh. Oh, to bi baš bilo lijepo.”

“Da se ne zanosimo previše”, reče primarni integrator Asteague/ Che. “Orphu, odakle ti čitava ta zamisao?”

Orphu uzdahne. Umjesto da odgovori verbalno, holografski projektor u komunikacijskoj mahuni povrh Orphovog ožiljcima prekrivenog oklopa stvorio je sliku koja je zalebdjela iznad kartografskog stola.

U virtualnoj polici za knjige nalazilo se šest debelih svezaka. Jedna knjiga - Mahnmut vidi da joj je naslov U traganju za izgubljenim vremenom - Knjiga III - Vojvotkinja Guermantes- zaleprša i otvori se na strani 445. Slika je zumirala tekst otisnut na stranici.

Mahnmut odjednom shvati da je Orphu optički slijep - da ne može vidjeti što projektira. To znači da je svih šest Proustovih svezaka znao napamet. Od te zamisli Mahnmut gotovo uzdahne.

Mahnmut je čitao, zajedno s ostalima, slova koja su lebdjela u zraku:

'Ljudi od ukusa govore nam danas da je Renoir veliki slikar devetnaestog stoljeća. Ali rekavši to, nikad ne

zaborave element Vremena, a moralo ga je mnogo proteći da bi Renoir bio slavljen kao veliki umjetnik.

Stoga, da bi uspio dobiti priznanje, veliki slikar ili veliki pisac mora nam zapeti za oko. Njegova slika ili

njegova proza podvrgava nas tretmanu koji nije uvijek ugodan. Kada je to pri kraju, on nam kaže: “Gledaj

sad!” I doista, gle, svijet oko nas (koji nije bio stvoren jednom zauvijek već se stvara iznova jednako cesto

koliko se rađaju novi veliki umjetnici) izgleda nam posve drukčije od starog svijeta, ali savršeno jasno. Žene

prolaze ulicom, drukčije od onih koje smo ranije viđali, zato što su to Renoiri, oni Renoiri koje smo uporno

odbijali vidjeti kao žene. I kočije su Renoiri, i voda, i nebo; osjećamo iskušenje da odemo u šetnju šumom

koja je istovrsna onoj koja, kada smo je prvi put vidjeli, ni najmanje nije sličila na šumu, kao na primjer

tapiserija nebrojenih nijansi, ali upravo bez onih nijansi svojstvenih šumi. Takav je novi i kratkotrajni svemir

koji je upravo stvoren. On će potrajati do sljedeće geološke katastrofe koju će donijeti neki novi slikar ili

izvorni talent!

Svi moraveki za kartografskim stolom stajali su u tišini koju je remetilo samo zujanje ventilatora, zvukovi strojeva i tiha pozadinska komunikacija moraveka koji su zaista upravljali Kraljicom Mab u tom kritičnom trenutku dok su se približavali ekvatorskom i polarnom Zemljinom prstenu.

Napokon general Beh bin Adee prekine tišinu: “Kakva solipsistička besmislica. Kakvo metafizičko smeće. Kakav konjski drek.”

Orphu je šutio.

“Možda je konjski drek”, reče primarni integrator Asteague/Che. “Ali je ujedno najuvjerljiviji konjski drek koji sam čuo u posljednjih devet mjeseci nestvarnosti. I zahvaljujući njemu, Orphu s Ia može se naći u skladištu podmornice Crna Dama kada se brod za spuštanje bude odvojio i uronio u Zemljinu atmosferu za... dva sata i četrnaest minuta. Pođimo sad svi na svoj posao da se pripremimo za to.”

Orphu i Mahnmut su krenuli prema liftu - Mahnmut je koračao donekle omamljeno, dok je ogromni Orphu nijemo lebdio na svojim -potisnicima - kada Asteague/Che dovikne: “Orphu!”

Orphu s Ia se okrene i pričeka, pristojno usmjerivši mrtve kamere prema primarnom integratoru.

“Namjeravao si nam reći tko je Glas s kojim se danas sastajemo.”

“O, pa...” Mahnmutov prijatelj je prvi put zazvučao posramljeno. “Samo nagađam.”

“Podijeli i to nagađanje s nama”, reče Asteague/Che.

“Pa, uzevši u obzir moju malu teoriju”, reče Orphu, “tko bi to ženskim glasom zahtijevao da vidi našeg putnika - Odiseja, sina Laertovog?”

“Djed Božićnjak?” predloži general bin Adee.

“Ne baš”, reče Orphu. “Kalipsa.”

Izgleda da nitko od moraveka nije prepoznao to ime.

“Ili netko iz svemira iz kojeg su došli naši novi prijatelji”, nastavi Orphu, “čarobnica poznata također kao Kirka.”

62.

Harman se utopio, ali nije bio mrtav. Za nekoliko minuta poželjet će da je mrtav.

Voda - zlatna tekućina - koja je ispunila kristalni ormar u obliku dodekaedra, bila je prezasićena kisikom. Čim su mu se pluća do kraja napunila, kisik se počeo kretati kroz tanke zidove kapilara u plućima i vraćati mu se u krvotok. Bilo je to dovoljno da srce nastavi kucati - da opet počne kucati, reklo bi se, pošto je preskakivalo otkucaje i zastalo na pola minute dok se utapljao - i dovoljno da mu mozak ostane živ... obamro, prestrašen, kao nepovezan s tijelom, ali živ. Nije mogao udisati, njegovi instinkti još su zahtijevali zrak, ali tijelo mu je dobivalo kisik.

Otvaranje očiju bio je ogroman napor, a nagrada je bila samo uzburkana vizijom milijarde zlatnih riječi i deset milijardi treperavih slika koje su čekale da mu se rode u mozgu. Bio je neodređeno svjestan šestostrane staklene ploče poplavljenog kristalnog kabineta i mutnog obličja iza nje koje je moglo pripadati Moiri, ili možda Prosperu, pa čak i Ariel, ali te stvari nisu bile važne.

Još je želio udisati zrak kako je to činio čitavog života. Da nije bio tek polusvjestan - umrtvljen tekućinom u pripremi za transfer - sam njegov refleks gušenja vjerojatno bi ga ubio ili otjerao u ludilo.

No kristalni ormar je imao na raspolaganju druga sredstva koja bi ga mogla otjerati u ludilo.

Sada su u Harmana počele kuljati informacije. Informacije, kako su Moira i Prospero rekli, iz milijun starih knjiga. Riječi i misli iz gotovo milijun odavno mrtvih glava, pa i više, jer svaka je knjiga sadržala mnoštvo drugih umova u raspravama, opovrgavanju, usrdnim potvrđivanjima, ljutitim suprotstavljanjima i pobunama.

Informacije su pokuljale u njega, ali to nije bilo slično ičemu što je Harman ikada ranije osjetio ili iskusio. Naučio je čitati prije mnogo desetljeća te postao prvi staromodni čovjek poslije mnogih stoljeća koji je mogao naći smisao u tim crticama, zavijucima i točkama u starim knjigama koje su posvuda spavale na policama. Ali riječi iz knjige dolaze u mozak na linearan način ritmom razgovora - otkad je naučio čitati, Harman je, dok je čitao svaku riječ naglas u vlastitoj glavi, uvijek čuo neki glas koji nije baš bio njegov.

Sigliranje je bilo brži, ali manje učinkovit način da se upije knjiga - nanoteh funkcija prenosila je podatke iz knjige uz ruku do mozga kao što se ugljen lopatama ubacuje u bunker, bez sporog zadovoljstva i konteksta čitanja. A poslije sigliranja knjige, Harman bi uvijek ustanovio da su pristigli neki novi podaci, ali najveći dio značenja knjige bio bi izgubljen zbog nedostatka konteksta i nijansi. Kada je siglirao, nikada nije čuo glas u glavi i često se pitao je li ta funkcija projektirana da bi staromodni u Minulom dobu apsorbirali tablice golih informacija, pakete prethodno prožvakanih podataka. Sigliranjem se nisu mogli čitati romani ili Shakespeareova djela - iako je prvo Shakespeareovo djelo na koji je Harman naišao bilo Romeo i Julija. Sve dok Harman nije pročitao Romea i Juliju, nije znao da uopće i postoji nešto kao što je 'predstava' - jedini oblik fiktivne zabave za koji je njegov narod znao bila je torino drama o opsadi Troje, a i to samo u zadnjem desetljeću.

Ali dok je čitanje bilo spor, linearan dotok, a sigliranje iznenadno peckanje u mozgu poslije kojeg su ostajale informacije, ovaj kristalni ormar bio je...

Djeva me je uhvatila u Divljini Gdje sam plesao od veselja Strpala me u svoj Ormar I zlatnim Ključem zaključala.

Ove informacije koje je Harman primao nisu mu ulazile kroz oči, uši niti bilo koje drugo ljudsko osjetilo koje je priroda razvila da bi dovodila podatke živcima do mozga. To nije bio - strogo govoreći - prelazak u njega putem dodira, iako je milijarda milijardi uboda informacija u zlatnoj tekućini prolazila kroz svaku poru njegove kože i svaku stanicu njegovog tijela.

DNK, znao je Harman sada, voli standardni model dvostruke zavojnice. Evolucija je odabrala dvostruku zavojnicu iz raznih razloga kako bi prenosila njen najsvetiji teret, ali ponajviše zato što je to najlakši i najbolji način da energija protječe - naprijed ili natrag - dok određuje prijevoje, spojeve, oblike i funkcije tako divovskih molekula kao što su proteini, RNK i DNK. Kemijski sustavi se uvijek kreću prema stanju najniže slobodne energije, a slobodna energija se minimizira kada se dvije komplementarne niti nukleotida spare kao dvostrane zavojite ljestve.

Ali posthumanci koji su redizajnirali hardver i softver Harmanovog ogranka staromodnog ljudskog genoma, redizajnirali su i znatan postotak redundantne DNK u tijelima njegove tako pretočene vrste. Umjesto udesno zavijene B-DNK, posthumanci su ubacili ulijevo zavijene dvostruke zavojnice Z-DNK uobičajene veličine, promjera oko dva nanometra. Te Z-DNK molekule koristili su kao glavne elemente i na njima dizali skele složenijih spirala DNK, kao što su dvostruko križane molekule, a njih vezali konopcima DX DNK u neprobojne proteinske kaveze. Unutar tih milijardi i milijardi poredanih proteinskih kaveza duboko u Harmanovim kostima, mišićnim vlaknima, trbušnom tkivu, testisima, nožnim prstima i folikulima kose nalazile su se makromolekule za biološku recepciju i organizaciju, koji su služili za još složenije vezivanje grupa nanoelektričnih organskih memorijskih skladišnih grozdova.

Cijelo Harmanovo tijelo - svakom stanicom - gutalo je biblioteku Taj Moire od milijun knjiga.

Ormar je pravljen od Zlata Sjaja Bisera i Kristala Otvara mu svijeta Vrata I Mjesečina dražesna mala.

Taj proces boli. Jako boli. Utopljen i okrenut i dalje trbuhom uvis, pluta kao mrtav šaran u zlatnoj tekućini kristalnog ormara, Harman je osjećao bol utrnule noge ili ruke koja se polako, bolno, opet aktivirala - ud su bockale desetci tisuća oštrih, vrućih igala. Ali nije to bila samo noga ili ruka. Stanice u svakom dijelu njegovog tijela, stanice na svakoj površini izvana i unutra, molekule u jezgri svake stanice i u svakoj membrani, budile su se od podataka koji su pritjecali putem slobodne energije kroz Yan-Shen-Yurke DNK mikročipove posvuda u kolektivnom organizmu imena Harman.

Bol je bio iznad Harmanove sposobnosti da uopće zamisli ili izdrži takvu. Stalno je otvarao usta da zaurla od bola, ali u njegovim plućima nije bilo zraka, nije bilo zraka oko njega, i glasne žice su mu samo vibrirale u zlatnoj tekućini u kojoj se utopio.

Metalne nanočestice, ugljične nanocijevi i složeniji nanoelektron-ski uređaji svuda u Harmanovom tijelu i mozgu, elementi koji su bili tamo još prije njegovog rođenja, pratili su struju, bivali polarizirani, zarotirani, opet posloženi u tri dimenzije i počeli su voditi i skla-dištiti informacije, svaka složena DNK kao most od bilijuna onih koji su čekali u Harmanovim stanicama, rotirajući, raspoređujući se, rekombinirajući i osiguravajući podatke preko DNK kralježnice njegove osnovne strukture.

Harman je vidio Moirino lice blizu stakla, njene tamne Savine oči virile su unutra, a kristalom izobličen izraz lica iskazivao nešto - zabrinutost? Kajanje? Čistu znatiželju?

Drugu Englesku vidjeh tamo, Drugi London i njegov Tower, Drugu Temzu druge brijege I drugu udobnu kočiju Bower.

Knjige su - Harman je shvatio to kroz slap bola veličine Niagare -bile samo čvorovi u gotovo beskrajnoj matrici informacija koja postoji u četiri dimenzije i evoluira prema zamisli o pojmu približavanja sjeni Istine vertikalno kroz vrijeme, kao i vodoravno kroz znanje.

Kao dijete kolijevci, Harman je uzimao ponekad listove pergamenta i još rjeđe pisaljke po imenu olovke te prekrivao listove točkama, a onda satima pokušavao sve točke povezati crtama. Uvijek se činilo da se može nacrtati još jedna crta, da se mogu spojiti još dvije točke, a prije nego što bi završio, list žućkastog pergamenta postao bi gotovo neprozirna mrlja grafita. U kasnijim godinama, Harman se pitao da li je to njegov mladi um pokušavao uhvatiti i izraziti svoju percepciju faks-portala kroz koje je prolazio otkad je bio dovoljno velik da hoda -zapravo, dovoljno velik da ga majka nosi. Devet milijuna kombinacija koje su nastajale iz tristo poznatih paviljona faks-čvorova.

Ali ovo povezivanje točaka informacija u skladišne kaveze makromolekula bilo je tisućama puta složenije i beskrajno bolnije.

Još jedna Djeva njoj slična Prozirna ljupka, ostaješ bez daha Svaka trostruko u drugoj skrita -Oh, kakvog li drhtavog straha Oh, kakav osmijeh! trostruki Osmijeh Ispuni me, plamen me zahvati Sagnuh se, poljubim Djevu ljupku A ona mi Poljubac Trostruki vrati

Harman je znao da je William Blake zarađivao za život kao graver i pritom nije bio osobito popularan niti uspješan u tome. [Sve je kontekst] Blake je umro jedne sparne nedjelje navečer - 12. kolovoza 1827. - i na dan njegove smrti gotovo nitko nije znao da je tih, ali često ljutit graver bio pjesnik koga je poštovala nekolicina njegovih poznatijih suvremenika, uključujući Samuela Coleridgea. [Kontekst je za podatke ono što je voda za dupina.] [Dupini su bili vrsta vodenih životinja izumrlih početkom dvadeset drugog stoljeća nove ere.] William Blake je sebe doslovno smatrao prorokom poput Ezekiela ili Isaija, iako prema misticizmu, pačanju po okultnom ili teozofijama tako popularnim u njegovo doba, nije osjećao ništa osim prezira. [Ezekiel Mao Kent bilo je ime marino biologa koji se nalazio kraj Almorenijana d'Azura, posljednjeg dupina, što je umro od raka u Bengalskom oceanariju sparne večeri 11. kolovoza 2134. godine nove ere. N.U.N. Komitet za primijenjene vrste odlučio je ne popunjavati rod Delphinidae iz uskladištene DNK, već je prepustio toj vrsti da se pridruži svim ostalim Delphinidae i drugim velikim morskim sisavcima u mirnom izumiranju.]

Sami podaci, ustanovio je Harman dok je zurio, gol, iz središta vlastitog kristala, mogli su se podnijeti. Ono što će ga ubiti jeste bol stalnog širenja živčane mreže konteksta.

Težih doći do Oblika bitnog Sa strašću od glave do pete Al razbih taj Kristalni Ormar I bijah kao rasplakano Dijete

Dijete plače samo u divljini I Žena plače na krevetu blijeda Na vanjskom zraku sam opet Vjetar punio riječima jeda.

Harman je dosegnuo granicu svoje sposobnosti apsorbiranja bola i složenost. Pomicao je udove u gustoj zlatnoj tekućini, ustanovio da se može kretati manje nego embrion i da je ovaj bol stvarni medij i plodna voda svemira.

Ja nisam tabula rasa!!, želio je viknuti na tog gada Prospera i tu kučku nad kučkama Moiru. Ovo će ga ubiti.

Nebo i Pakao rođeni su zajedno, pomisli Harman i shvati da je Blake to pomislio prvi, shvati da je Blake smislio to u poricanju Swedenborgovog kalvinističkog vjerovanja u Predestinaciju:

Stvarno, Sotono, ništa nisi već Budala Kad ne znaš da Odijelo ne čini Čovjeka

Prekinite to! Prekinite to! Molim te, Bože

Prizivaju te Imenima Božjim Isusa i Jehove: al' i dalje si samo Sin Jutra na odlasku umorne noći Izgubljen putnikov san tamo.

Harman krikne, unatoč činjenici da u plućima nije imao zraka da ispuni njime krik, da u grlu nije imao zraka da ispusti taj krik niti je u spremniku bilo zraka da krik prenese dalje. [Ogoljeni uređaj, jedan od šest bilijuna, sastoji se od četiri dvostruke zavojnice spojene po sredini dvjema nesparenim nitima DNK. Područje križanja može zauzeti dva različita stanja - svemir često voli uzeti binarni oblik. Rotiranjem dvije zavojnice za pola okreta na jednoj strani križanja centralnog mosta stvara takozvano PX ili paranemično ukriženo stanje.] Učinite to tri milijarde puta u sekundi i doći ćete do torture o kakvoj nisu sanjali ni najfanatičniji projektanti inkvizicijskih maštovitih sprava, kliješta, kotača za rastezanje i oštrica.

Harman opet pokuša kriknuti.

Sada je prošlo već petnaest sekunda od početka transfera. Preostalo mu je četrdeset četiri minute i četrdeset pet sekundi.

63.

Zovem se Thomas Hockenberry. Imam doktorat iz klasične književnosti. Specijalizirao sam se za proučavanje Homerove Ilijade i predajem studentima o njoj.

Gotovo trideset godina bio sam profesor, posljednjih petnaestak godina na Sveučilištu Indiana u Blumingtonu, u državi Indiani. Onda sam umro. Probudio sam se - ili sam bio uskrsnut - na planini Olimp - ili na onome što bića koja tamo glume bogove zovu planinom Olimp, premda sam kasnije ustanovio da je zapravo riječ o velikom vulkanu na Marsu, zvanom Olympus Mons. Ta bića, ti bogovi, ili njima nadređena bića - ličnosti o kojima sam čuo, ali o kojima ništa ne znam, jedno od njih po imenu Prospero, kao u Shakespeareovoj Oluji - rekonstruirala su me da budem skolik, promatrač Trojanskog rata. Deset godina sam podnosio izvješća jednoj od Muza, bilježio dnevne događaje u kamenju koje govori, jer ovdje su čak i bogovi nepismeni. Ovo bilježim malim, čvrstim elektronskim snimačem koji sam ukrao s moravečkog broda Kraljica Mab.

Prošle godine - prije samo devet mjeseci - sve je otišlo do vraga i Trojanski rat opisan u Homerovoj Ilijadi iskliznuo je iz tračnica. Od tada vlada zbrka, prvo savez Ahileja i Hektora - pa tako i svih Trojanaca i Grka - kako bi vodili rat protiv bogova, zatim još dodatne zbrke, izdaje, zatvorila se posljednja Branska rupa koja je spajala Mars današnjice s drevnim Ilijem, i to je nagnalo moravečke vojnike i tehničare da pobjegnu s ove Ilijeve Zemlje. Nakon što je Ahilej nestao - iščeznuo s druge strane Branske rupe na sada dalekom Marsu u budućnosti - Trojanski rat se nastavio, Zeus je nestao, a dok je on izbivao bogovi i božice sišli su i borili se rame uz rame sa svojim šticenicima. Neko vrijeme se činilo da su se Agamemnonove i Menelajeve vojske probile u Troju. Diomed je bio pred osvajanjem grada. A onda je Hektor prekinuo svoje mrzovoljno tugovanje - zanimljivo kako taj dio naše nedavne priče odgovara Ahilejevoj dugotrajnoj mrzovolji u šatoru iz prave Ilijade - i Prijamov sin je odmah zatim ubio naoko neranjivog Diomeda u dvoboju.

Sutradan, kako mi kažu, Hektor je pobijedio Ajaxa - Velikog Ajaxa, Slavnog Ajaxa, Ajaxa iz Salamine. Helena mi kaže da je Ajax molio za život, ali ga je Hektor sasjekao bez milosti. Menelaj - Helenin bivši muž i oštećena stranka koja je i započela ovaj prokleti rat - umro je istog dana sa strijelom u mozgu.

Onda, kao što sam već vidio toliko stotina puta ranije za svojih deset i više godina koliko sam ovdje promatrao, ratna sreća opet se preokrenula, bogovi koji su podržavali Ahejce krenuli su u protunapad za božicama Atenom i Herom, s razularenim Posejdonom koji je uništavao zgrade u Iliju, pa se neko vrijeme Hektor i njegovi ljudi opet povlače u grad. Kažu mi da je Hektor prenio svog ranjenog brata, junačkog Dejfoba, na leđima.

Ali prije dva dana, baš kada je Troja još jednom bila na rubu poraza - ovaj put pred kombiniranim napadom bijesnih Ahejaca i najmoćnijih i najbezobzirnijih bogova i božica, Atene, Here, Posejdona i njima sličnih, koji su potisnuli natrag Apolona i ostale bogove u obrani grada - Zeus se opet pojavio.

Helena mi kaže da je Zeus raznio Heru u komadiće, bacio Posejdona u paklenu jamu Tartara i zapovjedio ostalim bogovima da se vrate na Olimp. Ona veli da su se nekada moćni bogovi, desetci i desetci njih, u svojim letećim zlatnim bornim kolima i u svojim sjajnim zlatnim oklopima, poslušno kvantno teleportirali natrag na Olimp kao kriva djeca koja očekuju batine od oca.

A sad su Grci dobili po glavi. Zeus osobno, kako Helena kaže, viši od visokih stratokumulusa, pobio je na tisuće Argejaca, ostale otjerao natrag do brodova, a onda im spalio lađe gromovima, Helena kaže da je Gospodar Bogova zapovjedio ogromnom valu da potopi njihove već munjama spaljene brodove. Onda je Zeus iščeznuo i od tada se nije vratio.

Dva tjedna kasnije - nakon što su obje strane zapalile pogrebne lomače za svoje poginule i obavile devetodnevne pogrebne rituale -Hektor je poveo uspješan protunapad koji je Grke otjerao još više natrag.

Izgleda da je preživjelo oko trideset tisuća od prvobitnih stotinjak tisuća argejskih boraca, a mnogi među njima - poput njihovog kralja Agamemnona - bili su ranjeni i malodušni. Bez brodova za bijeg i mogućnosti da njihove drvosječe dođu do šumovitih padina planine Ide kako bi posjekle stabla za nove brodove, napravili su sve što su mogli -iskopali duboke jarke, načičkali duž njih kolce, podigli drvene oplate, iskopali niz rovova povezanih s vlastitim linijama, napravili pješčane grudobrane, nagomilali štitove, koplja i smrtonosne strijelce u čvrsti bedem oko sve manjeg polukruga smrti. To je Grcima posljednja odstupnica.

Sada je treće jutro poslije mog dolaska i ja stojim u grčkom logoru, luku sazdanom od rovova i zidova dužine jedva četiri stotine metara, s trideset tisuća očajnih Ahejaca zbijenih tu u gomili pokraj tinjajućih olupina svojih brodova. Leđima su okrenuti moru.

Hektor ima sve prednosti - odnos u ljudstvu od gotovo četiri prema jedan, bolji moral i bolju hranu - Grci počinju gladovati, dok do njih dopire miris svinja i goveda koji se peku nad trojanskim opsadnim vatrama. Helena i kralj Prijam bili su prije dva dana sigurni da će Grci biti poraženi, ali očajnici su hrabri ljudi - ljudi koji nemaju što izgubiti - i Grci su se borili kao štakori stjerani u kut. Njihova prednost su također kraće unutrašnje linije i borba iza čvrstih obrambenih položaja, premda se mora priznati da će te prednosti biti kratkotrajne zbog sve manjih zaliha hrane, nedostatka stalnog snabdijevanja vodom otkad su Trojanci zagatili rijeku dva kilometra daleko od žala, a u pretrpanom i nehigijenskom ahejskom logoru počinje se širiti tifus.

Agamemnon se ne bori. Tri dana sin Atrejev, kralj Mikene i vrhovni zapovjednik nekada ogromne navalne sile, krije se u svom šatoru. Helena me je izvijestila da je Agamemnon bio ranjen prilikom sveopćeg grčkog povlačenja, ali od kapetana i stražara ovdje u logoru čujem da je to samo slomljena lijeva podlaktica, ništa opasno po život. Izgleda da je ono što je kritično ranjeno Agamemnonov moral. Veliki kralj - Ahilejev smrtni neprijatelj - nije bio u stanju doći do Menelajevog tijela kada mu je brat pao od strijele koja mu se zabila u oko, i dok su Diomed, Veliki Ajax i ostali poginuli grčki junaci kremirani i sahranjeni svaki na svom visokom odru blizu obale, Menelajevo tijelo je posljednji put viđeno dok se vuklo za Hektorovim bojnim kočijama oko zidina Ilija načičkanih razdraganom gomilom. Izgleda da je to bila posljednja kap za naprasitog i arogantnog Agamemnona. Umjesto da se razljuti i dobije poticaj za borbu, Agamemnon je u depresiji.

Ostalim Grcima nije potrebno njegovo vodstvo da bi znali da se moraju boriti za goli život. Zapovjedni sastav im je strašno prorijeđen - Veliki Ajax mrtav, Diomed mrtav, Menelaj mrtav, Ahilej i Odisej iščezli s druge strane Branske rupe - ali brbljavi stari Nestor vodio je većinu borbi u posljednja dva dana. Nekada poštovani ratnik opet je stekao poštovanje, makar u sve malobrojnijim redovima Ahejaca, i pojavljivao se na svom četveropregu kad god bi se učinilo da će grčke linije popustiti, tjerao graditelje rovova da zamjene kolje i opet iskopaju urušene dijelove, da ojačaju unutrašnje prokope pješčanim bedemima i prorezima za gađanje, noću slao muškarce i dječake kao izvidnike da kradu vodu od Trojanaca i stalno pozivao ljude da budu srčani. Nestorovi sinovi Antiloh i Trasimed, koji su u prvih deset godina rata i tijekom kratkotrajnog rata protiv bogova imali malo junačkih trenutaka, sjajno su se borili u posljednja dva dana. Trasimed je jučer dvaput ranjen, jednom kopljem i još jednom strijelom u rame, ali nastavio se boriti predvodeći svoje pilske brigade kako bi odbio trojansku ofenzivu koja je zaprijetila da će prerezati obrambeni polukrug napola.

Trećeg dana ovdje, tek što je svanulo - posve je moguće da će ovo biti posljednji dan, jer Trojanci su cijele noći bili u pokretu, premještali ljude, dovodili novu vojsku, kočije i opremu za premošćivanje rovova - i više od sto tisuća relativno svježih trojanskih vojnika okuplja se oko obrambenog oboda još dok ovo govorim.

Ponio sam snimač ovamo, u Agamemnonov logor, zato što je Nestor sazvao savjet preživjelih ratnih poglavica. Ili makar onih koji ne moraju držati svoje borbene položaje. Ti umorni i prljavi ljudi ne primjećuju moju nazočnost - ili se vjerojatno sjećaju da sam provodio dosta vremena s Ahilejem i blizu njega za vrijeme osmomjesečnog rata protiv bogova, tako da prihvaćaju moju nazočnost. A prizor ovog tankog snimača u mojim rukama ništa im ne znači.

Više ne znam za koga promatram i snimam ove stvari - pretpostavljam da bih bio najveća moguća persona non grata kad bih se pojavio na Olimpu i dao čip za snimanje nekoj od Muza koje su tragale za mnom da bi me ubile - pa ću ova zapažanja i snimke bilježiti samo kao znanstvenik koji sam nekada bio, a ne kao rob skolik u koga su me pretvorili. Pa čak i ako više nisam znanstvenik, mogu poslužiti kao ratni izvjestitelj u ovim posljednjim satima posljednje odstupnice Grka i svršetka ovog junačkog doba.

Nestor: Što ima novo? Mislite li da će vaši ljudi danas izdržati na svojim položajima?

Idomenej (Zapovjednik kontingenta s Krete. Kada sam posljednji put vidio Idomeneja, upravo je bio ubio Amazonku Bremuzu bačenim kopljem. Samo malo kasnije zatvorila se Branska rupa. Idomenej je bio među posljednjima koji su napustili Ahileja): S mojih položaja vijesti su loše, plemeniti Nestore. Mjesto svakog Trojanca koga sam ubio u protekla dva dana zauzela su preko noći nova trojica. Pripremaju alate za punjenje rovova i koplja za napad. Još gomilaju strijelce. Danas će se voditi presudna bitka.

Mali Ajax (Koliko god da su bili različiti, kao Eanti - dva Ajaxa - bili su bliski kao braća. Nikada nisam vidio ovako smrknutog Ajaxa od Locrisa. Bore i brazde na njegovom licu toliko se ocrtavaju u blatu i krvi da podsjećaju na kabuki masku.): Nestore, sine Nelejev, junače ovih najmračnijih vremena, moji borci Lokriđani tukli su se s neprijateljem najvećim dijelom noći dok su nam Dejfobovi izvidnici pokušavali prići s boka na sjevernom kraju oboda. Odbijali smo njihove napade sve dok se valovi nisu zacrvenjeli od krvi. Naš dio rova pune naši i trojanski mrtvaci, pa će se ubrzo moći hodati preko leševa nagomilanih do visine od tri metra. Trećina mojih ljudi je mrtva, ostali su iscrpljeni. Hektor je poslao nove trupe da zamijene poginule.

Nestor: Podalirije, kako stoje stvari s preostalim sinom Atrejevim?

Podalirije (Sin Asklepijev je jedan od posljednjih ranarnika koji su Grcima preostali. Ujedno je i dozapovjednik, zajedno sa svojim bratom Mahaonom, Tesalaca iz Trike.): Plemeniti Nestore, Agamemnonova je ruka stavljena u udlagu, nije uzeo nikakvo bilje protiv bolova i budan je i priseban.

Nestor: Zašto još nije izašao iz svog šatora? Njegova vojska najveća je u onome što je od naše armije ostalo, ali kriju se u sredini kao žene. Srčanost im je nestala bez vode.

Podalirije: Srčanost njihovog vođe nestala je s njegovim bratom Menelajem.

Teukro (Majstor strijelac, polubrat i najdraži prijatelj ubijenog Velikog Ajaxa.): Onda je Ahilej bio u pravu prije deset mjeseci kad se naočigled svih nas sukobio s Agamemnonom i rekao velikom kralju da mu je srce kao u srne. (Pljune u pijesak.)

Eumel (Sin Admetov i Alkeste, zapovjednik Tesalaca iz Fere. Iščezli Ahilej i Odisej često ga spominju kao “gospodara ljudi”.): A gdje je taj Ahilej koji ga optužuje? Kukavica, ostao je u podnožju planine Olimp radije nego da se suoči sa smrću ovdje sa svojim drugovima. Pokazalo se da su i u brzonogog ljudomora srce - i papci - kao u srne.

Menestej (Ogromni zapovjednik Mirmidonaca, nekadašnji poručnik Ahilejev.): Ubit ću svakoga tko to kaže za sina Pelejevog. Nikad nas on ne bi ostavio svojevoljno. Svi smo vidjeli i čuli da je božica Atena rekla Ahileju da je začaran Afroditinom čarolijom.

Eumel: Misliš, začaran amazonskom pičkicom.

(Menestej kroči prema Eumelu i počne izvlačiti mač.)

Nestor (Stane između njih.): Dosta! Zar nas Trojanci ne ubijaju dovoljno brzo, pa se moramo i sami međusobno klati? Euemele, odstupi! Menesteju, vrati mač u korice!

Podalirije (Sada govori kao posljednji ahejski ranarnik, ne kao Agamemnonov osobni liječnik.): Ono što nas ubija je bolest. Još dvije stotine mrtvih, osobito među Epejcima koji brane riječnu obalu na jugu.

Poliksen (Sin Agastenov, dozapovjednik Epejaca.): To je točno, gospodaru Nestore. Najmanje dvjesto mrtvih i još tisuću previše bolesnih da bi se borili.

Dresej (Zapovjednik Epejaca koji samo što je unaprijeđen u taj čin.): Pola mojih ljudi nije se jutros javilo na smotru, gospodaru Nestore.

Podalirije: A to se širi.

Amfion (Još jedan nedavno unaprijeđen zapovjednik Epejaca.): To nas kosi srebrni luk Feba Apolona, baš kao i prije deset mjeseci, kada su pogrebne lomače gorjele svake noći zbog bolesti koju je bog širio. To je i dovelo do prvog razdora između Ahileja i Agamemnona - to je dovelo do svih naših jada.

Podalirije: Ma jebeš Feba Apolona i njegov srebrni luk. Bogovi - uključujući Zeusa - napravili su nam najgore što su mogli i sada ih više nema, a samo oni znaju kada će se vratiti. Osobno, baš me briga hoće li se vratiti ili ne. Ove smrti, ova bolest, sve to ne potječe iz Apolonovog srebrnog luka - već mislim da je uzrok zagađena voda koju ljudi piju. Pijemo ovdje vlastitu pišalinu i sjedimo u vlastitom izmetu. Moj otac Asklepije imao je teoriju o tome da bolest potječe iz zagađene vode i...

Nestor: Učeni Podalirije, rado ćemo saslušati teoriju tvoga oca o bolestima neki drugi put. Sada nam je važno možemo li odbiti danas napad Trojanaca i što moji kapetani savjetuju da radimo, ako uopće imaju nekakav savjet.

Ehepol (Sin Anhijalov): Morali bismo se predati.

Trasimed (Nestorov sin koji se tako srčano borio prethodnog dana. Rane su mu previjene i zaštićene, ali izgleda da mu je danas teže od njih nego u žaru jučerašnje duge bitke.): Da se predamo, ni govora! Tko je taj u našem krugu Argejaca što se toliko skupio od straha pa predlaže kukavnu predaju? Predaj se meni, sine Anhijalov, pa ću ti prekratiti muke jednako brzo kao što će to Trojanci zasigurno učiniti.

Ehepol: Hektor je častan čovjek. Kralj Prijam je bio častan čovjek i možda je to i dalje. Ja sam putovao s Odisejem u Troju kada je Itačanin pošao uvjeriti Prijama da poslije pregovora vrati Helenu kako bi se izbjegao ovaj rat, i Prijam i Hektor su bili razumni, časni ljudi. Hektor će saslušati ponudu naše predaje.

Trasimed: To je bilo prije jedanaest godina i prije nego što je stotinu tisuća duša bačeno u Had, budalo jedna. Vidio si dokle seže Hektorovo milosrđe kada ga je Veliki Ajax molio i preklinjao za život, s raskoljenim dugim štitom, dok su mu sline i suze tekle niz junačko lice. Hektor mu je pokidao kralježnicu i iskopao srce. Njegovi ljudi prema tebi vjerojatno neće biti ni toliko milostivi.

Nestor: Znam da se priča o predaji. Ali Trasimed je u pravu - previše je krvi proliveno na ovom trojanskom tlu da bismo se mogli nadati ikakvoj milosti. Mi je prema građanima Ilija ne bismo uopće imali, zar ne, samo da smo s više uspjeha probili njihove zidove prije tri tjedna - ili prije deset godina? Svi vi ovdje znate da bismo ubili svakog muškarca dovoljno starog ili mladog da podigne mač ili luk, poklali bismo im starce zato što su nam izrodili neprijatelje, silovali žene, sve preživjele žene i djecu odveli u ropstvo i spalili im grad i hramove. Ali bogovi... Sudbine... tko god bio taj što odlučuje o ishodu ovog rata, okrenuo se protiv nas. Ne možemo očekivati da Trojanci, koji su trpjeli našu okupaciju i naših deset godina opsade, pokažu više milosrđa nego što bismo mi pokazali prema njima. Ne, recite svojim ljudima, čujete li samo da o tome šapucu, da je predaja ludilo. Bolje umrijeti na nogama nego na koljenima.

Idomenej: Najbolje je uopće ne umrijeti. Zar ne postoji nikakav plan kako bismo se mogli spasiti?

Alastor (Teukrov zapovjednik): Brodovi su spaljeni. Hrana je na izmaku, ali svi ćemo pomrijeti od žeđi prije nego od gladi. Bolest nas svakim satom sve više ubija.

Menestej: Moji Mirmidonci žele u proboj - žele da borbom prokrčimo sebi put kroz trojanske linije i pođemo na jug - prema gori Idi i njenim gustim šumama.

Nestor (klima glavom): Tvoji Mirmidonci nisu jedini koji misle na proboj i bijeg, hrabri Menesteju. Ali tvoji Mirmidonci to ne mogu učiniti sami. Nijedna naša plemenska skupina to ne može. Trojanski položaji protežu se kilometrima, a položaji njihovih saveznika sežu još dublje. Oni očekuju od nas krenemo u proboj. Vjerojatno se pitaju zašto to već nismo pokušali. Ti poznaješ željezne zakone borbe mačem, štitom i kopljem, Menesteju - svi Mirmidonci i Ahejci ih poznaju - na svakog čovjeka koji padne u borbi štitom o štit, stotinu bude poklano u bijegu. Više nemamo bornih kola na raspolaganju - Hektorovi zapovjednici ih imaju na stotine. Pregazit će i poklat će nas kao ovce prije nego što stignemo prijeći preko suhog korita rijeke Scamander.

Dresej: Dakle, ostat ćemo? I umrijet ćemo ovdje danas ili sutra, na obali pokraj karboniziranih drvenih kostura naših velikih crnih brodova?

Antiloh (Drugi Nestorov sin): Ne. Predaja ne dolazi u obzir za bilo kog muškarca koji ima muda, a obrana ovog položaja za nekoliko će sati biti neodrživa -možda će se pokazati da je neodrživa već pri sljedećem napadu -ali ja kažem da se svi pokušamo probiti u istodobno. Ostalo nam je trideset tisuća boraca - više od dvadeset tisuća dovoljno je zdravo da se bori i trči. Istina, četvorica od petorice može nas izginuti -mogu nas poklati kao ovce prije nego što stignemo do okrilja šuma gore Ide - ali s tim izgledima, preživjet će nas četiri ili pet tisuća. Upola toliko možda će uspjeti preživjeti čak i pretragu šume u koju će se Trojanci i njihovi saveznici dati, poput velikaša koji love jelena, a polovina tog preostalog broja može naći put s ovog prokletog kontinenta i preko mora tamnog kao vino stići kući. Ti su izgledi za mene dovoljno dobri.

Trasimed: Za mene također.

Teukro: Svi su izgledi bolji od izvjesnosti da nam kosti ostanu na ovoj jebenoj, prokletoj, pizda joj materina, usranoj i upišanoj plaži.

Nestor: Ti to glasaš za proboj, sine Telemonov?

Teukro: Prokleto si jebeno u pravu, gospodaru Nestore.

Nestor: Plemeniti Epeju, ti se još nisi oglasio u ovom savjetu. Što ti misliš?

Epej (Premješta se s noge na nogu i gleda u zemlju od srama. Epej je najbolji šakac među svim Ahejcima i na licu i obrijanoj glavi primjećuju mu se godine posvećene tom sportu - uši rascvjetane kao karfiol, spljošten nos, stalni ožiljci na obrazima i izbočinama ćela, bezbroj ožiljaka čak i na glavi. Ne mogu ne vidjeti ironiju Epejevog položaja u ovom savjetu i vlastitog utjecaja na njegov život i sudbinu. Premda nikada nije bio slavan po svojoj srčanosti u borbi, Epej bi pobijedio u šakackim natjecanjima na Patroklovim pogrebnim igrama - koje bi priredio Ahilej - i bio bi glavni graditelj drvenog konja kojeg bi Odisej smislio da ja nisam počeo kvariti Homerovu verziju ove priče prije nepunih godinu dana. Kako sada stvari stoje, Epej je na savjetu poglavara samo zato što su svi njegovi pretpostavljeni zapovjednici - sve do Menelaja - pobijeni.); Gospodaru Nestore, kad je protivnik krajnje samouvjeren, kada prijeđe preko brisanog prostora s uvjerenjem u srcu da si pao i da ti odbrojavaju, da se ne možeš dići, to je najbolji trenutak da ga snažno udariš. U ovom slučaju, da ga snažno udariš, ošamutiš, oboriš s nogu te pobjegneš spašavajući goli život. Jednom sam bio na Igrama kad je jedan šakac učinio baš to.

(Svi se nasmiju na to.)

Epej: Ali to mora biti noću.

Nestor: Slažem se. Trojancima pogled seže predaleko i voze svoje kočije prebrzo da bismo imali ikakvih izgleda u borbi danju.

Merion (Sin Molusov, bliski prijatelj Idomenejev, drugi po činu među Krećanima): Nećemo imati mnogo bolje izglede po mjesečini. Mjesec je tri četvrtine do punog.

Laerh (Mirmidonac, sin Hemonov): Ali zimsko Sunce se ovog tjedna spušta ranije, dok se Mjesec diže kasnije. Imat ćemo gotovo tri sata otkad se posve smrkne -toliko da ti treba baklja da bi znao kuda ideš - i izlaska Mjeseca.

Nestor: Pitanje je možemo li danas izdržati dnevne sate i hoće li u našim ljudima ostati dovoljno energije da se bore - morat ćemo koncentrirati napad i udariti snažno kako bismo probili rupu u trojanskim položajima - kao i dovoljno snage da zatim pretrče trideset i više kilometara do planine Ide?

Idomenej: Imat će snage za borbu danas budu li znali ima li izgleda da noćas prežive. Ja sam za to da udarimo Trojance usred njihovih položaja - baš tamo gdje ih Hektor predvodi - jer je on koncentrirao svoje snage na oba krila za današnju bitku. Predlažem da se noćas probijemo.

Nestor: A vi ostali? Moram čuti što svi ovdje okupljeni misle. Ovo je zaista sve ili ništa, u ovom pokušaju moramo biti svi ili nitko.

Podalirije: Morat ćemo ostaviti bolesne i ranjene za sobom, a takvih će biti još na tisuće do mraka. Trojanci će ih poklati. Možda i gore od toga, onako bijesni zbog toga što smo im pobjegli.

Nestor: Da. Ali takvi su hirovi rata i sudbine. Moram čuti vaše glasove, plemeniti poglavari Ahejaca.

Trasimed: Da. Pokušat ćemo noćas. A neka bogovi čuvaju one koje ostavimo ili koji kasnije budu uhvaćeni.

Teukro: Jebeš bogove u dupe. Ja kažem da, i ako nam je sudbina umrijeti ovdje, na ovoj smrdljivoj plaži, kažem da idemo u proboj Sudbinama za inat. Idemo noćas kad se smrkne.

Poliksinije: Da.

Alastor: Da. Noćas.

Mali Ajax: Da.

Eumel: Da. Sve ili ništa.

Menestej: Da je moj gospodar Ahilej ovdje, on bi skočio Hektoru za vrat. Može nam se posrećiti pa da ubijemo pseto pri odlasku.

Nestor: Još jedan glas za proboj, Ehepole?

Ehepol: Mislim da ćemo svi izginuti ostanemo li se boriti još jedan dan. Mislim da ćemo svi izginuti pokušamo li pobjeći. Ja biram ostati s ranjenicima i ponuditi Hektoru predaju, uzdajući se u nadu da su možda neki djelići njegove bivše časti i milosrđa opstali. Ali reći ću svojim ljudima da sami odluče.

Nestor: Ne, Ehepole. Većina ljudi slijedit će primjer svog zapovjednika. Možeš ostati i predati se, ali razrješavam te dužnosti i umjesto tebe imenujem Amfiona. Možeš otići s ovog sastanka ravno u šator gdje su ranjenici, ali nemoj ni s kim razgovarati. Tvoja brigada je vrlo mala i položaj joj je lijevo od Amfionove... one se mogu spojiti bez zbrke ili preraspodjele trupa. To jest, unapređujem Amfiona bude li glasovao da večeras sebi prokrčimo put iz obruča.

Amfion: Glasujem za to.

Dresej: Glasujem u ime svojih Epejaca - noćas se borimo i ginemo, ili se borimo i bježimo. Želim opet vidjeti svoju kuću i obitelj.

Eumel: Agamemnonovi ljudi su nam rekli, a oni moraveki to su i potvrdili, da su nam gradovi i kuće prazni, da u našim kraljevstvima više nema stanovništva - da nam je narod ukrao Zeus.

Dresej: Na to ja kažem: jebeš Agamemnona, jebeš moravečke igračke i jebeš Zeusa. Namjeravam poći kući i vidjeti čeka li me obitelj. Vjerujem da je ondje.

Polipet (Još jedan sin Agastenov, dozapovjednik Lapita iz Argise): Moji ljudi će danas držati položaje i povesti bitku večeras. U to se kunem svim bogovima.

Teukro: A da se zakuneš u nešto postojanije? Kao na primjer u svoja crijeva?

(Smijeh u krugu.)

Nestor: Onda je dogovoreno, i ja se slažem. Učinit ćemo sve što je u našoj moći da odbijemo današnji nalet Trojanaca. U tom cilju, Podalirije, pobrini se da se ovog jutra podijele sva sljedovanja osim onoga što čovjek može večeras ponijeti u svojoj tunici. I udvostruči jutarnje obroke vode. Pregledaj privatne zalihe Agamemnona i mrtvog Menelaja i uzmi sve što je jestivo. Zapovjednici, recite svojim ljudima pred jutarnju bitku da danas samo moraju izdržati - sačuvati sebi život, umrijeti ako moraju samo za svoje drugove - i da ćemo noćas napasti po mrklom mraku. Neki od nas će stići do šume i - ako Sudbine dopuste - do svojih kuća i obitelj. Ili će nam, ako u tome ne uspijemo, imena biti ispisana zlatnim slovima slave koja će potrajati vječno. Unuci unuka naše djece dolazit će posjećivati naše nadgrobne humke ovdje, u ovoj prokletoj zemlji, i govorit će: “Da, to su bile ljudine toga vremena.” Zato recite svojim ljudima da ovog jutra dobro doručkuju, jer većina će nas večerati u Dvoranama mrtvih. I tako noćas, prije no što Mjesec izađe, ovlastit ću omiljenog nam šakaca - Epeja - da odjaše duž naših linija uzvikujući Apete - baš kao što se radi pred početak utrka dvokolica ili trkača na Igrama. A onda ćemo poći u slobodu!

(to je trebao biti kraj sastanka - i to kakav, oduševljavajući kraj, jer Nestor je rođeni voda i zna kako završi sastanak poticanjem na akciju i ulijevanjem energije, što moj šef katedre na Sveučilištu Indiana nikada nije shvaćao - ali, kao i obično, netko poremeti savršeni ritam savršenog scenarija. U ovom slučaju, taj netko je Teukro.)

Teukro: Epeju, plemeniti šakacu, nikad nam nisi rekao kako se završila tvoja priča. Što se to dogodilo tom olimpskom šakacu koji je ošamutio protivnika, a onda pobjegao iz arene?

Epej (Za koga svi znaju da je krajnje iskren, ali ne i pametan): Oh, njemu! Olimpski svećenici su ga lovili po šumi i ubili kao psa.

Ahejski poglavice su se raštrkale, vratile na svoje položaje, među svoje ljude. Nestor je otišao sa sinovima. Iscjelitelj Podalirije okupio je četu ljudi da pretresu Agamemnonov šator u potrazi za hranom i vinom.

Stojim sam ovdje na obali - ili makar onoliko sam koliko je to moguće dok se tiskam s trideset tisuća drugih neopranih muškaraca koji svi odreda zaudaraju na znoj i strah.

Dodirujem KT medaljon pod tunikom. Nestor nije tražio moj glas. Nitko od ahejskih junaka nije me ni pogledao tijekom čitave rasprave. Oni znaju da se ja ne borim i ne čini se da im se zbog toga manje sviđam - ovi drevni Grci jednostavno se tako ponašaju prema muškarcima koji se vole oblačiti u žensku odjeću i bojati lice u bijelo. Kod većine ovih muškaraca nema osude zbog nečasnog ponašanja već samo odbacivanja.

Ja sam za njih nakaza, autsajder, nešto niže od muškarca.

Znam da neću ostati do samog strašnog kraja. Sumnjam da ću ostati i tijekom današnje bitke, jer će u sljedećih pola sata nebo ovdje zamračiti oblaci strijela. Nemam opremu za preoblikovanje ni oklop za zaštitu od udaraca koje sam imao kao skolik - nisam čak ni odjenuo metalni ili kožni oklop kojih ima na pretek na ahejskim leševima svuda oko mene. Ostanem li, sumnjam da ću preživjeti dan - protekla dva dana bila su za mene niz kukavičkih sati i bojažljivog skrivanja, blizu pozadinskih položaja, blizu šatora gdje umiru ranjenici. Ako i preživim dan, izgledi da preživim napad na Trojance kad padne mrak bit će mi gotovo ravni nuli.

A i zašto bih ostao? Oko vrata mi visi uređaj za kvantnu teleportaciju, za ime Krista. Mogao bih se za dvije sekunde naći u Heleninim odajama, a za pet minuta se tamo opuštati u vrućoj kupki. Zašto bih ostao?

Ali nisam spreman za odlazak. Još ne posve. Više nisam skolik, a možda i nema svrhe da ovdje boravi jedan znanstvenik, ali čak i kao ratnom izvjestitelju koji nikada neće moći izvijestiti o svojim zapažanjima, ovaj posljednji slavni dan jedne izgubljene slavne epohe previše je zanimljiv da bih ga propustio.

Ostat ću još malo.

Na sve strane se čuje zvuk truba. Nitko nije još stigao pojesti taj obećani obilni doručak, ali Trojanci već napadaju sa svih strana.

64.

Znati da je sve u svemiru - sve u povijesti, sve u znanosti, sve u poeziji, umjetnosti, glazbi, svaki pojedinac, mjesto, stvar i ideja - povezano, to je jedno. Iskusiti tu povezanost, makar ne u potpunosti, nešto je posve drugo.

Harman je proveo gotovo devet dana u nesvijesti. Kada nije bio u nesvijesti, budan je bio samo kratko i tada je vrištao od glavobolje koju njegova lubanja i mozak nisu mogli izdržati. Mnogo je povraćao. A onda bi opet pao u komu.

Devetog dana se probudio. Glavobolja mu je tutnjila glavom, gora od svake glavobolje koju je ikada iskusio, ali više nije onaj generator vrištanja iz njegovog devetodnevnog košmara. Mučnina je nestala i želudac mu je bio prazan. Kasnije je shvatio da je oslabio više od trinaest kilograma. Bio je gol i ležao je u postelji na katu kabine eiffelbahna.

Kabina žičareje dizajnirana i ukrašena uglavnom u stilu art nouveau, pomislio je dok se teturao iz kreveta i navlačio svileni kućni ogrtač prebačen preko tapecirane fotelje iz empire ere (sada je znao, razdoblje 1804-1815 n.e.), koja je stajala kraj kreveta. Sarkastično se upitao gdje i tko u svijetu uopće odgaja dudove svilce i radi svilu - je li to bila jedna od dužnosti servitora tijekom ovih dugih vjekova ljudskog ljenčarenja? Proizvodi li se umjetna negdje u nekoj industrijskoj retorti, onako kako su posthumanci stvorili - zapravo, rekonstruirali -njegovu rasu iz izmijenjenog ljudskog genoma? Harmana je glava previše boljela da bi sada razmišljao o tome.

Zastao je, zatvorio oči i zamislio se. Ništa. I dalje je bio u kabini žičare. Pokušao je opet. Ništa.

Teturajući, sada s vrtoglavicom, sišao je niz metalno stubište od kovanog željeza u prizemlje i bacio se na jedinu stolicu za stolom blizu prozora. Stol je bio prekriven bijelim stolnjakom.

Harman nije rekao ništa kada je Moira donijela sok od naranče u kristalnoj čaši, crnu kavu u bijeloj šalici i poširano jaje s komadom lososa sa strane. Sipala mu je kavu u šalicu. Harman malo spusti glavu kako bi mu vrućina kave pomilovala lice.

“Često svraćaš ovamo?” upita Moira.

Prospero ude u sobu i stane u blistavu svjetlost koja je kuljala kroz staklena vrata i smetala Harmanu. “A, Harmane... ili možda bolje da te nazovem Novim Čovjekom? Drago mi je što vidim da si budan i pokretan.”

“Zašuti”, reče Harman, zapostavivši hranu i oprezno srknuvši kavu. Sada je znao da je Prospero hologram, ali fizički - vjesnik logosfere formirao se iz mikrosekunde u mikrosekundu od materije koja se zrakom emitirala iz jednog od faks-akumulatora mase u stazi. Također je znao da će se, ako bi pokušao udariti ili napasti starog maga, materija pretvoriti u nedodirljivu projekciju brže od bilo kojeg ljudskog refleksa.

“Znao si da su izgledi da preživim kristalni ormar oko jedan prema sto”, reče Harman, ni ne pogledavši Prospera. Svjetlost je bila prejaka.

“Mislim da su ipak bile malo veće od toga”, reče mag i milosrdno navuče teške zavjese.

Moira privuče stolicu i sjedne za stol s Harmanom. Imala je na sebi crvenu tuniku, ali inače je bila odjevena u istu odjeću okorjelog pustolova kao u Taju.

Harman je netremice zurio u nju. “Ti si poznavala mladu Savi. Bila si na proslavi posljednjeg faksa u Njujorškom arhipelagu u poplavljenom Empire State Buildingu, i rekla si njenim prijateljima da je nisi vidjela, ali si zapravo posjetila Savi u njenom domu na Antarktiku samo dva dana prije toga.”

“Zaboga, otkud to znaš?”

“Savina prijateljica Petra napisala je kratak esej o njihovom pokušaju - pokušaju uglavnom njenom i njenog ljubavnika Pinchasa - da pronađu Savi. Esej je bio tiskan i ukoričen neposredno prije posljednjeg faksa. Nekako je dospio u biblioteku tvog prijatelja Ferdinanda Marka Alonza.”

“Ali otkud je Petra mogla znati da sam ja posjetila Savi prije proslave u Njujorškom arhipelagu?”

“Mislim da su ona i Pinchas pronašli nešto što je Savi napisala kada su pretražili njen stan na planini Erebus”, reče Harman. Kava ga nije tjerala na povraćanje, ali nije mu mnogo ni pomagala protiv naleta glavobolje.

“Dakle, sada si se nakrcao sa svim znanjem ovoga svijeta, zar ne?” upita Moira.

Harman se nasmije i gotovo istog trena to požali. Spusti šalicu s kavom i uhvati se za desnu sljepoočnicu.

“Ne”, reče napokon, “znam upravo dovoljno da bih znao da ni o čemu ne znam mnogo. Osim toga, na Zemlji postoji još četrdeset jedna biblioteka čije kristalne ormare još nisam posjetio.”

“To bi te stvarno ubilo”, reče Prospero.

Harmanu ne bi bilo krivo da ga je u tom trenutku netko i ubio. Glavobolja je svakome i svemu što bi pokušao pogledati davala pulsirajući vijenac. Srknuo je još kave, u nadi da mu se mučnina neće vratiti.

Kabina žičare se kretala sa škripom, iako je on znao da putuje brzinom većom od tristo kilometara na sat.

Njeno blago ljuljanje tamo-amo nimalo nije pomagalo da mu se želudac smiri. “Želite li čuti sve o Alexandre-Gustavu Eiffelu? Rodio se u Dijonu 15. prosinca 1832. godine nove ere. Diplomirao na Ecole Centrale des Arts et Manufactures godine 1855. Prije nego što mu je pao na pamet toranj za Svjetsku izložbu 1889., već je projektirao pokretnu kupolu zvjezdarnice u Nici i noseći kostur za Kip slobode u New Yorku. On je...”

“Prestani”, odbrusi Moira, “Nitko ne voli razmetljivce.”

“Gdje smo, do vraga?” upita Harman. Uspio se dići na noge i gurnuo zastore u stranu. Prolazili su kraj divne pošumljene doline, i kabina se kretala na visini većoj od dvjesto metara iznad krivudave rijeke. Stare ruševine - nekakvog zamka - jedva su se vidjele duž grebena.

“Upravo smo prošli Cahors”, reče Prospero. “Trebali bismo na skretnici kod sljedećeg tornja promijeniti smjer prema Lourdesu.”

Harman je protrljao oči, ali je otvorio staklena vrata i stupio van. Polje sile koje se pružalo duž čelnog ruba kabine sprečavalo je da ga vjetar ne otpuše s balkona. “O čemu se radi?”, upita on kroz otvorena vrata iza sebe. “Zar ne želiš na sjever, posjetiti svog prijatelja u njegovoj katedrali od plavog leda?”

Moira je izgledala iznenađeno. “Nije mi jasno kako to znaš? U Taju nema knjige s tom...”

“Ne”, složi se Harman, “ali moj prijatelj Daeman vidio je začetke tog - Setebovog dolaska. Znam iz knjiga što će Mnogoruki učiniti kad stigne u Krater Pariz. Dakle, još je tu... mislim, na Zemlji?”

“Da”, reče Prospero. “I nije naš prijatelj.”

Harman slegne ramenima. “Vas dvoje ste ga prvi put doveli ovamo. Njega i ostale.”

“Nije bilo namjerno”, reče Moira.

Harman se morao nasmijati, bez obzira na to koliko ga je glava od toga boljela.

“Nije, istina je”, reče Harman. “Otvorite medudimenziona vrata u mrak, ostavite ih otvorena, a onda kažete: 'Nije bilo namjerno', kad nešto stvarno ogavno prođe kroz njih.”

“Mnogo si saznao”, reče Prospero, “ali još ne razumiješ sve što ćeš morati razumjeti ako...”

“Ako ako”, reče Harman. “Pažljivije bih te slušao, Prospero, da ne znam da si ti uglavnom jedna od onih stvari koje su ušle kroz vrata. Posthumanci su proveli tisuću godina pokušavajući stupiti u kontakt s Drugima u svemiru - promijenivši pritom kvantni ustroj čitavog Sunčevog sustava - a umjesto toga su dobili mnogoruki mozak i reaktivirani kibervirus iz Shakespeareovog komada.”

Stari mag se na to nasmiješi. Moira iznervirano zavrti glavom, ulije malo kave u drugu šalicu i ispije bez riječi.

“Sve i kad bismo htjeli svratiti i pozdraviti Seteba”, reče Prospero, “ne bismo to mogli. U Krateru Pariz nema tornja - nije ga bilo još iz vremena prije rubikon virusa.”

“Da”, reče Harman. Vratio se unutra, ali je stao zagledan van i podigao šalicu popivši iz nje gutljaj kave.

“Zašto se ne mogu slobodno faksirati?”, upita on oštro.

“Što?”, reče Moira.

“Zašto se ne mogu slobodno faksirati? Sada znam kako se priziva ta funkcija bez okidača u obliku simbola, ali kada sam ustao, ona nije radila. Želio bih skoknuti do Ardisa.”

“Seteb je isključio faks-sustav planeta”, reče Prospero. “To znači i slobodno faksiranje i paviljone faks-čvorova.”

Harman kimne glavom i protrlja obraz i bradu. Čekinje od tjedan i pol dana, gotovo kao prava brada, zastrugale su mu pod prstima. “Dakle vas dvoje, a vjerojatno i Ariel, još se možete kvantno teleportirati, ali sam ja zaglibljen u ovoj glupoj kabini žičare sve dok ne stignemo do Atlantskog procijepa? Zaista očekujete da pješice prijeđem preko oceanskog dna do Sjeverne Amerike? Ada će umrijeti od starosti prije nego što stignem u Ardis.”

“Nanotehnologija koja tvojim ljudima daje funkcije”, reče Prospero staračkim glasom koji je zvučao tužno, “nije vas pripremila za kvantnu teleportaciju.”

“Nije, ali ti me možeš KT-irati kući”, reče Harman nagnuvši se nad starca koji je sjedio na kauču. “Dodirni me i KT-iraj nas. Vrlo jednostavno.”

“Ne, nije baš toliko jednostavno”, reče Prospero. “A ti si sada dovoljno pismen pa moraš znati da ne možeš natjerati ni mene ni Moiru prijetnjama ili zastrašivanjem.”

Hamen je pristupio orbitalnim urama kada se probudio i znao je da je bio u nesvijesti gotovo punih devet dana. To mu je probudilo želju da šakom razbije lončić, šalice i stol. “Nalazimo se na eiffelbahnovoj Trasi jedanaest”, reče on. “Kad smo krenuli s Mont Everesta, morali smo ići Trasom Han Ksil Šan gore desno, pokraj Mjehura Tarim Pendi. Tamo sam mogao naći sonije, oružje, gusjeničare, remenje za levitaciju, zaštitne oklope - sve što je Adi i našim ljudima potrebno za opstanak.”

“Morali smo to... zaobići”, reče Prospero. “Ne bi bio siguran da si napustio toranj i istražio Mjehur Tarim Pendi.”

“Siguran!” frknu Harman. “Da, moramo živjeti u sigurnom svijetu, zar ne, magu i Moira?”

“Bio si mnogo zreliji prije kristalnog ormara”, reče Moira s velikim prezirom.

Harman to nije osporio. Spustio je šalicu, nalaktio se objema rukama na stol, zagledao se u Moirine oči i rekao: “Znam da je Globalni Kalifat poslao vojnikse u budućnost kako bi pobili Židove, ali zašto ste vi postovci uskladištili devet tisuća sto četrnaest njih i poslali ih u svemir? Zašto ih jednostavno niste prenijeli na Prstene sa sobom - ili na neko drugo sigurno mjesto? Mislim, već ste pronašli Mars iz druge dimenzije i teraformirali ga. Zašto ste pretvorili te ljude u neutrine?”

“Devet tisuća sto trinaest”, ispravi ga Moira. “Savi je ostala.”

Harman je čekao da ona odgovori na njegovo pitanje.

Moira spusti svoju šalicu s kavom. U njenim očima, kao i u Savinim, vidio se svaki nalet gnjeva koji bi osjetila. “Rekli smo Savinom narodu da će biti uskladišten u neutrinskoj petlji na nekoliko tisuća godina dok mi ne počistimo sav taj nered na Zemlji”, reče ona tiho. “Oni su to protumačili kao da smo mislili na RNK konstrukte koji su posvuda preostali poslije Vremena zaborava - dinosaure, strahoptice i šume paprati - ali mi smo mislili i na takve stvari kao što su vojniksi, Seteb, vještica u njenom gradu u stazi...”

“Ali vojnikse niste počistili”, prekine je Harman. “Oni su se aktivirali i sagradili svoj Treći hram na Džamiji kupole...”

“Nismo ih mogli eliminirati”, reče Moira, “ali smo ih reprogramirali. Tvoj narod ih je četrnaest stoljeća poznavao kao sluge.”

“Sve dok nisu počeli ubijati”, reče Harman. On skrene pogled prema Prosperu. “Što je počelo odmah nakon što si rekao Daemanu i meni kako da uništimo tvoj orbitalni grad gdje ste ti i Caliban bili... zatočeni. Sve to samo da bi opet došao do jednog svog holograma, Prospero?”

“Bio je to više ekvivalent čeonog režnja”, reče mag. “A vojniksi bi se aktivirali i da niste uništili kontrolne elemente u mom gradu na e-prstenu.”

“Zašto?”

“Zbog Seteba”, reče Prospero. “Njegovih tisućljeće i pol koliko je bio prikraćen - zadržavan i hranjen na alternativnim Zemljama i teraformiranom Marsu - završilo se. Kada je Mnogoruki otvorio prvu Bransku rupu da onjuši zrak ove Zemlje, vojniksi su reagirali onako kako su bili programirani.”

“Programirani prije tri tisuće godina”, reče Harman. “Moji staromodni ljudi nisu svi porijeklom Židovi kao Savini.”

Prospero slegne ramenima. “Vojniksi to ne znaju. Svi ljudi u Savino doba bili su Židovi, dakle... u nejakom umu svakog vojniksa... svi ljudi su Židovi. Ako je A jednako B, a B jednako C, onda je i A jednako C. Ako je Kreta otok, i ako je Engleska otok, onda je...”

“Kreta Engleska”, dovrši Harman. “Ali rubikon virus nije došao iz laboratorija u Izraelu. To je samo još jedna zlonamjerna kleveta.”

“Točno, potpuno si u pravu”, reče Prospero. “Rubikon je doista bio jedini veliki doprinos znanosti koji je islamski svijet podario ostatku svijeta u dvije tisuće godina dugom razdoblju mraka.”

“Jedanaest milijarda mrtvih”, reče Harman drhtavim glasom. “Devedeset sedam posto stanovništva Zemlje zbrisano.”

Prospero slegne ramenima. “Bio je to dugi rat.”

Harman se opet nasmije. “A virus je pobio gotovo sve osim one skupine za čije je ubijanje bio stvoren.”

“Izraelski znanstvenici do tada su se već dugo bavili nanotehnološkom manipulacijom genima”, reče mag.

“Znali su da ako brzo ne budu cijepili DNK svog stanovništva, neće to uopće stići učiniti.”

“Mogli su to podijeliti s ostalima”, reče Harman.

“Pokušali su. Nije bilo vremena. Ali DNK za tvoje ljude bila je... uskladištena.”

“Ali Globalni Kalifat nije izumio putovanje kroz vrijeme”, reče Harman, ne baš stopostotno siguran je li to bilo pitanje ili tvrdnja.

“Nije”, složi se Prospero. “Jedan francuski znanstvenik razvio je prvi djelotvorni vremenski mjehur...”

“Henri Rees Delacourte”, promrmlja Harman sjetivši se.

“...da bi se vratio u 1478. godinu nove ere kako bi istražio neobičan i zanimljiv rukopis koji je kupio Rudolf II, Sveti rimski car, 1586. godine”, nastavi Prospero bez stanke. “Činilo se to kao posve jednostavno malo putovanje. Ali sada znamo da je taj rukopis - ispunjen čudnim, šifriranim jezikom s divnim crtežima nezemaljskih biljaka, zvjezdanih sustava i golih ljudi - bio neslana šala. A doktor Delacourte i njegov rodni grad platili su cijenu tog putovanja kada se crna rupa, koju je njegova ekipa koristila kao izvor energije za vremensko putovanje, izmaknula iz polja sila koje ju je obuzdavalo.”

“Ali Francuzi i Nova Europska Unija dali su nacrte Kalifatu”, reče Harman. “Zašto?”

Prospero podiže stare, venama prošarane ruke gotovo kao da daje blagoslov. “Palestinski znanstvenici bili su im prijatelji.”

“Pitam se je li onaj trgovac rijetkim knjigama iz ranog dvadesetog stoljeća, Wilfrid Voynich, mogao sanjati da će po njemu biti nazvana rasa samoreplicirajućih čudovišta”, reče Harman.

“Malo tko od nas zna što će zaista biti njegova ostavština”, reče Prospero, ruku i dalje podignutih kao da ga blagoslivlja.

Moira uzdahne. “Jeste li vas dvojica završili svoja prisjećanja?”

Harman je pogleda.

“A ti, moj bajni Prometeju... visi ti nešto uz malog šumarka. Ako je ovo neko natjecanje u netremičnom promatranju, pobijedio si. Prva sam zatvorila oči.”

Harman spusti pogled. Kućni ogrtač mu se otvorio za vrijeme razgovora. On ga brzo preklopi.

“Sljedećeg sata prijeći ćemo preko Pirineja”, reče Moira. “Pošto Harman sada ima u svojoj glavurdi još nešto osim termometra za zadovoljstvo, moramo raspravljati o nekim stvarima... donijeti neke odluke. Predlažem da se Prometej popne, istušira i odjene. Djed neka ovdje odrijema. Ja ću oprati posude od doručka.”

65.

Ahilej pomišlja na mogućnost da je možda pogriješio kada je naveo Zeusa da ga protjera u najdublju, najmračniju jamu paklenog svijeta Tartara, premda mu se u tom trenutku činilo da je to izuzetno pametno od njega.

Kao prvo, Ahilej ne može kako treba udisati zrak ovdje. Iako ga kvantni singularitet njegove sudbine da umre od Parisove ruke teoretski štiti od smrti, ne može ga zaštititi od struganja i šištanja dok mu metanom zagađeni zrak prži pluća, a ni od pada na crni kamen usijan kao lava. Kao da pokušava udisati kiselinu.

Zatim, Tartar je gadno mjesto. Strašan tlak zraka - koji odgovara tlaku na šezdeset metara ispod površine zemaljskih mora - navaljuje na svaki četvorni centimetar Ahilejevog bolnog tijela. Vrućina je strašna. Ona bi odavno ubila svakog običnog smrtnika, pa čak i junake kao što su Diomed ili Odisej, ali čak i polubožanski Ahilej trpi od nje, koža mu je prekrivena crvenim i bijelim pečatima, kuha, a plikovi mu se pojavljuju posvuda na golom mesu.

Napokon, slijep je i gotovo gluh. Postoji slab crvenkasti sjaj, ali nedovoljan da bi se išta vidjelo u njemu. Tlak je tu tako velik, atmosfera i sloj oblaka tako gusti da je čak i slabo osvjetljenje koje stiže iz sveprisutnog vulkanskog crvenog sjaja prigušeno mreškanjem atmosfere, isparinama iz aktivnih vulkanskih otvora i zavjesom kisele kiše koja neprestano pada. Gusta, superzagrijana atmosfera pritišće bubnjiće brzonogog ljudomore toliko da jedini zvukovi koje može uopće razlučiti sliče na velike, prigušene udare bubnja i masivne korake - teški tam-tam u ritmu tlaka unutar njegove glave.

Ahilej posegne pod oklop i dodirne mehanički signalni uređaj koji mu je Hefest dao. Osjeća kako ritmički otkucava. Barem nije implodirao pod strašnim tlakom koji se navalio na Ahilejeve uši i očne jabučice.

Povremeno, u strašnoj pomrčini Ahilej nasluti pokret krupnih obličja, ali čak i kada se vulkanski sjaj najjače zacrveni, on ne može prepoznati tko to ili što to prolazi kraj njega u strašnoj noći. Sluti da su ta obličja pretjerano krupna i previše neobična da bi bila ljudska. Što god da jesu, ta stvorenja do sada nisu obratila pozornost na njega.

Brzonogi Ahilej, sin Pelejev, vođa Mirmidonaca i najplemenitiji junak Trojanskog rata, strašni, gnjevni polubog leži potrbuške raširenih ruku i nogu na pulsirajućem i vrelom vulkanskom kamenu, oslijepljen i zaglušen, i svu svoju energiju koristi samo za disanje.

Možda je trebalo, pomisli on, doći ovamo s nekim drugim planom kako poraziti Zeusa i vratiti svoju ljubljenu Pentesileju u život.

Čak i najkraća pomisao na Pentesileju izazove u njemu želju da zaplače kao dijete - ali ne dijete Ahilej, jer mladi Ahilej nikada nije plakao. Niti jednom. Kentaur Hiron ga je naučio kako da ne reagira na vlastite osjećaje - osim ako nisu posrijedi gnjev, bijes, ljubomora, glad, žeđ i seks, naravno, jer ti su osjećaji važni u životu jednog ratnika -ali plakati zbog ljubavi? Na tu pomisao plemeniti Hiron bi prasnuo u svoj grubi kentaurski smijeh, a zatim teško mlatnuo mladog Ahileja masivnim štapom za podučavanje. “Ljubav je samo pogrešno napisana riječ pohota”, rekao bi Hiron - i zviznuo sedmogodišnjeg Ahileja opet, snažno, po sljepoočnici.

Ono zbog čega se Ahileju još više plače u ovom paklu gdje se ne može ni disati je to što negdje duboko ispod navale osjećaja zna da mu nije stalo do mrtve amazonske drolje - zaboga, napala ga je jebenim otrovnim kopljem - i inače bi mu samo bilo žao što je kučki i njenom konju trebalo tako dugo da umru. Ali on je tu, trpi ovaj pakao i nateže se sa samim Ocem Zeusom samo da bi ta žena opet bila rođena - sve to samo zbog nekih kemikalija kojima je ona prokleta božica Afrodita poprskala smrdljivu Amazonku.

Iz magle se pomole tri ogromna oblika. Dovoljno su blizu da Ahilejeve napregnute, suzama ispunjene oči zamijete da su to žene - ako žene mogu narasti do visine od deset metara, svaka sa sisama većim od njegovog tijela. Gole su, ali obojane mnoštvom žarkih boja, vidljivim čak i kroz crveni filtar te vulkanske pomrčine. Lica su im dugačka i nevjerojatno ružna. Kosa im se ili koprca poput zmija u superzagrijanom zraku, ili se zaista sastoji od isprepletanih aspida. Glasovi su im prepoznatljivi samo zato što su gromki slogovi neizdrživo glasniji od gromke buke u pozadini.

“Sestro Ijono”, grmne prvo obličje koje se nadnijelo iznad njega u pomrčini, možeš li reći kakav ovo stvor leži raskrečen na kamenu kao morska zvijezda?”

“Sestro Azijo”, odgovori drugo ogromno obličje, “rekla bih da je to smrtnik muškarac, kad bi smrtnici mogli doći ovamo i to preživjeti, kao što ne mogu. I to samo kad bih mogla vidjeti da je muškarac, što ne mogu, jer leži potrbuške. Lijepu kosu ima.”

“Sestre Okeanide”, kaže treće obličje, “da vidimo kog je spola ova morska zvijezda.”

Ogromna ruka grubo šcepa Ahileja i prevrne ga. Prsti veliki kao njegove butine skinu s njega oklop, iščupaju mu pojas i svuku mu pregaču.

“Je li muško?” upita prvo obličje, ono koje je sestra nazvala Azijom.

“Ako se tako može reći za tu bijedu među nogama”, kaže treće obličje.

“Što god da je, leži tu srušeno i poraženo”, kaže ženski div po imenu Ijona.

Odjednom krupna obličja u pomrčini koja su Ahileju sličila na visoke litice pomaknu se, zanjišu i izgovore u odjeku neljudskih glasova: “Leži tu srušeno i poraženo!”

A nevidljivi glasovi dalje u crvenkastoj noći odjeknu opet: “Leži tu srušeno i poraženo!”

On napokon prepozna imena. Hiron je mladog Ahileja podučio mitologiji, jednako koliko i teologiji poštovanja živih i prisutnih bogova. Azija i Ijona bile su Okeanide - kćeri Okeanove - zajedno sa svojom trećom sestrom Pantejom... druga generacija Titana rođena poslije prvobitnog parenja Urana i Geje, Titana koji su vladali nebom i zemljom zajedno s Gejom u drevna vremena prije nego što ih je njihov potomak treće generacije, Zeus, pobijedio i sve prognao u Tartar. Samo je Okean od svih Titana prognan na bolje, blaže mjesto -zaključan u dimenzionom sloju ispod kvantne obloge Ilijeve Zemlje. Bogovi su mogli odlaziti Okeanu u posjet, ali njegovo potomstvo prognano je u smrdljivi Tartar: Azija, Ijona, Panteja i svi ostali Titani, zajedno s Okeanovim bratom Kronosom koji je postao Zeusov otac, Oke-anovom sestrom Rejom koja je postala Zeusova mati, i Okeanove tri kćeri. Svi ostali muški potomci začeti sparivanjem Urana i Geje - Kej, Krij, Hiperion i Japet, kao i ostale kćeri - Teja, Temida, Mnemozina, zlatom ovenčana Feba i slatka Tetija - također su prognane ovamo, u Tartar, poslije Zeusove pobjede na Olimpu, prije više tisuća godina.

Ahilej je sve to upamtio iz lekcija pod Hironovim kopitom. Jebi ga, mnogo mi to znanje sada vrijedi, pomisli on.

“Govori li to?”, grmne Panteja, gotovo zaprepašteno.

“Cvili”, kaže Ijona.

Sve tri divovske Okeanide nagnu se bliže da poslušaju ono što Ahilej pokušava reći. Svaki pokušaj je strašno bolan za ljudomora, jer podrazumijeva udisanje i pokušaj korištenja otrovne atmosfere. Neki promatrač bi po zvukovima koji su rezultat tih pokušaja pretpostavio - i pretpostavka bi mu bila točna - da je u gustoj atmosferi Tartara, mješavini ugljičnog dioksida, metana i amonijaka, preostala neuobičajeno velika količina helija.

“Zazvučalo je poput prignječenog miša”, nasmije se Azija.

“Ali to cviljenje sliči na prignječenog miša koji se pokušava služiti civiliziranim jezikom”, grmne Ijona.

“Na nekom groznom dijalektu”, složi se Panteja.

“Moramo ga odvesti Demogorgonu”, kaže Azija, nagnuvši se malo bliže.

Dvije ogromne ruke grubo podignu Ahileja i divovske ruke mu gotovo posve istisnu amonijak, metan, ugljični dioksid i helij iz bolnih pluća. Sada junak Argejaca brekće širom otvorenih usta, kao riba izvan vode.

“Demogorgon bi sigurno htio vidjeti ovo čudno stvorenje”, složi se Ijona. “Ponesi ga, sestro, ponesi ga Demogorgonu.”

“Ponesi ga Demogorgonu!” ponove divovska kukcolika obličja koja prate tri divovske žene.

“Ponesi ga Demogorgonu!” ponove krupnija, manje poznata obličja koja ih prate na začelju.

66.

Eiffelbahn se završavao kod 40. paralele, na obali gdje je nekada postojala država Portugal, odmah južno od Figueira da Foz. Harman je znao da na manje od nekoliko stotina kilometara prema jugoistoku usklađeni modeli polja sila po imenu Herkulove ruke drže Atlantski ocean odvojen od suhog Sredozemnog bazena, i znao je točno zbog čega su posthumanci isušili Bazen i za što su ga koristili nepuna dva tisućljeća. Znao je da se na manje od nekoliko stotina kilometara sjeveroistočno od ovog mjesta, gdje se eiffelbahn završava, nalazi sto kilometara širok krug tla istopljenog u staklo, tamo gdje je prije tri tisuće i dvjesto godina Globalni Kalifat vodio svoju odlučujuću bitku s N.E.U. - više od tri milijuna proto-vojniksa pokuljalo je preko i pokraj dvjesto tisuća na propast osuđenih ljudi, vitezova u sastavu mehanizirane konjice. Harman je znao da...

Sve u svemu, znao je da zna previše. A razumije premalo.

Njih troje - Moira, kruti Prosperov hologram i Harman koji je još trpio najgoru glavobolju u životu - stajali su na vrhu platforme posljednjeg tornja eiffelbahna. Harman je završio vožnju žičarom - možda zauvijek.

Iza njih su bila polja bivšeg Portugala. Ispred njih nalazio se Atlantski ocean s Lomom koji se protezao na zapad od linije trase eiffelbahna. Dan je bio savršen - temperatura savršena, lahor blag, nebo bez oblaka - i sunce se odbijalo od zelenila na vrhovima litica, bijelog pijeska i širokih prostranstava plavetnila s obje strane usjeka Atlantskog procijepa. Harman je znao da čak i s vrha tornaj eiffelbahna može vidjeti samo stotinjak kilometara na zapad, ali pogled kao da se protezao tisućama kilometara, a Lom je počinjao kao stotinu metara široka avenija s niskim plavozelenim izbočinama s obje strane i nastavljao se sve dok se nije pretvorio samo u crnu liniju koja se križala s dalekim horizontom.

“Ne očekujete valjda ozbiljno da pješice odem u Sjevernu Ameriku”, reče Harman.

“Ozbiljno očekujemo da to pokušaš.”

“Zašto?”

Ni posthumansko niti nikad-ljudsko biće nisu mu odgovorili. Moira je pošla prva niz stube do niže platforme lifta. Nosila je naprtnjaču i drugu opremu za Harmanovo pješačenje. Vrata lifta se otvoriše i oni stupiše u spravu nalik na kavez pa pohitaše prema dolje pokraj željeznih rešetki.

“Ja ću ići s tobom dan ili dva”, reče Moira.

Harman se iznenadio. “Zar? Zašto?”

“Mislila sam da bi ti godilo društvo.”

Harman nije imao što reći na to. Kada su stupili na travnatu izbočinu ispod kule eiffelbahna, rekao je: “Znaš, samo nekoliko stotina kilometara jugoistočno odavde, u Sredozemnom bazenu, nalazi se desetak posthumanskih skladišta o kojima Savi nije imala pojma. Znala je za Atlantidu i mogućnost uspona do prstena sistemom Tri stolice, ali to je bila manje ili više surova posthumanska šala - ona nije znala za sonije i prave teretne svemirske letjelice uskladištene u drugim statičkim mjehurima. Ili makar onim mjehurima koji su se nekada nalazili tamo...”

“Još su tamo”, reče Prospero.

Harman se okrene Moiri. “Pa, pođi sa mnom na nekoliko dana do Bazena umjesto da me šalješ vući se tri mjeseca po oceanskom dnu... što je hod koji vjerojatno nikada neću dovršiti. Odletjet ćemo sonijem do Ardisa, ili jednim od šatlova do prstena da tamo opet uključimo struju i veze faks-čvorova.”

Moira odmahne glavom. “Uvjeravam te, mladi moj Prometeju, bolje da ne stupiš nogom u Mediteranski bazen.”

“Tamo se mota gotovo milijun calibana”, reče Prospero. “Njihovo kretanje je bilo ograničeno na Bazen, ali Seteb ih je oslobodio. Poubijali su vojnikse koji su nekada čuvali Jeruzalem, preplavili Sjevernu Afriku i Bliski istok, a prekrili bi dosad i dobar dio Europe da ih Ariel ne drži na udaljenosti.”

“Ariel!” usklikne Harman. Pomisao na malenog... vilenjaka... koji sam samcat drži na udaljenosti milijun podivljalih calibana - pa makar samo jednog - bila je potpuno apsurdna.

“Ariel može prizvati više resursa negoli si u stanju sanjati u svojoj filozofiji, Harmane, prijatelju Nomanov”, reče Prospero.

“Hmm”, reče Harman, ne osobito uvjeren. Njih troje su došli do ruba travnate litice. Uska staza vijugavo se spuštala do obale. Ovako blizu, Atlantski procijep izgledao je stvarnije i neobično zastrašujuće. Valovi su s obje strane zapljuskivali nemogući usjek urezan u ocean. “Prospero”, reče Harman, “ti si stvorio calibane da se suprotstave prijetnji vojniksa. Zašto si im dopustio da polude?”

,Ja njima više ne upravljam”, reče stari mag.

“Otkad je Seteb stigao?”

Mag se nasmiješi. “Izgubio sam nadzor nad calibanima - i nad samim Calibanom - mnogo stoljeća prije Seteba.”

“Zašto si uopće stvorio te proklete stvari?”

“Iz sigurnosnih razloga”, reče Prospero. I opet se nasmiješi zbog ironije te riječi.

“Mi... posthumanci”, reče Moira, “zamolili smo Prospera i njegovu... družbenicu... da stvore rasu stvorenja dovoljno žestokih da spriječe da vojniksi koji su se umnožavali preplave Sredozemni bazen i ugroze naše tamošnje poslove. Vidiš, koristili smo Bazen za...”

“Uzgajanje hrane, pamuka, čaja i drugih potrepština koje su vam nedostajale na orbitalnim otocima”, dovrši Harman. “Znam.” On zastane, razmislivši o onome što je postovka upravo rekla. “Družbenicu? Misliš na Ariela?”

“Ne, ne na Ariela”, reče Moira. “Vidiš, prije petnaest stoljeća, stvorenje koje nazivamo Sycorax još nije bila...”

“Dosta s tim”, prekine je Prospero. Hologram je čak zvučao postiđeno.

Harman nije želio odustati. “Ali ono što si nam rekao prije godinu dana istina je, zar ne?”, upita on maga. “Calibanova majka je bila Sycorax, a otac Seteb... ili je i to bila laž?”

“Ne, ne”, reče Prospero. “Caliban je stvorenje nastalo parenjem vještice i monstruma.”

“Baš me zanima kako se jedan divovski mozak veličine skladišta, s desetcima ruku većih od mene, može spariti s vješticom ljudske veličine”, reče Harman.

“Vrlo pažljivo”, reče Moira - prilično predvidivo, po Harmanovom mišljenju. Žena koja je sličila na mladu Savi pokaže na Lom. “Jesmo li spremni krenuti?”

“Samo još jedno pitanje za Prospera” reče Harman, ali kada se okrenuo da se obrati magu, ovoga nije više bilo. “Do vraga. Mrzim kad to čini.”

“Ima drugog posla na drugom mjestu.”

“Da, siguran sam da ima. Ali htio sam ga posljednji put upitati zašto me šalje Atlantskim lomom. To nema nikakvog smisla. Umrijet ću tamo vani. Mislim, nema hrane...

“Spremila sam ti desetak hranjivih pločica”, reče Moira.

Harman se morao nasmijati. “U redu... poslije desetak dana, tada neće više biti hrane. Ni vode...”

Moira izvuče iz naprtnjače meko, zakrivljeno, gotovo plosnato obličje. Gotovo je sličilo na mješinu za vino iz torino drame - ali praznu. Iz nje je izbijala tanka cijev. Ona je pruži Harmanu i on primijeti koliko je predmet hladan.

“Hidrator”, reče Moira. “Ako uopće postoji vlaga u zraku, ovo je sakuplja i filtrira. Ako si u termokoži, sakuplja ti znoj i izdisaje, pročišćava ih i na taj način ti osigurava vodu za piće. Nećeš tamo umrijeti od žeđi.”

“Nisam ponio svoju termokožu”, reče Harman.

,Ja sam ti je spakirala. Bit će ti potrebna za lov.”

“Lov?”

“Možda je bolje reći ribolov”, reče Moira. “Možeš se probiti kroz polja sila kad god poželiš i loviti ribe pod vodom. Već si provodio vrijeme pod vodom u termokoži - gore na Prosperovom otoku prije deset mjeseci - tako da znaš da te koža štiti od tlaka, a osmotska maska ti omogućava disanje.”

“A što da koristim kao mamac u ribolovu?”

Moira mu uputi brz Savin osmijeh. “Za morske pse, kitove ubojice i mnoge druge stanovnike dubina tamo vani, tvoje tijelo će posve dobro poslužiti kao mamac, Prometeju moj.”

Harmanu to nije bilo ni najmanje zabavno. “A čime da ubijem te morske pse, kitove ubojice i druge stanovnike dubina koje ću možda poželjeti pojesti... možda nekom psovkom?”

Moira izvadi pištolj iz naprtnjače i pruži mu ga.

Bio je crn - tamniji, zatupastiji i mnogo neelegantnijeg izgleda od flešetnog oružja na koje je navikao - i teži. Ali drška, cijev i okidač bili su posve slični.

“Ovo ispaljuje metke, a ne kristalne strelice”, reče Moira. “To je prije eksplozivni nego plinski uređaj kakve si kao oružje ranije koristio... ali princip je očigledno isti. U naprtnjači imaš tri kutije streljiva... šesto komada samokavitirajućeg streljiva. To znači da svaki metak pod vodom stvara vlastiti vakuum ispred sebe... voda ga ne usporava. Ovo je kočnica - sada je pištolj zakočen - i kad ga želiš otkočiti, palcem pritisni crvenu točku. Više trza od flešetnog oružja i mnogo je glasniji, ali naviknut ćeš se na to.”

Harman nekoliko puta odmjeri u ruci spravu za ubijanje, uperi ga u daleko more, uvjeri se da je i dalje zakočen, pa ga vrati u naprtnjaču. Isprobat će ga kasnije - kada bude u Lomu. “Volio bih da mogu nekoliko desetaka ovakvih pištolja odnijeti u Ardis”, reče on tiho.

“Možeš im odnijeti ovaj”, reče Moira.

Harman stegne desnu ruku u šaku. Okrene se prema Moiri. “Taj put je dug više od tri tisuće dvjesto kilometara”, reče bijesno. “Ne znam koliko kilometara mogu propješačiti dnevno, sve i da ubijem te proklete ribetine i da taj tvoj hidrator radi. Trideset kilometara dnevno? Pedeset? To bi značilo sto, a možda i dvjesto dana pješačenja samo da bih stigao do istočne obale Sjeverne Amerike. Ali i to samo ako je tlo u Lomu ravno... a upravo gledam karte proxneta i faksneta. Tamo ima jebenih planinskih grebena! I kanjona dubljih od Velikog kanjona! Stijena, kamenih pukotina, velikih brazdi tamo gdje je razdvajanje kontinenata navuklo čitave kopnene mase preko oceanskog dna, većih ponora tamo gdje je aktivnost tektonskih ploča otvorila dno oceana i van izbljuvala lavu. To oceansko dno se stalno mijenja - sada je veće, neravnije i kamenitije nego što je nekada bilo. Trebat će mi godinu dana da prijeđem preko, a kad stignem, morat ću prijeći još gotovo dvije tisuće kilometara da bih se vratio u Ardis - i to kroz šume i planine pune dinosaura, sabljozubih mačaka i vojniksa. Ti i ta mutirana persona iz kiberprostora možete se kvantno teleportirati kud god poželite - i povesti me sa sobom. Ili možete zapovjediti da jedan soni doleti ovamo iz neke od tvojih posthumanskih mišjih rupa u kojima ste ostavili svoje igračke, pa bih se vratio u Ardis da pomognem Adi za samo nekoliko sati... i manje. Umjesto toga, šaljete me tamo u smrt. Pa čak i ako preživim, proći će mnogo mjeseci prije nego što se vratim u Ardis, a svi su izgledi da će Ada i svi koje poznajem već biti mrtvi - od tog Setebovog nakota, vojniksa, zime ili gladi. Zašto mi ovo radite?”

Moira nije ustuknula od njegovog žestokog pogleda. “Je li ti Prospero ikada govorio o predikatorima logosfere?” upita ona tiho.

“Predikatorima?”, ponovi Harman glupavo. Osjetio je kako se adrenalin koji mu je ispunio sustav počinje povlačiti prema očaju. Još malo i počet će mu se tresti ruke. “Misliš na pretkazivače? Nije.”

“Mislim na predikatore”, reče Moira. “Oni su jedinstveni - a često i jednako opasni - kao i sam Prospero. Ponekad on ima povjerenja u njih. Ponekad ne. U ovom slučaju, povjerio im je tvoj život, a možda i budućnost cijele tvoje rase.”

Moira izvuče svoj hidrator iz naprtnjače i prebaci ga preko leđa, pomaknuvši elastičnu cjevčicu za piće tako da joj leži kraj obraza. Ona krene strmom stazom prema obali.

Harman ostane nakratko na vrhu litice. Nabacivši naprtnjaču na ramena, zaklonio je oči i zagledao se natrag kroz jutarnje blještavilo u crni toranj eiffelbahna koja se uzdizao spram plavog neba. Kablovi žičare pružali su se prema istoku. S ove točke nije mogao vidjeti sljedeći toranj.

On se okrene i pogleda na zapad. Krupne bijele ptice i sitnije bijele ptice - galebovi i morske laste, kako mu je priopćilo njegovo proteinsko DNK skladište podataka - kružile su i kriještale iznad lijenog plavog mora.

Atlantski lom ostao je i dalje zapanjujuća nemogućnost i njegov usjek od dvadeset pet metara sada je poprimio prave dimenzije nakon što je Moira već sišla niz pola stijene.

Harman uzdahne, zategne remenje naprtnjače - osjetivši već kako mu znoj natapa tuniku tamo gdje je ona nalijegala na pamuk male naprtnjače - pa krene za Moirom stazom prema obali i moru.

67.

Mnogo toga se događalo istodobno.

Kraljica Mab - tristo četrdeset jedan metar dužine - započela je manevar zračnog kočenja u bliskom susretu sa Zemljom, s brodskom potisnom pločom postavljenom preko zadnjeg dijela letjelice, dok su i brod i tanjur bili okruženi plamenom i strujanjem plazme.

Na vrhuncu ionske oluje oko svemirske letjelice koja je primjenjivala zračno kočenje, Suma IV je oslobodio brod za spuštanje na površinu planeta.

I baš kao što je bio slučaj s brodom koji je prvi put dovezao Mahnmuta i Orpha na Mars, nitko nije stigao dati ovom brodu ime - ostao je to samo “brod za spuštanje” u njihovim razgovorima putem masera i uskog snopa. Ali Crna Dama je bila sigurna u spremištu broda za spuštanje, a Mahnmut je u svojoj kontrolnoj kabini stalno snimao video-signale - kako iz kamera njihovog broda, tako i s Kraljice Mab - dok je ovalni brod za spuštanje, zaštićen plaštem nevidljivosti, napuštajući plamenom omotan veći brod, jurio kroz gornji sloj atmosfere pet puta brže od brzine zvuka, da bi nakon nekog vremena raširio svoja kljunasta krila za velike brzine kada im je brzina pala na samo tri maha.

General Beh bin Adee se prvo namjeravao spustiti prema Zemlji izviđačkim brodom, ali neposredna prijetnja sastanka s asteroidnim Glasom natjerala je sve primarne integratore da glasovanjem odluče da general ostane na Kraljici Mab. Centurionski vođa Mep Ahoo bio je na sjedištu u putničko-teretnom odjeljku iza glavnog kontrolnog mjehura na gornjem dijelu broda, a iza njega - vezani remenjem za sjedišta, s teškim energetskim naoružanjem uspravljenim između crnih bodljikavih koljena - pod njegovim zapovjedništvom: dvadeset pet asterovečkih vojnika iz Pojasa, koje su nedavno odledili i dali im upute na Kraljici Mab.

Suma IV je bio sjajan pilot. Mahnmut je morao ostati zadivljen načinom na koji je Ganimedanac spuštao brod kroz gornji sloj atmosfere, koristeći potisnike tako kratkotrajno da se činilo da brod leti sam.

Podaci na radarskom profilu su impresivni, javi Orphu s Ia uskim snopom iz spremišta. Kako izgleda vizualno?

Plavo i bijelo, odgovori Mahnmut. Sve je plavo i bijelo. Još ljepše od fotografija. Čitava Zemlja je ocean ispod nas.

Čitava?, reče Orphu i Mahnmut pomisli da je to jedan od rijetkih slučaja kada je čuo da mu je prijatelj iznenađen.

Čitava. Vodeni svijet - plavi ocean, milijun valova sunčevog odsjaja, bijeli oblaci - cirusi, visoki oblaci, masa stratokumulusa koja nailazi preko horizonta prema nama... ne, čekaj. To je uragan, širok najmanje tisuću kilometara. Vidim mu oko. Bijel, rotira, silan, nevjerojatan.

Putanja nam je kako je planirano, pošalje Orphu. Idemo preko Antarktika i prelazimo preko Južnog Atlantika prema sjeveroistoku.

Mab je sada izašla iz atmosfere i nalazi se s druge strane Zemlje, pošalje Mahnmut. Komunikacijski sateliti koje smo posijali dobro rade. Mab je usporila na petnaest kilometara u sekundi te usporava i dalje. Penje se natrag prema koordinatama na polarnom prstenu i usporava ionskim pogonom. Staza je dobra. Uputila se prema mjestu sastanka koje nam je Glas opisao. Nitko još nije pucao na nju.

I još bolje, pošalje Orph, nitko još nije pucao ni na nas, zasad.

Suma IV je dopustio da ih trenje u atmosferi uspori ispod brzine zvuka baš kada su prošli preko roga Afrike. Njihov plan leta predviđao je da prelete preko isušenog Sredozemnog mora i pritom snime video-zapis i zabilježe podatke o tamošnjim starim građevinama, ali instrumenti su im sada otkrivali da postoji neka vrsta polja za prigušivanje energije koje se diže u obliku kupole do visine od četrdeset tisuća metara iznad tog isušenog mora. U stvari, po onome što kaže Suma IV, ako ulete u to, svi moraveki u brodu prestat će funkcionirati. Ganimedanac je okrenuo brod na istok preko pustinje Sahare, opisavši široki krug oko juga i istoka bezvodnog Sredozemlja.

Izvještaji su i dalje pristizali s Kraljice Mab, a oko planeta ih je prenosilo dvadesetak satelitskih repetitora veličine snježne pahuljice.

Velika svemirska letjelica dosegnula je koordinate koje joj je odaslao Glas - mali prazan prostor tik izvan ruba orbitalnog prstena oko dvije tisuće kilometara od grada asteroida, odakle je Glas odašiljao svoje poruke. Glas očito nije želio da brod koji se kreće zahvaljujući atomskim bombama dođe dovoljno blizu njegovom - njenom - orbitalnom domu zbog udarnog vala.

Osim podataka u stvarnom vremenu koje je brod za spuštanje na površinu hvatao, primao je informacije preko još dvadeset uskih snopova širokih frekvencija: snimke s mnoštva kamera i vanjskih senzora Kraljice Mab, podatke o tlu iz raznih satelita koje su posijali te višestruke signale od Odiseja. Moraveki ne samo što su opremili čovjekovu odjeću nanokamerama i molekularnim predajnicima već su Odiseju dali i blag sedativ tijekom njegovog posljednjeg perioda sna i počeli mu premazivati kožu na čelu i rukama snimačima veličine stanice, ali su se zapanjili kada su ustanovili da je Odisejeva koža tamo već opremljena nanokamerama. I ušni kanali bili su mu modificirani - mnogo prije nego što je stigao na Kraljicu Mab, shvatili su - nanocitnim prijemnicima. Moraveki su ih sve preoblikovali tako da sve što on bude vidio ili čuo odašilju brodskim snimačima. Po tijelu su mu instalirali i druge senzore, tako da će, čak i ako Odisej umre prilikom predstojećeg sastanka, podaci o njegovoj okolini nastaviti i dalje teći moravekima.

U tom trenutku, Odisej je stajao na mostu s primarnim integratorom Asteague/Cheom, Retrogradnim Sinopessenom, navigatorom Cho Lijem, generalom Beh bin Adeejem i drugim moravečkim zapovjednicima.

Odjednom Orphu i Mahnmut obratiše pozornost na radio-podatke koje je Kraljica Mab odaslala u stvarnom vremenu preko brodskog komunikatora.

“Stiže maserska poruka”, reče Cho Li.

“POŠALJITE ODISEJA SAMOGA PREKO”, začuje se suhoparni ženski glas iz grada-asteroida. “U NENAORUŽANOM ŠATLU. AKO NA NJEGOVOM BRODU OTKRIJEM NAORUŽANJE ILI AKO NETKO ORGANSKOG ILIROBOTSKOG PORIJEKLA KRENEŠ ODISEJEM, UNIŠTITĆU VAŠ SVEMIRSKI BROD”

“Zaplet se zgušnjava”, reče Orphu s Ia na zajedničkoj frekvenciji broda za spuštanje.

Moraveki u brodu za spuštanje promatraju samo sa sekundom kašnjenja kako Retrogradni Sinopessen prati Odiseja do lansirnog odjeljka broj osam. Budući su svi stršljeni bili naoružani, samo je jedan od tri građevinska šatla s Fobosa koji su još bili na Kraljici Mab mogao zadovoljiti zahtjeve Glasa.

Građevinski šatl bio je vrlo mali - jajasta letjelica za manipuliranje predmetima na daljinu s jedva dovoljno prostora da se unutra ugura jedno odraslo ljudsko biće, bez sustava za održavanje života, osim zraka i temperature - i dok je Retrogradni Sinopessen pomagao ahejskom ratniku da se zavuče u prostor pun kablova i ploča s čipovima, moravek reče: “Siguran si da želiš učiniti ovo?”

Odisej je jedan dugi trenutak piljio u paukolikog moraveka s Amalteje. Napokon reče na grčkom: “Ne mogu se odmoriti od putovanja; ispit ću život do dna: u svim sam trenucima vrlo uživao i vrlo patio, kako s onima koji su me voljeli, tako i sam; na obali i dok sam prolazio po nabujalim valovima mutnog mora pod sjajem kišnih Hijada; u ime sam se pretvorio... mnogo sam vidio i spoznao; gradove ljudske i običaje, podneblja, savjete, vlade i sebe pri tom, ali poštovao sam sve; i pijanu radost bitke s braćom svojom na bučnim ravnicama vjetrovite Troje... Kako je dosadno zastati, završiti, hrđati bez sjaja, ne blistati upotrijebljen! Kao da je disanje život. Život povrh života u gomili, sve je to premalo, i malo mi od svakog preostane: ali svaki je sat spašen te vječite tišine, nešto više, jer donosi nove stvari; i pogrešno bijaše od mene da se tri sunca krijem i čekam... zatvori ta prokleta vrata, paukoliki.”

“Ali to je...”, započne Orphu s Ia.

“Bio je u knjižnici Kraljice Mab..'”, odgovori Mahnmut.

“Tišina!”, zapovjedi Suma IV.

Gledali su kako se šatl zatvara. Retrogradni Sinopessen je ostao u odjeljku šatla i držao se za potpornu gredu kako ne bi bio isisan u svemir kada sva atmosfera istekne iz odjeljka, a onda je jajasti šatl izašao u svemir na bešumnim peroksidnim mlaznicama. Okretao se, stabilizirao, usmjerio uži kraj prema orbitalnom graduasteroidu - tek sjajnoj iskri među tisućama drugih iskri polarnog prstena s ove udaljenosti - i otisnuo se prema Glasu.

“Nailazimo na Jeruzalem”, reče Suma IV preko interkoma.

Mahnmut opet obrati pozornost na različite video-monitore i senzore broda za spuštanje.

Reci mi što vidiš, staro momče, pošalje Orphu uskim snopom.

U redu... još smo na visini većoj od dvadeset kilometara. Bez teleskopa, vidim suho Sredozemno more oko šezdeset ili osamdeset kilometara zapadno, kao krpež crvenog stijenja, tamnog zemljišta i nečeg nalik na zelena polja. Zatim se duž obale vidi ogroman krater tamo gdje je nekad bila Gaza, neka vrsta udarnog kratera, u obliku polumjeseca, djelomično u suhom moru - a onda se tlo diže u planine i tamo, na visoravni, na svome brdu, nalazi se Jeruzalem.

Kako izgleda?

Da malo zumiram... da, Suma IVprekriva sliku starim satelitskim fotografijama i očito je da su predgrađa i noviji dijelovi grada nestali... ali Stari grad, grad unutar zida, još je tamo. Vidim dveri Damask... Zapadni zid... Hram na Gori i Kupolu nad Stijenom... a tamo je i jedna nova građevina, koje nema na starim satelitskim fotografijama. Nešto visoko i sazdano od višestrukih staklenih površina i uglačanog kamena. Iz nje se diže plava zraka.

Primam podatke o plavoj zraki, pošalje Orphu. To je neminovno neutrinska zraka optočena tahionima. Nemam pojma čemu bi mogla služiti, a kladim se da to ne znaju ni naši znanstvenici.

O, pričekaj malo... odasla Mahnmut. Zumirao sam Stari grad i on... vrvi od života.

Ljudi ? Ljudska bića ?

Ne...

Ona bezglava, grbava organsko-robotska stvorenja?

Ne, pošalje Mahnmut uskim snopom. Hoćeš li me pustiti da opisujem u detalje?

Oprosti.

Tamo su tisuće - i više od toga - amfibijskih stvorenja s pandžama i opnastim stopalima, koja po tvojim riječima podsjećaju na Calibana iz Oluje.

Što rade?, upita Orphu.

Ustvari, samo se motaju uokolo, odasla Mahnmut. Ne, čekaj, u Davidovoj ulici blizu dveri Jaje nalaze se tijela... i još ih ima na Tarik el Vadu u starom židovskom kvartu blizu Trga Zapadnog zida...

Ljudska tijela? odasla Orphu.

Ne... tijela tih grbavih organskih robota. Prilično su rastrgnuta... mnoga izgledaju kao da im je prosuta utroba.

Hrana za calibanska čudovišta?, upita Orphu.

Pojma nemam.

“Sada ćemo nadletjeti plavu zraku”, reče Suma IV preko interkoma. “Ostanite svi dobro vezani - moram ubaciti nekoliko naših vanjskih senzora u samu zraku.”

Je li to pametno?, upita Mahnmut Orpha.

Ništa nije pametno kad je posrijedi ova ekspedicija na Zemlju, druže stari. Nemamo magidu na brodu.

Što?, upita Mahnmut uskim snopom.

Magidu, pošalje Orphu s Ia. U staro doba, stari Židovi - mislim, mnogo prije kalifatskih ratova i rubikona, u doba kada su ljudska bića nosila medvjede kože i majice - stari Židovi su govorili da mudar čovjek ima magidu - neku vrstu duhovnog savjetnika s drugog svijeta.

Možda smo mi te magide, pošalje Mahnmut Mi smo s drugog svijeta.

Istina, odgovori Orphu. Ali nismo osobito mudri. Mahnmute, jesam li ti ikada rekao da sam gnostik?

Kog je vraga gnostik?, upita Mahnmut. Odnedavno je doživio nekoliko otkrivenja kad je o njegovom prijatelju riječ - uključujući i činjenicu da je Orphu stručnjak za Jamesa Jovcea i druge pisce Minulog doba osim Prousta - i nije bio siguran da želi doživjeti još koje.

Nije važno što je gnostik, odgovori Orphu, ali stotinu godina prije nego što su kršćani spalili Giordana Bruna na lomači u Rimu, spalili su jednog gnostika, sufitskog maga po imenu Solomon Molho u Mantovi. Solomon Molho je propovijedao da će, kada dođe do promjene, Zmaj biti uništen bez oružja i sve će se na zemlji i nebesima promijeniti.

“Zmajevi? Magovi?”, reče Mahnmut naglas.

“Što si rekao?” javi se preko interkoma centurionski voda Mep Ahoo sa svog sjedišta u modulu za prijevoz trupa.

“Molim te da to ponoviš”, začuje se s Kraljice Mab glas primarnog integratora Asteague/Chea s britanskim naglaskom, koji je Mahnmutu time javio da na matičnom brodu prate njihove razgovore preko radio-veze, kao i službene poruke. Ali valjda ne i razgovore preko uskog snopa, kako se usrdno nadao.

Nema veze, pošalje Mahnmut. Pitat ću te za zmaja, magove i te stvari neki drugi put.

Preko interkoma Mahnmut reče: “Oprostite... ništa... samo sam naglas razmišljao.”

“Nemojte remetiti radio-disciplinu”, odbrusi Suma IV.

Dolje u spremištu, Orphu s Ia je podzvučno grmio.

Odisejev građevinski šatl sporo se približavao žarko obasjanom staklenom gradu kojim je asteroid bio načičkan. Senzori šatla potvrdili su da asteroid ispod grada donekle sliči krumpiru, dužine dvadesetak i širine desetak kilometara. Svaki četvorni metar površine asteroida od nikla i željeza bio je prekriven kristalnim gradom, s čeličnim, staklenim i superugljičnim tornjevima i mjehurima koji su se dizali najviše do pola kilometra. Senzori su pokazivali da je čitava građevina pod tlakom zraka koji odgovara normalnom zemaljskom tlaku na nultoj nadmorskoj visini, da molekule zraka koji neizbježno cure kroz staklo ukazuju na normalnu zemaljsku atmosferu koja se sastoji od mješavine kisika, dušika i ugljičnog dioksida, kao i da bi unutrašnja temperatura bila ugodna za ljudsko biće koje je živjelo oko Sredozemnog mora prije klimatskih promjena krajem Minulog doba... na primjer, za nekoga iz Odisejeve ere.

Na mostu Kraljice Mab, koja je održavala udaljenost od tisuću kilometara, svi komandni veki pratili su pažljivije svoje senzore i ekrane, dok je nevidljivi pipak energije polja sile posezao iz kristalnog grada-asteroida, grabio građevinski šatl i vukao ga prema otvoru nalik na zračnu komoru visoko na najvišoj staklenoj kuli.

“Isključite potisnike i autopilota u šatlu”, zapovjedi Cho Li.

Retrogradni Sinopessen, koji je promatrao Odisejevu biometriju, reče: “Naš ljudski prijatelj osjeća se dobro. Uzbuđen je... srce mu radi malo ubrzano i nivo adrenalina mu raste... može gledati kroz taj prozorčić... ali inače je zdrav.”

Hologramske slike zatreperiše iznad konzola i kartografskog stola dok se šatl približavao, da bi zatim bio uvučen u tamni pravokutnik zračne komore. Staklena vrata su kliznula i zatvorila se. Senzori šatla registrirali su diferencijal polja sile koje ga je guralo “dolje” - kao zamjena za gravitaciju od 0,68 g po zemaljskom standardu - a onda su senzori zabilježili nalet zraka u prostranu odaju zračne komore. Taj se zrak mogao udisati koliko i onaj kod Ilija.

“Radio, maserski i kvantno telemetrijski podaci posve su jasni”, izvijesti Cho Li. “Staklo gradskog zida ih ne blokira.”

“On još nije u gradu”, progunda general Beh bin Adee. “Tek je u zračnoj komori. Nemojte se iznenaditi ako Glas prekine prijenos čim se Odisej nađe unutra.”

Promatrali su slike iz subjektivnih kamera na koži - kao i svi na brodu za spuštanje pedesetak tisuća kilometara odavde - kako se Odisej izvlači iz malog prostora, proteže se i polazi prema unutrašnjim vratima.

Štit je sada bio podignut i mač spreman dok je bradonja prilazio obasjanim vratima.

“Ako nitko više nema potrebu proučavati Jeruzalem ili neutrinsku zraku, letimo prema Europi”, reče Suma IV preko interkoma.

Nitko se nije usprotivio, iako je Mahnmut bio zauzet opisivanjem boja Starog grada Jeruzalema Orphu - crvene boje kasnog popodnevnog sunca na prastarim zgradama, zlatno bliještanje džamije, ulice boje ilovače i tamnosive sjene uličica, šokantno, iznenadno zelenilo maslinjaka tu i tamo, a posvuda mučno, sluzavo zelenilo amfibijskih stvorova.

Brod za spuštanje ubrzao je do tri maha i zaputio se na sjeveroistok prema staroj prijestolnici Damasku, tamo gdje je nekada bila Sirija ili Kan Ho Tepova zapadna provincija Nyainqentangla San, a Suma IV je održavao udaljenost između letjelice i kupole koja je poništavala energiju iznad isušenog Sredozemlja. Dok su prelazili preko stare Sirije i oštro skretali ulijevo da bi se zaputili duž Maloazijskog poluotoka preko kostiju stare Turske, i dok se brod kretao bešumnom brzinom od 2,8 maha na visini od trideset četiri tisuće metara s uključenim sustavima za nevidljivost, Mahnmut odjednom reče: “Možemo li usporiti i kružiti iznad obale Egeja južno od Helesponta?”

“Možemo”, odgovori Suma IV preko interkoma, “ali već kasnimo s promatranjem grada pod plavim ledom u Francuskoj. Ima li tamo na obali ičega što bi zavrijedilo naše skretanje i trošenje vremena?”

“Tamo je nekad bila Troja”, reče Mahnmut. “Ilij.”

Brod počne usporavati i gubiti visinu. Kad mu je brzina spala na jedva tristo kilometara na sat - dok su se smeđe i zelene boje ispražnjenog Sredozemlja brzo približavale, s vodom Helesponta na sjeveru - Suma IV je uvukao zatupasta delta krila i razvio sto metara dugačka prozračna krila s propelerima koji su se sporo okretali.

Mahnmut tiho zapjeva preko interkoma:

“Kažu da se Ahilej uzbudio u tami... A Prijam i njegovih pedeset sinova Probude se začuđeni rikom topova, I drhte u strahu za Troju.”

Tko je to?, pošalje Orphu. Ne prepoznajem te stihove.

Rupert Brooke, odgovori Mahnmut preko uskog snopa. Britanski pjesnik iz vremena Prvog svjetskog rata. Napisao je to na putu za Galipolje... ali nikada nije stigao do Galipolja. Umro je usput od bolesti.

“Da”, oglasi se general Beh bin Adee na zajedničkoj frekvenciji, “ne mogu baš pohvaliti tvoju radiodisciplinu, Europejce maleni, ali ovo je bila zaista dobra pjesma.”

U kristalnom gradu u polarnoj stazi, vrata zračne komore kliznula su uvis i Odisej je ušao u sam grad. Bio je pun sunčeve svjetlosti, drveća, lijana, tropskih ptica, potoka, vodopad se obrušavao s visoke lišajem prekrivene kamene izbočine, a bile su tu i stare ruševine i sitne životinje. Odisej je vidio da je jedan riđi jelen prestao pasti travu, podigao glavu, pogledao čovjeka koji mu je prilazio s podignutim štitom i mačem, a onda se mirno udaljio.

“Senzori pokazuju da se približava neko čovjekoliko stvorenje - još se ne vidi od bilja”, javi Cho Li preko radija brodu za spuštanje.

Odisej je čuo korake prije nego što ju je vidio - bose noge po utabanom tlu i glatkom kamenu. On spusti štit i spremi mač kad je ugleda.

Žena je bila neizrecivo lijepa. Čak su i neljudski moraveki u čeličnim i plastičnim ljušturama, s organskim srcima koja su im tukla kraj hidrauličnih srca, s organskim mozgovima i žlijezdama pokraj plastičnih crpki i nanocitnih servomehanizama - čak su i moraveki udaljeni tisuću kilometara, zagledani u svoje holograme, shvatili koliko je ta žena nevjerojatne ljepote.

Koža joj je bila preplanula, kosa dugačka i tamna, ali prošarana plavim pramenovima, i uvojci su joj padali preko golih ramena. Imala je na sebi kratak dvodijelni komplet od svjetlucave prozračne svile koja joj je isticala pune, teške grudi i široke kukove. Bila je bosa, a oko vitkih gležnjeva imala je zlatne grivne te mnoštvo narukvica na oba ručna zgloba i srebrne i zlatne spone na glatkim mišicama.

Dok je prilazila, Odisej, moraveki koji su zurili u svemiru i moraveki koji su zurili dok su kružili iznad drevne Troje vidjeli su da su ženine obrve izvijene u senzualni luk iznad neviđeno zelenih očiju, da su joj trepavice duge i tamne i da ono što je s udaljenosti od tri metra sličilo na šminku oko tih zapanjujućih očiju zapravo su prirodne sjene i tonovi kože, sada kada je prišla na oko metar od ošamućenog Odiseja. Usne su joj bile meke, pune i vrlo crvene.

Na savršenom grčkom iz Odisejevog doba, glasom blagim kao dašak lahora među palmama ili tihi zvuk savršeno podešenih zvončića za vjetar, ljepotica reče: “Dobro došao, Odiseju. Godinama te čekam. Zovem se Sycorax.”

68.

Druge večeri hoda kroz Atlantski lom s Moirom, Harman je razmišljao o mnogim stvarima.

Nešto u tom hodanju između dva visoka zida vode - Atlantik je tu bio dublji od sto pedeset metara, drugog dana puta, sada više od stotinu kilometara od obale - bilo je apsolutno hipnotizirajuće. Sto pedeset metara visoki zidovi vode s obje strane sedamdesetak metara široke suhe staze bili su ujedno i zastrašujući i Harman se čak ni poslije dva dana provedena u Lomu nije potpuno priviknuo na osjećaj klaustrofobije i straha od urušavanja. On je jednom zapravo već bio u Atlantskom lomu, prije dvije godine, kada je slavio svoj devedeset osmi rođendan - pošao je od faks-čvora 124 blizu imanja Loman, tamo gdje je nekada bila obala New Jerseva u Sjevernoj Americi, i hodao je dva dana tamo u Lom i dva dana natrag, ali nije prevalio toliku udaljenost kao sada s Moirom - i zidovi vode i duboka pomrčina jarka nisu mu tada toliko smetali. Naravno, pomisli Harman, tada sam bio mlađi. I vjerovao u magiju.

On i Moira nekoliko sati nisu progovarali, ali su lako držali korak jedno s drugim i dobro su išli u tišini. Harman je analizirao neke informacije koje su sada ispunjavale njegov svemir, ali uglavnom je mislio o tome što može i što treba učiniti uspije li se ikad vratiti u Ardis.

Shvatio je da prvo mora tražiti oprost od Ade što ju je napustio i pošao na to idiotsko putovanje do Golden Gatea. Trudna žena i nerođeno dijete morali su mu biti na prvom mjestu. Tada je bio svjestan toga, ali sada je znao.

Dalje, Harman je pokušavao smisliti plan spašavanja svoje voljene, nerođenog djeteta, prijatelja i vrste. To nije bilo lako.

Ono što mu je bilo lakše zahvaljujući informacijama koje su - doslovno - kuljale u njega iz milijun knjiga, bilo je da raščlani neke mogućnosti.

Prvo, bile su tu opet probuđene funkcije njegovog uma i tijela koje je stalno istraživao, gotovo stotinu njih. Najvažnija je, makar kratkoročno, bila funkcija slobodnog faksiranja. Umjesto da pronalazi čvorove i aktivira strojeve, nanostrojevi u svakom staromodnom ljudskom biću, koje je Harman sada shvaćao, mogli su ga faksirati s bilo kojeg na bilo koje mjesto na planetu Zemlji, pa čak - ako zabrane budu ukinute - i s površine planeta na odabrana mjesta u 1,108.303 objekta, strojeva i grada na stazi oko Zemlje.

Slobodno faksiranje moglo ih je sve spasiti od vojniksa - kao i od Seteba i njegovih oslobođenih calibana, možda čak i od Calibana osobno - ali samo ako se faks-uredaji i skladišni moduli na stazi opet uključe za ljude.

Drugo, Harman je sada znao nekoliko načina da se opet popne do prstena, pa je donekle čak i shvaćao tu vješticu po imenu Sycorax koja je sada tamo vladala, ali nije imao pojma kako bi on i ostali mogli svladati Sycoraxu i Calibana - jer Harman je bio siguran da je Seteb poslao svog jedinog začetog sina na prstene kako bi ukinuo funkciju faksa. Ali ako pobijede, Harman je znao da će se morati gušiti u još kristalnih ormara prije nego što dođe do svih tehničkih informacija koje su mu potrebne da opet aktivira komplicirane senzorske satelite i satelite za faksiranje.

Treće, proučio je brojne funkcije koje su mu sada bile na raspolaganju - mnoge od njih odnosile su se na nadziranje vlastitog tijela i uma i pronalaženje tamo uskladištenih podataka - i znao je da će moći bez ikakvih problema s drugima podijeliti svoje novopronađene informacije. Jedna od izgubljenih funkcija bila je jednostavna funkcija prijenosa podataka - neka vrsta izokrenutog sigliranja - tako što je Harman mogao dodirnuti drugo staromodno ljudsko biće, odabrati proteinske memorijske pakete u kavezu od RNK-DNK koje želi prenijeti, i informacije bi potekle kroz njegovo meso i kožu toj drugoj osobi. To je bilo usavršeno za prototipove Malih zelenih ljudi prije nepune dvije tisuće godina, i ubrzo prilagođeno ljudskoj nanocitnoj funkciji. Svi staromodni ljudi imali su stotinu latentnih funkcija u svojim tijelima i umovima, ali bila je potrebna jedna informirana osoba da kod svih drugih opet potakne ljudske sposobnosti.

Harman se morao osmjehnuti. Moira je mogla biti... ne, bila je... nesnosna zbog svojih samo njoj razumljivih šala i zakukuljenih nagovještaja, ali sada je shvaćao zašto ga je ona stalno nazivala svojim “mladim Prometejem”. Riječ Prometej je, kako kaže Hesiod, značila “vidovit” ili “proročki”, a Prometejev lik kod Eshila i u djelima Shelleya, Wua i ostalih velikih pjesnika bio je revolucionarni Titan koji je ukrao bitno znanje - vatru - od bogova i donio ga dolje gmizavoj ljudskoj rasi, uzdigavši je do nečega poput bogova. Gotovo slične njima.

“Zato ste nas odvojili od naših funkcija”, reče Harman, ne shvativši da je naglas progovorio.

“Što?”

On pogleda postženu koja je koračala kraj njega u sve gušćem mraku. “Niste htjeli da postanemo bogovi. Zato nikad niste aktivirali naše funkcije.”

“Naravno.”

“A ipak, svi postovci osim tebe odlučili su otići u drugi svijet ili dimenziju i igrati se bogova.”

“Naravno.”

Harman je shvatio. Prva nužnost i prednosti jednog boga, s malim “b” ili velikim “B”, bilo je da nema drugih bogova pred sobom. Opet se usredotočio na vlastite misli.

Harmanov način razmišljanja promijenio se nakon kristalnog ormara. Nekoć bi se koncentrirao na stvari, mjesta, ljude i osjećaje, sada je mahom razmišljao figurativno - u složenom plesu metafora, metonimija, ironija i sinekdoha. S milijardama činjenica - stvari, mjesta i ljudi - smještenih u stanicama, žarište njegovih misli premjestilo se na veze, prijelaze, nijanse i prepoznavanje. Osjećaji su još bili tu - štoviše, snažniji nego prije - ali gdje su mu emocije nekada navirale kao neki veliki, gromoglasni bas koji zaglušuje ostatak orkestra, sada su plesali kao tanahni ali snažni solo na violini.

Previše tmurna metafora za običnog jadnog čovjeka, pomisli Harman osvrnuvši se ironično na samouvjerenost vlastitih misli. I strašno velika aliteracija za jednog zabrinutog seratora.

Unatoč izrugivanju samome sebi, znao je da je sada dobio dar sposobnosti shvaćanja - ljudi, mjesta, stvari, osjećaja, sebe samog - s onakvim prepoznavanjem kakvo može potjecati samo od sazrijevanja u nijansama, uranjanja u samog sebe i učenja kako da prihvati ironije, metafore, sinekdohe i metonimije ne samo u jeziku već i u rukopisu svemira.

Sastane li se opet s vlastitom vrstom, vrati li se u bilo koju enklavu staromodnih ljudi, ne samo u Ardis, njegove nove funkcije promijenit će čovječanstvo zauvijek. Neće ih nikome nametati, ali pošto je njegova vrsta homo sapiensa bila vrlo blizu toga da bude zbrisana iz ovog post-postmodernog svijeta, sumnjao je da bi se itko tko se nade izložen napadu vojniksa, calibana i divovskog mozga što isisava duše i trčkara uokolo na mnoštvu ruku, previše opirao stjecanju novih sposobnosti, moći i prednosti za opstanak.

Jesu li te funkcije - na duge staze - prednost za opstanak moje vrste?, upitao je Harman sebe.

Odgovor, koji mu se javio vlastitim mentalnim glasom, bio je jasan uzvik zen učitelja koji je čuo glupo pitanje nekog svog akolita - “Mu!” - što je otprilike značilo: “Povuci to pitanje, budalo.” Taj slog obično je bio praćen jednako jednosložnim “Kvac!”, što je bilo povik zen učitelja u trenutku kada on skoči i mlatne glupog učenika po glavi i ramenima teškim, ojačanim učiteljskim štapom.

Mu. Ovdje nema ničeg “dugoročnog” - o tome će odlučivati moji sinovi i kćeri, kao i njihova djeca. U ovom trenutku, sve - sve - postoji samo kratkoročno.

A prijetnja da će te rasporiti grbavi vojniks izvanredno ti izoštri misli. Ako bi se funkcije opet uključile - Harman je znao zbog čega stare funkcije, uključujući i tragačku funkciju, svemrežu, proxnet, farnet kao i sigliranje, nisu radile - netko tamo gore, na prstenima, isključio je transmisiju jednako kao što je isključio strojeve za faksiranje.

Ako bi se funkcije opet uključile...

Ali kako bi se mogle opet uključiti?

Još jednom, Harman se pozabavio pitanjem povratka na prstene i ponovnog uključivanja svega - struje, servitora, faksa, svih funkcija.

Morao je znati ima li tamo gore i drugih osim Sycoraxe, čekaju li i kako se brane. Milijun knjiga koje je progutao u kristalnom ormaru nije nudilo nikakvo mišljenje o tom ključnom pitanju.

“Zašto me ti ili Prospero ne KT-irate na prstene?”, upita Harman. Okrene se da pogleda Moiru i shvati da je jedva vidi u sve slabijem svjetlu. Lice joj je bilo osvijetljeno samo svjetlima prstena.

“Takav je naš izbor”, reče ona mrtvo-hladna.

Harman pomisli na pištolj za ispaljivanje metaka koji mu je bio u naprtnjači na leđima. Bi li mogao usmjeriti oružje u nju - i pružiti joj priliku da po njegovom licu vidi koliko je iskren u tome, pošto su posthumanci imali vlastite funkcije za čitanje i razumijevanje ljudskih reakcija - da li bi je ta kombinacija uvjerila da ga kvantno teleportira do Ardisa ili prstena?

Znao je da ne bi. Nikada mu ne bi dala pištolj da je mogao biti ikakva prijetnja za nju. Ugradila je u oružje neku protumjeru - možda ga je mogla spriječiti da opali samo snagom svojih posthumanskih misli, nekim jednostavnim odašiljačem moždanih valova ugrađenim u mehanizam za okidanje - ili je neko osiguranje, kako od budala tako i od metaka, bilo ugrađeno u nju samu.

“Ti i mag ste se svojski potrudili da me pronađete, otmete, prevezete preko Indije do Himalaja, strpate me u kristalni ormar, utopite i podučavate”, reče Harman. To je bio najveći broj riječi koje je nanizao otkad su krenuli u hod Lomom i on je shvatio koliko su banalne i suvišne. “Zašto biste to radili ako već niste htjeli da pobijedim Seteba i ostale zlotvore?”

Moira se nije opet nasmiješila. “Ako već moraš do prstena, moraš pronaći način kako.”

“'Ako već moraš' zvuči kao nekakva kalvinistička predodređenost”, reče Harman dok je prelazio preko niskog grumena osušenog koralja. Prolazak Lomom je do sada bio iznenađujuće lak - željezni mostovi preko nekoliko ponora u oceanskom dnu na koje su naišli, staze napravljene eksplozijama ili usječene laserom u stjenovite i koraljne grebene, blagi uspon najvećim dijelom puta i metalni kablovi da im pomognu pri penjanju ili silaženju tamo gdje je strmo - tako da Harman nije morao gubiti mnogo vremena na to da pazi kud staje. A pri ovako slabom svjetlu bilo je i teško zamijetiti pojedinosti.

Moira nije odgovorila niti vidno reagirala na njegovo slabunjavo mudrovanje, pa on reče: “Postoje i drugi firmariji.”

“Prospero ti je to već rekao.”

“Da, ali upravo mi je sinulo. Mi staromodni ne moramo umrijeti ili se medicinski obnoviti od nule. Tamo gore ima još spremnika za pomlađivanje.”

“Da, naravno. Posthumanci su se pripremili da opslužuju populaciju staromodnih do jednog milijuna. Na drugim orbitalnim otocima, i u ekvatorskom i u polarnom prstenu, ima još firmarija s plavim crvima. To je jasno.”

“Da, očigledno”, reče Harman, “ali moraš imati na umu to da mi je moć razumijevanja trenutno kao u nekog novorođenčeta.”

“Nisam to zaboravila”, reče Moira.

“Nemam točne podatke o tome gdje su drugi firmariji”, reče Harman. “Možeš li mi ih pokazati?”

“Pokazat ću ti ih kada večeras ugasimo logorsku vatru”, reče Moira suho.

“Ne. Mislim na karti prstena.”

“Zar imaš kartu prstena, mladi moj Prometeju? Je li i ona dio onoga što si pojeo i popio u Taju?”

“Ne”, reče Harman, “ali ti nam je možeš nacrtati - sa svim orbitalnim koordinatama.”

“Zar tako brzo poslije rođenja razmišljaš o besmrtnosti, Prometeju?”

Zar?, upita se Harman. Onda se sjeti svoje posljednje misli prije nego što je shvatio da se drugi firmariji nalaze u naftalinu tamo gore, na posthumanskim prstenima; bila je upućena Adi, trudnoj i ranjenoj.

“Zašto su svi operativni spremnici za liječenje s ulaznim i izlaznim faksovima bili na Prosperovom otoku?” upita on. I još dok je izgovarao to pitanje, vidio je odgovor kao sjećanje na zaboravljeni košmar.

“Prospero je to uredio kako bi imao čime hraniti svog zarobljenika Calibana”, reče Moira.

Harman osjeti da mu se želudac okreće. Dijelom je to bila njegova reakcija na vlastite ranije prijateljske ili opraštajuće osjećaje prema magu, vjesniku logosfere. Ali iznenadni nalet mučnine najvećim dijelom potjecao je od činjenice da nije pojeo ništa poslije ona dva zalogaja dnevne hranljive table prije osvita tog jutra, a zaboravio je čak i piti kroz cjevčicu svog hidratora tijekom prošlih nekoliko sati.

“Zašto si stala?” upita on Moiru.

“Previše je mračno da bismo dalje hodali”, reče postžena. “Upalimo vatru ovdje, pa na njoj ispecimo kobasice i malo sladića, uz pjevanje pjesmica za kampiranje. Onda možeš odspavati nekoliko sati i sanjati o tome kako vječno živiš u svijetloj budućnosti spremnika s plavim crvima.”

“Znaš”, reče Harman, “povremeno si baš sarkastična gnjavatorica.”

Moira se sada nasmiješi. Osmijeh joj je bio kao u češirskog mačka, gotovo jedini detalj koji se od nje vidio u tami Loma. “Kada su ovdje bile moje mnogobrojne sestre”, reče ona, “prije nego što su sve odletjele i postale bogovi - mnoge od njih muški bogovi, što sam ja smatrala degradacijom - govorile su mi isto to. E sad, vadi iz naprtnjače ta suha drva i morsku travu koju smo cijelog dana sakupljali i upali nam lijepu vatricu... tako, dobri moj mali staromodni čovječe.”

69.

Mama! Mamiceeee! Jako me je strah. Ovdje je tako hladno i mračno. Mama! Dođi i izvadi me odavde. Mama, molim te!

Ada se probudila samo pola sata pošto je zaspala u hladnim, ranim satima mračnog zimskog jutra. Dječji glas u njenoj glavi bio je poput male, hladne i nezvane ruke ispod njene odjeće.

Mama, molim te. Ovdje mi se ne sviđa. Hladno je, mračno i ne mogu izaći. Kamen je pretvrd. Gladna sam. Mama, molim te pomogni mi da izađem odavde. Mamiceeee.

Koliko god bila umorna, Ada je natjerala sebe da se izvuče iz pokrivača na hladan zrak. Preživjeli - sad ih je bilo četrdeset osam, jedan tjedan i pet dana poslije povratka u ruševine Ardisa - podigli su šatore od pronađenih cerada i Ada je sada spavala s još četiri žene. Šatori i prvobitna straćara kraj bunara bili su u središtu nove palisade, sa zašiljenim koljem pobodenim na trideset metara od centra naselja šatora i srušenih ostataka prvobitnog Ardis Halla.

Mamiceee... molim te, mamice...

Glas je sada bio tu gotovo sve vrijeme i premda ga je Ada naučila ignorirati na javi, nije od njega mogla spavati. Noćas - u ovo mračno praskozorje - bio je mnogo gori nego obično.

Ada navuče hlače, čizme i debeo džemper pa izađe iz šatora, što je tiše mogla da ne probudi Elle i druge žene pod šatorom. Kraj središnje logorske vatre bilo je nekoliko ljudi - uvijek ih je bilo, preko cijele noći - osim stražara na novim zidovima, ali prostor između Ade i Jame bio je prazan i mračan.

Bilo je vrlo mračno; gusti oblaci su zaklonili zvjezdanu svjetlost i sjaj prstena, a mirisalo je na skori snijeg. Ada je pažljivo hodala dok je išla prema Jami - neki ljudi su još voljeli spavati vani, sada pošto su prosili i postavili prostirke i vreće za spavanje. Nije željela nikoga nagaziti. Tek u petom mjesecu trudnoće, Ada se već osjećala debelom i nespretnom.

Mamiceeee!

Mrzila je taj prokleti glas. Dok je pravo dijete raslo u njoj, nije mogla trpjeti molećivi, cvileći surogat dječjeg glasa koji je dopirao od tog stvorenja u Jami, pa makar to bio samo mentalni odjek. Pitala se da li nervni sustav njenog djeteta, koji se upravo formira, može uhvatiti taj telepatski upad. Nadala se da ne može.

Mama, molim te da me pustiš van. Ovdje dolje je mračno.

Odlučili su da jedan stražar stalno čuva Jamu, a noćas je to bio Daeman. Prepoznala je vitku, mišićavu siluetu s flešetnom puškom okačenom o rame i prije nego što mu je prepoznala lice. On se okrene prema njoj kada je prišla rubu Jame.

“Ne možeš zaspati?”, šapne on.

“Ne da mi”, uzvrati mu ona šapatom.

“Znam”, reče Daeman. “Uvijek mogu čuti kada usmjeri svoje moljakanje na tebe. Slabo, ali čujno - kao nekakvo golicanje iza u mozgu. Čujem kako stvorenje viče 'Mamiceee' i jednostavno poželim isprazniti čitav spremnik strelica u njega.”

“To je vjerojatno dobra zamisao”, reče Ada, zagledana dolje u metalnu rešetku, zavarenu i još vijcima stegnutu za kamen iznad Jame. Rešetka je bila velika, teška i s uskim prorezima - uzeli su je iz stare cisterne blizu ruševina Ardis Halla - i Setebovo dijete već je naraslo toliko da može provući ruke na drškama kroz rešetke. Jama bila je duboka četiri i pol metra, a iskopali su je pijucima i eksplozivom u čvrstoj stijeni. I koliko god bio jak taj čudovišni stvor tamo - mnogooki, mnogoruki moždani dio njegov bio je duži od metar i dvadeset, a šake su mu svakog dana bile sve snažnije - nije bio dovoljno jak da iščupa vijke rešetke i zavarene šipke usađene u stijenu. Još ne.

“Dobra zamisao ako se zanemari činjenica da bi se na nas obrušilo dvadeset tisuća vojniksa pet minuta nakon što ubijemo stvora”, šapne Daeman.

Adu nije morao podsjećati na to, ali kad je čula da je izgovorio to naglas, hladnoća, jeza i mučnina uvukle su se još dublje u nju. Soni je sada bio gore, u oblačnom mraku, gdje je sporo kružio u izvidnici. Novosti su svakodnevno bile iste - vojniksi su se, u gotovo savršenom krugu promjera nešto manjeg od tri kilometra, držali podalje od onoga što bi moglo biti posljednje ljudsko logorište na Zemlji - no njihov je broj rastao.

Greogi je jučer poslijepodne procijenio da u ogoljelim šumama ima najmanje dvadeset do dvadeset pet tisuća mat-srebrnastih stvorenja. S prvim svjetlom jutra bit će ih još više. Bilo ih je sve više svakoga dana.

Bilo je to sigurno koliko i činjenica da molećivi, cvileći, ulagivački mentalni glas koji je dopirao iz Jame nikako neće prestati sve dok se stvorenje ne oslobodi.

A što onda?, upita se Ada.

Mogla je zamisliti. Samo postojanje stvorenja bacilo je pokrov na preživjele iz Ardisa. Bilo je dovoljno teško prebroditi dane - u podizanju i širenju malih šatora i straćara, spašavanju onoga što se spasiti moglo iz ruševina, ojačavanju beznadne tvrđavice od brvna, da se i ne spominje nabava dovoljne količine hrane - bez zlobnog cviljenja Setebovog djeteta u njihovim glavama.

Hrana je bila ozbiljan problem. Sva goveda su se razbježala tijekom masakra, a ekspedicije sonijem pronašle su samo trula trupla na udaljenim poljima i u zimskoj šumi. Vojniksi su poklali i njih. Tlo bilo smrznuto pa je čak i pomisao na vrtove, prinose ili sjetvu bila mjesecima daleko; pošto je konzervirana hrana i zimnica koja se nalazila u podrumu ardiske palače sada pretvorena u istopljene lokve ispod pougljenih ruševina, četrdeset osam ardiskih preživjelih ljudi zavisilo je od lovaca koji su svakog dana odlazili sonijem. Ali u posljednje vrijeme nisu imali sreće - nisu svakog dana imali svježeg mesa i lov im je sve rjeđe donosio životinje koje bi ubili u sve širem promjeru svojih letova, pa su ono što su mogli čuvali dimljenjem i pomoću dragocjenih ostataka soli iz skladišta, i monotono žvakali neukusno sušeno meso, promatrali kako se vojniksi i dalje gomilaju i svakog dana i noći raspoloženje im je bilo sve mračnije dok im je Setebovo dijete neprestano zavlačilo bijele, ljepljive ruke i pipke telepatije u glave. Čak i dok su spavali.

“Još koji dan”, reče Daeman tiho, “i mislim da će biti u stanju probiti se na slobodu iz ovog kaveza.” Uzeo je zapaljenu baklju iz njenog udubljenja udaljenog nekoliko stopa i nagnuo se nad Jamu. Veliko kao omanje tele, s moždanom površinom blistavom od vlažne sive sluzi, Setebovo dijete visjelo je s rešetke. Pet-šest šaka na pipcima stezalo je tamnu željeznu mrežu. Osam ili deset žutih očiju škiljilo je, treptalo i žmirkalo pred iznenadnom navalom svjetla. Dvoja usta za hranjenje zapulsirala su i otvorila se, a Ada se opčinjeno gledala u redove malih bijelih zuba u njima.

“Mama”, zacvili stvorenje. Govorilo je već tjedan dana, ali stvarni glas mu po ljudskom ili dječjem prizvuku nije bio ni blizu onom telepatskom glasu.

“Da”, šapne Ada. “Danas ćemo sazvati opći sastanak. Neka svi glasuju. Ali moramo se ubrzo pripremiti za odlazak.”

Gotovo nitko nije bio zadovoljan tim planom, ali nisu mogli smisliti ništa bolje. Dok Daeman i još nekolicina budu čuvali malog Seteba, počet će evakuirati materijale i ljude na otok kojeg su pronašli pedesetak kilometara nizvodno od Ardisa. Nije to bio rajski otok na koji je Daeman želio faksirati negdje s druge strane svijeta, ali taj kamenit otočić nalazio se usred rijeke, struje su tamo bile brze, a ono što je bilo još važnije, teren se mogao braniti.

Svi su pretpostavili da se vojniksi nekako odnekud faksiraju ovamo - premda su svakodnevne provjere ardiskog faks-čvora pokazivale da on i dalje ne radi. To je značilo da bi ih vojniksi lako mogli pratiti, možda čak i faksirati se na otok. Ali četrdeset osam preživjelih mogli su se okupiti i podići logor na travnatom udubljenju u centralnoj stijeni otoka - loviti i donositi hranu sonijem kao što su to radili i sada - a otok je bio toliko malen da bi vojniksi imali problema da se tamo faksiraju više od po nekoliko stotina odjednom.

Toliko njih bi možda mogli pobiti ili otjerati.

Posljednji muškarci i žene koji budu napustili Ardis - a Ada je zaista namjeravala biti posljednja žena koja će to učiniti - ubit će Setebov nakot. Onda će vojniksi preplaviti ovo sveto mjesto kao mahniti skakavci, ali ostali preživjeli bit će na otoku i sigurni. Sigurni nekoliko sati, pretpostavljala je Ada.

Mogu li vojniksi plivati? Ada i ostali potražili su u sjećanju sliku kada je netko od njih vidio da neki pokorni vojniks pliva u davnoj prošlosti od prije deset mjeseci, prije nego što je nebo palo, prije nego što su Harman, mrtva Savi i Daeman uništili firmarij zajedno s Prosperovim otokom. Prije okončanja njihovog budalastog svijeta zabava i beskrajnog faksiranja i sigurnosti. Nitko nije bio siguran da je ikada vidio vojnikse kako plivaju.

Ali Ada je u dnu duše bila uvjerena. Vojniksi su bili u stanju plivati. Ako ništa drugo, mogli su hodati po riječnom dnu pod tolikom vodom i u toj brzoj struji. Doći će do ljudi na njihovom otočiću kada Setebovo dijete bude mrtvo.

A onda će preživjeli, ako ih uopće bude, opet morati bježati - ali kuda? Ada je glasala za Golden Gate kod Machu Picchua, pošto se dobro sjećala Petyrovog opisa tamošnjeg mnoštva vojniksa koji nisu mogli ući u stambene mjehure na tornjevima i kablovima visećeg mosta. Ali ostali većinom nisu željeli ići na Most koji nikada nisu vidjeli -bio je predaleko, trebalo bi im previše vremena da tamo stignu i našli bi se zarobljeni u staklenim građevinama visoko iznad tla, potpuno okruženi vojniksima.

Ada im je rekla kako su Harman, Petyr, Hannah i Noman/Odisej stigli do Mosta za manje od jednog sata, kako su se munjevito digli do rubova svemira, a onda obrušili natrag u atmosferu iznad južnog kontinenta. Objasnila je da soni i dalje ima taj plan leta u memoriji - da bi putovanje do Golden Gatea kod Machu Picchua potrajao samo nekoliko minuta duže od plovidbe niz rijeku do kamenitog otoka.

I dalje nisu htjeli to pokušati. Još ne.

Ali Ada i Daeman nastaviše pripremati planove za tu dugačku evakuaciju.

Odjednom se začuje neki zvuk iznad tamne linije stabala na jugoistoku - neko čegrtanje i šištanje. Daeman skine flešetnu pušku s ramena i otkoči je. “Vojniksi!”, vikne on.

Ada se ugrize za usnu, zaboravivši na tren na Seteba ispod svojih nogu, čija su mentalna preklinjanja bila zaglušena stvarnom bukom. Netko je kraj centralne vatre udarao u zvono glavnog alarma. Ljudi su teturali van iz straćare i drugih šatora i vikali kako bi probudili druge.

“Mislim da nisu”, reče Ada, gotovo viknuvši to kako bi je Daeman mogao čuti kroz buku. “Nije zvučalo poput njih.”

Kad je zvono prestalo bučiti i kada su povici zamrli, mogla je jasnije čuti - metalno mehaničko struganje - nimalo slično piskavim zvuci-ma skokova vojniksa u napadu.

Tada se pojavi neka svjetlost - reflektor usmjeren s neba, s visine od samo stotinjak metara, a zraka i krug svjetla obasjavali su golo granje, smrznutu i od vatre pocrnjelu travu, zidove palisade i začuđene stražare koji su tamo stajali na grubo sklepanim bedemima.

Soni nije bio opremljen reflektorom.

“Uzmite puške!”, vikne Ada grupi ljudi koji su se motali oko središnje vatre. Neki su imali oružje. Drugi ga dograbiše i pripremiše.

“Raštrkajte se!”, vikne Daeman i potrča prema gomili, mašući rukama. “U zaklon!” Ada se slagala s tim. Što god bila ta stvar, ako već ima neprijateljske namjere, ne moraju još joj i pomagati tako što će stajati u skupini kao debeli, zadovoljni ciljevi.

Zujanje i struganje je postalo tako glasno da je zaglušilo čak i zvono upozorenja po kojem je netko bespotrebno i mahnito opet počeo udarati. . Ada je sada to mogla vidjeti - neku mehaničku letjelicu, nešto mnogo veće od njihovog sonija, ali isto tako mnogo sporije i nezgrapnije, ni slično glatkom ovalnom sonijevom obliku, već prije poput dva spojena kvrgava kruga sa zanjihanim reflektorom koji je sijao iz prednjeg kruga. Poskakivala je i lelujala se kao da samo što nije pala, ali nadletjela je niske zidove palisade - jedan stražar bacio se na tlo da bi izbjegao ispupčenja letećeg stroja - a onda grubo otklizala po zaleđenoj travi nedaleko od jame, opet se digla u zrak i onda teško spustila.

Daeman i Ada potrčaše tamo; Ada je jurila koliko god joj je dopuštala njena petomjesečna trudnoća, s bakljom u rukama, dok je Daeman nosio automatsku flešetnu pušku podignutu i uperenu u tamna obličja koja su se sada iskrcavala iz prizemljene letjelice.

Tamna obličja su bila ljudska - osmoro njih, koliko je Ada na brzinu mogla pobrojiti. Vidjela je nepoznata lica, ali posljednjih dvoje koji su izašli iz stroja, dvoje koji su bili za kontrolama blizu čela prednjeg metalnog kruga, bili su Hannah i Odisej - ili Noman, kako je tražio da ga zovu posljednjih nekoliko mjeseci prije nego što je ranjen i odveden na Most.

A onda su se Ada i Hannah zagrlile, obje u suzama, ali Hannah je jecala gotovo histerično. Kada su zastale da bi pogledale jedna drugu, Hannah prodahće: “Ardis Hall? Gdje je? Gdje su svi? Što se dogodilo? Je li Petyr dobro?”

“Petyr je mrtav”, reče Ada i osjeti u tim riječima vlastitu ravnodušnost. Previše užasa dogodilo se u prekratkom vremenskom razdoblju; kao da joj je duša bila sva u modricama. “Vojniksi su napali svom snagom ubrzo poslije vašeg odlaska. Preplavili su zidove i koristili kamenje kao projektile. Kuća je izgorjela. Emme je mrtva. Reman je mrtav. Pean je mrtva...” Nastavila je nizati imena tih starih prijatelja koji su poginuli u napadu i poslije njega.

Hannah - koja je oduvijek bila mršava, ali je u svjetlu baklje sada izgledala mnogo mršavija - užasnuto prekrije usta rukom.

“Dođite”, reče Ada, dotakne Nomana po ruci i opet zagrli Hannah. “Svi izgledate izgladnjelo. Dođite do vatre - ubrzo će zora. Možete nas upoznati sa svojim prijateljima, a dat ćemo vam nešto da pojedete. Želim da mi sve ispričate.”

Sjedili su kraj vatre dok se rađalo zimsko sunce i razmjenjivali informacije onoliko lišene osjećaja koliko je to bilo moguće u takvim okolnostima. Laman je skuhao jak jutarnji paprikaš, pa su jeli to i pili iz limenih šalica gotovo posljednje zalihe jake, guste kave koju su našli u jednom od samo djelomično spaljenih skladišta.

Petoro novih ljudi, tri muškarca i dvije žene, zvali su se Beman, Elian, Stefe, Iyayi i Suzan. Elian je bio vođa, potpuno ćelav muškarac kojem je starost davala autoritet i koji je mogao imati godina gotovo koliko i Harman. Svi su bili u zavojima ili lakše ranjeni, i dok su drugi govorili, Tom i Siris su im previli ozljede upotrijebivši ono malo preostalih medicinskih zaliha.

Ada je vrlo brzo ispričala svojoj mladoj prijateljici Hannah i tihom Nomanu o ardiskom masakru, o danima i noćima provedenim na Izgladnjeloj stijeni, faks-čvorovima koji više nisu radili, gomilanju vojniksa i lijeganju te zarobljeništvu Setebovog pomlatka.

“Osjetio sam to stvorenje u glavi i prije nego što smo sletjeli”, reče Noman tiho. Kada je Hannah započela svoju priču, plećati i sjedobradi Grk, odjeven samo u grubu tuniku čak i po tom ledenom vremenu, prišao je Jami i zagledao se odozgo u njenog zatočenika.

“Odisej je izašao iz ležaja za oporavak tri dana nakon što je Ariel odvela Harmana”, reče tamnokosa mlada žena sa sjajem u očima. “Vojniksi su i dalje pokušavali prodrijeti unutra, ali Odisej me je uvjeravao da ne mogu sve dok je uključeno polje nultog trenja. Jeli smo, spavali...” Hannah tu na trenutak obori pogled i Ada shvati da njih dvoje nisu samo spavali. “Očekivali smo da se Petyr vrati po nas kao što je obećao, ali poslije tjedan dana Odisej se upustio u pokušaje da sklopi dijelove sonija i drugih letećih strojeva koje smo vidjeli u garaži - hangaru - zovi ga kako hoćeš. Ja sam uglavnom zavarivala dijelove. Odisej je povezivao ploče s čipovima i radio na pogonskim sustavima. Kada nam je ponestalo potrebnih dijelova, sakupila sam ih u drugim mjehurima i skrivenim prostorijama Golden Gatea.

Podigao je letjelicu nakratko u hangaru - sastavljena je uglavnom od dva servitorska leteća stroja koji se zovu 'nebeske splavi' i nisu namijenjene za dugačka putovanja - ali imali smo problema sa sistemima navođenja i kontrole. Konačno je Odisej morao razmontirati dio umjetne inteligencije niže klase koja je upravljala dijelom kuhinje na Mostu i ostavio je dijelove za kuhanje i recepte, ali ju je lobotomizirao tako da kontrolira navigaciju i visinu letjelice. Nije bogzna kako lijepo letjeti u tom nezgrapnom stroju - stalno nam želi pripremiti doručak i predlaže recepte.”

Ada i nekolicina ostalih nasmijaše se na to. Slušalo je više od desetak ljudi, uključujući Greogija, jednorukog Lamana, Elle, Edide, Bomana i dvoje bolničara. Petoro ranjenih pridošlica sada je jelo vrući paprikaš i slušalo u tišini. Snijeg koji je Ada nanjušila satima prije toga sada je padao, ali nije se zadržavao na tlu. Čak se i sunce promolilo kroz lake oblake.

“Napokon, kad smo već bili sigurni da Ariel neće vratiti Harmana, kao i da Petyr niti itko drugi neće doći po nas, napunili smo letjelicu zalihama - donijeli smo još oružja, koje sam pronašla u drugoj skrivenoj prostoriji - otvorili vrata hangara i pošli na sjever, u nadi da će nas potisnici održati u zraku i da će nas primitivni navigacijski sustav dovesti u okolinu Ardisa.”

,Je li to bilo jučer?” upita Ada.

“To je bilo prije devet dana”, reče Hannah.

Vidjevši koliko se Ada začudila, mlada žena nastavi: “Ovo leti sporo, Ado, osamdeset do sto kilometara na sat, u punoj brzini. A bilo je i problema. Izgubili smo većinu namirnica kada smo se doslovno srušili u more tamo gdje je po Odisejevim riječima nekad bio Panamski prolaz. Na svu sreću po nas, on je letjelici dodao i plutače, pa je mogla poslužiti nekoliko sati kao prava splav dok smo izbacivali višak tereta i dok Odisej nije popravio pogon.”

“Jesu li Elian i ostali tada već bili s vama?”, upita Boman.

Hannah odmahne glavom, srkne još kave kao da joj ona daje neophodnu toplinu. “Morali smo se zaustaviti kad smo prešli preko Mora tjesnaca”, reče ona. “Tamo je ranije bila zajednica pokraj faks-čvora - mislim da si odlazila tamo, Ado: Toranj Hughes. Bio je tamo jedan visoki neboder od plast-betona, obrastao bršljanom.”

“Bila sam tamo jednom, na proslavi Treće dvadesetice”, reče Ada prisjetivši se pogleda na more s terase visoko na vrhu tog tornja. Bila je mlada, još ni petnaestu nije navršila. Otprilike u vrijeme kada je tek upoznala svog bucmastog “rođaka” Daemana i sjetila se tadašnjeg buđenja svoje senzualnosti.

Elian se nakašlje. Čovjek je na licu, podlakticama i rukama imao modre ožiljke, odjeća mu se sastojala od mase iskidanih prnja, ali držao se snažno, autoritativno. “Bilo nas je više od dvije stotine u zajednici prije mjesec dana, kada su nas vojniksi napali”, reče on tihim, ali dubokim glasom. “Nismo imali oružje. Ali glavni toranj Hughes bio je previsok da bi lako mogli skakati na njega, a zbog nečeg na vanjskoj površini tornja bilo im je teško hvatati se za njega pri penjanju, a tamo nam je zbog izbočenih terasa bilo lakše braniti se nego na bilo kojem drugom mjestu kud smo mogli povući. Zabarikadirali smo stubišta - struja za liftove nestala je prilikom Rušenja neba, naravno - i koristili sve što smo mogli naći za oružje: servitorski alat, željezne šipke, primitivne lukove i strijele napravljene od metalnih kablova i opruga u fijakerima i dvokolicama - što god. Vojniksi su pobili većinu, a pet-šest ih je stiglo do faks-čvora i faksiralo se da potraži pomoć prije nego što su faksovi prestali raditi, dok smo ostalih petoro i ja bili u stanu na vrhu tornja Hughes, s pet stotina vojniksa koji su zauzeli sve ostalo. Bili smo već pet dana bez hrane i dva dana bez vode kada smo vidjeli kako se Nomanova i Hannahina letjelica sporo približava iznad zaljeva.”

“Morali smo izbaciti još hrane i medicinskih zaliha, pa čak i većinu pušaka i streljiva kako bismo napravili mjesta za dodatni teret”, reče Hannah. “A morali smo još triput sletjeti i popravljati letjelicu. Ali konačno nas je donijela ovamo.”

“Kako su navigacijski sustavi znali pronaći Ardis?”, upita Kasman. Mršavi, bradati preživjeli iz Ardisa oduvijek se zanimao za strojeve.

Hannah se nasmije. “I nisu. Jedva su uspjeli pronaći ono što Odisej naziva Sjevernom Amerikom. On nas je doveo ovamo - Odisej -prateći najprije jednu veliku rijeku koju on zove Mississippi, a zatim i našu rijeku Ardis, koju on naziva Leanoka ili Ohio. A onda smo ugledali vašu vatru.”

“Letjeli ste noću?”, upita Ada.

“Morali smo. U šumama južno odavde previše je dinosaura i sabljozubih mačaka pa se nismo mogli predugo zadržavati na tlu. Svi smo na smjenu upravljali letjelicom dok je Odisej hvatao malo sna. Ali bio je budan gotovo sedamdeset dva sata.”

“Izgleda da je... opet zdrav”, reče Ada.

Hannah kimne glavom. “Ležaj za oporavak zaliječio je većinu rana koje mu je nanio vojniks. Dobro je što smo ga odveli na Most. Inače bi umro.”

Ada je neko vrijeme šutjela i mislila o tome kako ju je ta odluka odvojila od Harmana.

Kao da čita misli svoje prijateljice, Hannah reče: “Tragali smo za Harmanom, Ado. Iako je Odisej bio siguran da ga je Ariel nekuda kvantno teleportirao - to je kao faksiranje, samo na neki način još savršenije, ono što su bogovi radili u torino drami - iako je Odisej bio siguran da ga je to stvorenje zvano Ariel KT-iralo daleko, sletjeli smo i pretražili stare ruševine Machu Picchua ispod Golden Gatea, a gledali smo čak i u okolini obližnjih rijeka, vodopada i dolina. Harmanu nije bilo ni traga ni glasa.”

“On je još živ”, reče Ada jednostavno. Dodirnula je svoj nabrekli trbuh kad je to rekla. Uvijek je to radila - to ne samo što je bilo dio njene veze s Harmanom već kao da je potvrđivalo točnost njenog intuitivnog osjećaja. Kao da je Adino nerođeno dijete znalo da je Harman još živ... negdje.

“Da”, reče Hannah.

“Jeste li vidjeli neke druge zajednice kod faks-čvorova?” upita Loes. “Neke druge preživjele?”

Hannah odmahne glavom. “Zaustavili smo se kod još dva čvora”, reče Hannah. “Oba su vojniksi uništili - tamo su preostala trupla vojniksa i ljudske kosti, i ništa više.”

“Što misliš, koliko je ljudi tamo izginulo?” upita Ada tiho.

Hannah slegne ramenima i otpije posljednji gutljaj kave. “Ne više od ukupno četrdeset ili pedeset”, reče ona s bezosjećajnom ravnodušnošću zajedničkom svima koji su preživjeli u Ardisu. “Ni približno ovoj katastrofi ovdje.” Hannah se osvrne. “Osjećam da mi nešto grebe u glavi kao sjećanje na ružne događaje.”

“To je mali Seteb”, reče Ada. “On nam se želi uvući u glavu i izvući se iz jame.”

“Zar se ne plašiš da će njegova majka - otac - što god bio taj stvor u Krateru Pariz koga je Daeman vidio, doći po njega?”

Ada pogleda prema mjestu gdje je Daeman stajao kraj Jame i ozbiljno razgovarao s Nomanom. “Veliki Seteb se još nije pojavio”, reče ona. “Više nas brine ono što će učiniti mali.” Opisala je svima kako mnogoruki stvor naoko isisava energiju iz zemlje tamo gdje su ljudi nastradali užasnom smrću.

Hannah zadrhće iako je sunce sada sijalo jače. “Vidjeli smo vojnikse u šumi pod našim reflektorom”, reče ona tiho. “Ima ih bezbroj. Gomile i gomile. Samo stoje tamo ispod drveća i duž grebena, a najbliži su, mislim, oko tri kilometra odavde. Što namjeravate činiti?”

Ada joj objasni plan o otoku.

Elian se nakašlja. “Oprostite”, reče on. “Nije moja stvar i znam da nemam pravo glasa, ali čini mi se da bi vas takav kameniti otok doveo u naš položaj na tornju. Vojniksi bi samo nadirali - a vi ih ovdje imate mnogo više - i ginuli biste jedno po jedno. Izgleda da neko mjesto poput Mosta o kojem nam je Hannah pričala ima više smisla.”

Ada kimne glavom. Još nije željela raspravljati o strategijama - previše ardiskih preživjelih koji su slušali i sjedili u tom krugu glasalo bi za otok. “Ti ovdje imaš pravo glasa, Eliane”, reče ona umjesto toga. Svi ga imate. Vi ste sada dio naše zajednice - sve izbjeglice koje pronađemo bit će to - tako da imate pravo glasa koliko i ja. Hvala ti na mišljenju. Svi ćemo o tome razgovarati u vrijeme podnevnog obroka, a čak će i stražari glasovati preko posrednika. Mislim da prije toga treba malo odspavati.”

Elian, Beman, plavokosa Iyayi - koja je nekako uspjela ostati lijepa unatoč ogrebotina i prnja - niska, tiha žena po imenu Sušan i krupan bradati muškarac po imenu Stefe klimnuli su glavom i udaljili se s Tomom i Siris da pronađu prazne krevetne prostirače negdje pod ceradom.

“I ti trebaš na spavanje”, reče Ada i dotakne Hannah po podlaktici.

“Što ti se dogodilo s ručnim zglobom, Ado?”

Ada spusti pogled na grubi gips i prljavi zavoj. “Slomila sam ga ovdje u borbi. Ništa naročito. Meni je zanimljivo to što su vojniksi nestali s Golden Gatea kod Machu Picchua. Pomišljam zato da se borimo protiv konačnog broja tih stvorenja... mislim, ako se moraju prerasporedivati.”

“Konačan broj”, složi se Hannah. “Ali Odisej misli da ima više od milijun vojniksa, dok je nas ljudi preostalo manje od sto tisuća.” Ona razmisli na trenutak pa doda: “Sto tisuća prije nego što su počeli pokolji.”

“Zna li Noman zašto nas vojniksi ubijaju?” upita Ada, koja je sada držala Hannah za snažnu ruku.

“Mislim da zna, ali meni to nije rekao”, reče Hannah. “Mnogo toga zadržava za sebe.”

Najblaže rečeno, pomisli Ada. Naglas reče: “Izgledaš iscrpljeno, draga moja. Zaista bi trebalo na spavanje.”

“Kad bude spavao Odisej”, reče Hannah i na Adin pogled odgovori nečim nalik na sramežljivost, prkos i ponos mlade ljubavnice.

Ada opet kimne glavom.

Daeman priđe vatri. “Ado, možeš li malo doći s nama?”

Ada dotakne Hannahino rame, nespretno ustane i pođe za Daemanom natrag do Jame, gdje je stajao Noman. Čovjek koga su nekada zvali Odisej nije bio mnogo viši od Ade, ali bio je toliko čvrst i mišićav da je zračio snagom. Ada mu je kroz razdrljenu tuniku vidjela kovrčave sjedne malje na grudima.

“Diviš se našem kućnom ljubimcu?” upita Ada.

Noman se nije nasmiješio. Počešao se po bradi, pogledao dolje u jamu i neobično mirno stvorenje, a onda se opet zagledao tamnim očima u Adu. “Morat ćete to ubiti”, reče on.

“I namjeravamo.”

“Mislim, brzo”, reče Noman/Odisej. “Ta stvorenja stvarnome Setebu nisu toliko djeca koliko njegove gnjide.”

“Gnjide?” reče Ada. “Čujem mu misli...”

“A čut ćeš ih sve glasnije i glasnije sve dok stvorenje ne izađe iz jame - vjerojatno je to već moglo učiniti samo da je htjelo - i usiše vam energiju i duše izravno iz tijela.”

Ada trepne i obori pogled u Jamu. Moždane hemisfere stvora bile su tamo dolje samo siva pomrčina. Sada je stvorenje bilo na dnu Jame, uvučenih pipaka i šaka, s rukama za kretanje podvučenim ispod sluzavog tijela i zatvorenim mnogobrojnim očima.

“Jaja se izlegnu i ta stvorenja pohrle van”, nastavi Noman. “Ona su stvarnom Setebu kao izvidnica. Izrastu sam do dužine od nekih šest metara. Pronađu... hranu... u tlu, a onda se vrate velikom Setebu, premda ne znam kako mogu putovati tako daleko, vjerojatno kroz Branske rupe - ovo još nije dovoljno veliko da pozove Rupu - a kada donesu svoj izvještaj, veliki Seteb im zahvali na informaciji i poždere ih, apsorbirajući sva zla i grozu koju su ta stvorenja... usisala iz svijeta.”

“Otkud toliko znaš o Setebu i njegovim... gnjidama?” upita Ada.

Noman odmahne glavom kao da je to previše nevažno da bi se time sada bavio.

I kada ćeš početi poklanjati toj slatkoj Hannah više ljubav i pažnje koju zaslužuje, svinjo jedna muška?, pomisli Ada.

“Noman nas želi pitati nešto važno”, reče Daeman. Adin prijatelj je izgledao zabrinuto.

“Moram uzeti soni”, reče Noman.

Ada opet trepne. “I, kamo bi s njim?”

“Gore, na prstene” reče Noman.

“Na koliko dugo?” upita Ada. Pomislila je: Ne smiješ uzeti soni! i znala je da Daeman pomišlja isto.

“Ne znam”, reče Odisej s tim svojim čudnim naglaskom.

“Pa”, započne Ada, “ne dolazi u obzir da uzmeš soni. Treba nam da bismo pobjegli odavde. Treba nam za lov. Trebat će nam za...”

“Moram uzeti soni”, ponovi Noman. “To je na ovom kontinentu jedini stroj koja me može ponijeti gore, a nemam vremena letjeti do Kine ili kamo već da bih potražio drugi. A Sredozemni bazen je sada svakako nepristupačan zbog calibana.”

“Pa”, reče Ada opet i začuje tvrdoglavost kakva joj se vrlo rijetko javljala u glasu, “ne možeš tek tako uzeti soni. Svi ćemo umrijeti.”

“To sada nije toliko važno”, reče sjedobradi ratnik.

Ada se počne smijati, ali se na kraju samo zabulji u njega, zinuvši iznenađeno. “Važno je nama, Nomane. Mi želimo živjeti.”

On odmahne glavom kao da ga Ada nije razumjela. “Nitko na ovom planetu neće preživjeti ako se ne popnem na prstene... i to danas”, reče on. “Treba mi soni. Ako budem mogao, vratit ću vam ga. Ako ne... pa, neće biti ni važno.”

Ada je poželjela da joj je flešetna puška u ruci. Ona pogleda pušku koju je Daeman nosio - i dalje mu je bila u rukama, nehajno položena. Noman na sebi, izgleda, nije imao nikakvo oružje, ali Ada je vidjela koliko je čovjek snažan.

“Treba mi soni”, ponovi Noman. “I to danas. Odmah.”

“Ne”, reče Ada.

Dolje u jami, mnogoruki stvor odjednom se oglasi kuknjavom, frktanjem i kašljem koji se završi zvukom vrlo sličnim ljudskom smijehu.

70.

Oluja je bjesnila iznad njih. Prsteni i zvijezde odavno su nestali i munje su obasjavale okomite zidove vode s obje strane i gnusno blijedi usjek Loma koji se protezao tako daleko prema istoku i zapadu da sijevanje nije trajalo dovoljno dugo da se on ukaže u svoj svojoj ogromnosti.

Sada se, međutim, sijevanje munja preklapalo, grmljavina je tutnjila i odjekivala hodnikom kroz ocean, i Harman je vidio valove na visini od pedeset katova iznad sebe dok je ležao u vreći za spavanje i termokoži, vidio je kako se dižu i sudaraju dodatnih dvadesetak metara iznad površine dok je Atlantski ocean divljao pod mahnitim naletom oluje. Razbacani, uskovitlani oblaci nalazili su se samo stotinjak metara iznad visokih valova. I dok su tamne dubine s obje strane i dalje mirovale ovdje, više od sto pedeset metara ispod površine, Harman je iznad sebe vidio uzburkane slojeve. Uzburkani su isto tako bili i ljevkasti mostovi - nije imao bolje ime za prozirne cijevi, stošce i energijom vezane tunele vode koji su spajali Atlantik južno od procijepa s Atlantikom sjeverno od njega, a Moira ih je jednostavno nazvala “kanalima.” Jedan takav ljevkasti most vidio se šezdeset metara iznad suhog dna Loma, ili se makar vidio samo kad bi sijevnula munja, manje od kilometra zapadno od mjesta gdje su se ulogorili i još oko dva kilometra iza njih, na istoku.

Oba vodena tunela kipjela su od aktivnosti, ogromne količine zapjenjene vode navirale su s jedne strane Loma na drugu. Harman se upitao da li oluje svojom silinom prevaljuju još vode preko Loma. Svakako je sada više vode padalo na njih - nestalni energetski zidovi sprečavali su visoke valove da se preliju i podave ih, ali pjena je padala dolje kao stalna izmaglica. Harman je vanjsku odjeću strpao u naprtnjaču, koja je, kako je to ustanovio, bila potpuno vodootporna, baš kao i njegova tanka vreća za spavanje, ali ostavio je otvorenu osmotsku masku na kapuljači termokože i lice mu je bilo vlažno. Kad god bi oblizao usne, okusio bi sol.

Grom udari u dno Loma na nepunih sto metara od njih. Harmanu zubi zacvokotaše od potresa grmljavine.

“Da se premjestimo nekamo?” vikne on Moiri, koja je i sama bila u termokoži - skinula se do gola i navukla termokožu na sebe bez ikakvog srama, gotovo kao da su ljubavnici, što su - shvatio je i pocrvenio - zapravo i bili.

“Što?” vikne Moira. Njegov glas se izgubio u huku valova i tutnjavi grmljavine.

“DA SE PREMJESTIMO NEKAMO?”

Ona privuče svoju vreću za spavanje bliže i nagne se da mu progovori u uho. Ostavila je i lice otvoreno i samo je ležala na vreći za spavanje, a izmaglica joj bijaše natopila vanjski sloj stegnute termokože tako da joj se vidjelo svako rebro i linija kuka.

“Jedino mjesto gdje možemo biti potpuno sigurni”, reče ona glasno njemu u uho, “je pod vodom. Tamo bismo bili sigurni od gromova na dnu oceana. Hoćeš li da se premjestimo?”

Harman nije to htio. Pomisao da stupi kroz barijeru polja sile u tu gotovo apsolutnu tamu, pod strašan tlak - iako bi ga čarobna termokoža spasila od davljenja ili mrvljenja - bila je nešto s čim se te noći nije mogao suočiti. Osim toga, učinilo mu se da oluja postupno gubi snagu. Izgledalo je da su valovi gore sada visoki samo petnaest, deset metara.

“Ne, hvala”, dovikne on Moiri. “Riskirat ću ovdje.”

Obriše lice i navuče osmotsku masku tanku kao opna. Bilo mu je lakše sređivati misli bez soli koja bi mu pekla oči i usta.

A Harman je morao sređivati misli o mnogo čemu. Još je pokušavao ovladati svojim novim ljudskim funkcijama.

Mnoge od tih novostečenih - premda bi bolja riječ bila “identificiranih” - funkcija bile su onemogućene zajedno sa sposobnošću slobodnog faksiranja. Na primjer, Harman je jasno shvaćao kako može pristupiti logosferi da bi došao do informacija ili komunicirao bilo s kim bilo gdje, ali te funkcije je prekinuo onaj ili ono što je sada upravljalo prstenima.

Druge funkcije su radile posve dobro, ali nisu obvezno i djelovale umirujuće na Harmana. Bila je tu funkcija medicinskog praćenja koja je Harmanu, kada ju je aktivirao, priopćila da će njegova ishrana koja se sastoji od hranljivih tableta i vode dovesti do posve izvjesnog nedostatka vitamina ako s njom nastavi duže od tri mjeseca. Također ga je obavijestila da mu se u lijevom bubregu taloži kalcij - a rezultat će biti bubrežni kamenac za godinu dana ili manje - da u debelom crijevu ima dva polipa poslije posljednjeg posjeta firmarija, da mu mišići propadaju zbog starosti - napokon, prošlo je deset godina od njegovog posljednjeg dotjerivanja u firmariju - da neki virus ne uspijeva osnovati koloniju u njegovom grlu samo zahvaljujući automatskoj genetskoj obrani, da mu je krvni tlak previsok i da na lijevom plućnom krilu ima jedva primjetnu sjenu koja zahtijeva hitnu pozornost senzora u firmanju.

Sjajno, pomisli Harman i protrlja grudi prekrivene termokožom kao da ga ta jedva primjetna sjena, za koju je bio siguran da je rak pluća, već počinje boljeti. Što da radim s tim informacijama? Firmariji su mi u ovom trenutku malčice nedostupni.

Druge funkcije služile su neposrednijoj svrsi. Tijekom proteklih nekoliko dana ustanovio je da ima funkciju ponovnog proživljavanja pomoću koje je mogao opet iskusiti, sa zapanjujućom jasnoćom - mnogo više nalik na stvarno iskustvo nego sjećanje - svaki trenutak u svom životu, pronalazeći sjećanje u svežnju proteinske memorije, a ne u mozgu, i određujući vrijeme tog ponovnog puštanja do u sekundu. Već je devet puta ponovio nekoliko minuta svog prvog sastanka s Adom (pamćenje mu nije moglo dojaviti da je nosila tu svijetloplavu haljinu kada ju je upoznao na večernjoj proslavi na koju se dofaksirao) i puštao je više od trideset puta trenutke koje je proveo s njom kada su posljednji put vodili ljubav. Moira je čak komentirala njegov ukočeni pogled i robotski hod dok je opet proživljavao te događaje. Znala je što on radi, pogotovo zato što ni termokoža ni vanjska odjeća nisu mogle sakriti njegovu reakciju.

Harman je bio dovoljno razuman da shvati da je ta funkcija kao droga i da je mora koristiti vrlo, vrlo pažljivo - pogotovo dok hoda po dnu oceana - ali vraćao se nekim razgovorima koje je vodio sa Savi da bi iskopao još podataka iz onoga što je rekla o prošlosti, o prstenima ili o svijetu - stvari koje su mu tada zvučale besmisleno ili tajanstveno, ali su sada, poslije kristalnog ormara, imale više smisla. Također je shvatio, s velikom tugom, da je Savi, tijekom svojih stoljetnih pokušaja da se popne na prstene i pregovara s posthumancima, radila na osnovu vrlo skromnih informacija, uključujući i nedostatak znanja o pravim svemirskim brodovima uskladištenim u Sredozemnom bazenu ili pravom načinu da stupi u vezu s Arielom preko privatnih Prosperovih veza u logosferi.

Kada je tako jasno vidio Savi u ponovljenoj viziji, Harman je također shvatio koliko je mlađa ova verzija Savinog lica i tijela kod Moire, ali isto tako i koliko su te dvije žene slične jedna drugoj.

Harman je prošao naizmjence i kroz druge funkcije. Proksnet, far-net i svemreža bili su isključeni zajedno s funkcijama faksa i logosfere - očigledno, sve interno je funkcioniralo; sve što je zahtijevalo upotrebu sustava satelita, orbitalnih akumulatora mase, prijenosnika faksova i podataka i tako dalje, nije radilo.

Ali zašto su mu interni indikatori govorili da funkcija sigliranja ne radi? Harman je mislio da sigliranje ovisi od tijela, kao i medicinsko praćenje, koje je radilo i previše dobro. Zar je funkcija sigliranja ovisila na neki način od relejnih satelita? Podaci koje je dobio u kristalnom ormaru nisu to objašnjavali.

“Moira?”, vikne on. Tek kada je to viknuo, shvatio je da je oluja gotovo prošla iznad njih i da je zvuk utihnuo, ako se izuzme šum valova visoko gore. Osim toga, imao je na sebi osmotsku masku s ugrađenim mikrofonima, tako da je jadna Moira čula njegov povik u slušalicama svoje kapuljače.

On skine osmotsku masku i opet udahne bogati miris oceana.

“Što je bilo, gromoglasni?”, odgovori Moira tiho. Njena vreća za spavanje bila je udaljena oko metar od njega.

“Ako upotrijebim funkciju razmjene podataka dodirom sa svojom ženom - s Adom - kada dođem kući, hoće li moje nerođeno dijete isto tako dobiti te informacije?”

“Prebrojavaš fetuse svojih pilića prije nego što su se izlegli, mladi moj Prometeju?”

“Samo mi odgovori na prokleto pitanje, hoćeš li?”

“Morat ćeš pokušati”, reče Moira. “Ne mogu se sada sjetiti projektiranih parametara i nikada nisam razmjenjivala podatke dodirom s trudnicama, a mi božanski posthumanci ni ne možemo ostati u drugom stanju - čemu pogotovo nije pomoglo to što smo svi bili žene - pa zato pokušaj kada dođeš kući. Ali sjećam se da su postojala sigurnosna ograničenja ugrađena u genetsku funkciju razmjene podataka dodirom. Ne možeš prenijeti štetne informacije fetusu ili malom djetetu - na primjer, ponovnim puštanjem trenutka njegovog začeća. Ne želimo valjda da nam klinac za trideset godina ide na psihoterapiju?”

Harman nije obraćao pozornost na njen sarkazam. “Imaš sve funkcije koje ste nama dali?” reče on Moiri, dodavši prizvuk upitnika tek u posljednjem trenutku.

“Dragi moj”, zaprede Moira. “Zar nas smatraš budalama? Zar bismo pukim staromodnim ljudima podarili neku sposobnost koja nama nedostaje?”

“Zaključujem dakle da ih imate i više nego mi”, reče Harman. “Više od ovih stotinu koje ste ugradili u nas?”

Moira ne odgovori.

Harman je otkrio složene nanokamere i audioprijemnike ugrađene u stanice svoje kože. Neki proteinski svežnjevi vezani pomoću DNK mogli su skladištiti te vizualne i zvučne podatke. Druge stanice bile su izmijenjene u bioelektronske predajnike - funkcionalne samo na maloj udaljenosti jer ih je pokretala samo njegova stanična energija, ali posve dovoljne da signal prime, pojačaju i prenesu dalje.

“Torino drama”, reče on naglas.

“Što kažeš?” reče Moira sanjivo. Postžena je drijemala.

“Shvaćam kako ste prenosili slike iz Ilija - ili kako su to radile tvoje božanske sestre-travestiti - i kako smo ih mi mogli primati preko torina.”

“Pa... bravo, Tesla”, reče Moira i opet utone u san.

Harman je sada shvaćao da mu više nije potrebno torino platno da bi primao takve prijenose. Zahvaljujući sinkroniziranim protokolima logosfere i toj multimedijskoj vezi, mogao je dijeliti i glas i sve senzorske podatke sa svakim drugim ljudskim bićem koje bi se dobrovoljno uključilo u ulaznu struju signala.

Kako bi to izgledalo, da budem povezan s Adom dok vodimo ljubav?, upitao se Harman, a onda prekorio sebe što se ponaša kao neki perverzni starac. Napaljeni perverzni starac, ispravio je sebe.

Pored funkcije logosfere, bila je tu još jedna funkcija koju je mogao aktivirati i koja mu je nudila komplicirano čulno sučelje s biosferom. Budući je ona ovisila od satelita i trenutno bila isključena, mogao je samo pretpostaviti kako radi i na što sliči. Je li to nalik na čavrljanje s Ariel ili se čovjek odjednom poistovjećuje s maslačcima i kolibrićima? Bi li tako mogao izravno iz daljine komunicirati s Malim zelenim ljudima? Pošto se opet uozbiljio, Harman se sjetio da je Prospero rekao kako Ariel koristi MZLJ da spriječi napade tisuća i tisuća calibana na južne rubove Stare Europe i odmah uvidio na koji način bi tu vezu mogao upotrijebiti kako bi zatražio od zekova pomoć u borbi protiv vojniksa.

Harmana je još gore zaboljela glava od tolikog pretraživanja funkcija. Gotovo slučajno, provjerio je svoju funkciju medicinskog praćenja i vidio da je kombinacija njegove razine adrenalina i krvnog tlaka doista dovoljno visoka da izazove glavobolju koju je trpio već dva tjedna. Aktivirao je drugu medicinsku funkciju - ona se nije ograničavala samo na praćenje stanja - i oprezno dopustio da mu se u sustavu oslobode neke kemikalije. Krvne žile njegovog vrata raširile su se i opustile. Toplina mu je pohrlila natrag u ledene vrhove prstiju. Glavobolja se povukla.

Nekom pubertetliji bi ova funkcija zaista dobro došla da se oslobodi neželjene erekcije, pomisli Harman. Shvati da je zaista napaljen, perverzni starac.

I nisam baš toliko star, pomisli Harman. Medicinski monitor mu je objavio da ima tijelo prosječnog, malo zapuštenog tridesetjednogodišnjaka.

Druge funkcije dolebdjele su mu na mentalni spisak za provjeru: poboljšanje fizičkog stanja, pojačana empatija, još jedna koju je nazvao funkcijom ludovanja - privremeno povećanje adrenalina i svih drugih fizičkih sposobnosti za umnožavanje snage, vjerojatno da bi se koristilo samo kao posljednje sredstvo u borbi, ili ako čovjek bude primoran podići tonu ili dvije sa svog djeteta. Osim već korištene i zloupotrebljene funkcije ponovnog preživljavanja sjećanja, Harman je uvidio da se podaci za to mogu unijeti i preko tuđe funkcije razmjene. Bila je tu funkcija koja bi njegovom tijelu omogućila da utone u neku vrstu hibernacije, privremenog usporavanja svega do točke zastoja. Shvatio je da to nije brz način da se odrijema već je projektirano tako da se koristi s nečim nalik na kristalni sanduk u Taj Moiri, ako je čovjek trebao ostati živ, ali nepokretan, u dugim vremenskim razdobljima - u Moirinom slučaju, vrlo dugim vremenskim razdobljima - a da ne pati od dekubitusa, mišićne atrofije, zadaha iz usta i drugih nuspojava klasične ljudske obamrlosti. Harman je odmah shvatio da je prava Savi mnogo puta koristila tu funkciju u svom vremenskom ležaju na Golden Gatu kod Machu Picchua i drugdje, kako bi preživjela i uspješno se četrnaest stoljeća krila od vojniksa i posthumanaca.

Bilo je još mnogo funkcija - neke od njih bile su silno zanimljive - ali koncentracija neophodna za njihovo istraživanje opet je Harmanu izazivala glavobolju. Isključio je taj dio mozga za noć.

Istog trenutka počele su pristizati u osjetila jače informacije. Navala valova visoko gore. Fotosvjetleći fitoplanktonski sjaj u gornjim slojevima Atlantika koji je njegovim umornim očima sličio na podvodnu auroru borealis.

I nebo iznad oceana bilo je živo osvijetljeno - sada to nije bila svjetlost izazvana pražnjenjem s neba u more, već unutrašnje osvjetljenje oblaka, nijeme eksplozije koje su pokazivale svu fraktalnu složenost uzburkanih oblaka, kao da su obasjani iznutra. To pulsiranje i svjetlosne eksplozije bili su nečujni - ni najmanja naznaka grmljavine nije dosezala do njegove male vreće za spavanje na dnu Atlantskog procijepa - pa je Harman prekrižio ruke iza glave i samo uživao u svjetlosnoj predstavi, uživajući isto tako u svjetlosnim efektima oblaka na još uzburkanoj površini oceana.

Uzroci. Uzroci posvuda. Sva priroda i svemir poigravaju na rubu kaosa, u predahu zahvaljujući milijardi skrivenih algoritamskih protokola koji prožimaju sve i svaku interakciju, ali su svejedno divni - o, tako divni. Shvatio je da postoji najmanje jedna funkcija koju nije zaista istražio i koja bi mu mogla objasniti većinu tih uzoraka, daleko bolje nego što bi to mogla puka evoluirana ljudska čula i senzibilitet, ali vjerojatno je i to jedna od isključenih funkcija koje zahtijevaju vezu s prstenima i osim toga... Harmanu nije bila potrebna genetski pojačana funkcija da bi se divio čistoj ljepoti ove nijeme predstave posred Atlantika priređene samo za njega.

Ležao je na dnu Loma, s dlanovima pod glavom, i molio se za Adu i svog budućeg sina ili kćer. (Njene funkcije, kada se budu aktivirale, reći će joj kog je spola dijete.) Poželio je da može sada biti s njom. Pomolio se Bogu o kome nikada nije istinski razmišljao - Tihom Bogu koga su se Seteb i njegov čankoliz Caliban plašili iznad svega, sudeći po onome što je čudovište izbrbljalo na Prosperovom otoku - i pomolio se samo da njegova voljena Ada ostane živa, zdrava i sretna onoliko koliko to mogu dopuštati strašne okolnosti ovog vremena i njihove razdvojenosti u prostoru.

Dok je tonuo u san, Harman je čuo kako Moira hrče. Nasmiješio se dok ga je hvatao drijemež. Tisuću godina posthumanskih nanocita i pametnog preuređenja DNK nije ih izliječilo od hrkanja. Ali naravno, bilo je to Savino ljudsko tijelo koje je...

Harman zaspi ne dovršivši tu misao.

71.

Ahilej bi radije bio mrtav.

Zrak je ovdje u Tartaru toliko smradan i gust, pluća ga tako žestoko peku, oči mu toliko suze, koža i trbuh kao da su mu spremni da istovremeno implodiraju i eksplodiraju od tlaka, čudovišna Okeanida nosi ga i stišće u šaci debelim prstima tako da mu rebra pucaju, a njegovo viđenje budućnosti toliko je jebeno mutno da bi najradije umro i skratio sebi muke.

Ali kvantne Sudbine mu ne dopuštaju tu mogućnost. Ta kučka od njegove majke-božice, ta kurvetina Tetida koja se klela da voli njegovog oca - čovjeka koga je on oduvijek poštovao kao svog oca, tog Peleja - a onda legla sa Zeusom kao prava morska drolja, držala ga je u Nebeskoj vatri i stvorila točku kvantne singularnosti za njegovu smrt - koju je mogao prouzročiti samo postupak sada mrtvog i kremiranog Parisa Ilijskog - i to mu je, što kažu, to.

Stoga on trpi i pokušava se usredotočiti na ono što se događa izvan njegove male, sve tjeskobnije sfere bola.

Tri divovske Titanke, Okeanove kćeri - Azija, Panteja i Ijona - brzo koračaju kroz otrovnu pomrčinu prema jačem sjaju koji bi mogao potjecati od vulkanske erupcije, s Ahilejem čvrsto stegnutim u Azijinoj ogromnoj znojavoj ruci. Kad je Ahilej u stanju otvoriti oči koje ga peku i na tren ugleda okolinu kroz suze - suze od otrovnih kemikalija u zraku, ne od osjećaja - vidi mutne prizore visokih, stjenovitih hrbata nalik na onaj duž kojeg Okeanide sada koračaju, gromkih vulkana, dubokih ponora punih lave i čudovišta neobičnih oblika, povorki divovskih stvorenja nalik na stonoge sigurno u srodstvu s Iscjeliteljem s Olimpa, povremeno i obrise koji sigurno pripadaju drugim Titanima što treskaju i urlaju kroz mrak, te nebo puno oblaka ocrtanih narančastom bojom, s munjama i drugim električnim fenomenima.

Odjednom progovori divovska Titanka po imenu Panteja: “Je li na onom prijestolju od ebanovine obličje pod velom koje tražimo?”

Azija, čiji zlobni glas grmi poput stijena što kotrljaju niz kamenitu padinu (Ahilej nema snage pokriti bolne uši dlanovima punim plikova od kiseline.): “Je. Veo je spao.”

Panteja: “Vidim da moćna tama ispunjava sjedište sile i da zrake pomrčine šibaju uokolo, kao svjetlost podnevnog sunca. - Ali sam Demogorgon i dalje je nevidljiv i bezobličan, bez uda, oblika i konture; a opet, sve tri ga osjećamo kao živi Duh.”

Tada Demogorgon progovori, a Ahilej zarije lice u ogroman, grubi Azijin dlan u uzaludnom pokušaju da priguši podzvučni bol od tog sveprisutnog glasa: “PITAJTE ŠTO ŽELISTE ZNATI, OKEANIDE”

Azija pruži dlan na kojem se Ahilej koprca. “Možeš li nam reći kakva je priroda i porijeklo ovog stvora kojeg smo uhvatile? Više sliči na morsku zvijezdu no na čovjeka, a jednako se koprca i cvili.”

Demogorgon opet rikne. “TO JE SAMO SMRTNIK, PREMDA BESMRTNIM UČINJEN POGREŠKOM NEBESKE VATRE. ZOVE SE AHILEJ I VRLO JE DALEKO OD KUĆE. PRIJE DANA DANAŠNJEG NITI JEDAN SMRTNIK NIJE STUPIO U TARTAR.”

“A”, kaže Azija i kao da izgubi zanimanje za svoju igračku, pa grubo spusti Ahileja na stijenu toliko vruću kao da gori.

Ahilej osjeti vrućinu svuda oko sebe i kada otvori oči, još može vidjeti zahvaljujući sjaju lave i erupcije, ali zgrozi se kada opazi da lava teče s obje strane stijene koja se puši. Kad podigne pogled prema Demogorgonu na tom prijestolju koje kao da se diže kilometrima i kilometrima - nepostojanje oblika Demogorgona izazove u njemu želju za povraćanjem. To i učini. Kao da nijedna Okeanida nije primijetila njegovo bljuvanje.

Azija upita ogromno obličje. “Što nam još možeš reći?”

“SVE ŠTO ŽELITE PITATI.”

“Tko je stvorio živi svijet?” upita Azija. Ahilej je već zaključio da je ona najpričljivija, ako ne i najinteligentnija od tri tupave Okeanide.

“Bog!”

“Tko je stvorio sve što on sadržava?”, uporna je Azija. “Misao? Strast? Razum? Volju? Maštu?”

“BOG. SVEMOGUĆI BOG”

Ahilej zaključi da je Demogorgon duhovno stvorenje od malo riječi. I još manje misli u glavi, kad bi imalo glavu. Dao bi sve samo da može ustati, isukati mač iz pojasa i razvezati štit s leđa. Ubio bi najprije Demogorgona, a zatim i tri sestre Titanke... sporo.

“Tko je stvorio one osjećaje koji, kad vjetrovi Proljeća u rijetki posjet dođu, ili kad se glas ljubljenog u mladosti čuje”, upita Azija promuklim, gromkim glasom?”

Ahilej je opet povraćao. Sada je to prije estetski stav nego reakcija na vrtoglavicu. Odluči da će ipak najprije pobiti Okeanide. Ovu kučku Aziju volio bi ubiti nekoliko puta. Zamisli kako joj dubi lubanju i od nje sebi pravi kuću, s očnim dupljama kao okruglim prozorima.

“MILOSTIVI BOG”, odrecitira Demogorgon.

Ne postoji grčka riječ za “isto tako”, ali Ahilej pomisli da bi je Demogorgon trebao smisliti. Ahejca ni najmanje ne čudi to što Okeanida i bezoblični duh ovdje dolje, u mraku Tartara, govore međusobno njegovom varijantom grčkog. To su čudna stvorenja, monstrumi zapravo, ali čak i monstrumi iz Ahilejevog iskustva govore grčki. Na kraju krajeva, nisu barbari.

“A tko je stvorio stravu, ludilo, zločin, kajanje?” nastavi Azija, glasom neumoljivim poput blebetanja dvogodišnjeg djeteta koje je upravo naučilo kako održavati razgovor pitajući odrasle “Zašto?” sto puta zaredom. “Kojem se to od karika u velikom lancu zbivanja svaka misao u glavi čovjekovoj okreće i vuče ga teško prema jami smrti; napuštena nada i ljubav što se u mržnju pretvara, i samoprezir, napitak gorči od krvi. Bol, čiji nemaran i poznati govor jeste zavijanje, i krik ljut, iz dana u dan; i...”

Ona nešto ugleda i naglo zašuti.

Ahilej se ponadao da to dolazi neka tartarska kataklizma koja će uništiti njihov svijet i progutati Aziju i njene dvije sestre dok vrište kao medom premazana predjela na nekoj mirmidonskoj gozbi, ali kada natjera sebe da otvori oči, vidi da se to samo otvara krug žarke svjetlosti i sipa bijelo blještavilo u crvenu pomrčinu.

Branska rupa.

Nešto se nazire se spram svjetla te rupe. Površno gledano, ima čovjekoliki oblik, ali sazdano je od metalnih kugli - nije tu kugla samo na mjestu glave, već i na mjestu trupa, raširenih ruku, nespretnih nogu. Samo stopala i ruke - uvijene u neki metal lakši od bronce - sliče makar donekle na ljudske.

Stvar priđe bliže i dva blistava svjetla bljesnuše iz manjih sfera koja mu zamjenjuju ramena. Crvena svjetlost, tanka kao oštrica, skoči s desne ruke i zaigra po sestrama Okeanidama, tako da im meso zacvrči i zapucketa. Titanke se zateturaju unatrag, zakoračivši kroz lavu, očigledno neozlijeđene crvenim zrakama, ali zaklanjajući lica i oči od bolnog bijelog svjetla koje navire iz Branske rupe

“Do vraga, Ahileju, zar ćeš samo ležati tamo?”

To je Hefest. Ahilej sada vidi željezne sfere kao neku vrstu zaštitnog odijela, sa željezom obloženim stopalima i teškim rukavicama na šakama koje su izbijale iz lanca kugli. Na leđima mu je nekakav zadimljeni aparat za disanje, a mjehur na vrhu proziran je kao staklo; Ahilej sada može prepoznati ružno, bradato lice patuljastog boga u svjetlu koje se odbija iz njegovih reflektora na ramenima i lasera u ruci.

Ahilej se uspije oglasiti cviljenjem.

Hefest se nasmije i taj ružan zvuk pojačaju zvučnici u njegovom skafanderu. “Ne sviđa ti se ovdašnji zrak i gravitacija, a? U redu. Upadaj u ovo. Zove se termokoža i pomoći će ti da dišeš.” Bog vatre i rukotvorac baci neku nemoguće tanku odjeću na stijenu pokraj Ahileja.

Junak se pokuša pomaknuti, ali zrak mu oduzima svu snagu i prži ga. Može se samo koprcati, kašljati i povraćati.

“Oh, sjeban si”, kaže bog bogalj. “Izgleda da ću te morati oblačiti kao djetešce. Bojao sam se toga. Lezi mirno, nemoj se micati. Nemoj se posrati na mene, nemoj povraćati po meni dok te skidam i oblačim ti ovo.”

Deset minuta kasnije - dok tapiserija Hefestovih kletvi sada visi u zraku kao svjetlucavi dim iz vulkana - Ahilej stoji uspravno na čvrstom kamenu pokraj Hefesta, odjeven u zlatnu termokožu ispod oklopa, i lako diše kroz prozirnu opnu kapuljače termokože - patuljasti bog je to nazvao osmotskom maskom - maše štitom nagrizenim kiselinom i još svijetlim mačem, zagledan uvis u nadnesenu, ali i dalje bezobličnu masu zvanu Demogorgon, opet se osjeća neranjivo i žešće je zapaljen. Ahilej se samo nada da će Okeanida po imenu Azija početi opet postavljati svoja beskrajna pitanja, kako bi imao izgovor rasporiti je kao ribu.

“Demogorgone”, pozove Hefest, upotrijebivši pojačalo ugrađeno u svoju kacigu nalik na akvarij, “već smo se jednom sreli, prije više od devetnaest stoljeća, u vrijeme rata Olimpljana i Giganata. Ime mi je Hefest...”

“TI SI ONAJ BOGALJ', grmne Demogorgon.

“Da. Baš lijepo od tebe što me podsjećaš. Ahilej i ja smo došli u Tartar naći tebe i Titane - Kronosa, Reju, sve one Stare - i zamoliti te za pomoć.”

“DEMOGORGON NE POMAŽE PUKIM BOGOVIMA I SMRTNICIMA.”

“Ne, naravno da ne”, kaže Hefest, a hrapavi glas mu odzvanja stostruko jače u zvučnicima njegovog skafandera. “Sranje. Ahileju, bi li ti preuzeo priču? Razgovor s tim stvorom je kao razgovor s vlastitim dupetom.”

“Može li me ta velika masa ničega čuti?”, upita Ahilej malog boga.

“ČUJEM TE!”

Ahilej se zagleda uvis i koncentrira na uzvitlane crvene oblake malo po strani od bezobličnog, zamaskiranog ne-lica ničega što se nadnosi nad njim. “Kad kažeš 'Bog', Demogorgone, misliš li na Zeusa?”

“KAD KAŽEM BOG, MISLIM NA BOGA.”

“Onda zasigurno misliš na Zeusa, jer trenutno sin Kronosov i Rejin saziva sve preživjele bogove na Olimpu i objavljuje da je on - Zeus - Bog nad Bogovima, Gospodar Sveg Stvaranja, Bog Ovog i Svih Svemira.”

“ONDA ILI LAŽE ON ILI LAŽEŠ TI, SINE ČOVJEKOV. BOG VLADA, ALI NE NA OLIMPU!”

“To znači da je Zeus porobio sve druge bogove i smrtnike”, kaže Ahilej i njegov glas koji se čuje kroz zvučnik termokože i preko radio-valova odjekne od vulkanskih padina i hrbata od šljake.

“SVI SU DUSI POROBLJENI ŠTO SLUŽE ZLIM STVARIMA: TI SI TAJ KOJI ZNA JE LI ZEUS TAKAV ILI NIJE.”

“Ja to znam”, kaže Ahilej. “Zeus je pohlepni besmrtni kučkin sin - bez uvrede po Reju, ako nas sluša tamo negdje u sjenama. Mislim da je on kukavica i nasilnik. Ali ako ga ti smatraš Bogom, onda će on vladati na Olimpu i u svemiru za sve vijeke vjekova.”

“JA REKOH SVOJE, ALI KAKO TI KAŽEŠ, ZEUS JE VRHOVNO BIĆE MEĐU SVIM ŽIVIM BIĆIMA.”

“Tko je robu gospodar?” upita Ahilej.

“O, to je dobro”, šapne-zašišti Hefest. “Vrlo dobro...”

“Umukni”, kaže Ahilej.

Demogorgon zatutnji, Zvuk je toliko glasan da Ahilej u početku pomisli da je najbrži vulkan eruptirao svom silinom. Onda se tutnjava preobrazi u riječi.

“KAD BI PONOR MOGAO IZBLJUVATI SVOJE TAJNE - ALI GLAS JE ŽELJAN, ISTINA DUBOKA BEZLIČNA; JER ŠTO TI VRIJEDI DA SAGLEDAŠ SVIJET ŠTO SE OKREĆE? I ČEMU GOVORITI O SUDBINI, VREMENU, PRIGODI, SLUČAJU I PROMIJENI? SVE SU STVARI PODREĐENE VJEČITOJ LJUBAVI I SAVRŠENSTVU TIHOG.”

“Kako god ti kažeš”, kaže Ahilej. “Ali dok mi ovdje ovo govorimo, Zeus sebe proglašava Gospodarom Sveukupnog Stvaranja i ubrzo će zatražiti da sve što je stvoreno - ne samo njegov mali svijet u podnožju planine Olimp - oda počast njemu i samo njemu. Zbogom, Demogorgone.”

Ahilej se okrene'da će poći, dograbivši zgranutog boga rukotvorina za metalnu kuglastu ruku, okrenuvši ga oko osi, dalje od bezoblične mase koja se nad njima nadnosi.

“STOJ! ...AHILEJU, LAŽNI SINE PELEJEV, ISTINSKI SINE ZEUSOV, MOGUĆI BOGOUBOJICO I OCOUBOJICO. ČEKAJ.”

Ahilej stane, okrene se natrag i pričeka s Hefestom. Okeanide se kriju, zaklonivši glave rukama kao da očekuju da ih obaspe vrući pepeo.

“POZVAT ĆU TITANE IZ NJIHOVIH PUKOTINA I ŠPILJA, IZVEST ĆU IH IZ KUTAKA U KOJIMA SE KRIJU. ZAPOVJEDIT ĆU BESMRTNIM HORAMA DA IH AMO DOVEDU.”

Praćeno zvukom u usporedbi s kojim svi drugi neizdrživi zvuči djeluju tiho, stijene oko Demogorgonovog prijestolja rascijepe se u ljubičastoj noći, sjaj lave postane dublji i širi, duga nemogućih boja izvije se kroz pomrčinu Tartara, a kočije velike kao planine pojave se niotkuda, sa zapregama divovskih životinja koji nisu konji - ni slični, ni blizu konjima - neke od njih šibaju kočijaši suludih očiju koji nisu ni ljudi ni bogovi, dok drugi zure iza sebe očima ispunjenim strahom. Kočijaši su takvog izgleda da ih oči smrtnika ne mogu pogledati pa Ahilej skrene pogled. Pomisli da ne bi bilo pametno opet povraćati dok mu je lice presvučeno maskom termokože.

“OVO SU BESMRTNE HORE ŠTO PO TVOM ZAHTJEVU TREBAJU POSLUŠATI TVOJU OPTUŽBU.”, grmi Demogorgon. “ONE ĆE DOVESTI KRONOSA I NJEGOV SOJ OVAMO, NA OVO MJESTO.”

Zrak implodira u nizu prasaka probijanja zvučnog zida, Okeanide vrisnu u strahu, a ogromne kočije iščeznu u plamenim krugovima.

“Pa...”, kaže Hefest preko radija u odijelu i ne nastavi.

“Sad ćemo pričekati”, kaže Ahilej, zadjene mač za pojas i prebaci štit na leđa.

“Ali ne dugo”, kaže Hefest.

Zrak opet pune krugovi vatre. Divovske kočije se vraćaju, na stotine - ne, na tisuće njih - i svaku ispunjava divovsko obličje, neka među njima čovjekolika, mnoga ne.

“GLEDAJ!”, kaže Demogorgon.

“Teško je to ne učiniti”, kaže Ahilej. On raširi noge i pusti da mu veliki štit sklizne preko podlaktice.

Kočije s Titanima nastave se približavati.

72.

Kada se Harman probudio, Moire više nije bilo. Dan je bio siv i hladan i padala je jaka kiša. More je gore bilo uzburkano i zapjenjeno, ali nije bilo silovitih naleta tekućih planinskih vijenaca valova koje je prethodne noći promatrao u sijevanju munja. Harman nije dobro spavao - snovi su mu bili nasrtljivi i zlokobni.

Umotao je vreću za spavanje tanku kao svila - znao je da će se osušiti sama - i stavio je u naprtnjaču, ostavivši odjeću u nepropusnoj vreći, uzevši samo čarape i čizme koje će navući preko termokože.

Sinoć, prije nego što je počela oluja, imali su logorsku vatru - naravno, nisu nad njom pekli kobasice i sladić, Harman je znao što je to samo zahvaljujući knjigama koje je upio u Taju - ali pojeo je drugu polovinu svoje bezukusne hranljive pločice i srknuo malo vode dok su sjedili kraj lelujavog plamena.

Sada je pepeo bio natopljen i siv, dno Loma između kamena i koralja pretvorilo se u blato, a Harman je shvatio da hoda ukrug oko logorišta u potrazi za nekim Moirinim posljednjim tragom... za porukom, možda.

Nije bilo ničega.

Stavio je naprtnjaču, navukao kapuljaču termokože niže tako da mu naočale budu na očima, obrisao kišu s njih i krenuo put zapada.

Do podneva - što je objavila samo njegova interna vremenska funkcija, jer sunca uopće nije bilo, a kiša je padala tako jako da je pomislio navući osmotsku masku na nos i usta - staza Loma izašla je iz podvodnog planinskog predjela i nastavila se protezati ravno i ravno pred njim. To je već bilo nešto i popravilo je Harmanovo mračno raspoloženje - ali samo malo.

Sada se veselio kamenitim ili koraljnim dijelovima staze, budući da je oceansko dno, u suhim danima nalik na utabano tlo, postalo sada gnjecava blatna cesta. Na kraju se umorio od pješačenja pa je sjeo na nisku stijenu što je izbijala iz polja sile koje je bilo granica sjevernog oceana i izvadio dnevni obrok hranjive pločice da je pojede, uz povremeno otpijanje svježe vode kroz cjevčicu hidratora.

Hranjive pločice - po jedna dnevno - ostavljale su ga gladnog. A ukus im je bio kao ukus pilovine u njegovoj mašti. Ostale su mu još samo četiri. Nije imao pojma što su Prospero i Moira očekivali od njega kada mu ponestane hranjivih pločica - pod pretpostavkom da ga čeka još sedamdeset ili osamdeset dana pješačenja.

Hoće li pištolj zaista pucati pod vodom? A sve i da je tako, hoće li ubiti neku veliku ribu i hoće li je moći provući kroz zid od polja sile u Lom? Suha morska trava i naplavljeno drvo s mora odozgo već su bili sve rjeđi i rjeđi... kako je mogao ispeći tu teorijsku ribu? Imao je u naprtnjači upaljač, kao sastavni dio alata, uz još oštar nož, žlicu i vilicu, a imao je i metalnu posudu koja se mogla preoblikovati u tavu pritiskom na odgovarajuća mjesta, ali zar je zaista trebao sate i sate svakog dana potrošiti loveći...

Harman je primijetio još jednu stijenu, na oko kilometar prema zapadu. Bila je ogromna - velika kao neki nazubljeniji grebeni kroz koje je prošao - i stršila je iz sjevernog zida Atlantika neposredno prije nego što se suho dno Loma obrušavalo u novi duboki jarak, ali taj hrbat ili koraljni greben imao je neobičan oblik. Umjesto da prelazi preko Loma stazom prosječenom kroz nju, stijena kao da se ukoso spuštala iz vode i iščezavala u pijesku i ilovači samog Loma. Štoviše, izgledala je neobično zaobljeno, ravnije od vulkanskog bazalta kroz koji je pješačio posljednja tri dana.

Naučio je kako se aktiviraju kontrole teleskopa i povećala u naočalama termokože i sada je to napravio. To nije bila stijena. Iz sjevernog zida Loma izbijao je nekakav divovski umjetni uređaj, gubice zabijene u tlo. Ta stvar je bila ogromna i širila se od pramca poput dupinova nosa - tamo su se vidjeli zgužvani metal i otkrivene potporne grede - u vijugave obline koje su podsjećale na žensku butinu, i nestajale kroz polje sile.

Harman odloži posljednje ostatke hranjive pločice, izvadi pištolj i zakvači ga za ljepljivi dio pojasa termokože, pa onda krene prema potopljenom brodu.

Harman je stao ispod masivnog predmeta - mnogo većeg nego što je to zamišljao iz daljine - i pretpostavio da je to bila nekakva podmornica. Pramac je bio razbijen, otkrivene grede zahrđale, kako se činilo, prije od kiše nego od mora, ali najveći dio glatkog, gotovo gumastog trupa izgledao je manje-više netaknut, onako uzdignut pod kutom kroz polje sile u podnevnu tamu oceana. Mogao mu zamijetiti siluetu još desetak metara u oceanu, ali ne i više od toga.

Harman je zurio u veliki lom u trupu blizu pramca - lom u Lomu, pomislio je glupavo dok mu je kiša tukla po kapuljači i naočalama -i bio je siguran da može ući u podmornicu kroz taj otvor. Bio je jednako siguran da bi bilo krajnje idiotski da to učini. Nije mu bio posao istraživati dvije tisuće godina stare potonule olupine već stići u Ardis, ili makar u neku drugu zajednicu staromodnih ljudi, što brže može -za sedamdeset pet dana, sto dana, tristo dana - nije bilo važno. Jedini posao mu je bio da nastavi hodati na zapad. Nije znao što se nalazi u tom prokletom stroju iz Minulog doba, no nešto u njemu bi ga moglo ubiti, a nije vidio kako bi ga išta u njoj moglo prosvijetliti više nego što ga je prosvijetlilo davljenje u kristalnom ormaru.

Pa ipak...

Harmanu nije bilo potrebno prosvjetljenje stečeno davljenjem kako bi znao da se njegova vrsta - koliko god bila genetski modificirana i nanocitno ojačana - razvila iz čimpanzi i hominida. Radoznalost je ubila bezbroj tih plemenitih, guzatih predaka, ali ih je isto tako natjerala da se konačno podignu na noge.

Harman je ostavio naprtnjaču nekoliko metara od pramca - bila je nepromočiva, ali on nije znao je li otporna i na tlak - skinuo pištolj s ljepljivog mjesta na pojasu i uzeo ga u desnu ruku, aktivirao jaka reflektorska svjetla na grudima i provukao se između pokidanog metala u tamne prednje hodnike mrtvog stroja.

73.

Grci neće izdržati do mraka.

Ovom brzinom neće izdržati ni do ručka. Baš kao ni ja.

Ahejci se povlače u sve uži i uži polukrug, bore se kao svi vragovi, more za njihovim leđima crveni se od krvi, ali Hektorov napad ne prestaje. Najmanje pet tisuća Ahejaca palo je od početka napada odmah poslije svitanja, među njima i plemeniti Nestor - živ je, ali su ga onesviještenog odnijeli u šator, pošto ga je s borne kočije oborilo koplje koje mu je probolo rame i smrskalo kost. Stari junak, koji je pokušao zamijeniti mrtve ili nenazočne divove - Ahileja, Agamemnona, Mene-laja, Velikog Ajaxa, lukavog Odiseja - dao je sve od sebe, ali pronašao ga je vršak koplja.

Nestorov sin Antiloh, najhrabriji među Ahejcima posljednjih nekoliko dana, mrtav je, trbuha probodenog dobro naciljanom trojanskom strijelom. Drugi Nestorov sin i zapovjednik - Trasimed - nestao je u borbi, rano su ga uvukli u rov pun Trojanaca i tri sata zatim nitko ga više nije vidio. Rov i bedemi sada su u krvavim Hektorovim rukama.

Mali Ajax je ranjen, ima gadnu posjekotinu od mača na oba lista odmah kraj štitnika, i prenijeli su ga s bojišta na sigurno mjesto pokraj spaljenih brodova prije samo nekoliko minuta. Podalirije, borac, zapovjednik i vješt ranarnik, sin legendarnog Asklepija, mrtav je - posjekao ga je obruč ubojica iz Dejfobovih napadačkih legija. Isjekli su tijelo sjajnog liječnika u komade i odvukli njegov okrvavljeni oklop u Troju.

Alastor, Teukrov prijatelj i poglavica, koji je preuzeo Trasimedovo zapovjedništvo tijekom strašne bitke za izbočinu iza napuštenih rovova, pao je pred svojim ljudima - i još je minutama psovao i koprcao se s desetak strijela u sebi. Pet Argejaca se probilo tamo po njegovo tijelo, ali posjekla ih je prednja jedinica Hektorove garde. Sam Teukro je jecao dok je ubijao Alastorove ubojice, odapinjao strijelu za strijelom u njihove oči i trbuhe i sporo se povlačio s ostalim Grcima.

Nemaju se više kamo povući. Sabijeni smo tu, na obali, plima nam zapljuskuje sandale na nogama, a kiša strijela ne prestaje pljuštati. Svi grčki konji su mrtvi, osim one nekolicine koju su vlasnici, uplakani, oslobodili i šibanjem natjerali da jurnu prema nastupajućim neprijateljskim linijama. Još trofeja za Trojance.

Poginut ću ostanem li ovdje. Dok sam bio skolik, osobito dok sam bio Afroditin skolik - tajni agent, opremljen levitacijskim remenjem, oklopom, narukvicom za morfiranje, palicom za ošamućivanje, Hadovom kacigom za nevidljivost - i ostalim dranguiijama koje sam tada vukao sa sobom - osjećao sam se prilično neranjivim, čak i kad sam bio relativno blizu borbe. Osim strijela, koje su smrtonosne i s nevjerojatno velikih udaljenosti, u ovom ratu nema mnogo ubijanja na daljinu. Muškarci njuše znoj i dah svog neprijatelja i poprskani su njegovom krvlju, moždinom i pljuvačkom kada zariju čelik - ili u najvećem broju slučajeva, broncu - čovjeku u trbuh.

Ali u posljednja dva sata zamalo me tri puta nisu proboli: jednom bačenim kopljem koje je preletjelo liniju obrane i zamalo mi nije odnijelo jaja - skočio sam u zrak da ga izbjegnem, a kada se žarilo u vlažan pijesak, dočekao sam se iz skoka tako što sam ga opkoračio i vibrirajuća motka zveknula me je u testise. Onda mi je jedna strijela napravila razdjeljak, a minutu kasnije druga strijela, jedna od onih tisuća koje su zamračile nebo i posvuda uokolo ostale zabodene kao minijaturna šuma, pogodila bi me ravno u grlo da neki Argejac, koga i ne poznajem, nije podigao okrugli štit, nagnuo se i odbio bodljikav i otrovan projektil.

Moram se izvući odavde.

Ruka mi je dodirnula KT-medaljon stotinu puta u satima poslije osvita, ali nisam se kvantno teleportirao odavde. Ne znam zašto.

Znam. Ne želim napustiti ove ljude. Ne želim biti u sigurnosti Helenine kupaonice ili povrh nekog obližnjeg brda znajući da te Ahejce, koje sam deset godina promatrao, s njima razgovarao, lomio pogaču i pio vina, sada kolju kao stoku na ovom od krvi potamnjelom dijelu obale.

Ali ja ih ne mogu spasiti.

Ili možda mogu?

Dograbim medaljon, usmjerim misli na mjesto koje sam posjetio, okrenem zlatnu ploču za pola kruga i otvorim oči da bih ustanovio da padam niz dugačko okno lifta.

Ne, ne padam, shvatim - shvatim to prekasno, pošto sam već dvaput vrisnuo - nalazim se u bestežinskom stanju u glavnom hodniku na palubi Kraljice Mab, ili makar u glavnom hodniku palube gdje je bila moja kabina. Ali tada je tamo bilo gravitacije. Sada je tu samo padanje i padanje, okretanje kroz prostor ali ne zaista pad, i mlataram kako bih stigao do vrata kabine ili astrogacijskog mjehura dvadeset metara niz - ili uz - hodnik.

Dva crna i rožnata moraveka iz Pojasa, vojnici s ugrađenim crnim oklopom, bodljama i glavama nalik na maske, odbiju se iz obližnjeg okna lifta - u njemu nema kabine - i dograbe me za ruke. Jurnu natrag prema oknu i ja shvatim da se asteroveki mogu kretati pod nultom gravitacijom ne samo zato što su na nju navikli - slična je razini gravitacije u Pojasu asteroida gdje su rođeni - već zato što su u njihove oklope ugrađeni gotovo nečujni potisnici koji ritmički izbacuju mlazove nečega što bi mogla biti i voda. Što god to bilo, dopušta im da se kreću lakše i brže u ovom svijetu nulte gravitacije. Bez ijedne riječi, odvuku me u okno koji se pruža cijelom dužinom Kraljice Mab - zamislite skok u prazno okno lifta s visine Empire State Buildinga - tako da učinim jedino što bi bilo koji razuman čovjek učinio - opet kriknem.

Dva vojnika me ponesu stotinama metara uz ili niz to odjekujuće okno - tu odjekuju samo moji krici - a onda me odvuku kroz neku meku opnu od polja sile u prepunu prostoriju. Čak i ovako naopako prepoznam most broda. Bio sam na mostu samo jednom za vrijeme svog boravka, ali nema zabune kada je riječ o funkciji te prostorije -moraveki koje nikada nisam vidio zauzeti su promatranjem trodimenzionalnih virtualnih kontrolnih panela, još asterovečkih vojnika stoji pokraj holografskih projekcija i ja prepoznajem generala Beh bin Adeeja, užurbanog paukolikog veka - ne mogu se trenutno sjetiti njegovog imena - kao i navigatora čudnog izgleda, Cho Lija, te primarnog integratora Asteague/Chea.

Primarni integrator se bez napora odbaci prema meni kroz prostor mosta pod nultom gravitacijom, dok me dva vojnika čvrsto smještaju na stolicu od mreže i vežu tako da ne mogu pobjeći. Ne, shvaćam, ne vežu me kao zarobljenika već samo zakopčavaju mrežaste remene kako bih ostao ovdje, a ne odlebdio. To je od pomoći - sama činjenica da sam nepokretan daje mi osjećaj za to što je gore, a što dolje.

“Doktore Hockenberry, nismo očekivali da ćeš se vratiti”, kaže mali moravek koji je otprilike istog oblika i veličine kao Mahnmut, ali je napravljen od plastike, metala i polimera drugih boja. “Ispričavam se zbog nedostatka gravitacije. Nismo pod potiskom. Mogao bih zapovjediti da se pomoću internih polja sile postigne razlika tlaka tako da simulira gravitaciju za tebe - u neku ruku - ali sada zapravo održavamo stacionarni položaj blizu Zemljinog polarnog prstena i ne bismo htjeli obaviti zamjetno veliku promjenu u korištenju interne energije osim ako baš ne moramo.”

“Dobro sam”, kažem, u nadi da nisu čuli moje krike u oknu lifta. “Moram razgovarati s Odisejem.”

“Odisej nam... ah... trenutno nije na raspolaganju”, kaže Asteague/ Che.

“Moram razgovarati s njim.”

“Bojim se da to neće biti moguće”, kaže moravek, koji je otprilike jednako velik kao moj prijatelj Mahnmut, ali izgleda i govori toliko drukčije. Glas mu čak zvuči nekako umirujuće.

“Ali moram neodgodivo...” Prekidam se usred rečenice. Ubili su Odiseja. Ova polurobotska stvorenja očigledno su učinila nešto strašno jedinom ljudskom biću na brodu. Ne znam zbog čega bi ubili Ahejca, no nikad nisam shvaćao dvije trećine stvari koje ovi moraveki rade ili ne rade.

“Gdje je on?”, upitam i pokušam zvučati autoritativno i zapovjednički, iako sam vezan za svoju malu stolicu. “Što ste mu učinili?”

“Nismo ništa učinili sinu Laertovom”, kaže Asteague/Che.

“Zašto bismo naudili svome gostu?” upita vek nalik na kutiju s paukovim nogama, onaj čijeg se imena ne mogu sjetiti... ne, sad sam ga se sjetio, Retrogradni Jogenson ili Gunderson, ili nešto tako skandinavsko.

“Onda dovedite Odiseja ovamo”, kažem.

“Ne možemo”, ponovi primarni integrator Asteague/Che. “On nije na brodu.”

“Nije na brodu?”, kažem, ali onda pogledam jedan holografski prikaz u udubljenju trupa, gdje bi inače trebao biti prozor. Do vraga, što se mene tiče, to možda [jest prozor. Plavo-bijeli planet okreće se ispod nas, ispunivši ekran.

“Odisej je sišao na ovu Zemlju?”, kažem ja. “Na moju Zemlju?” Je li to moja Zemlja? Živio sam i umro tamo, jesam, ali prije više tisuća godina, ako je vjerovati bogovima i moravekima.

“Ne, Odisej se nije vratio na površinu”, kaže Asteague/Che. “Otišao je u posjet Glasu koji je stupio u vezu s brodom tijekom našeg leta... Glasu koji ga je nazvao imenom i zvao da dođe.”

“Pokažite doktoru Hockenberryju”, kaže general Beh bin Adee. “Razumjet će zbog čega sada ne može razgovarati s Odisejem.”

Asteague/Che kao da razmišlja o tom prijedlogu. Onda se europski moravek okrene pogledavši navigatora Cho Lija - pretpostavljam da su razmijenili nekakve poruke preko radiovalova - a Cho Li pomakne pipak.

Oko pola metra od mene otvori se trodimenzioni holografski prozor širok dva metra. Odisej vodi ljubav s najzanosnijom ženom koju sam u životu vidio - osim možda Helene Trojanske, naravno. Moj muški ego smatrao je da je moje vođenje ljubavi - pa, spolni odnos - s Helenom bilo energično i maštovito. Ali poslije trideset sekunda koliko sam buljio otvorenih usta u snošaj golog Odiseja, čije je tijelo puno ožiljaka iz bitaka, preplanulo, plećato, s egzotičnom, predivno oblikovanom, senzualnom ženom blijede puti i nevjerojatno našminkanih očiju - jasno mi je da je moje natezanje s Helenom bilo dosadno, nemaštovito i usporeno u usporedbi s onim čime se upravo bave ovi erotski atlete.

“Dosta”, kažem suhih usta. “Isključite to.”

Pornografski prostor iščezne u treptaju. “Tko je ta... dama?” izustim nekako.

“Ona kaže da joj je ime Sycorax”, odgovori Retrogradni Nekako-sen. Uvijek me čudi što čujem taj snažan glas iz tako malene metalne kutije povrh tih dugačkih mršavih nogu.

“Mogu li razgovarati s Mahnmutom i Orphom s Ia “, kažem. Ta dva veka najduže poznajem, a Mahnmut je najljudskiji od svih tih strojnih ljudi. Ako ikoga mogu u išta uvjeriti na Kraljici Mab, onda će to biti Mahnmut.

“Plašim se da ni to neće biti moguće”, kaže Asteague/Che.

“Zašto? Zar i oni vode ljubav s nekim moravečkim curama ili tako nešto?” Shvatim koliko moj pokušaj da budem duhovit zvuči glupo dok mi mentalno odjekuje u dugim trenucima prijekorne tišine koji uslijede.

“Mahnmut i Orphu su ušli u Zemljinu atmosferu u brodu kojim na površinu spuštaju Mahnmutovu podmornicu”, kaže Asteague/Che.

“Za niste u radiovezi s njima ili tako nešto?”, upitam. “Mislim, mogli biste ih pozvati, kao što su radili astronauti još u mom dvadesetom stoljeću i početkom dvadeset prvog.”

“Da, u vezi smo s njima”, kaže Retrogradni Kogodbio. “Ali u ovom trenutku njihov brod je napadnut i ne želimo im odvlačiti pozornost nepotrebnim komunikacijama. Njihov opstanak je u najbolju ruku problematičan.”

Pomislim postaviti još koje pitanje - tko to sa Zemlje napada moje prijatelje? Zašto? Kako? - ali shvatim da bi me takav dijalog samo udaljio od stvarnog razloga zbog kojeg sam ovdje.

“Trebali biste otvoriti Bransku rupu na obali pokraj Ilija”, kažem.

General Beh bin Adee pomakne ruke načičkane crnim bodljama na način koji ukazuje na pitanje. “Otkud sad to?” kaže on.

“Trojanci će pobiti Grke do posljednjeg, a oni nisu zaslužili da budu zbrisani na takav način. Želim im pomoći da se spase.”

“Ne”, kaže general. “Mislim, zašto smatraš da smo u stanju stvarati Branske rupe kad nam se prohtje?”

“Zato što sam već vidio da ste to jednom napravili. Stvorili ste sve one Rupe kroz koje ste iskočili iz Pojasa asteroida na Mars, a onda slučajno i na Ilijevu Zemlju. Prije više od deset mjeseci. Bio sam tamo, zar ste to zaboravili?”

“Naša tehnologija nije dorasla pothvatu stvaranja Branskih rupa u drugim svemirima”, kaže Cho Li.

“Ali već ste to napravili, zaboga.” Čujem prizvuk cviljenja u vlastitom glasu.

“Ne, nismo”, kaže Asteague/Che. “Ono što smo tada zapravo napravili... teško je opisati, a ja nisam ni znanstvenik ni inženjer, premda ih imamo mnogo... tada smo zapravo blokirali veze s Branskom rupom takozvanih bogova i probili vlastite tunele u kvantnu matricu koju su oni stvorili.”

“Pa”, kažem ja, “učinite to opet. Od toga zavise deseci tisuća ljudskih života. A onako usput, možete vratiti i onih nekoliko milijuna Grka i drugih naroda koji su nestali iz Europe na Ilijevoj Zemlji - ispaljeni u svemir plavom zrakom.”

“Ni to ne znamo izvesti”, kaže Asteague/Che.

A koju onda jebenu stvar znate?, u iskušenju sam kriknuti. Ali šutio sam.

“Ali ti si ovdje siguran, doktore Hockenberry”, nastavi primarni integrator.

Opet poželim viknuti na ta plastično-metalna bića, ali shvatim da je on - to - u pravu. Ja jesam siguran ovdje, na Kraljici Mab. U najmanju ruku, siguran od Trojanaca. A možda ona divna cura koja sada obrađuje Odiseja ima sestru...

“Moram se vratiti”, čujem vlastite riječi. Kuda da se vratiš, idiote? U Posljednje grčko uporište?.

“Poginut ćeš”, kaže general Beh bin Adee. Krupno, tamno, čovjekoliko vojničko biće zvuči kao da ga ta mogućnost ni najmanje ne uznemiruje.

“Ne, ako mi pomognete.”

Moraveki kao da opet međusobno šuteci komuniciraju. Vidim da je jedan holografski prozor-monitor, posve s druge strane mosta, podešen na Odiseja i egzotičnu ženu koji se i dalje ševe kao zečevi. Žena je sad odozgo i vidim da je još ljepša i poželjnija nego što mi se učinilo na prvi pogled. Koncentriram se na to da mi se ne digne pred ovim moravekima. Ako to primijete, a oni, izgleda, mnogo što primjećuju kod nas ljudi, mogli bi pogrešno protumačiti.

“Pomoći ćemo ti budemo li mogli”, kaže napokon Asteague/Che. “Što želiš?”

“Moram otići nekuda, a da me nitko ne vidi”, kažem i počnem im opisivati svoju izgubljenu Hadovu kacigu i staru narukvicu za preoblikovanje.

“Tehnologija preoblikovanja - ili makar njena primjena na žive organizme - nadmašuje naše tehnološke mogućnosti”, kaže Retrogradni... Sinopessen... sad sam se sjetio. “Ona manipulira stvarnošću na kvantnoj razini koju još ne razumijemo potpuno. Daleko smo od mogućnosti da gradimo strojeve koje mogu mijenjati taj oblik kvantne vjerojatnosti.”

“A isto tako nemamo pojma kako je ta Hadova kaciga postizala pravu nevidljivost”, doda Cho Li. “Premda je ona konzistentna s drugim tehnologijama Olimpljana - ili sila koje stoje iza Olimpljana -vjerojatno podrazumijeva i malo kvantno premještanje kroz vrijeme umjesto kroz prostor.”

“Možete li mi sklepate nešto takvo?”, upitam. Shvatim da ne postoji uvjerljiv razlog da ovi zauzeti moraveki učine bilo što za mene.

“Ne”, kaže Asteague/Che.

“Mogli bismo mu prilagoditi kameleonsku tkaninu”, kaže general Beh bin Adee.

“Sjajno”, kažem ja. “Što je kameleonska tkanina?”

“Kamuflažni polimer za aktivno skrivanje”, kaže general. “Primitivno, ali efikasno sredstvo ako se ne krećeš prebrzo između pretjerano različitih podloga. Otprilike isti onaj materijal kojim je bio obložen tvoj brod na Marsu, samo pogodniji za disanje i nevidljiv u infracrvenom opsegu. Leće su nanocitne kako se ne bi događali prekidi u kameleonskom prilagođavanju.

“Ali bogovi su ipak vidjeli i srušili naš marsovski brod iz staze.,” kažem.

“Pa, istina...”, kaže general Beh bin Adee. “Treba i to uzeti u obzir.”

“Nemate ništa bolje od te kameleonske tkanine?”

“Ovako na brzinu, ne”, kaže Asteague/Che.

“Onda ću je uzeti. Koliko je potrebno da me vaši ljudi... mislim, vaši... moraveki... opreme tim kameleonskim odijelom i pokažu mi kako se koristi?”

“Javio sam odjelu za ekološki inženjering da počne raditi na takvom odijelu iste sekunde kad smo o njemu počeli razgovarati”, kaže primarni integrator. “Imali smo zabilježene rezultate mjerenja tvojih vitalnih indikatora. Trebali bi nam donijeti gotov proizvod za tri minute.”

“Divno”, kažem ja i zapitam se na što to u stvari mislim. Kuda zapravo idem? Kako uvjeriti one kojima ću otići da pomognu Grcima pri bijegu? Kuda bi to Grci mogli pobjeći? Njihove obitelji, sluge, prijatelji i robovi, svi su usisani u plavu zraku koja se dizala s Delfa. Kao da jedva čekam otići odavde, počnem se igrati zlatnim medaljonom koji mi visi oko vrata.

“Usput”, kaže Cho Li, “tvoj medaljon za kvantnu teleportaciju ne radi.”

“Što?” Iščupam se iz remenja i zalebdim kroz prostor. “O čemu to, dovraga govorite?”

“Kada si ranije bio na brodu, naše ispitivanje pokazalo je da je taj disk praktično nefunkcionalan”, kaže navigator.

“Sranje. Vaši momci su mi ranije rekli samo to da ga nisu uspjeli umnožiti kako biste ga vi koristili, da je podešen na moju DNK ili tako nešto.”

Primarni integrator Asteague/Che oglasi se zbunjenim zvukom zaprepašćujuće nalik na nekog ljudskog muškarca koji se nakašljava zato što mu je neugodno. “Istina je da postoji izvjesna... komunikacija... između medaljona oko tvog vrata i tvojih stanica i DNK, doktore Hoc-kenberry. Ali sam medaljon nema nikakvu kvantnu funkciju. On te ne KT-ira kroz Calabi-Yau prostor.”

“To je besmislica”, kažem opet, u pokušaju da obuzdam vlastiti jezik. Još mi je potrebna pomoć tih moraveka i guštersko odijelo da bih otišao odavde. “Stigao sam malo prije ovamo, zar ne? Ravno iz svemira Ilijeve Zemlje.”

“Da”, kaže Cho Li. “Jesi. Ali bez ikakve pomoći tog šupljeg zlatnog medaljona koji ti visi oko vrata. Prava zagonetka.”

Jedan moravečki vojnik s kameleonskom opremom pojavi se na ulazu u okno lifta. Odjeća ne izgleda bogzna kako. U stvari, podsjeća me na preveliku verziju takozvanog športskog odijela koje sam bio dovoljno velika budala da kupim sedamdesetih godina dvadesetog stoljeća. Imalo je čak i iste glupe šiljaste revere i zelenkasti sjaj nalik na majmunsku bljuvotinu.

“Ovratnik se proteže u potpunu kapuljaču”, kaže Asteague/Che kao da mi čita misli. “Samo odijelo je potpuno bezbojno. Zeleno je samo automatska varijanta kako bismo mogli pronaći materijal na skladištu.”

Uzmem odijelo od 'večkog vojnika i pogriješim tako što ga pokušam odjenuti. Za samo nekoliko sekundi okrećem se nekontrolirano, vrtim se oko svoje osi pod nultom gravitacijom i držim se za beskoristan komad odjeće kao da mašem zastavom, ali ne postižem ništa više od toga.

General Beh bin Adee i njegov vojnik zgrabe me, zadrže - izgleda da znaju gdje treba usaditi noge na konzolama kako ne bi djelovali s podjednakom i suprotnom reakcijom - a onda me bez ikakvih isprika strpaju u kameleonsko odijelo. Zatim mi prikvače za odijelo jedan remen stolice i prilijepe me za komad čičak-trake koji ne mogu vidjeti. Tako ostanem u mjestu.

Povučem ovratnike uvis i nataknem kapuljaču potpuno na glavu.

Nije nimalo slično onom ugodnom osjećaju kad stavite Hadovu kacigu na glavu i nestanete. Pod jedan, u gušterskom odijelu je strahovito toplo. Pod dva, te nano-idi-mi-dođi-mi stvarčice što mi omogućuju vidjeti kroz materijal koji mi je pred očima ne mogu dovesti predmete dovoljno dobro u fokus. Provedem li jedan sat zureći kroz to, imat ću najgoru glavobolju u životu.

“Kako je?”, upita primarni integrator Asteague/Che.

“Sjajno”, slažem. “Vidite li me?”

“Da”, kaže Asteague/Che, “ali samo preko gravitacijskog radara i drugih frekvencija u spektru nevidljive svjetlosti. Što se tiče vida, stopio si se s pozadinom. U stvari, s generalom bin Adeejem. Hoće li tamo kamo odlaziš koristiti gravitacijski radar, pojačane negativne toplinske snimače ili neku drugu sličnu tehniku?”

Hoće li? Pojma nemam. Glasno kažem: “Tu je jedan problem.”

“Da? Možda ga možemo riješiti.” Primarni integrator zvuči kao da mi poklanja punu pozornost, čak aktivno zabrinuto. Moja žena je voljela Jamesa Masona.

“Moram okrenuti KT-medaljon da bih se kvantno teleportirao”, kažem i upitam se kako moj glas njima zvuči. Znoj mi sada već curi niz sljepoočnicu, obraze i grudni koš. “Ne mogu ga okrenuti ako ne otvorim odijelo i...”

“Kameleonsko odijelo je krojeno tako da bude vrlo udobno”, prekine me Beh bin Adee. Moravečki vojnik zvuči kao da mu se malo gadim. “Možeš zavući ruku u odijelo i dodirnuti medaljom. Obje ruke, ako treba.”

“O, da”, kažem, izvučem desnu ruku iz rukava odijela i s tim riječima kao posljednjim doprinosom razgovoru, okrenem medaljon i kvantno se teleportiram s Kraljice Mab.

Nego što nego da radi!, u iskušenju sam viknuti, kad se trenutno stvorim u prostorvremenu koje sam zamislio. Ali onda se sjetim da sam zaboravio od moraveka zatražiti neko oružje. I malo hrane i vode. A možda i oklop.

Ali sada nije zgodan trenutak da viknem bilo što.

Pojavio sam se u Velikoj dvorani bogova na planini Olimp i čini se da su tamo svi bogovi - svi osim Here, čije je manji prijestolje umotano u crni flor. Zeus kao da je visok petnaest metara dok sjedi na svom zlatnom prijestolju.

Izgleda da su svi ostali bogovi tamo - u većem broju nego što sam ih vidio na njihovom posljednjem velikom okupljanju, na koje sam upao pod neizmjerno ugodnijom Hadovom kacigom. Čak ni ne poznajem mnoge nazočne bogove, ne mogu ih identificirati ni poslije deset godina svakodnevnog izvještavanja Olimpa donošenjem glasovnog kamenja i akcijskih izvještaja. Tamo su stotine i stotine bogova, možda čak i više od tisuću.

I svi oni šute. Čekaju da im se Zeus obrati.

Nastojeći ne disati čujno i ne onesvijestiti se od zagušljive vrućine pod tim prokletim gušterskim odijelom, u nadi da nitko od tih olimpskih besmrtnika ne koristi duboki gravitacijski radar ili pojačani negativni toplinski snimač, stojim savršeno nepomično, gotovo obraz uz obraz s gomilom bogova i božica, nimfi, Furija, Erinija i polubogova, i čekam da počujem što to Zeus ima reći.

74.

I prije negoli će stupiti kroz pukotinu u trupu kod pramca stare olupine, Harman je imao prilično dobru predodžbu o tome što je ona bila. Proteinski paketi podataka vezani za DNK u njegovom tijelu sadržavali su tisuću odrednica o tisućama tipova pomorskih plovila u deset tisuća godina ljudske povijesti. Harman nije mogao pronaći referencu koja bi stopostotno odgovarala samo na osnovu razbijenog pramca, polja otpadaka pronađenih oko pramca i pogleda na probijene slojeve elastičnog materijala otpornog na sonar kojim je bio obložen pametni čelik samog trupa - mogao je mijenjati oblik, ali bio je prilično siguran da je riječ o podmornici iz nekog stoljeća pred kraj Minulog doba, vjerojatno nakon ispuštanja rubikona, ali prije nego što su prvi posthumanci bili genetski stvoreni.

Kada se našao unutra i pošao blago kosim hodnikom, dišući pomoću osmotske maske, bio je već siguran da je to podmornica, iako je taj dio potopljenog plovila bio suh.

Harman je stajao u prostoriji koja je za samo kut od deset stupnjeva odstupala od vertikale, ali drevni udarac u oceansko dno tu, samo šezdeset metara ispod morske površine - mnogo prije nego što je Atlantski lom uopće nastao - zgužvao je metal i srušio pet-šest dugačkih posuda s polica na kojima su nekada stajale.

Harmanu nije bio potreban pištolj koji je nosio u ruci. U tom trupu nije bilo ničeg živog. Stisnuo je pištolj uz ljepljivu zakrpu na desnom boku i prekrio ga djelomično elastičnom termokožom.

On položi desni dlan na zaobljeni rub jedne srušene posude, u želji da ustanovi hoće li funkcija traganja za podacima raditi kroz rukavice termokože debljine molekule.

Radila je.

Harman je stajao u skladištu torpeda podmornice klase Muhamed. Umjetna inteligencija u sustavu navođenja ovog torpeda - s tim što je “torpedo” bila riječ i pojam na koje nije nigdje naišao prije te mili-sekunde - prestala je raditi prije više od dvije tisuće godina, ali u mrtvim čipovima bilo je dovoljno memorijskih ostataka da Harman shvati kako mu se dlan nalazi samo nekoliko centimetara iznad nuklearne bojeve glave postavljene na kraj samoakivirajućeg torpeda velike brzine, teškog petnaest tona, programiranog da lovi sve dok ne nađe cilj kojeg će raznijeti. Bojeva glava tog torpeda - i “bojeva glava” je bio termin na koji nije naišao sve do tog trenutka - bila je jednostavno fuzijsko oružje od samo 475 kilotona, što je odgovaralo snazi eksplozije 475 tisuća tona TNT eksploziva. Eksplozija sfere u obliku bisera, nekoliko centimetara ispod njegovog dlana, zagrijala bi okolinu na milijune stupnjeva u milijuntom dijelu sekunde. Harman je gotovo mogao osjetiti tamo zarobljene neutronske i gama zrake, nevidljive murine smrti, spremne iskočiti na sve strane brzinom svjetlosti te pobiti i zaraziti svaki djelić ljudskog živca ili tkiva na koji naiđu, probijajući ih kao što bi metak prolazio kroz maslac.

On trgne ruku i protrlja je o nogu, kao da želi očistiti s dlana nešto prljavo.

Čitava podmornica bila je instrument projektiran isključivo za ubijanje ljudskih bića. Njegov najkraći mogući susret s mrtvom umjetnom inteligencijom u sustavu za navođenje bojeve glave saopćio mu je da su bojeve glave u torpedima bile gotovo posve nevažne za stvarnu zadaću broda i posade. Ali da bi razumio što je njihova zadaća zaista bila, morao je izaći iz skladišta torpeda, popeti se uz nagnutu palubu, uz ljestve i hodnikom kraj sonara i kroz prostorije s komunikacijskim sistemom, a onda drugim ljestvama u zapovjedni i kontrolni centar.

Ali sve iza gotovo prepolovljenog skladišta torpeda bilo je pod vodom.

Podmornica je ležala na ovom oceanskom grebenu šezdeset metara ispod površine, posve ispunjena vodom mnogo stoljeća prije nego što je ono što je stvorilo Lom isisalo ocean iz jednog od njenih pramčanih prostora, ali tamo više ništa nije živjelo, i čak ni sasušena školjka nije preostala od bezbroj podvodnih živih bića koja su tamo morala uspijevati stoljećima, a nije bilo ni ljudskih kostiju niti drugih ostataka posade.

Polje sile koje je zadržavalo Atlantski ocean nije fizički presjeklo metal trupa ili konstrukcije podmornice - Harmanove lampe su obasjale čvrstu, neprekinutu liniju palube iznad njegove glave - ali uspijevao je zamisliti potpuni ovalni odsječak oceana unutar trupa plovila. Sjeverni zid polja sile Loma zadržavao je more izvan svakog otvorenog prostora, ali korak iza toga... Harman je mogao zamisliti tlak koji vlada tu, na dubini od šezdeset metara, i vidio je pred sobom zid mraka od kojeg se svjetlost njegovih lampi odbijala kao od tamne i uglačane površine još prekrivene ogledalima.

Harmana odjednom obuze mučnina i neizdrživi užas. Morao se uhvatiti za prokleti torpedo da ne zatetura. Htio je pobjeći od tog drevnog ratnog broda van, na zrak i sunce, strgnuti sa sebe osmotsku masku i ispovraća se ako mora, samo da bi se otarasio tog otrova koji mu je odjednom ispunio tijelo i dušu.

Ono na što se naslanjao bio je najobičniji torpedo, projektiran da uništava druge brodove, ili u najboljem slučaju kakvu luku, a ipak je njegova termonuklearna moć bila tri puta veća od bombe bačene na Hirošimu - bila je to još jedna riječ koja je upravo ušla u Harmanove vrtoglave misli - i u stanju uništiti sve na području od dvjesto pedeset četvornih kilometara.

Harman je aktivirao uspavane funkcije bio-odgovora - prekasno -i dobio poruku od koje je strepio. Skladište torpeda bilo je ispunjeno latentnom radijacijom. Fuzijske bojeve glave u oštećenim torpedima trebale su pasti odavno ispod smrtonosne doze zračenja, ali pri tom su sigurno ozračile sve što se nalazilo u prednjem dijelu podmornice.

Ne - senzori su mu javljali da je radijacija jača ondje naprijed, iza skladišta torpeda - u smjeru kuda će morati poći ako želi li saznati više o tom instrumentu smrti. Možda je svih ovih stoljeća pogonski fuzijski reaktor tog jezivog plovila sporo curio. Pred njim se nalazio radioaktivni pakao.

Harman je o svojim novim biometrijskim funkcijama znao upravo toliko da može provjeriti podatke. Sada je to i učinio, ali samo najjednostavnijim mogućim pitanjem - Hoće li me termokoža dovoljno zaštititi od te radioaktivnosti?

Odgovor mu se vratio u misli njegovim rođenim glasom i bio je nedvosmislen - Neće.

Bilo je bezumno ići dalje. Osim toga, nije imao hrabrosti poći naprijed kroz taj crni zid vode, u vrtlog radijacije, a onda opet hodnikom kraj prostorija za sonar i komunikacije, pa uz nove ljestve preko te nemoguće, zastrašujuće udaljenosti koja ubija stanice i ulijeva jezu u kosti, u potopljeni kontrolni i komandni centar.

Bilo je doslovno bezumno ostati u toj zlokobnoj grdosiji, a kamoli zaputiti se dublje u nju. To bi bila smrt - smrt njegova, smrt nade za njegovu vrstu, smrt Adine vjere u njegov povratak i potrebe njegovog nerođenog djeteta za ocem u tim strašnim i opasnim vremenima. Smrt svake budućnosti.

Ali on je morao saznati. Kvantni ostaci umjetne inteligencije bojeve glave u torpedu rekli su mu dovoljno da zna odgovor na jedno jedino strašno pitanje. I zato je Harman i krenuo naprijed - prestrašeno i korak po korak.

Poslije tri dana i noći u Lomu, prvi put se probio kroz zid od polja sile. Bilo je to polupropusno polje sile, baš poput onih kroz koja je prolazio na Prosperovom orbitalnom otoku - a sada je Harman znao da “polupropusno” znači da je polje projektirano tako da dopusti prolazak staromodnim ljudskim bićima ili posthumancima kroz inače neprobojni štit - ali on je sada stupao iz zraka i topline u hladnoću, mrak i pod tlak.

Harman se uzdao u to da će ga termokoža održati u životu unatoč djelovanju dubine, ako već ne zračenja, i to je i učinila; odbio je čak i prizvati podatke koje je sada znao o tome kako je termokoža projektirana, o tome kako ona radi. Nije ga bilo briga za to kako termokoža poništava oceanski tlak - bilo mu je dovoljno da to čini.

Lampe na grudima su mu automatski pojačale sjaj kako bi savladale odsjaje i gustu vodu ispunjenu česticama. Potonuli dijelovi podmornice bili su puni živih organizama u istoj mjeri u kojoj su suhi dijelovi skladišta za torpeda bili sterilni. Što god da je tu živjelo, ne samo što je opstajalo u jakoj radijaciji već se njom i gostilo i u njoj napredovalo. Sve metalne površine skrivali su slojevi mutiranih koraljnih gljivica i masa zelene, ružičaste i sivoplavkaste svjetlucave žive materije, a nabori i pipci su im se blago lelujali pod neprimjetnim strujanjem. Rakovima slična stvorenja bježala su od njegovih svjetiljki. Krvavo-crvena jegulja suknula je iz rupe u onome što je nekada bio zadnji kapak skladišta za torpeda, a onda trgnula glavu natrag tako da su u svjetlu bljesnuli samo redovi zuba.

Mrtva umjetna inteligencija bojeve glave dala mu je grubu skicu plovila - u najmanju ruku dovoljno da ga dovede do zapovjednog i kontrolnog centra - ali ljestvi kojima se morao popeti do spavaonice i blagovaonice nije više bilo. Podmornica je najvećim dijelom bila napravljena od superlegura koje će potrajati još dvije tisuće godina, čak i tu pod morem, ali ljestve - mostić, tako se to zvalo sudeći po onome što su mu javili njegovi paketi proteina - odavno su se raspale od hrde.

Harman počne zabijati prste u mulj i mahati rukama s obje strane kosog okna u nadi da ne gura prste u usta neke druge jegulje, provlačeći se s mukom kroz zeleno gusto more. Čestice i gomile živih radioaktivnih čestica lijepile su mu se za termokožu te ih je morao brisati s naočala i osmotske maske.

Gotovo da je hiperventilirao kada je stigao u razinu spavaonice. Znao je iz iskustva da će ga osmotska maska snabdijevati dobrim, čistim kisikom, ali taj osjećaj tlaka na svakom kvadratnom centimetru tijela tjerao ga je da se migolji.

Harman je znao da će se na drugom kraju blagovaonice morati popeti uz vertikalne ljestve - sada su to bile prave ljestve, a ne kosi mostić - do prostorije za integrirane komunikacije prije nego što stigne do zapovjednog centra.

Nije bilo nikakvih ljestava. A sada je uska cijev vertikalnog hodnika bila začepljena zelenom i plavom morskom vegetacijom i podsjetila je Harmana na Daemanov opis Kratera Pariz pretvorenog u gnijezdo od plavog leda.

Ali ovu mrežu su isplela živa bića iz zemaljskog oceana, koliko god mutirana, i Harman ih je počeo kidati i stenjući čupati velike pregršti višestoljetnog bilja poželjevši da mu je sada pri ruci sjekira. Voda oko njega bila je toliko puna raslinja da čak nije mogao ni vidjeti vlastite ruke. Nešto dugačko i klizavo - još jedna jegulja? Nekakva morska zmija? - skliznu duž njegovog tijela i nestane ispod njega. On nastavi s čupanjem guste radioaktivne tvari, probijajući se uvis kroz zasljepljujuću pomrčinu.

Kao da se opet rađao, ali sada u jedan mnogo strašniji svijet.

Bila je to takva borba da nekoliko trenutaka nakon što je probio sebi put uvis, do prostorije za komunikacije, nije ni znao da je stigao. Pipci zelenila ležali su posvuda, voda je bila toliko puna plovećih čestica da su ga zasljepljivali vlastiti reflektori i on je ležao u praiskonskoj sluzi preumoran da bi se pomaknuo.

Tada - sjetivši se da svaki trenutak koji provede u ovoj grdosiji smrti vjerojatno znači i veće izglede za njegovu smrt - Harman se pridigao na koljena, uklonio lijane i pipke starog raslinja s ramena i leđa i počeo se vući prema krmi.

Komunikacijska prostorija još su bila u funkciji.

Harman se ukočio kada je to shvatio. Još nepopisane funkcije u njegovom tijelu primijetile su da strojevi skriveni ispod živog sivozelenog tepiha ove prostorije pulsiraju, spremni da se pokrenu i komuniciraju. Ne s njim. Te komunikacijske umjetne inteligencije nisu prepoznavale njegovu nazočnost - sposobnost za interakciju s ljudskim bićima odavno im je odumrla s promjenjivom kvantnom jezgrom njihovih računala. Ali željele su komunicirati s nekim - ponajviše da dobiju naredbe od nekoga, nečega.

Budući da je znao da ono što ga je zanimalo neće naći ovdje, u prostoriji za komunikacije, Harman je hodao i plivao dalje. Da je ikada razmišljao o podmornicama, a nikada nije, Harman bi vjerojatno pretpostavio da su takva plovila napravljena za putovanje pod vodom - znao je da je umjetna inteligencija bojeve glave radije prevodila tu riječ kao “plovilo” nego kao “brod” - da su takva podvodna plovila građena od mnogobrojnih malih odjeljaka i da je svaki od njih zatvoren vratima, kapkom, nepromočiv, zaseban. Ova podmornica nije bila takva. Prostorije su bile veće u odnosu na obujam samog broda, i nisu bile pretjerano podijeljene. Ako bi ocean prodro unutra - kao što se očigledno dogodilo - smrt muškaraca i žena u ovom plovilu ne bi bila izazvana sporim davljenjem, niti bi oni gutali zrak blizu stropa, već masivnim implozivnim udarnim valom koji bi sve pobio za nekoliko trenutaka. Gotovo kao da su ljudi koji su tu radili više voljeli trenutnu smrt u većim prostorijama od sporog davljenja u manjim.

Harman prestane plivati i dopusti da mu stopala potonu do ploča palube, kada shvati da se nalazi usred zapovjednog i kontrolnog centra.

Nije bilo stolice za kapetana. Taj čovjek je stajao tamo, blizu centralnog hologramskog kartografskog stola, neposredno ispred jedne konzole za prikaz podataka, gdje su bivali usmjeravani i prikazivani svi mnogobrojni sustavi i funkcije broda.

On trgne ruku. Nije morao znati ništa od svih tih sranja. Morao je znati samo...

Evo ga.

Bio je to crni metalni monolit odmah iza kapetanovog mjesta. Na njemu nije bilo nijedne školjke, mekušca, koralja niti sluzi. Ta stvar bila je toliko crna da se svjetlost Harmanove svjetiljke nije odbila od nje prvih nekoliko puta kada je prošao kroz taj dio zapovjednog centra.

To je bila centralna umjetna inteligencija plovila, izgrađena tako da na stotinu načina bude u vezi s kapetanom i posadom podmornice. Harman je znao da će jedno kvantno računalo, čak i iz tog izgubljenog doba, čak i ako je mrtvo duže od dva tisućljeća, biti življe s jednopostotnim kapacitetom nego većina živih stvorenja na planetu. Kvantni umjetni umovi umirali su teško i sporo.

Harman je znao da nema šifre za pristup memoriji centralne umjetne inteligencije, možda čak ni poznavanje jezika potrebno da razumije šifre koje ne zna, ali je isto tako znao da to nije važno. Njegove funkcije bile su razvijene i nanogenetski programirane u njegovoj DNK mnogo godina nakon smrti ovog stroja. On pred njim neće imati nikakvih tajni.

Zgrozi se toga.

Harman je želio izaći iz ove potopljene grobnice. Želio je pobjeći od radijacije koja mu sigurno prožima kožu, mozak, mošnje, utrobu i oči dok stoji tamo, ukočen i neodlučan.

Ali morao je znati.

Harman stavi dlan povrh crnog metalnog monolita.

Podmornica se zvala Alahov mač. Isplovila je iz matične luke dana...

Harman preskoči zapise u dnevniku, datume, uzroke starog rata - zadržao se samo toliko da se uvjeri da je posrijedi bilo ispuštanje rubikona, tijekom Zaboravljenih godina pri kraju Globalnog Kalifata, kada su demokracije Zapada i Europe već bile mrtve, a Nova Europska Zajednica fikcija sastavljena od vazalnih država pod Kanatom u usponu...

Ništa od svega toga nije bilo važno. Važno je bilo ono što se nalazilo u trbuhu ove podmornice, stvarno koliko i fetus koji je rastao u maternici njegove žene Ade.

Harman je zastao još toliko da sasluša ubrzani posljednji zavjet dvadeset šest članova posade Alahovog mača. Svi su bili muškarci. Svi su bili odani vjernici. Svi su predali svoje duše Alahu dok im se spremala propast - koliko je Harman mogao vidjeti, kordon kanadskih napadačkih podmornica, letjelica, svemirskih brodova i površinskih brodova. Ljudi su znali da im je ostalo još samo nekoliko minuta života - da je ostalo još samo nekoliko minuta do uništenja Zemlje.

Kapetan je dao naredbu za lansiranje. Glavna umjetna inteligencija odobrila ju je i prenijela.

Zašto projektili nisu bili lansirani? Harman je pretražio umjetnu inteligenciju sve do njene kvantne utrobe, ali nije mogao pronaći razlog zbog kojeg projektili nisu bili lansirani. Zapovijed kapetana je bila izdana, četiri kompleta fizičkih ključeva okrenuta, paketi koordinata i pojedinačne zapovijedi umjetne inteligencije za lansiranje na cilj bile su potvrđene i prenijete, projektili su započeli propisani redoslijed radnji za lansiranje, prekidači su se - kako virtualni, tako i fizički - zatvorili. Svi poklopci masivnih metalnih projektila uspješno su otvoreni - samo je tanka, plava kupola fiberglasa lansirne cijevi još dijelila projektile od oceana, a svaka ta lansirna cijev bila je ispunjena dušikom kako bi se izjednačio tlak, da ocean ne jurne unutra prije samog trenutka lansiranja. Trebalo je da četrdeset osam projektila izleti van, potisnuto stlačenim dušikom. Plin bi proizveo tlak od preko šesto kilograma po kvadratnom centimetru za manje od jedne sekunde i poslao projektile uvis unutar vlastitih mjehura dušika sve dok ne izbiju iz mora kao izbačeni šampanjski čepovi, a onda bi se, istog trena kad projektili dospiju u zrak iznad mora, upalilo čisto raketno gorivo u svakom od njih. Projektili su uz riku trebali poletjeti prema svojim ciljevima. Svi lansirni indikatori umjetne inteligencije bili su crveni. U svakom od četrdeset osam silosa s projektilima iza, u nabreklom trbuhu Alahovog mača, niz naredbi je propisno prešao iz stanja PRIČEKAJ POTVRDU u USPJEŠNO LANSIRANJE.

Ali projektili su još bili u svojim cijevima. Mrtva i poluraspadnuta umjetna inteligencija znala je to i prenijela nešto u smislu srama i ogorčenje peckajući Harmanu dlan.

Harmanovo srce je tuklo toliko žestoko i disao je toliko isprekidano da je osmotska maska morala smanjiti dovod kisika kako bi izbjegao hiperventilaciju.

Četrdeset osam projektila. Četrdeset osam platformi s bojevim glavama. Svaka bojeva glava bila je podijeljena u šesnaest zasebnih dijelova s vlastitim pogonom. Zapravo, sedam stotina šezdeset osam bojevih glava, uključenih, spremnih, otkočenih, pripravnih da krenu. Bile su usmjerene u sedam stotina šezdeset osam preostalih svjetskih gradova, drevnih spomenika i centara gdje je bilo okupljeno sve malobrojnije stanovništvo koje je preživjelo rubikon.

Ali to nisu bile obične termonuklearne bojeve glave, poput onih u torpedima Alahovog mača. Svaka od sedamsto šezdeset osam pravih bojevih glava, koje su još bile u podmornici, nosila je zarobljenu crnu rupu. U tom trenutku to je bilo konačno oružje ljudske rase i Globalnog Kalifata - njihov konačni deterdžent, pomisli Harman oglasivši se zvukom koji je dijelom sličio na jecaj, dijelom na hihot.

Same crne rupe bile su male. Nijedna nije bila mnogo veća od onoga što je jedan od mrtvih članova posade opisao u svom žurnom i vjerskom oproštajnom govoru kao “nogometnu loptu koju je natjeravao oko ruševina Karačija kad je bio mali.” Ali kada umaknu iz sfera koje su ih zarobljavale te padnu na svoje ciljeve, ishod će biti mnogo dramatičniji od djelovanja običnog termonuklearnog oružja. Crna rupa bi se zabila u tlo i stvorila rupu veličine nogometne lopte u središtu naciljanog grada. Ali istog trena kada bi se oslobodila, došlo bi do implozije plazme tisuću puta gore od termonuklearne eksplozije. Crna rupa bi potonula, pretvorila svu zemlju, kamen, vodu i magmu pred sobom u oblak pare i plazme, ali isto tako i povukla za sobom ljude, zgrade, vozila, drveće i molekularnu strukturu naciljanog grada i područja od više stotina četvornih kilometara oko njega.

Crna rupa koja je napravila kilometar široku rupu u središtu Kratera Pariz bila je manja od jednog milimetra i nestabilna - pojela je samu sebe prije nego što je stigla do Zemljine jezgre. Harman je sada znao da je jedanaest milijuna ljudi poginulo zbog toga što je taj drevni eksperiment krenuo po zlu.

Ove crne jame ne bi pojele same sebe. Trebale su se odbijati kao ping-pong loptice tamo-amo kroz Zemlju, opet izletjeti u atmosferu i obrušiti se natrag na planet. Sedamsto šezdeset osam kugli konačnog uništenja, okruženih plazmom i ionizirajućim zračenjem, bez prestanka bi bušilo i bušilo Zemljinu koru, plašt, magmu i jezgru, sve dok se ne bi smirile u središtu ove drage, dobre Zemlje i počele grickati tkivo samog planeta.

Svih dvadeset šest glasova koje je Harman čuo slavilo je ishod svoga ratnog zadatka. Svi će se opet sresti u raju. Hvaljen nek' je Bog!

Sa željom da povraća ispod osmotske maske koja ga je gušila, Harman je prisilio sebe da zadrži ruku na crnom monolitu umjetne inteligencije još jednu punu, beskrajnu minutu. Tu je moralo biti nekih uputa kako da se te zarobljene crne jame ponište.

Zaštitna polja njihovih bojnih glava bila su vrlo jaka, projektirana tako da traju stoljećima ako zatreba. Potrajala su više od dva i pol tisućljeća, ali bila su vrlo nestabilna. Kada jednom jedna crna rupa pobjegne, pobjeći će i sve ostale. Nije bilo uopće važno da li će svoje putovanje u Zemljinu jezgru, i dalje, početi kod svojih ciljeva ili s ovog mjesta pokraj sjevernog zida Atlantskog loma. Ishod će biti isti.

U umjetnoj inteligenciji, niti bilo gdje drugdje na Alahovom maču, nije postojao postupak za njihovo poništavanje. Singulariteti su postojali - gotovo dvjesto pedeset Harmanovih standardnih Pet dvadesetica - a u svijetu gdje je najveće dostignuće staromodnih ljudi predstavljao samostrijel, nije bilo načina da se zaštitna polja opet programiraju.

Harman povuče ruku.

Kasnije se nije sjećao kako je našao izlaz iz potopljene podmornice niti kako se zateturao kroz suho prednje skladište za torpeda, kroz ostatak trupa, van na osunčanu prugu blatnjave zemlje Atlantskog loma. Sjetio se da je sljuštio sa sebe kapuljaču i osmotsku masku, pao na dlanove i koljena i povraćao dugo, minutama. Još dugo pošto je izbacio ono malo hrane iz želuca - hranljive pločice su bile hranljive, ali su ostavljale malo što za sobom - nastavio je povraćati nasuho.

Onda je osjetio preveliku slabost da bi čak ostao tako, na dlanovima i koljenima, pa je otpuzao dalje od vlastite bljuvotine, srušio se i svalio na leđa, zagledan u dugačku, tanku plavu prugu neba. Prsteni su se vidjeli slabo ali jasno, okretali su se, križali, kretali kao blijede kazaljke nekog poganog satnog mehanizma koji otkucava sate, dane, mjesece ili godine do trenutka kada će se zaštitne sfere bojevih glava samo nekoliko metara udaljenih od Harmana potpuno raspasti.

Znao je da se treba udaljiti od radioaktivne olupine - otpuzati na zapad - ali u srcu nije imao volje za to.

Konačno, a prošlo je više sati - pruga neba je tamnila kako se približavalo večer - Harman je aktivirao funkciju vlastitih biomonitora.

Kao što je i pretpostavio, doza kojoj se izložio bila je smrtonosna. Vrtoglavica koju je sada osjećao samo će biti još gora. Povraćanje i suhi grčevi ubrzo će se vratiti. Krv mu se već sakupljala pod kožom. Za nekoliko sati - proces je već otpočeo - milijarde stanice u njegovim crijevima i utrobi počet će se razgrađivati. Onda će nastupiti krvavi proljev - u početku s prekidima, ali zatim neprestano, dok mu tijelo doslovno bude sralo vlastitu utrobu van. Zatim će krvarenje uglavnom postati unutrašnje, stanične stijenke će posve popustiti i cijeli sustav kolabirati.

Znao je da će poživjeti dovoljno dugo da sve to vidi i osjeti. Za jedan dan će biti preslab da bi se teturao između dva napada prolijeva i povraćanja. Ležat će opružen u Lomu, nepomičan osim u napadu grčeva.

Harman je znao da neće biti u stanju čak ni pogledati u plavo nebo ili zvijezde dok bude umirao - biomonitori su već izvještavali o radijacijom izazvanim kataraktama koje su mu počele pokrivati površinu oba oka.

Harman se morao naceriti. Nije ni čudo što su mu Prospero i Moira dali hranjive pločice za samo nekoliko dana. Sigurno su znali da mu neće trebati ni toliko.

Zašto? Zašto su od mene stvorili Prometeja ljudske rase sa svim tim funkcijama, svim tim znanjem, svim tim obećanjima za Adu i moju vrstu, samo da bi me pustili da umrem ovdje sam... ovako?

Harman je još bio dovoljno razuman i svjestan da zna da su milijarde ljudskih bića, jednako običnih kao on, zasipale sličnim mislima ravnodušno nebo u satima i minutama prije smrt.

Isto tako je sada bio dovoljno mudar da odgovori na vlastito pitanje. Prometej je ukrao vatru od bogova. Adam i Eva su okusili voće spoznaje u Vrtu. Svi mitovi o stvaranju pripovijedali su verzije iste priče i razobličavali istu strašnu istinu - ako ukradeš vatru i znanje od bogova, postat ćeš nešto više od životinja iz kojih si evoluirao, ali i dalje nešto daleko, daleko ispod ma kojeg pravog Boga.

Harman je u tom trenutku bio spreman dati sve samo da se oslobodi dvadeset šest osobnih i vjerskih zavjeta luđaka koji su činili posadu Alahovog mača. U tim strasnim oproštajima osjetio je punu težinu tereta koji je namjeravao odnijeti Adi, Daemanu, Hannah, svojim prijateljima, svojoj vrsti.

Shvatio je da je čitava protekla godina - priča iz torino platna o Troji koja je bila Prosperova mala šala i dar starim ljudima, platno koje su razdijelili Odisej i Savi, njihove raznolike lude pustolovine, smrtonosna maska na Prosperovom otoku u e-prstenu, njegov bijeg, otkriće ljudi iz ardiske palače kako se pravi oružje u stvari oblikovanje jednog jednostavnog društva, otkriće politike, čak tapkanje u mraku za nekom vrstom religije...

Sve ih je to opet učinilo ljudskim.

Ljudska rasa se vratila na Zemlju poslije više od četrnaest stoljeća kome i ravnodušnosti.

Harman je shvatio da će njegovo i Adino dijete biti potpuno ljudsko - možda prvo pravo ljudsko biće koje će se roditi poslije svih tih ugodnih, neljudskih stoljeća zastoja koje su proveli pod nadzorom lažnih bogova posthumanaca - dijete suočeno s opasnošću i smrtnošću na svakom koraku, prisiljeno nalaziti nova rješenja, primorano povezivati se s drugim ljudskim bićima samo da bi preživjelo vojnikse, calibane, samog Calibana i onog Seteba...

Bilo bi to uzbudljivo. Bilo bi zastrašujuće. Bilo bi stvarno.

I sve bi to dovelo, možda, opet do Alahovog mača.

Harman se svali u stranu i opet povrati. Sada je izbacio mahom krv i sluz.

Brže nego što sam mislio.

Zatvorivši oči od bola - raznoraznih vrsta bola, ali osobito od bola izazvanog tom novom spoznajom - Harman opipa desni bok. Pištolj je tamo još bio pričvršćen.

On ukloni remen, odlijepi oružje s ljepljive trake, drugom rukom nategne ga onako kako mu je Moira pokazala - ubacivši metak u cijev - otkoči ga i prisloni usta cijevi uz sljepoočicu.

75.

Demogorgon zaklanja polovinu neba punog plamenova. Azija, Panteja i tiha sestra Ijona i dalje se kriju.

Stijene, grebene i vulkanske vrhove u blizini prekrivaju divovski oblici - Titani, Hore, čudovišni konji, čudovišna čudovišta, divovske stonoge nalik na Iscjelitelja, neljudski Kočijaši, još Titana, i svi zauzimaju svoja mjesta kao porotnici koji zbog suđenja dolaze na stube kakvog grčkog hrama. Zahvaljujući naočalama termokože, Ahilej može vidjeti sve i gotovo da poželi ne vidjeti.

Čudovišta Tartara previše su čudovišna; Titani previše dlakavi i tiranski; Kočijaše i stvorove koje je Demogorgon nazvao Horama ne može vidjeti dovoljno oštro u svom vidnom polju. Podsjećaju Ahileja na trenutak kada je udarcem mača rasporio trbuh i grudi jednom Trojancu i ustanovio da iznutra u njega zuri maleni ljudski homunkulus, kao da trepće plavim očima kroz razbijena rebra i prosutu utrobu. Tada je jedini put povraćao na bojnom polju. Ove Hore i Kočijaše bilo je jednako teško gledati.

Dok Demogorgon čeka da se čudovišni porotnici sakupe i rasporede, Hefest izvuče tanki kabel iz mjehuraste kacige svog apsurdnog odijela, pa prikvači njegov kraj za kapuljaču Ahilejeve termokože.

“Čuješ li me sada?” upita šepavi bog. “Možemo razgovarati nekoliko minuta.”

“Da, čujem te, ali zar ne čuje i Demogorgon? Već nas je ranije čuo”

“Ne, ovo je izravna linija. Taj Demogorgon može biti i ovo i ono, ali nije J. Edgar Hoover.”

“Tko?”

“Nema veze. Slušaj, sine Pelejev, moramo se dogovoriti što ćemo reći pred ovom ruljom divova i Demogorgonom. O tome ovisi mnogo toga.”

“Ne zovi me tako”, zareži Ahilej.

Bog Hefest se trgne, uplašen, pa nehotice zategne komunikacijski kabel između njih. “Kako da te ne zovem?”

“Sinom Pelejevim. Ne želim više nikad to čuti.”

Bog podigne ruke u teškim rukavicama, dlanovima okrenute od sebe. “Dobro. Ali ipak moramo razgovarati. Imamo samo minutu ili dvije prije nego što počne zasjedanje ovog rugla od suda.”

Ahileju je dosadilo trabunjanje tog mini-boga. Brzonogi ljudomor drži mač u ruci. Pretpostavlja da bi, ako poželi ubiti tog takozvanog besmrtnika, bilo dovoljno da samo zareže metalno odijelo bradate budale, a onda odstupi i promatra kako se bog vatre guši od kiselog zraka. Ali ipak, Hefest je olimpski besmrtnik, čak i bez obzira na spremnike onog velikog kukca na Olimpu. Zato bi možda, baš kao i Ahilej, bradati bogalj izložen kiselom zraku Tartara samo kašljao, gušio se, povraćao i ležao ničice u agoniji čitavu vječnost, sve dok ga neka Okeanida ne pojede. Ahilej osjeti snažnu želju da ustanovi hoće li se to dogoditi.

Odupre se želji.

“Što ćeš reći Demogorgonu? Ili da ja govorim u ime nas?” upita Hefest

“Ne.”

“Pa, trebali bismo barem uskladiti priču. Što ćeš zatražiti od Demogorgona i Titana, osim da ubiju Zeusa?”

“Neću zatražiti od tog stvora Demogorgona da ubije Zeusa”, kaže Ahilej odlučno.

Bradati patuljasti bog izgleda iznenađeno iza stakla svog mjehura na glavi. “Zar nećeš? Mislio sam da smo zbog toga ovdje.”

“Ja ću Zeusa ubiti osobno”, kaže Ahilej. “I nahraniti njegovim jetrima Argusa, Odisejevog psa.”

Hefest uzdahne. “U redu. Ali da bih ja zasjeo na prijestolje Olimpa - što je bila ideja koju si mi ponudio i s kojom se Nikta složila - ipak moramo uvjeriti Demogorgona da se umiješa. A Demogorgon je lud.”

“Lud?”, kaže Ahilej. Čini se da je većina čudovišnih obličja sada već stigla na svoja mjesta između grebena, pješčanih stožaca i potoka lave.

“Zar nisi čuo da to stvorenje baljezga o vrhovnom Bogu?”, kaže Hefest.

“Ne znam o kojem to bogu Demogorgon govori, ako već ne o Zeusu.

“Demogorgon govori o jedinom, vrhovnom bogu čitavog svemira”, kaže Hefest, čiji inače hrapavi glas još više struže preko komunikacijske linije. “O jednom bogu s velikim 'B', bez ijednog drugog.”

“To je apsurdno”, kaže Ahilej.

“Da”, složi se bog vatre. “Zbog toga je Demogorgona njegova rasa i protjerala na zatvorski svijet Tartar.”

“Rasa?” kaže Ahilej s nevjericom. “Misliš da ima više od ovog jednog Demogorgona?”

“Naravno. Ništa živo ne postoji u jednom primjerku, Ahileju. Svakako si i sam to shvatio. Ovaj Demogorgon je lud koliko i neki štakor iz trojanske zahodske jame. Obožava nekog jednog svemogućeg boga s velikim B i ponekad ga naziva 'Tihi”

“Tihi?” Ahilej pokuša zamisliti boga koji je tih. Ta predodžba je svakako nešto izvan njegovog iskustva.

“Da”, zareži Hefest preko slušalica u kapuljači. “Samo što taj 'Tihi' nije u potpunosti jedan svemogući bog s velikim B, već samo jedna od Njegovih mnogobrojnih manifestacija... s velikim Nj.”

“Dosta s velikim slovima”, kaže Ahilej. “Dakle Demogorgon ipak vjeruje da postoji više bogova.”

“Ne”, ustrajava bog vatre i rukotvorina. “Taj veliki Bog samo ima mnogo lica, vjesnika ili obličja, otprilike kao Zeus kad želi pojebati neku smrtnicu. Sjećaš se da se Zeus jednom pretvorio u labuda da bi...”

“Kakve sve to veze ima sa sastankom koje će početi za tridesetak sekundi, jebem ti mater?” vikne Ahilej preko mikrofona u termokoži.

Hefest poklopi dlanovima stakleni mjehur tamo gdje bi mu se nalazile uši. “Šuti”, prošišti patuljasti bog preko interkoma. “Slušaj, ovo je i te kako u vezi s našom argumentacijom koja treba uvjeriti Demogorgona da pusti Titane i druge odavde da napadnu Zeusa, zbrišu sadašnje Olimpljane i ustoliče mene kao novog kralja na Olimpu.”

“Ali upravo si rekao da je Demogorgon ovdje zatvorenik.”

“Jesam. Ali je Nikta - Noć - otvorila Bransku rupu od Olimpa ovamo. Možemo se vratiti kroz nju, ako se ona ne zatvori prije nego što ovo prokleto saslušanje, ročište, gradska skupština, što god bilo, započne. Osim toga, mislim da Demogorgon može otići kad god poželi.”

“Kakav je to zatvor kad ti omogućuje da odeš iz njega kad god to poželiš?”, upita Ahilej. Počeo je misliti da je upravo bradati šepavi bog taj koji je ovdje lud.

“Moraš naučiti malo o Demogorgonovoj rasi”, kaže mjehurasta glava povrh željeznog mjehurastog tijela. “A to i je sve što bilo tko zna o njima... vrlo malo. Demogorgon je sebe zatvorio ovdje zato što mu je tako bilo rečeno. On se može kvantno teleportirati bilo kud, bilo kad... ako pomisli da je to dovoljno važno. Samo ga moramo uvjeriti da je dovoljno važno.”

“Ali mi imamo Bransku rupu”, kaže Ahilej. “A što Nikta ima od svega ovoga? Rekao si mi u Odisejevoj kući, prije nego što sam probudio Zeusa, da će Noć otvoriti Rupu i ja sam ti povjerovao, ali zašto? Što ona ima od toga?”

“Opstanak”, kaže Hefest i osvrne se oko sebe. Izgleda da su sva čudovišna obličja zauzela svoja mjesta. Sud zasjeda. Svi čekaju da Demogorgon progovori.

I Ahilej to vidi. “Kako to misliš, opstanak?”, zašišti on preko mikrofona. “Sam si mi rekao da je Nikta jedina božica koje se Zeus boji. Ona i njene proklete Sudbine. On joj ne može ništa.”

Stakleni mjehur se pomakne lijevo-desno kada Hefest odmahne glavom. “Ne Zeus. Prospero, Sycorax i... ljudi... bića koja su pomogla da budemo stvoreni i Zeus i ja i drugi bogovi, čak i Titani. I pritom ne mislim na boga neba Urana koji se spario s Gejom, majkom Zemljom. Prije njih.”

Ahilej pokuša strpati u glavu zamisao da je netko drugi stvorio Titane i bogove, a ne Zemlja i Noć. Ne može.

“Oni su držali stvorenje zvano Seteb na Marsu i tvojoj Ilijevoj Zemlji deset godina”, nastavi Hefest.

“Tko to?”, upita Ahilej. Sada je posve zbunjen. “Što je Seteb? I kakve sve to veze ima s onim što za koji trenutak trebamo reći Demogorgonu?”

“Ahileju, svakako znaš dovoljno o našoj povijesti da bi znao kako su Zeus i ostali mladi Olimpljani pobijedili njegovog oca Kronosa i druge Titane, iako su Titani bili moćniji?”

“Znam”, kaže Ahilej i opet se osjeća kao dijete pred svojim učiteljem Hironom, kentaurom koji ga je odgajao. “Zeus je pobijedio u ratu između bogova i Titana tako što je zatražio pomoć od strašnih stvorenja pred kojima su Titani bili bespomoćni.”

“A koje je bilo najstrašnije od tih strašnih stvorenja?”, upita bradati patuljasti bog preko interkoma. Njegov učiteljski ton probudi u Ahileju želju da ga na licu mjesta raspori.

“Storuki”, odgovori Ahilej, na granici strpljenja. Demogorgon samo što nije progovorio, a ništa od ovog trabunjanja nije Ahileju; pomoglo da zna što bi rekao. “Čudovišni mnogoruki stvor koga vi bogovi zovete Brijarej”, doda on, “ali su ga prvi ljudi zvali Egeon.”

“Stvorenje po imenu Brijarej i Egeon zapravo se zove Seteb”, prošišti Hefest. “Deset godina se to stvorenje sprečavalo u njegovim gladnim nastojanjima i dano mu je bilo da se hrani vašim bijednim ljudskim ratom između Trojanaca i Ahejaca. Ali ono je sada opet na slobodi i kvantni temelji čitavog Sunčevog sustava su se poremetili. Nikta se plaši da će ta poremećenost uništiti ne samo njihovu Zemlju već i novi Mars i cijelu Niktinu tamnu dimenziju. Branske rupe povezuju sve. Ta Sycorax i Seteb, Prospero i ostali njihovi previše su nemarni. Sudbine pretkazuju sveukupno kvantno uništenje ako se netko ili nešto ne umiješa. Nikta bi više voljela da ja - bogalj patuljak - zasjednem na prijestolje Olimpa nego da riskira takav totalni kvantni raspad.”

Budući da Ahilej blagog pojma nema o čemu to brblja patuljasti bog, on šuti.

Demogorgon kao da pročisti svoje nepostojeće grlo kako bi ušutkao i posljednje mrmljanje i pokrete u gomili Titana, Hora, Kočijaša, Iscjelitelja i ostalih nakaznih obličja.

“Najljepša vijest”, prošišti Hefest preko interkoma, sad šapatom, kao da ih ogromna bezoblična i velom prekrivena masa iznad njih može čuti unatoč izravnom komunikacijskom kabelu, “je to da Demogorgon i njegov bog - Tihi - mogu zgazit Seteba ko mrava.”

“Nije Demogorgon taj koji je ovdje lud”, odvrati Ahilej šapatom. “Ti si taj koji je lud kao štakor u trojanskoj zahodskoj jami.”

“Bez obzira na to, hoćeš li dopustiti da ja govorim u naše ime?”, šapne Hefest, i svaki slog mu je hitan.

“Da”, kaže Ahilej. “Ali budeš li rekao nešto s čime se ne slažem, isjeckat ću tvoje slatko odijelo u zasebne željezne lopte, a onda ću ti odrezati jajca i nahraniti te njima kroz taj stakleni mjehur.”

“Dogovoreno”, kaže Hefest i otrgne komunikacijski kabel.

“MOŽETE POČETI S IZNOŠENJEM SVOG ŽALBENOG ZAHTJEVA”, grmne Demogorgon.

76.

Dogovorili su se da glasovanjem odluče može li Noman uzeti soni. Sastanak je zakazan za podne, kada je najmanji broj stražara na svojim mjestima i kada je najveći dio dnevnih poslova završen, tako da je većina preživjelih u Ardisu - uključujući i šest pridošlica i Hannah, što im je povećalo broj na pedeset petoro - mogla nazočiti, ali priroda Odisejevog/Nomanovog zahtjeva već se pročula čak i do najudaljenijeg stražara i o tome je već postignut konsenzus.

Hannah i Ada su provele ostatak jutra u upoznavanju s događajima. Mlađa žena je bila potpuno neutješna zbog gubitka njihovih prijatelja i samog Ardis Halla, ali Ada ju je podsjetila da se Hall može opet sagraditiili makar neka njegova jednostavnija verzija.

“Misliš da ćemo doživjeti da to vidimo?” upitala je Hannah.

Ada na to nije imala odgovor. Stisnula je Hannah ruku.

Razgovarale su o Harmanu, o detaljima njegovog neobičnog nestanka sa stvorom po imenu Ariel i o Adinoj slutnji da je Harman negdje živ.

Razgovarale su o sitnicama - o tome kako se sada priprema hrana i o Adinim nadama da će se logor proširiti prije nego što se vojniksi počnu gomilati kao ranije.

“Znaš li zbog čega ih ovo Setebovo mladunče drži na udaljenosti?”, upita Hannah.

“Nitko od nas nema pojma o tome”, reče Ada. Ona odvede mladu kiparicu do jame. Mali Seteb - Noman ga je nazvao vrstom gnjide - bio je na dnu, s rukama i pipcima podvijenim ispod sebe, ali njegove žute oči zurile su uvis neljudski ravnodušno, što je bilo mnogo gore nego da mu je u pogledu bilo zlobe.

Hannah se uhvati za sljepoočice. “O moj... o, Bože... grebe mi po mozgu, želi ući unutra.”

“On to radi”, reče Ada tiho. Ponijela je flešetnu pušku do Jame i sada ju je nehajno usmjerila u masu plavosivog tkiva i ružičastih udova nekoliko metara niže.

“Što ako... preuzme vlast?”, upita Hannah.

“Misliš, ako nas počne kontrolirati?”, reče Ada. “Pa nas okrene jedne protiv drugih?”

“Da.”

Ada slegne ramenima. “Donekle očekujemo da to počne, svakog dana i svake noći. Razgovarali smo o tome. Zasada, svi možemo samo čuti kako nas to Setebovo dijete doziva - nalik na smrad u pozadini - ali kad naleti snažno, baš kao malo prije tebi, onda je posrijedi samo jedna osoba. Ako i mi ostali možemo to čuti i osjetiti, sliči na... što znam... odjek.”

“Znači, misliš da će, ako preuzme kontrolu”, reče Hannah, “to raditi pojedinačno?”

Ada slegne ramenima. “Tako nešto.”

Hannah pogleda tešku flešetnu pušku u Adinoj ruci. “Ali ako bi to stvorenje sada preuzelo vlast nad tobom, mogla bi me ubiti - ubiti mnoge od nas - prije...”

“Da”, reče Ada. “I o tome smo razgovarali.”

“Jeste li smislili neki plan?”

“Da”, ponovi Ada, vrlo tiho, dok je stajala iznad Jame. “Ubit ćemo nakota prije nego što do toga dođe.”

Hannah kimne glavom. “Ali morat ćemo otići odavde prije negoli to učinimo. Vidim da ne želiš posuditi Odiseju soni.”

Ada je morala uzdahnuti. “Znaš li zbog čega mu je potreban, Hannah?”

“Ne. Neće mi reći. Mnogo toga mi ne priča.”

“A ipak ga voliš.”

“Od prvog dana kada smo ga upoznali na Mostu.”

“Bila si pod torino platnom u vrijeme kada je još radilo, Hannah. Znaš da je taj Odisej oženjen. Čule smo kako drugim Ahejcima govori o svojoj ženi Penelopi. O svom mladom sinu Telemahu. Jezik kojim su govorili bio je čudan, ali nekako smo ga uvijek shvaćali pod torinom.”

“Da.” Hannah obori pogled.

Dolje u jami, Setebov stvor počne se micati na mnoštvu ružičastih udova. Pet pipaka vijugavo se podiže uz zidove rupe i duge ruke se obaviše oko rešetke, povlačeći metal sve dok nije izgledalo kao da se počeo savijati. Mnogobrojne oči stvorenja bile su vrlo sjajne.

Daeman se vraćao iz šume na podnevno okupljanje kada je vidio duha. Nosio je na leđima tešku platnenu torbu punu drva za potpalu, sa željom da je tog dana na straži ili u lovu umjesto što mora sjeći i tegliti drva, kada je, na samo desetak metara ispred njega, iz šume izašla žena.

U početku ju je opazio samo na rubu vidokruga - dovoljno da shvati da je ljudsko biće, žensko, pa stoga dio ardiske zajednice, a ne vojniks - i nekoliko sekunda je nastavio koračati s flešetnom puškom u ruci uperenom u zemlju, oborenog pogleda dok je pomicao tešku torbu uvis na leđima, ali kada se okrenuo prema njoj da je pozdravi, ukočio se.

Bila je to Savi.

Uspravio se i ogroman tovar drva u priručnoj platnenoj naprtnjači zamalo ga nije prevrnute unatrag. To i ne bi bila pretjerana reakcija. Mogao je samo zuriti.

Bila je to Savi - ali ne sjedokosa, starija Savi koju je na njegove oči Caliban ubio i odvukao u špilje ispod Prosperove paklene rupčage od orbitalnog otoka prije gotovo godinu dana - ovo je bila mlađa, ljepša Savi.

Uskrsnula Savi? Ne.

Duh, prođe kroz Daemana ta misao popraćena strahom. Staromodni ljudi njegovog doba nisu čak ni vjerovali u duhove, nisu doista ni znali za pojam duhova; nikada nije čuo za duhove osim kada bi se spomenuli u torino drami, niti je slušao neku priču o duhovima sve dok nije počeo siglirati stare knjige u ardiskoj palači prethodne jeseni. Ali ovo je morao biti duh.

Mlada Savi nije izgledala posve stvarno. Bilo je nečeg - treperavog - oko nje kada ga je vidjela, okrenula se i pošla ravno prema njemu. Daeman je shvatio da vidi kroz nju, više nego što je mogao vidjeti kroz Prosperov hologram na orbitalnom otoku.

A opet je nekako znao da to nije hologram. To je bilo... nešto... stvarno, stvarno i živo, iako je primijetio mutni, blijedi sjaj kojim je cijelo njeno tijelo zračilo i činjenicu da njena stopala kao da nisu dodirivala tlo bilo kakvom težinom dok je koračala kroz visoku smeđu travu prema njemu. Imala je na sebi termokožu i ništa više. Daeman je iz svog iskustva s termokožama - koje su bile tanje od sloja boje - znao da se u njima čovjek osjeća razgolićenije nego da je gol, a tako je i izgledala sada, kada je pošla prema njemu. Gola.

Termokoža je bila blijedoplava, ali pod njom joj se vidio svaki mišić dok je hodala i isticala je blago podrhtavanje njenih grudi umjesto da ih prikrije. Daeman se bio navikao na Savi u termokoži, ali dok je starija Savi imala malo opuštene grudi, mlohave guzove i mlitave butne mišiće, ova prikaza imala je prpošne dojke, ravan trbuh i snažne mlade mišiće.

On oslobodi ruke od remenja, ispusti tovar drva za potpalu i objema rukama stegne flešetnu pušku. Daeman je vidio novu unutrašnju palisadu udaljenu manje od dvjesto metara, pa čak i nečiju tamnu glavu koja se kretala iznad nanizanih brvana, ali nikog drugog nije bilo na vidiku. On i duh bili su sami na ovom vjetrovitom polju na rubu šume.

“Zdravo, Daemane.”

Bio je to Savin glas. Mlađi, još je više treperio životom od opčinjavajućeg glasa koji je pamtio, ali bio je Savin.

Daeman je šutio sve dok mu nije stala nadohvat ruke. Sama njena čvrstoća kao da je treperila - sad potpuna, sad prozirna i nestvarna. Kada je bila stvarna, vidio joj je čak i areole oko blago uzdignutih bradavica.

Shvatio je da je mlada Savi vrlo lijepa.

Odmjerila ga je od glave do pete poznatim tamnim očima koje je tako dobro zapamtio. “Dobro izgledaš, Daemane. Izgubio si dosta na težini. Dobio mišiće.”

Još nije progovarao. Svi koji su zalazili u šumu nosili su pištaljke od jednog decibela koje su iskopali iz ruševina. Njemu je takva pištaljka visjela o vrpci oko vrata. Trebao ju je samo podići i puhnuti u nju i desetak naoružanih muškaraca i žena potrčalo bi prema njemu za manje od minute.

Savi se nasmiješi. “Imaš pravo. Ja nisam Savi. Nikad se nismo sreli. Poznajem te samo po Prosperovim opisima i video-snimkama.”

“Tko si ti?” upita on. Glas mu je zvučao promuklo, napregnuto, stegnuto, čak i u vlastitim ušima.

Prikaza slegne ramenima kao da njen identitet i nije važan. “Zovem se Moira.”

To ime Daemanu ništa nije značilo. Savi nikada nije spomenula nikoga po imenu Moira. Kao ni Prospero. Na tren se mahnito upitao ima li Caliban možda sposobnosti preuzimanja tuđih obličja.

“Što si ti?” reče on konačno.

“A!” Taj slog se začuo kroz Savin promukli smijeh. “Predivno inteligentno pitanje. Ne 'Zbog čega sličiš na moju mrtvu prijateljicu Savi?' već 'Što si ti?'. Prospero je bio u pravu. Nikad nisi bio glup koliko si izgledao, čak ni prije godinu dana.”

Daeman dotakne pištaljku na grudima i pričeka.

“Ja sam posthumansko biće”, reče Savina prikaza.

“Posthumanska bića više ne postoje”, reče Daeman. Lijevom rukom malo pridiže pištaljku.

“Posthumanska bića više nisu postojala”, reče treperava žena. “Sad postoji jedno. Ja.”

“Što tražiš ovdje?”

Ona sporo pruži ruku i dotakne mu desnu podlakticu. Daeman je očekivao da njena ruka prođe kroz njega, ali dodir joj je bio čvrst i stvaran kao dodir bilo kojeg preživjelog stanovnika Ardisa. Osjetio je pritisak njenih dugih prstiju kroz jaknu. Osjetio je i gotovo električno pucketanje.

“Želim poći s tobom i promatrati raspravu, a zatim i glasovanje o tome može li Noman posuditi vaš soni”, reče ona tiho.

Do vraga, otkud zna za to?, upita se on. Naglas reče: “Ako se budeš pojavila, vjerojatno neće ni biti rasprave i glasovanja. Čak i Odis... Noman... svakako želi saznati tko si, odakle si, što hoćeš.”

Ona opet slegne ramenima. “Možda. Ali neće me vidjeti nitko drugi. Bit ću vidljiva samo tebi. To je jedan mali trik koji je Prospero ugradio u moje sestre kada su se otišle pretvoriti u bogove i odlučila sam ga zadržati za sebe. Zgodno dođe s vremena na vrijeme.”

Poigravao se pištaljkom prstima lijeve ruke, zavukao je kažiprst desne do okidača flešetne puške i promatrao ženu dok je prelazila iz stanja punog postojanja u prozirno stanje i natrag. U onome što je upravo rekla bilo je previše toga da bi mu sada omogućilo makar da osmisli odgovarajuće pitanje. Intuicija mu je govorila da bi najbolje bilo zadržati je u blizini. Nije mogao sebi objasniti zbog čega mu je to djelovalo razumno. “Zašto želiš biti osobno na raspravi?”, upita on.

“Zanima me ishod.”

“Zašto?”

Ona se nasmiješi. “Daemane, ako mogu biti nevidljiva za ostalih pedeset pet ljudi tamo, uključujući Nomana, sigurno bih mogla biti nevidljiva i za tebe. Ali želim da znaš da sam tamo. Razgovarat ćemo o svemu poslije rasprave i glasovanja.”

“O čemu ćemo razgovarati?” Daeman je vidio mrtve, smeđe, mumificirane leševe onoga što su Savi, Harman i on smatrali posljednjim posthumanskim bićima u razrijeđenom, ustajalom zraku Prosperovog kraljevstva na izdisaju. Sve su bile žene. Većinu je Caliban oglodao prije više stoljeća. Daeman nije imao pojma da li je ova prikaza ono što za sebe tvrdi. Njega je prije podsjećala na neku božicu iz torino drame koju je samo povremeno gledao - Atenu, možda, ili neku mnogo mlađu Heru. Nije bila toliko lijepa kao Afrodita, koju je nekoliko puta na kratko vidio. Odjednom se sjetio da se prije gotovo godinu dana u Krateru Pariz pričalo o postavljanju uličnih oltara bogovima iz torino drame o Trojanskom ratu.

Ali sada su svi u Krateru Pariz bili mrtvi, uključujući i njegovu majku. Pobio ih je i pojeo Caliban. A grad je pod Setebovim plavim ledom. Ako su se ljudi u njegovom rodnom gradu ikada molili grčkim bogovima i božicama, to im nije pomoglo. Ako je ovo božica iz drame, od nje nikakvo dobro.

“Možemo popričati o tome gdje se nalazi tvoj prijatelj Harman”, reče sablasna prilika koja je sebe nazivala Moirom.

“Gdje je on? Kako je?” Daeman shvati da je povikao.

Ona se nasmiješi. “Možemo razgovarati poslije glasovanja.”

“Makar mi reci zbog čega je glasovanje toliko važno da si došla iz... odakle god... da bi to promatrala”, zatražio je Daeman, a glas mu je zazvučao strogo, posve u skladu s promjenom koja se u njemu dogodila tijekom protekle godine.

Moira kimne glavom. “Došla sam čuti zato što je važno.”

“Zašto? Kome? Kako?”

Ona zašuti. Osmijeh joj je iščeznuo.

Daeman pusti pištaljku. “Je li važno da Nomanu damo soni ili je važno da mu ga ne posudimo?”

“Samo želim promatrati”, reče Savin duh koji je sebe nazivao Moirom. “Ne i glasovati.”

“To nisam ni tražio.”

“Znam”, reče stvor Savinim glasom.

Oglasi se zvono za sastanak. Ljudi su se okupljali oko središnje straćare, šatora i kuhinje.

Daemanu se nije žurilo tamo. Znao je da bi bilo mnogo bezopasnije ako ne bi u logor poveo živog vojniksa. Isto tako je znao da ima vrlo malo vremena da donese odluku. “Ako već možeš promatrati sastanak, a da te nitko ne vidi, zašto si mi se ukazala?”, upita on tiho.

“Rekla sam ti već”, reče mlada žena, “tako sam odabrala. Ili sam ja možda kao vampir - mogu prvi put ne0gdje ući samo ako me netko tamo pozove.”

Daeman nije znao što je to vampir, ali smatrao je da to sada nije ni važno. “Ne”, reče on. “Neću te pozvati u naš čuvani prostor, osim ako mi ne daš uvjerljiv razlog za to.”

Moira uzdahne. “Prospero i Harman su mi također rekli da si tvrdoglav, ali nisam mogla zamisliti da si toliko tvrdoglav.”

“Pričaš kao da si vidjela Harmana”, reče Daeman. “Reci mi nešto o njemu - kako je, gdje je - nešto što će me uvjeriti da si ga upoznala.”

Moira nastavi zuriti u njega i Daeman osjeti da zrak oko njihovih netremičnih pogleda cvrči od vrućine.

Zvono prestane zvoniti. Sastanak je počeo.

Daeman je stajao nepomično, bez riječi.

“U redu”, reče Moira i opet se malčice nasmiješi. “Tvoj prijatelj Harman ima ožiljak kroz stidne dlačice, neposredno iznad penisa. Nisam ga pitala odakle mu, ali mora da ga je zaradio poslije posljednje Dvadesetice. Spremnici za liječenje na Prosperovom otoku ne bi ga ostavili.”

Daeman nije ni trepnuo. “Nikad nisam vidio Harmana golog”, reče on. “Morat ćeš mi reći nešto drugo.”

Moira se nasmije. “Lažeš. Prospero i ja dali smo Harmanu termokožu koju on sada nosi i rekao je da zna kako se ona navlači - znaš, nije to baš lako - i da ste ih ti i on nosili tjednima gore na Otoku. Rekao je da ste se jednom morali svući pred Savi da navučete svoje termokože. Vidio si ga golog, a to je uočljiv ožiljak.”

“Zašto Harman sada nosi termokožu na sebi?”, upita Daeman. “Gdje je?”

“Povedi me na sastanak”, reče Moira. “Obećavam ti da ću ti zatim ispričati sve o Harmanu.”

“Trebala bi o njemu razgovarati s Adom”, reče Daeman. “Njih dvoje su... u braku.” Ta neobična riječ Daemanu nije nadošla s lakoćom.

Moira se nasmiješi. “Ispričat ću tebi, a ti to prenesi Adi ako želiš. Hoćemo li poći?” Ona ispruži lijevu ruku, savijenu u laktu, kao da je on treba uzeti pod ruku i otpratiti u neku svečanu blagovaonicu.

On je uzme pod ruku.

“...tako da je to i početak i završetak mog zahtjeva”, govorio je Noman/ Odisej kada je vidio da Daeman ulazi u krug koji je činilo pedeset četvoro ljudi. Većina je sjedila na prostirkama za spavanje ili na dekama.

Neki su stajali. Daeman je ostao po strani.

“Želiš posuditi naš soni - jedinu stvar koja nam pruža priliku da ovdje opstanemo”, reče Boman, “a ne želiš nam reći zašto ti treba niti koliko bi ga dugo mogao zadržati.”

“Točno” reče Noman. “Možda će mi trebati samo na nekoliko sati - mogao bih ga programirati da se sam vrati. A moguće je i da se soni uopće ne vrati.”

“Reci nam što će ti”, reče Siris.

“Ne, u pitanju je privatna stvar”, reče Noman.

Neki od ljudi koji su sjedili, klečali i stajali nasmijaše se kao da je bradati Grk ispričao kakav vic. Ali Noman se nije nasmiješio. Bio je ozbiljan, a tako se i držao.

“Idi i nadi sebi neki drugi soni!” uzviknu Kaman, njihov tobožnji vojni stručnjak. On je ostalima rekao da nikada nije vjerovao pravom Odiseju iz torino drame koju je svakodnevno promatrao deset godina prije Pada, te je bio još manje spreman povjerovati ovoj starijoj verziji.

“Našao bih drugi da mogu”, reče Noman, glasom ravnim, neuzne-mirenim. “Ali najbliži za koji znam nalazi se tisućama kilometara odavde. Sa sklepanom letjelicom koji sam napravio da bih došao ovamo trajalo bi predugo da tamo stignem, ako bih uopće u tome i uspio s njom. Moram upotrijebiti soni danas. Odmah.”

“Zašto?”, upita Laman, trljajući desnu ruku bez prstiju, još u zavojima.

Noman je šutio.

Ada, koja je ostala stajati pokraj plećatog Grka pošto je otvorila sastanak i održala uvodnu riječ, reče tiho: “Nomane, možeš li nam reći kakvu korist bismo imali od toga da ti posudimo soni?”

“Ako uspijem u onome što namjeravam učiniti, moguće je da faks-čvorovi opet prorade”, reče on. “Za samo nekoliko sati. Najviše nekoliko dana.”

Začuje se glasni uzdah gomile.

“Ali je vjerojatnije”, nastavi on, “da se to neće dogoditi.”

“Dakle, to je tvoj razlog da upotrijebiš naš soni?” upita Greogi. “Da opet aktiviraš faks-paviljone?”

“Ne”, reče Noman. “To je samo mogući sporedni učinak mog putovanja. Čak ne osobito vjerojatan.”

“Bi li nam tvoja... uporaba sonija... mogla pomoći na neki drugi način?” upita Ada. Bilo je jasno da je sklonija udovoljavanju Nomanovom zahtjevu od većine onih koji su se mrštili među dronjavim grupama nazočnih ljudi.

Noman slegne ramenima.

Svi su bili toliko tihi sljedećeg trenutka da je Daeman čuo kako se dva stražara dozivaju na udaljenosti većoj od pola kilometra prema jugu. Okrenuo se - sablasna Moira još je stajala kraj njega, ruku prekriženih na termokožom pokrivenim grudima. Koliko god to bilo nevjerojatno, nitko od onih koji su podigli pogled kada su se njih dvoje približili grupi - uključujući Adu, Nomana i Bomana, koji su zurili u njega otkad je prošao kroz ulaz u palisadi - nije je vidio.

Noman ispruži grube, snažne ruke, raširivši prste kao da poseže za svima njima - ili ih možda odgurava od sebe. “Vi želite vidjeti kako izvodim za vas neko čudo”, reče on tiho, ali njegov snažni, govornički uvježban glas odjekne među palisadama. “Takvo čudo ne postoji. Ako ostanete ovdje sa sonijem, izginut ćete prije ili kasnije. Čak i ako se evakuirate do tog otoka nizvodno, kamo mislite pobjeći, vojniksi će vas tamo slijediti. Oni se još mogu faksirati, i to ne samo kroz faks-čvorove za koje vi znate. Sada su vas opkolili desetci tisuća vojniksa, nagomilani su tri kilometra odavde, dok na čitavoj Zemlji preostalih nekoliko tisuća preživjelih ljudi ili bježi ili se zatvorilo u špilje, tornjeve ili ruševine svojih starih zajednica. Vojniksi ih ubijaju. Vi imate tu prednost da vas vojniksi neće napasti sve dok se to stvorenje... Seteb... nalazi u jami kao vaš zarobljenik. Ali za samo nekoliko dana, ako ne i sati, ta Setebova gnjida bit će dovoljno jaka da sebi probije put iz jame i prodre u vaše glave. Vjerujte mi, bolje je da to ne iskusite. A na kraju će vojniksi ionako doći.”

“Razlog više da čuvamo soni za sebe!”, vikne muškarac po imenu Caul.

Noman se okrene, dlanova okrenutih uvis. “Možda. Ali ubrzo na Zemlji više neće preostati nijedno mjesto na koje biste mogli pobjeći. Zar mislite da samo vi imate tragačku funkciju? Vaše funkcije prestale su raditi - ali tragačke funkcije vojniksa i calibana nisu. Pronaći će vas. Čak će vas i Seteb pronaći kada prestane žderati povijest vašeg planeta.”

“Kao da nam ne nudiš nikakav izlaz”, reče Tom, tihi bolničar.

“I ne nudim”, reče Noman, sada već glasnije. “Nije na meni da vam nudim izlaz, iako vam ga moje putovanje usput može dati, ako uspijem u svom naumu. Ali izgledi da uspijem su mali - neću vas lagati. Zaslužujete istinu. Međutim, ako se nešto važno ne promijeni, sa sonijem ili bez njega, izgledi za vaš opstanak - ravni su nuli.”

Daeman, koji se zakleo da će šutjeti tijekom rasprave, začuje vlastiti povik: “Možemo li otići do prstena, Nomane? Soni bi nas tamo poveo - šestoro po šestoro. Mene je doveo kući s Prosperovog otoka u e-prstenu. Bismo li bili sigurni u orbitalnim prstenima?”

Sva lica se okrenuše prema njemu. Niti jedan pogled nije se pomaknuo prema mjestu gdje je stajala treperava Moira, nepuna dva metra desno od njega.

“Ne”, reče Noman. “Ne biste bili sigurni u prstenima.”

Tamnokosa žena po imenu Edide odjednom ustane. Činilo se da istovremeno jeca i smije se. “Ne daješ nam dakle nikakvu jebenu šansu za spas!”

Prvi put - izluđujuće - Odisej/Noman se nasmiješi i bijeli zubi mu bljesnuše spram uglavnom sive brade.

“Nisam ja taj koji vama daje šansu”, reče on oštro. “Sudbine će odlučiti hoće li vam je dati ili ne. Na vama je danas da meni date šansu... ili ne.”

Ada istupi. “Glasujmo. Mislim da se nitko ne treba suzdržati od ovog glasovanja, jer sve može zavisiti od njega. Molim da podignu ruku oni koji se slažu da Odisej... ispričavam se, mislim na Nomana... posudi naš soni. Oni koji su protiv toga, neka ruku ne podižu.”

77.

Grad i bojište Troje - drevnog Ilija - nisu izgledali jako zanimljivo s visine od pet tisuća metara.

“To je to?”, upita centurionski voda Mep Ahoo s palube za trupe. “Tamo smo bili s Grcima i Trojancima koji su ratovali? Na tom žbunjem obraslom brdu i komadu zemlje?”

“Prije šest tisuća godina”, reče Mahnmut iz svoje kontrolne prostorije u Crnoj Dami smještenoj u tovarnom skladištu broda.

“I u drugom svemiru”, reče Orphu iz svog kutka u tovarnom skladištu Crne Dame.

“Ne izgleda bogzna kako”, reče Suma IV kraj kontrola broda. “Možemo li dalje?”

“Samo još jedan krug, molim”, reče Mahnmut. “Možemo li se još spustiti?”

“Da preletimo preko ravnice između grebena i mora? Ili preko obale?”

“Ne”, reče Suma IV. “Upotrijebi svoju teleskopsku optiku. Radije ne bih letio toliko blizu zabranjenog područja iznad isušenog Sredozemnog mora, niti se spuštao toliko.”

“Mislio sam da se još malo približimo kako bi Orphov radar i oprema za toplinsko snimanje bolje primali signale”, reče Mahnmut.

Brod opet napravi krug na visini od pet tisuća metara, a najzapadniji dio kruga prošao je iznad ruševina na vrhu brda koje su i dalje bile više od kilometra udaljene od mjesta gdje je počinjao Sredozemni bazen.

Mahnmut je zumirao svoju sliku iz primarne kamere, isključio ostale signale i zagledao se dolje s neobičnom tugom.

Krš ruševina od pradavnog kamenja tamo gdje je nekada stajao Ilij ležao je na grebenu koji se pružao na zapad prema luku egejske obale - nije to nikada bio pravi zaljev, već samo luk obale kraj koje su drevne brodove privezivali za kolce i kamena sidra. I gdje su Agamemnon i svi grčki junaci izvukli na obalu stotine crnih brodova.

Tada su se Egej i Sredozemlje protezali na zapad bez kraja - more tamno kao vino - ali sada, kroz blago treperenje polja zabrane koje su stvorili posthumanci i koje bi u milisekundi poništilo svu energiju broda ako bi u njega uletjeli, protezalo se samo još zemlje, kamenja, dalekih zelenih polja - suhi Sredozemni bazen. Na zapadu su se također lako mogli vidjeti drevni otoci koji su se nekada dizala iz mora - otoci koja je Ahilej osvojio prije napada na Troju: Imbros, Lemnos i Tenedos, sada vidljivi samo kao strma, šumovita brda sa stjenovitim podnožjem koje je nicalo iz pješčanog dna Bazena.

Između sada suhog Egeja i grebena na kojem su stajale ruševine Troje Mahnmut je vidio oko kilometar i pol široku aluvijalnu ravnicu. Sada je tamo bila guštara niskog raslinja, ali mali moravek je posve lako mogao vidjeti tu ravnicu onako kako je ona izgledala kada su tamo bili Odisej, Ahilej, Hektor i svi ostali ratnici - luk od oko pet kilometara plitkog mora obrubljenog močvarama i pješčanim nanosima, obalu punu ljudi, pješčane dine koje su upile toliko krvi u godinama ratovanja, tisuće šatora žarkih boja iznad plaže, a zatim i široku ravnicu između plaže i grada - sada šumovitu, ali onda ogoljenu poslije desetljeća obaranja stabala zbog drva za potpalu vatri za kuhanje i pogrebnih lomača.

Na sjeveru se još vidjela voda: tjesnac koji se nekada zvao Dardanele, Helespont, zapriječen svjetlećim rukama od polja sile istovrsnim kao što su one između Gibraltara i Afrike, na zapadnom kraju sasušenog Sredozemnog mora.

Kao da je proučavao isto područje pomoću radara i drugih instrumenata, Orphu reče preko njihove privatne veze: “Posthumanci su sigurno sagradili pod zemljom neki ogroman sustav za isušivanje, inače bi čitavo ovo područje sada bilo poplavljeno.”

“Da”, reče Mahnmut, ne baš zainteresiran za inženjering ili fizička svojstva sustava za isušivanje. Mislio je na lorda Byrona i Aleksandra Velikog, kao i na sve ostale koji su išli na hodočašće u Ilij, Troju, to neobično svetište.

Nijednog tamo kamena bez imena nema. Te riječi kao da su se jednostavno pojavile u Mahnmutovoj glavi. Tko je to napisao? Lucan? Možda. Vjerojatno.

Sada se na vrhu brda vidjelo samo nekoliko sivo-bijelih ožiljaka od razbacanog kamenja i odvaljenih stijena, bez ijednog imena. Mahnmut shvati da promatra ruševine ruševina - neke od tih ogrebotina i ožiljaka potječu vjerojatno još od fanatičnog zaljubljenika u Troju i arheologa-amatera Schliemanna, koji je nemarno kopao i grubo odatle vadio sve što je mogao kada je započeo svoja iskopavanja 1870. godine - prije više od tri tisuće godina na ovoj, pravoj Zemlji.

Sada to nije bilo ništa osobito. Posljednje ime koje je mjesto imalo na bilo kojoj ljudskoj karti glasilo je Hisarlik. Kamenje, nisko drveće, aluvijalna ravnica, visoki greben okrenut na sjever prema Dardanelima i na zapad prema Egeju.

Ali Mahnmut je u mislima vidio gdje su se točno vojske sudarale u dolini Scamander i dolini Simoisa. Vidio je mjesto gdje su se visoko gore nalazile zidine i kule Ilija, tamo gdje se dugački greben obrušavao u more. Još je mogao prepoznati hrbat prekriven grmljem između grada i mora - Grci su ga nazivali Grebenska Guštara još tada, ali svećenici i svećenice u hramovima Troje često su ga spominjali kao Humak Mrynine grobnice - i on se sjetio da je gledao kako se Zeusovo lice diže na jugu kao atomska gljiva prije nekoliko mjeseci.

Prije šest tisuća godina.

Kada je brod završio posljednje visoko kruženje, Mahnmut je pronašao mjesto gdje su veličanstvene Skejske dveri zadržavale bijesne Grke - u Ilijadi kojoj je Mahnmut nazočio iz prve ruke nije bilo velikog drvenog konja koji bi prošao unutra širokom glavnom ulicom, pokraj tržnice i središnjih vodoskoka prema Prijamovoj palači uništenoj u bombardiranju prije više od deset mjeseci po Mahnmutovom vremenu, kao ni veličanstvenog hrama Ateninog odmah sjeveroistočno od palače. Tamo gdje je sada čekalo samo kamenje i gdje je raslo nisko drveće, Mahnmut s Europe vidio je mjesto na kojem su stajala prometne Dardanske dveri, glavna promatračnica i bunar sjeverno od nekadašnje Helenine...

“Ovdje nema ničega”, reče njihov pilot Suma IV preko interkoma. “Sada odlazimo.”

Poletjeli su na sjever, uvukli krila za spori let i opet probili zvučni zid. Odjek praska proboja zvučnog zida nije čuo nitko ni s jedne strane praznih Dardanela.

“Jesi li uzbuđen?”, upita Mahnmut prijatelja preko privatne linije. “Za nekoliko minuta ugledat ćemo Pariz.”

“Krater na mjestu gdje je nekada bio centar Pariza”, odgovori Orphu. “Mislim da je ta crna jama prije više tisućljeća odnijela i Proustov stan.”

“Sve u svemu”, reče Mahnmut, “tamo je pisao. A neko je vrijeme tamo pisao i čovjek po imenu James Joyce, ako se dobro sjećam.”

Orphu je mrmljao.

“Zašto mi nikad nisi rekao da si opsjednut Joyceom koliko i Proustom?” bio je uporan Mahnmut.

“Nikada ga nismo spomenuli.”

“Ali zašto si najviše usredotočen na njih dvojicu, Orphu?”

“A zašto Shakespeare, Mahnmute? Zašto njegovi soneti, a ne njegovi kazališni komadi? Zašto Crna Dama i Mladić, a ne, recimo, Hamlet?”

“Ne, odgovori na moje pitanje”, reče Mahnmut. “Molim te.”

Zavlada tišina. Napokon, Orphu reče: “Sjećaš se kada sam gore, u Kraljici Mab, rekao kako veliki ljudski umjetnici - singulariteti genija - mogu izazvati nastanak novih stvarnosti? Ili nam barem omogućiti da prođemo kroz univerzalne Brane do njih?”

“Zar bih to bio u stanju zaboraviti? Nitko od nas nije znao da to ozbiljno misliš.”

“Ozbiljno sam to mislio”, zatutnja Orphu. “Moje zanimanje za ljudska bića bilo je fokusirano na razdoblje od njihovog dvadesetog do dvadeset drugog stoljeća, računajući od Krista. Zaključio sam odavno da su Proust i Joyce bili one svijesti koje su pomogle tim stoljećima da se rode.”

“Ako dobro pamtim povijest, to i nije neka preporuka”, reče Mahnmut tiho.

“Ne. Mislim, da.”

Letjeli su još nekoliko minuta u tišini.

“Želiš li čuti pjesmu na koju sam naletio kad sam bio mali moravek, tek izašao iz odjeljenja za rast i tvorničke odjele?”

Mahnmut pokuša zamisliti tek rođenog Orpha s Ia. Odmah diže ruke od uzaludnog truda. “Da”, reče on.

“Izrecitiraj mi je.”

Mahnmut nikada prije nije čuo kako njegov prijatelj recitira poeziju. Bio je to neobično ugodan zvuk:

Mrtvorođenče

I.

Mali Rudy Bloom, obraza rumenih u maternici majke svoje

Crveno svjetlo prožima mu sanjiv, neodređen pogled

Molly zvecka pletaćim iglama za štrikanje dok plete za njega

crvenu vunu

I osjeća kako se mala stopala miču u njoj

Snovi malog fetusa obuzimaju, pripremaju za miris pokrivača

II.

Čovjek blago briše usne crvenom salvetom

Gleda u more oblaka što plovi iza visokih dimnjaka od opeka

Obuzet iznenadnim sjećanjem na stabljike gloga što se taru jedna o drugu u oluji

Posegne malim rukama za lepršavim ružičastim laticama

Mirisi davno prošlih dana vrtlože mu se u kutovima nosnica

III.

Jedanaest dana. Jedanaest puta životno doba malenog bića što izlazi iz čahure

Jedanaest ušutkanih jutara topline i sjene što puzi po podnim daskama

Jedanaest tisuća otkucaja srca prije nego padne noć i patke napuste daleko jezero

Jedanaest je pokazala velika kazaljka i mala kad ga je prinijela grudima

Jedanaest su dana gledali kako mu ružičasto tijelo spava u crvenoj vuni

IV.

Dijelovi romana bili su vezani u njegovoj mašti

Ali te su stranice otplovile kroz tamne kanale njegovih misli

Neke su bile prazne, druge samo s fusnotama

Tegobno je bilo trpjeti grčeve u njegovoj mašti

Ali jednom u tintu pretočena, sjećanja nikad nisu preživjela noć.

Kada je Ijaninova tutnjava zamrla u interkomu, Mahnmut je nakratko zanijemio u pokušaju procjene vrijednost te pjesme. Imao je poteškoća u tome, ali znao je da ona mnogo znači Orphu s Ia - glas divovskog moraveka gotovo je zadrhtao pred kraj.

“Tko je to napisao?”, upita Mahnmut.

“Ne znam”, reče Orphu. “Neka pjesnikinja iz dvadeset prvog stoljeća čije je ime izgubljeno zajedno s ostatkom Minulog doba. Imaj na umu da sam na to naišao kad sam bio mlad - prije nego što sam zaista čitao Prousta ili Jovcea, ili bilo kojeg drugog ozbiljnog ljudskog pisca - ali ova pjesma meni je zacementirala Jovcea i Prousta zajedno kao dva lica jedne iste svijesti. Singulariteta ljudskog genija i pronicljivosti. Nikada nisam do kraja prevladao tu percepciju.”

“Prilično slično onome kada sam se ja prvi put sreo sa Shakespeareovim sonetima...”, reče Mahnmut.

“Uključite video-signal koji nam prenose s Kraljice Mab”, zapovijedi Suma IV svim članovima posade.

Mahnmut uključi ekran.

Dva ljudska bića su bila u strastvenom spolnom odnosu na širokoj postelji prekrivenoj svilenim dekama i vunenim tapiserijama žarkih boja. Mahnmutu su njihova energija i revnost djelovale nevjerojatno, iako je dovoljno čitao o ljudskom seksu, ali nikada nije pomislio pogledati neki video-snimak iz arhiva.

“Što je to?”, upita Orphu preko privatne veze. “Primam poludjele telemetrijske podatke - neviđeni rast krvnog tlaka, protok dopamina i adrenalina, lupanje srca - netko se negdje bori na život i smrt?”

“A...” reče Mahnmut. Onda se figure prevrnuše, i dalje spojene u ritmičkim pokretima, gotovo pomamno, i moravek prvi put jasno vidi muškarčevo lice.

Odisej. Žena je, izgleda, bila ona Sycorax koja je dočekala ahejskog putnika u orbitalnom gradu-asteroidu. Grudi i guzovi sada su joj izgledali još veći, ovako oslobođeni stege, premda su u ovom trenutku ženine dojke bile pritisnute uz Odisejeve grudi.

“Ovaj...”, zausti Mahnmut opet.

Spasi ga Suma IV.

“Ti podaci nisu važni. Prebacite se na prednje kamere broda.” Mahnmut učini tako. Znao je da se Orphu prebacuje na toplinske, radarske i druge podatke koje je još mogao primati.

Približavali su se Parizu, gdje je crna rupa izbušila krater, ali baš kao i na slikama snimljenim s Kraljice Mab, krater se uopće nije vidio od katedrale s kupolom, naoko ispletenom od mreže plavog leda.

Suma IV se javi Kraljici Mab: “Gdje je naš mnogoruki prijatelj koji je ovo sagradio?”

“Sa staze nigdje ne vidimo nijednu Bransku rupu”, odgovori odmah Asteague/Che. “Ni naši brodski snimači ni kamere na satelitima koje smo posijali ne mogu ga naći. Izgleda da je stvorenje zasad završilo s gozbom u Auschwitzu, Hirošimi i na drugim mjestima. Možda se vratilo kući u Pariz.”

“Da, vratilo se”, reče Orphu preko zajedničke veze. “Pogledajte toplinske slike. Nešto vrlo veliko i vrlo ružno ugniježdeno je točno u središtu te plave paukove mreže, odmah ispod najvišeg dijela kupole. Tamo ima mnogo termalnih otvora - izgleda da grije svoje gnijezdo toplinom iz kratera - ali stvorenje je tamo, bez ikakve sumnje. Možete gotovo vidjeti na stotine predimenzioniranih prstiju ispod toplih područja svjetlećeg mozga na snimljenim termo-slikama.

“Pa”, reče Mahnmut preko svoje privatne linije, “to je makar tvoj Pariz, Proustov Grad...”

Mahnmut nikada kasnije nije razumio kako je Suma IV tako brzo reagirao, čak i onako priključen na kontrole i centralno računalo broda.

Šest munja sijevnulo je prema njima uvis s različitih mjesta oko divovske plave kupole. Spasili su ih samo visina broda i dobri pilotovi refleksi.

Brod se prebaci s nabojno-mlaznih na nadzvučne mlazne motore, jurne bokom pod gravitacijom od 75 g, uroni, prevrne se, a onda se popne prema sjeveru, ali šest munja od milijardu volti ipak ih je promašilo za samo nekoliko stotina metara. Implozija zraka i udarni val grmljavine prevrnuo je brod dvaput, ali Suma IV ni u jednom trenutku nije izgubio nadzor. Krila su se uvukla do veličine peraja i brod je pobjegao. Suma IV opet skrene, namjerno se prevrne, uključi punu aktivnu nevidljivost, izbaci signalne rakete i ispuni zrak iznad kupole katedrale od plavog leda u Parizu elektronskim smetnjama.

Desetak vatrenih kugli diže se iz grada pokopanog pod ledom, sukljajući u nebo brzinom od tri maha u potrazi za njima, tražeći, ubrzavajući, tragajući za njima. Mahnmut je donekle zainteresirano promatrao radarske tragove znajući da Orph, sa svojim direktnim radarskim signalima, mora osjećati kako mu se približavaju projektili od plazme.

Nisu pronašli brod. Suma IV je pomoću nadzvučnih mlaznih motora već postigao brzinu od pet maha i dizao se iznad visine od trideset dvije tisuće metara prema rubu svemira. Vatreni meteori eksplodirali su na različitim visinama ispod njih, a udarni valovi su se preklopili kao desetak snažnih valova na jezeru.

“Zašto taj jebeni...” započne Orphu.

“Tišina”, odbrusi Suma IV. Brod se prevrnuo, uronio, okrenuo na jug, proširio svoju sferu radarskih i elektronskih smetnji i opet se popeo prema svemiru. Vatrene lopte i munje više nisu izlijetale iz grada koji je tako brzo ostajao za njima - šest stotina kilometara niže, i već se sa svakom sekundom sve više smanjivao.

“Izgleda da je naš prijatelj, mnogoruki mozak, naoružan”, reče Mahnmut.

“Baš kao i mi”, začuje se Mep Ahoov glas preko komunikacijske veze. “Mislim da trebamo baciti A-bombu na njega... da mu malo podgrijemo gnijezdo. Za početak će biti dovoljno pet milijuna stupnjeva.”

“Tišina!”, vikne Suma IV iz pilotske kabine.

Glas primarnog integratora Asteague/Chea začuje se na zajedničkoj frekvenciji. “Prijatelji, mi... vi... tamo dolje imate problem.”

“Ti ćeš nam to reći”, zatutnja Orphu s Ia, zaboravivši da je i dalje uključen u zajedničku radio-vezu.

“Ne”, reče primarni integrator, “ne govorim o napadu mnogorukog stvorenja na vas. Govorim o ozbiljnijem problemu. I to neposredno ispod vaše sadašnje rute leta. Naši senzori bi to već primijetili da nisu pratili vas.

“O ozbiljnijem problemu?” pošalje Mahnmut.

“Mnogo ozbiljnijem”, reče primarni integrator Asteague/Che. “I plašim se da nije posrijedi samo jedan... već sedam stotina šezdeset osam ozbiljnih problema.”

78.

“IZNESITE SVOJ ŽALBENI ZAHTJEV.”, zagrmi Demogorgon.

Hefest trkne Ahileja laktom kako bi mu stavio do znanja da će on govoriti, nespretno se nakloni - niz željeznih kugli i jedan stakleni mjehur zatresu se - pa kaže: “Vaše Demogorgonstvo, gospodaru Kronose i ostali poštovani Titani, Besmrtne Hore i... časna druga stvorenja. Moj prijatelj Ahilej i ja nismo danas došli ovamo da bismo se žalili niti tražili od vas neku nagradu već da sa svima vama podijelimo informacije od bitne važnosti. Informacije koje trebate znati i koje biste željeli znati. Informacije koje...”

“GOVORI, ŠEPAVI BOŽE.”

Hefest se na silu osmjehne kroz bradu, zaškrguće snažno zubima pa ponovi svoj uvod.

“GOVORI NAPOKON.”

Ahilej se upita hoće li Kronos i ostali Titani, a možda i ostali ogromni, neopisivi entiteti oko njih, stvorenja s čudnim imenima poput Besmrtnih Hora i Kočijaša, aktivno sudjelovati u tom sastanku, ili će Demogorgon držati banku sve dok - on - ona - ono - formalno ne ovlasti nekoga ili nešto drugo da govori.

Hefest ga onda iznenadi.

Iz pozadine svog prostranog odijela - tamo gdje je poput velike grbe bilo nešto za što je Ahilej mislio da su spremnici za zrak - bog obrta i rukotvorina izvlači neki mjedeni jajasti predmet načičkan staklenim lećama. Pažljivo položi tu napravu povrh uzvisine između njega i Demogorgona i na njoj uključi neke prekidače. Onda patuljasti bog nešto reče, vikne i pojača zvučnike u kacigi do maksimuma.

“Vaše Demogorgonstvo, najplemenitije i najstrašnije Hore, najveličanstveniji Titani i Titanke - Kronose, Rejo, Kriose, Koiose, Hiperione, Japete, Tejo, Heliose, Seleno, Eose i svi ostali od titanskog soja okupljeni ovdje - vaša mnogoruka Iscjeliteljstva, grubo uobličeni Kočijaši - sva cijenjena Bića tamo u magli i pepelu - umjesto da danas ovdje zastupam svoj zahtjev, zahtjev da se uzurpator Zeus zbaci s prijestolja zbog toga što je pokušao sve božansko prisvojiti za sebe - da zatražim od vas da ga svrgnete ili mu se makar suprotstavite zbog toga što prepotentno tvrdi da su svi svjetovi i svemiri njegovi od današnjeg dana pa do svršetka vremena, omogućit ću vam da budete svjedoci stvarnom događaju. Jer dok smo mi zgureni ovdje, u ovom usranom svijetu prepunom lave, Zeus je sazvao sve olimpske besmrtnike u Veliku dvoranu bogova. Postavio sam tamo skrivenu kameru koja emitira uživo do repetitorske stanice u bazenu Hellas - a Branska rupa besmrtne Nikte dopušta nam da te signale primimo sa zakašnjenjem manjim od jedne sekunde. Gledajte!”

Hefest petlja nešto oko prekidača i prebaci jednu polugicu.

Ne dogodi se ništa.

Bog vatre se ugrize za usnu, opsuje u mikrofon i još malo pročačka po svom uređaju. Ovaj trepne, zazuji, zatrese se i opet utihne.

Ahilej počne izvlačiti bodež za ubijanje bogova iz pojasa.

“Gledajte!” usklikne Hefest i opet upotrijebi puno pojačanje zvuka.

Sada njegov uređaj započne projicirati pravokutnik širine gotovo stotinu metara u zraku iznad svih njih, ispred Demogorgona i stotine grdosija u crvenom svjetlu lave i okolnom dimu. U pravokutniku nema ničeg osim statičkih smetnji i snijega.

“Oh, jebi ga”, zareži Hefest, a svaka riječ jasno se čuje iz zvučnika njegove kacige. Pohita do naprave i podesi neke metalne izrasline koje Ahileja podsjećaju na uši kakvog zeca.

Ogromna slika iznad njih odjednom postane jasna. To je hologramska projekcija, vrlo duboka, trodimenzionalna, živih boja, i izgleda kao široki prozor koji se otvara u samu Dvoranu bogova. Sliku prati i zvuk koji dopire sa svih strana - Ahilej čuje obližnji šapat stotina i stotina božjih sandala koje se tiho vuku po mramoru.

Titani, Titanke, Hore, Kočijaši, kukcoliki Iscjelitelji, bezimena čudovišna obličja - svi osim Demogorgona - zabrekću, svatko na svoj neljudski način. Toliko je živa i upečatljiva hologramska projekcija koja se još širi i okružuje ih. Kada se traka svjetla i pokreta spoji oko njih, iluzija nazočnosti među besmrtnicima u Velikoj dvorani bogova vrlo je snažna. Ahilej još više izvuče oštricu, pomislivši da Zeus na svom zlatnom prijestolju i tisuću olimpskih bogova koji stoje oko njih sigurno osjećaju tuđu nazočnost i da će se okrenuti i ugledati ih tu, zbijene u smradu i pomrčini Tartara.

Olimpski bogovi se ne okrenuše. To je jednosmjerni prijenos.

Zeus - visok najmanje petnaest metara na svome prijestolju - nagne se naprijed, namršti na redove i redove okupljenih bogova, božica, Furija i Erinija, pa progovori. Ahilej u arhaičnoj kadenci svakog sporog sloga koji bog izgovori jasno čuje novootkriveno sagledavanje vlastite najviše važnosti:

“Okupljene sile ovog Olimpa, vi što dijelite

slavu i snagu onoga kome služite,

radujte se! Odsad pa nadalje svemoguć sam.

Sve je drugo podčinjeno meni; samo

duša ljudska, kao neugašeni plam,

još plamti u nebesa žestokim prijekorom i sumnjom,

i jadikovkom, nevoljnom molitvom,

na bunu poziva, što naše drevno carstvo

može ugroziti, iako je ono sazdano

na vjeri najstarijoj i vršnjaku pakla, strahu;

i premda kletve moje kroz lelujavi zrak

ko snijeg na gole vrhove padaju, pahulju po pahulju,

i drže se za nj, i premda pod mojeg gnjeva noći

uspinje se vrletima života, korak po korak,

što je ranjavaju, kao led stopala bosa,

i dalje ona nadjačava jad,

stremi, nesavladiva, a opet pred padom svojim.”

Zeus odjednom ustane i zablista tako snažno da tisuću besmrtnih bogova i jedan krajnje smrtan čovjek u znojavom kameleonskom odijelu - čovjek u odijelu za prikrivanje posve je vidljiv za Hefestovu kameru, pa tako i za sve u Tartaru - ustukne za korak, a Zeus nastavi:

“Naspi nebeskog vina, idejski Ganimede,

nek ispuni Dedalove pehare kao vatra,

iz božanskog tla prekrivenog cvijećem

nek se trijumfalni sklad sad digne

ko rosa iz zemlje pod zvijezdama sutona:

Pijte! Nek nektar što vam kruži venama

bude duša radosti, vi bogovi vječito živi,

dok oduševljenje ne pohrli jednim gromkim glasom

ko glazba vjetrova elizijskih.

I vi što ste sad uz mene, obasjani svjetlom

želje koja vas sa mnom jedini,

dok postajem Bog Uzneseni, jedini Bog vaš,

jedan jedini i pravi Bog Svemogući,

Najmoćniji Bog, istinski Gospodar sve Vječnosti!”

Hefest isključi projektor. Ogroman kružni prozor koji povezuje Tartar s Dvoranom bogova na Olimpu iščezne u treptaju i sve se vrati pepelu, čađi, smradu i crvenoj pomrčini. Ahilej raširi noge, uzme štit i sakrije iza njega nož za ubijanje bogova. Nema pojma što će se sada dogoditi.

U beskrajno dugim trenucima ne dogodi se ama baš ništa. Ahilej očekuje povike, krikove, zahtjeve da Hefest dokaže da su slike i glasovi bili stvarni, riku Titana, trčkaranja po kamenju - ali nema nikakvog pokreta niti zvuka među stotinama divovskih prilika koje su još okupljene. Zrak je toliko pun gustog dima, a sjaj crvene lave zaklonjen pepelom u zraku da Ahilej nijemo zahvaljuje bogovima - ili nekome već - na naočalama termokože koje mu omogućavaju vidjeti što se događa. Potajno pogleda Bransku rupu koju mu je, po Hefestovim riječima, otvorila Nikta - Boginja Noći osobno. Rupa je još tu, udaljena dvjestotinjak i visoka petnaestak metara. Ako dođe do bitke, ako Demogorgon zaključi da za užinu treba pojesti i patuljastog boga i ahejskog junaka, Ahilej namjerava jurnuti prema Branskoj rupi, iako zna da će morati sebi krčiti put kroz divove i zvijeri na svakom koraku. Spreman je na to.

Tišina je potrajala. Tamni vjetrovi nastave zavijati preko izobličenih stijena i još izobličenijih svjesnih bića.

Vulkan grglja i podriguje, ali Demogorgon šuti.

Napokon, stvorenje progovori: “SVI SU DUSI PODJARMLJENI KAD SLUŽE ZLOJ STVARI. SAD VI ZNATE JE LI ZEUS TAKAV ILI NIJE.”

“Zlo??”, urlikne Titan Kronos. “Moj sin je ludi On je uzurpator nad uzurpatorima!”

Reja, Zeusova majka, ima još snažniji glas. “Zeus jaše na olupini vlastite volje. On je prezren na zemlji i propast je za Olimp. Mora otrpjeti izgon zbog vlastite raspojasanosti. Mora se zakoprcati u bolu koji mu je suđen i biti obješen u paklu o vlastite neuništive lance.”

Čudovišni Iscjelitelj progovori i Ahilej se zaprepasti kad čuje da mu je glas vrlo ženskast. “Zeus poseže predaleko. Najprije je oponašao same Sudbine, a sad im se još i ruga.”

Jedna od Besmrtnih Hora grmne sa svog kamenitog visa. “Pad nema groznijeg imena od tog - Zeus Uzurpator.”

Ahilej se uhvati za najbliži uzdrmani kamen, pomislivši da je to počela erupcija vulkana iza Demogorgona, ali posrijedi je samo prigušena tutnjava okupljenih Bića.

Kronosov brat, dlakavi Titan Krios, progovori tamo gdje stoji, usred rijeke lave. “Taj prisvajatelj mora potonuti pod široke valove vlastite propasti. Ja ću se osobno popeti na Olimp gdje smo nekad vladali i dovući tu ništariju u pakao, da padnemo ovamo kao orlušina i sklupčana zmija u neobjašnjivoj borbi.”

“Grozno obličje!” vikne mnogoruki Kočijaš na Demogorgona. “Govori!”

“MILOSTIVI BOG VLADA”, odjekne glas bezobličnog diva Demogorgona među visovima i dolinama Tartara. “ZEUS NIJE SVEMOGUĆI BOG. ZEUS VIŠE NE SMIJE VLADATI NA OLIMPU.”

Ahilej je bio siguran da je velom prekriveni Demogorgon bez udova, ali div bez udova nekako podigne zaogrnutu ruku koja se neki trenutak ranije nije vidjela i ispruži nešto nalik na strašne prste. Branska rupa dvjesto metara iza Hefesta podigne se kao po zapovijedi, zalebdi iznad svih njih, raširi se i počne se spuštati.

“RIJEČI SU BRZE, TAŠTE SU RIJEČI.”, grmne Demogorgon dok razbuktali crveni i sve širi i širi krug plamena pada oko svih njih. “SAMO JE BOL ONO ŠTO KONAČNO SVE LIJEČI.”

Hefest dograbi Ahileja za ruku. Patuljasti bog se široko, bezumno kesi kroz bradu. “Drži se, mali”, kaže on.

79.

Bio je to očajnički, gotovo bezumni preokret, ali Mahnmut nije mogao biti sretniji.

Brod je lebdio vrlo nisko i ispustio je Mahnmutovu podmornicu crnu Damu u ocean petnaestak kilometara sjeverno od problematičnih koordinata kritičnog singulariteta. Suma IV je objasnio da ne želi da udar u more aktivira sedamsto šezdeset osam otkrivenih crnih rupa - čini se, na bojevim glavama neke pradavne potopljene podmornice koja je također otkrivena - i nitko mu se nije usprotivio.

Da je Mahnmut imao ljudska usta, cerio bi se kao idiot. Crna Dama je bila projektirana za istraživanja i spasilačke misije ispod leda, po mrklom mraku i pod užasnim tlakom na Jupiterovom mjesecu Europi, ali izvrsno je služila i u Zemljinom Atlantskom oceanu.

I više nego izvrsno.

“Volio bih da možeš vidjeti ovo”, reče Mahnmut preko privatne veze. On i Orphu s Ia opet su bili sami. Nitko od ostalih moraveka nije pokazao da je osobito zainteresiran da se približi skupini od sedam stotina šezdeset osam crnih jama u nastanku, ali blizu kritičnog stanja, i Suma IV je već usmjerio brod u dalje izviđanje - sada iznad istočne obale Sjeverne Amerike.

“Vidim radarske, sonarne, toplinske i druge podatke”, reče Orphu.

“Da, ali nije to isto. Ovdje u Zemljinom oceanu ima toliko svjetlosti. Čak i ovdje, ispod dvadeset metara dubine. Čak ni puni Jupiterov sjaj nije nikada osvjetljavao moje oceane - kroz rijetke procijepe u ledenoj kori - dublje od nekoliko metara.”

“Siguran sam da je divno”, reče Orphu.

“Zaista je”, izbrblja Mahnmut, kao da ne primjećuje ili ne mari da njegov prijatelj govori ironično. “Sunčeva svjetlost pada u kosim zrakama i obasjava sve svjetlucavom zelenkastom bojom. Dama nije sigurna što da misli o tome.”

“Ona primjećuje svjetlost?”

“Naravno”, reče Mahnmut. “Njen je posao izvještavati me o svemu, birati odgovarajuće podatke i senzorske signale u pravom trenutku i dovoljno je samosvjesna da zapazi sve te razlike u svjetlu, gravitaciji i ovdašnjoj ljepoti. I njoj se sviđa.”

“Dobro”, grmne Orphu s Ia. “Bolje nemoj sve upropastiti tako što ćeš joj reći zbog čega smo ovdje i prema čemu plovimo.”

“Zna ona to već”, reče Mahnmut, ne dopustivši velikom moraveku da mu pokvari dobro raspoloženje.

Gledao je kako sonar javlja da je pred njima greben - greben na kojem se nalazila olupina - i da se uzdiže do muljevitog dna na manje od osamdeset metara ispod površine. Još nije mogao probaviti činjenicu da je ovaj dio Zemljinog oceana toliko plitak. Nije bilo mjesta u morima Europe plićeg od tisuću metara, a ovdje je greben podigao dno Atlantskog oceana na oko šezdeset metara ispod površine.

“Pustio sam cijeli program protokola deaktivacije koji su nam poslali Suma IV i Cho Li”, nastavi Orphu.

“Jesi li imao vremena proučiti pojedinosti?”

“Ne baš.” Mahnmut je imao dugi protokol u aktivnoj memoriji, ali previše je bio zauzet nadziranjem izlaska Crne Dame iz broda i pri-lagođavanja podmornice tom divnom, čudesnom okruženju. Njegova voljena podmornica bila je kao nova - bolja nego nova. Moravečki mehaničari sjajno su odradili posao na ovom plovilu. A svi sistemi koji su dobro radili na Europi prije prošlogodišnjeg razornog pada u more Tetis na Marsu sada su radili više nego dobro ovdje, u blagom Zemljinom moru.

“Dobra vijest u vezi s deaktivacijom svih bojevih glava s crnim rupama je ta da je to teorijski izvedivo”, reče Orphu s Ia. “Imamo potrebne alate - uključujući i laser od deset tisuća stupnjeva i fokusirane generatore polja sile - a u mnogim neophodnim koracima ja mogu zamijeniti tvoje ruke dok ti budeš zamjenjivao moje oči u spektru vidljivog svjetla. Morat ćemo zajedno raditi na svakoj bojevoj glavi, ali one se teorijski mogu deaktivirati.”

“To je dobra vijest”, reče Mahnmut.

“Loša vijest je to što će nam, ako budemo radili bez prestanka, bez pauza za kavu ili odlaska u nužnik, biti potrebno nešto više od devet sati po crnoj rupi - podsjećam te, ne po jednoj bojevoj glavi opremljenoj za višestruke ulaske u atmosferu, već po svakoj gotovo kritičnoj crnoj rupi.”

“Sa sedamsto šezdeset osam crnih rupa...” zausti Mahnmut.

“Šest tisuća devetsto dvanaest sati”, reče Orphu. “A pošto smo na Zemlji i pošto moravečko standardno vrijeme ovdje je stvarno planetno vrijeme, to iznosi dvjesto četrdeset sedam dana i dvanaest sati, ako sve bude išlo po planu i ako ne naletimo na neke stvarne probleme...

“Pa...”, odgovori Mahnmut. “Izgleda da ćemo se tim faktorom pozabaviti kad pronađemo olupinu i vidimo možemo li uopće pristupiti bojevim glavama.”

“Neobično mi je što izravno primam signale sonara”, reče Orphu. “Ne podsjeća toliko na sluh koliko na dojam da mi se koža odjednom toliko povećala da...”

“Eno je”, prekine ga Mahnmut. “Vidim olupinu.”

Perspektive i vizualni horizonti bili su drukčiji tu, na Zemlji, toliko većoj od Marsa na koji se on gotovo navikao, a još više u usporedbi s udaljenostima na malenoj Europi, gdje je proveo sve svoje ostale standardne godine postojanja. Ali rezultati sonara, dubokog radara i uređaja za otkrivanje mase, baš kao i njegove rođene oči, priopćili su Mahnmutu da se krma te olupine nalazi oko petsto metara ravno naprijed, u muljevitom dnu odmah ispod dubine od sedamdeset metara na kojoj je plovila Crna Dama, te da je to potonulo plovilo dugačko pedesetak metara.

“Blagi bože”, šapne Mahnmut. “Vidiš li ovo na radaru i sonaru?”

“Da.”

Olupina je ležala na trbuhu, pramcem nadolje, ali sam pramac nije se vidio iza treperavog polja sile koje je dijelilo Atlantski ocean od suhe trake zemlje koja se pružala od Europe do Sjeverne Amerike. Ono što je Mahnmuta nagnalo da se iznenađeno zabulji bio je zid svjetlosti iz samog zida Loma. Tu, na dubini od sedamdeset i više metara, gdje je čak i dno Zemljinih suncem obasjanih oceana trebalo biti crno kao tuš, sunčeva svjetlost osvjetljavala je rub vode i trup same potopljene podmornice, zelene kao mahovina.

“Vidim što ju je ubilo”, reče Mahnmut. “Hvataju li tvoj radar i sonar taj razneseni dio trupa iznad onoga što bi trebala bit strojarnica? Odmah iza mjesta gdje je trup izbočen i izdužen u spremište za projektile?”

“Da.”

“Mislim da je tamo eksplodirala neka podvodna mina, torpedo ili projektil”, reče Mahnmut. “Vidiš kako su ploče trupa tamo savijene unutra. Od toga je napukla i savila se naprijed. Vjerojatno bila građena stoljeće ili dva prije nego što je ovdje potopljena. Možda ju je tada napravila jedna od velikih sila i prodala nekoj manjoj skupini. Nešto ju je ovdje potopilo mnogo prije nego što je stvorena ova brazda u Atlantskom oceanu.”

“Možemo li doprijeti do bojevih glava s crnim jamama?”, upita Orphu.

“Čekaj malo. Da vidimo.”

Mahnmut oprezno pomakne Crnu Damu naprijed. Nije želio imati nikakvog posla sa zidom polja sile i zrakom iza njega, pa nije prišao tom polju sile bliže nego do mjesta gdje je bilo spremište s projektilima na samoj olupini. Obasjao je olupinu snažnim reflektorima Crne Dame, dok su njegovi instrumenti sondirali unutrašnjost prastare podmornice.

“Ovo nije u redu”, promrmlja on glasno preko njihove privatne linije.

“Što nije u redu?” upita Orphu.

“Podmornica je obrasla anemonama i drugim morskim bićima, unutrašnjost je puna živih stvorenja, ali kao da je podmornica tu potonula prije stoljeće ili dva, a ne prije dva i pol tisućljeća.”

“Zar je mogao netko ploviti u njoj prije samo stoljeće ili dva?” upita Orphu.

“Ne. Osim ako naši podatci dobiveni promatranjem nisu pogrešni. Staromodni ljudi ovdje gotovo da nisu imali nikakvu tehnologiju u posljednje dvije tisuće godina. Sve i da je netko pronašao ovu podmornicu i uspio je pokrenuti, tko bi je potopio?”

“Posthumanci?”

“Ne bih rekao”, reče Mahnmut. “Postavci ne bi na ovome koristili nešto tako primitivno kao što je torpedo ili dubinska mina. I ne bi ostavili bojeve glave s crnim rupama da tu otkucavaju.”

“Ali bojeve glave su tu”, reče Orphu. “Vidim im vrhove na radaru, sa zaštitnim poljem oko kritičnih crnih rupa unutra. Bolje da se bacimo na posao.”

“Čekaj”, reče Mahnmut. U olupinu je bio poslao daljinski upravljane sonde, velike kao njegova šaka, i sada su mu podaci pristizali kroz mikrotanke kablove. Jedna od tih sondi priključila se na umjetnu inteligenciju zapovjednog i kontrolnog centra.

Mahnmut i Orphu su saslušali posljednje riječi dvadeset šest članova posade koji su se pripremali lansirati balističke projektile da unište vlastiti planet.

Kada su se zavjeti i priliv podataka završili, dva moraveka su ostala dugo bez riječi.

“Oh, kakvog li svijeta”, šapne Orphu napokon, “što na sebi takve ljude ima.”

“Idem dolje, a ti se spremi za izlazak”, reče Mahnmut, mirnim monotonim glasom. “Da pogledamo ovaj problem izbliza.”

“Možemo li zaviriti u suho područje?”, upita Orphu. “U jaz?”

“Ne prilazim tamo”, reče Mahnmut. “Polje sile bi nas moglo uništiti - Damini instrumenti ne mogu čak ni detektirati od čega se polje sastoji - a uvjeravam te da ova naša podmornica ništa ne valja u zraku i na suhom. Ne prilazimo procijepu.”

“Jesi li pogledao fotografije pramca ove olupine koje je brod snimio iz zraka?” upita Orphu.

“Nego što sam. Imam ih na ekranu ispred sebe”, reče Mahnmut. “Pramac je ozbiljno oštećen, ali to se nas ne tiče. Projektilu možemo prići i odavde.”

“Ne, mislio sam na druge stvari koje tamo leže na suhom”, reče Orphu. “Moji radarski podaci možda nisu toliko dobri kao tvoje optičke slike, ali gotovo mi se čini da je jedna od tih hrpica što ondje leže ljudsko biće.”

Mahnmut se zabulji u svoj ekran. Brod je snimio veliku seriju slika prije nego što je odletio i on ih je sada sve pregledao. “Ako je i bilo ljudsko biće”, reče on, “već je dugo mrtvo. Spljošteno je, udovi su mu rašireni na neprirodan način, sparušeno je. Mislim da to i nije bio čovjek - mislim da podsvjesno nastojimo vidjeti taj oblik usred nasumce razbacanih stvari. Polje otpadaka je tamo prilično gusto.”

“U redu”, reče Orphu, očito svjestan koji su im prioriteti. “Što mi je činiti da bih se ovdje pripremio?”

“Samo ostani tu gdje jesi”, reče Mahnmut. “Silazim po tebe. Izaći ćemo zajedno.”

Crna Dama je stajala na zdepastim nogama nepunih desetak metara zapadno od krme olupine. Orphu se upitao kako će izaći kroz vrata teretnog spremišta u trbuhu Europejčeve podmornice ako plovilo počiva na oceanskom dnu, ali to se pitanje riješilo kada je Mahnmut izbacio noge za prizemljenje.

Mahnmut je ušao u spremište kroz unutrašnju zračnu komoru i priključio se na direktnu komunikacionu vezu s velikim moravekom s Ia, dok je pilot podmornice pažljivo punio spremište vodom Zemljinog oceana i izjednačavao tlak, da bi zatim otvorio vrata. Poskidali su razne kablove na koje je Orphu bio priključen, pa su se njih dvojica blago spustila na dno oceana.

Koliko god da je Orphov oklop bio napuknut i star, nije propuštao vodu. Kada se zainteresirao za rezultate mjerenja tlaka na njegovom oklopu i drugim dijelovima tijela, Mahnmut ih je objasnio. Atmosferski tlak tamo gore, na teorijskoj plaži ili tik iznad površine oceana, bio je manje-više stalan - kilogram po četvornom centimetru. Na svakih deset metara taj tlak je rastao za po jednu atmosferu. Na dubini ove olupine - na više od sedamdeset metara - vladao je tlak od sedam atmosfera na svaki četvorni centimetar trupa Crne Dame i moravečkih tijela.

No oni su bili građeni da izdrže i veće tlakove, iako se Orphu navikao na negativne vrijednosti tlaka dok je radio u zračenjem i sumporom ispunjenom praznom prostoru oko mjeseca Ija.

A kad je već riječ o zračenju, bilo ga je mnogo u okolini. Obojica su ga registrirala, a Dama ga je pratila i prenosila rezultate, premda to nije bilo opasno za moraveke poput njih.

Mahnmut je objasnio da bi, da su ljudska bića i da pod tim tlakom iz spremnika udišu standardni Zemljin zrak - mješavinu od dvadeset jednog posto kisika sa sedamdeset devet posto dušika - mjehuri dušika koji bi se umnožavali i širili pod osam atmosfera napravili kaos u njima, doveli ih u stanje tako zvane dušične narkoze, izobličili im um i emocije i ne bi im dopustili da izrone bez mnogo sati spore dekompresije na različitim dubinama. Ali moraveki su udisali čist O2, a njihovi sustavi za disanje kompenzirali su dodatni tlak.

“Hoćemo li pogledati naše protivnike?”, upita Orphu s Ia.

Mahnmut pođe prvi. Koliko god da se oprezno penjao uz zakrivljeni trup olupine, mulj se dizao oko njih kao kopnena pješčana oluja.

“Možeš li još vidjeti preko finog radara?”, upita Mahnmut. “Ovo sranje me zasljepljuje na vidljivim frekvencijama. Čitao sam o ovome u svim starim pričama o ronjenju na Zemlji. Prvi ronilac kod olupine na dnu ili unutar olupine ima što i vidjeti - nitko od ostalih ne vidi baš ništa - sve dok se mulj i ostalo ne slegne.”

“Baš ništa, a?” reče Orphu. “Pa, dobro došao u klub slijepih, amigo. Pomoću detaljnog radara koji koristim u sumpornom vakuumu blizu Ija vrlo dobro mogu sondirati ove male oblake mulja. Vidim trup, grbu spremišta za projektile, trideset metara naprijed. Ako ti je potrebna pomoć, samo reci, pa ću te povesti za ruku.”

Mahnmut zagunđa i prebaci se s optičkog područja na termalne i radarske frekvencije.

Zaplovili su iznad spremišta projektila, pet metara iznad samih bojevih glava, i oba moraveka su za manevriranje koristila ugrađene potisnike, pazeći da ih ne odgurnu prema bojevim glavama.

Bilo je četrdeset osam cijevi za projektile i četrdeset osam širom otvorenih poklopaca cijevi za projektile.

Ti poklopci izgledaju teško, reče Mahnmut preko uskog snopa. Sve što su govorili i vidjeli, naravno, uključujući i uski snop, prenosilo se do Kraljice Mab i broda za spuštanje preko bove s radio-relejom koju je Mahnmut izbacio iz Crne Dame.

Orphu je držao jedan od ogromnih poklopaca - promjer im je bio širok koliko i sam Ijanin - i samo je rekao: “Sedam tona.”

Čak i nakon što je posada bila zapovjedila umjetnoj inteligenciji podmornice da otvori četrdeset osam poklopaca cijevi za projektile, sami projektili su još bili prekriveni plavim kupolama od fiberglasa i njima zaštićeni od mora. Mahnmut je istog časa primijetio kako bi se projektili - potisnuti na površinu dušikom pod visokim tlakom - lako probili kroz te poklopce od fiberglasa.

Ali projektili nisu izašli iz svojih cijevi na potisnim mjehurima dušika, niti su im se motori uključili. Kupolasti poklopci od fiberglasa odavno su propali; preostali su samo krhki plavi komadići.

“Kakav nered”, reče Orphu.

Mahnmut kimne glavom. Što god da je pogodilo krmu Alahovog mača i slomilo mu kralježnicu tik izna strojarnice, presjekavši mu potisne mlazne vodove tako da je ocean prodro unutra čitavom dužinom kao udarni val, probilo je i različite odjeljke s projektilima tako da su se sami projektili rasuli okolo. Sličili su na hrpu slamki. U nekim slučajevima bojeve glave su još bile usmjerene donekle uvis, ali u drugim su drevni, zahrđali raketni motori i njihovo čvrsto gorivo bili gore, dok su bojeve glave bile ukopane u mulj.

Zaboravi na tih lakih šest tisuća devet stotina dvanaest sati rada, pošalje Orphu preko uskog snopa. Bit će nam potrebno toliko samo da dođemo do pojedinih bojevih glava. A veliki su izgledi da svako ozbiljno rezanje ili trešnja jedne od njih može izazvati detonaciju neke druge.

Da, reče Mahnmut. Sada mu pogled nije bio zaklonjen muljem te je promatrao tu zapetljanu zbrku uglavnom na svojim optičkim frekvencijama.

“Ima li itko od vas neki prijedlog?”, upita primarni integrator Asteague/Che.

Mahnmut zamalo nije poskočio. Znao je da ih prate na Kraljici Mab, ali toliko se bio udubio u proučavanje olupine da je gotovo smetnuo s uma tu vezu.

“Da”, reče Orphu s Ia prebacivši se na zajedničku frekvenciju. “Evo što nam je činiti.”

Opisao je proceduru što je kraće mogao, sa što manje tehničkih pojedinosti. Umjesto da pokušaju deaktivirati svaku bojevu glavu dugim protokolom koji su im primarni integratori poslali, Orphu s Ia je sada namjeravao s Mahnmutom to izvesti brzo, i pritom napravi još veći nered. Mahnmut će postaviti Crnu Damu neposredno iznad olupine, izbacit će njene noge do maksimalne dužine sve dok se ne nađe iznad olupine kao kvočka na gnijezdu. Reflektorima u brodskom trbuhu obasjat će sebi mjesto za rad. Onda će Orphu i Mahnmut zasebno laserom izrezati svaku bojevu glavu iz projektila i jednostavnim sustavom lanaca i vitla podići te stožaste vrhove ravno u tovarni prostor Crne Dame, gdje će ih smjestiti u pregrade za teret kao jaja u kartonsku kutiju.

“Zar nema opasnosti da crne rupe tijekom tog grubog manipuliranja prijeđu u kritično stanje?”, upita Cho Li s mosta Kraljice Mab.

“Da”, zagrmi Orphu preko linije, “ali izgledi su stopostotni da će se jedna crna rupa aktivirati ako provedemo godinu ili više petljajući oko njih. Obavit ćemo to ovako.”

Mahnmut dotakne jedan Orphov manipulator i kimne u znak suglasnosti, siguran da će njegov pokret biti primijećen na Orphovom bliskom radaru.

Strogi glas Sume IV začuje se preko komunikacijske veze. “A što ćete s četrdeset osam bojevih glava i njihovih sedam stotina šezdeset osam crnih rupa kad ih jednom utovarite u svoju podmornicu?”

“Vi ćete nas pokupiti”, reče Mahnmut. “Brod će odvući Crnu Damu s trbuhom punim smrti u vanjski svemir i tamo ćemo se osloboditi crnih rupa.”

“Brod za spuštanje nije konfiguriran tako da leti dalje od prstena”, odbrusi Suma IV. “A leukocitne robotske sonde na ekvatorskom i polarnom prstenu svakako će nas zaskočiti dok se budemo penjali.”

“To je vaš problem”, zatutnja Orphu. “Mi ćemo se sada prihvatiti posla. Treba nam deset do dvanaest sati da oslobodimo ove bojeve glave i utovarimo ih u Crnu Damu. Kada izbijemo na površinu, bolje da imate spreman neki plan. Znamo da gore ima još svemirskih letjelica osim Mab - prikrivenih, izvan prstena, gdje god. Bolje da pripremite jednu pa da pričeka brod za spuštanje u niskoj Zemljinoj stazi i ovaj kaos preuzmete od nas. Ne bismo željeli da ispadne da smo došli čak ovamo na Zemlju samo da bismo je uništili.”

“Potvrđujemo prijem vaše poruke”, reče Asteague/Che. “Ovim vas obavještavamo da imamo posjetitelja.

Mala svemirska letjelica - soni, rekao bih - pristaje uz Sycoraxin orbitalni otok još dok vam ovo govorim.”

80.

Nomanov odlazak nije bio propraćen nikakvom ceremonijom. U jednom trenutku bio je u lebdećem soniju i razgovarao s Daemanom, Hannah i Tomom koji su stajali kraj njega, da bi se već u sljedećem soni nagnuo gotovo uspravno, tako da mu polje sile stisne Nomana u udubljenje, a zatim suknuo uvis kao kristalna strelica, iščeznuvši za nekoliko sekundi u niskim sivim oblacima.

Ada se osjećala prevarenom. Željela je da prijatelju koga je nekada poznavala kao Odiseja uputi neke oproštajne riječi.

Jedan glas je prevagnuo u odluci da se Nomanu dopusti posudba sonija. Taj posljednji glas - odlučujući glas - dao je čovjek po imenu Elian, ćelavi voda izbjeglica iz Tornja Hughes koje su došle s Hannah i Nomanom, tako da nije ni pripadao preživjelima iz Ardisa.

Ardišani koji su glasali protiv toga da ostanu bez sonija bili su bijesni. Tražili su ponovno prebrojavanje. U bijesu su čak, usred vike, podigli flešetne puške.

Ada je stupila usred gužve i objavila snažnim, smirenim glasom, da je odluka donesena. Nomanu je dopušteno da uzme soni, a on će ga vratiti čim to bude moguće. U međuvremenu, oni će imati nebesku splav koju su Noman i Hannah sklepali na Golden Gateu kod Machu Picchua - soni je mogao ponijeti samo šestoro; nebeska splav je mogla podići do četrnaestoro ljudi odjednom ako se pojavi potreba za bijegom na otok. To pitanje je bilo riješeno.

Flešetne puške su se spustile, ali gunđanje je trajalo i dalje. Stari Adini prijatelji izbjegavali su njen pogled satima zatim i ona je znala da je potrošila i posljednji kredit kao voda ardiskih preživjelih.

Sada Nomana i sonija više nije bilo i Ada se nikad nije osjećala usamljenijom. Dodirnula je neznatno ispupčen trbuh i pomislila: Mali čovječe, sine ili kćeri Harmanova, ako je ovo bila pogreška koja te ugrožava, žalit ću zbog toga do posljednje sekunde života.

“Ado?”, reče Daeman. “Možemo li popričati privatno o nečemu?”

Otišli su iza sjeverne palisade, do mjesta gdje je Hannah nekada radila nad ognjištem prekrivenim skelama. Daeman joj je ispričao o tome da je susreo posthumansko biće koje je sebe nazvalo Moirom. Rekao joj je da izgleda kao mlada Savi i da je bilo nevidljivo za sve ostale dok je stajalo kraj njega tijekom sastanka i glasanja.

Ada je sporo zavrtjela glavom. “Daemane, ništa od toga nema nikakvog smisla. Zašto bi se neko posthumansko biće pojavilo u Savinom tijelu - i ostalo nevidljivo za nas ostale? Kako bi? Zbog čega?”

“Ne znam”, reče Daeman.

“Je li imala još nešto reći?”

“Obećala je - prije sastanka - da će mi poslije sastanka reći nešto o Harmanu, bude li mogla nazočiti sastanku.”

“I?”, reče Ada. Osjetila je da joj srce tako snažno tuče da je to moglo biti i dijete u njoj koje se uznemirilo, jednako željno čuti vijesti o ocu.

“Sve što je taj duh zvani Moira zatim rekao bilo je: 'Zapamti da je Nomanov sanduk bio Nomanov sanduk'“, reče Daeman.

Ada ga natjera da dvaput ponovi to, pa reče: “Ni to nema nikakvog smisla.”

“Znam”, reče Daeman. Izgledao je potišteno i ramena su mu bila klonula. “Pokušao sam je natjerati da objasni, ali ona je... nestala. Jednostavno je nestala.”

Ona se zapilji u njega. “Jesi li siguran da se to dogodilo, Daemane? Svi smo previše radili, premalo spavali, previše brinuli. Jesi li siguran da je taj duh Moira zaista postojao?”

Daeman se netremice zagledao u nju i pogled mu je bio ljutito defanzivan koliko i njen ljutito sumnjičav, ali nije više ništa rekao.

“Zapamti da je Nomanov sanduk bio Nomanov sanduk”, promrmlja Ada. Ona se osvrne oko sebe. Ljudi su obavljali svoje popodnevne poslove, ali radne grupe su se sada razbile u grupice onih koji su jednako glasali. Nijedna strana nije razgovarala s ćelavim Elianom. Ada se odupre porivu da zajeca.

Ni Noman ni soni nisu se vratili tog dana. Ni sljedećeg. Ni sljedećeg.

Trećeg dana, Ada se ukrcala u nesigurnu nebeski splav s Hannah za upravljačem, zajedno s Daemanovim lovcima, pa su odletjeli iza kruga vojniksa i pokušali ustanoviti koliko tih ubojica uopće ima. Bilo je to divno jutro - uopće nije bilo oblaka, a plavo nebo i topliji vjetrovi najavljivali su proljeće - i ona je lako vidjela da je broj vojniksa koji su se tiskali u promjeru od tri kilometra oko njih još porastao.

“Teško mi je procijeniti”, šapne Ada Daemanu, iako su se nalazili tristo metara iznad čudovišta. “Zasigurno ih ima tri ili četiri stotine samo u onoj dolini. Nikada nismo morali prebrojavati velike količine bilo čega dok smo odrastali. Što misliš? Tisuću petsto u cijeloj masi koja nas je opkolila? Više?”

“Mislim više”, reče Daeman mirno. “Mislim da nas sada opkoljava trideset do četrdeset tisuća tih stvorenja.”

“Zar se nikad ne umore od stajanja?”, upita Ada. “Zar ne moraju jesti? Piti?”

“Očigledno ne”, reče Daeman. “U vrijeme kada smo mislili da su to naši sluge, nisam vidio da se makar jedan od njih umorio ili jeo ili pio. A ti?”

Ada je šutjela. Ta vremena izgledala su joj predaleko da bi o njima uopće razmišljala, iako su se završila prije manje od godinu dana.

“Pedeset tisuća”, promrmlja Daeman. “Možda ih tamo ima pedeset tisuća, a svakodnevno faksom pristižu novi.”

Hannah ih poveze dalje u nadi da će naći divljač, svježe meso.

Četvrtog dana, Setebov nakot u jami narastao je do veličine jednogodišnjeg teleta, ali teleta koje se sastojalo samo od pulsirajućeg sivog mozga s mnoštvom ružičastih ruku na trbuhu, žutim očima, pulsirajućim ustima i dodatnim troprstim rukama što su iz njega izbijale na sivim drškama.

Mamice, mamice, šaputalo je stvorenje u Adinoj glavi, u glavama svih njih. Došlo je vrijeme da izađem odavde. Ova jama je premala, a ja previše gladan da bih se ovdje dalje zadržavao.

Bilo je rano večer, manje od jedan sat prije sutona i nove duge, tamne zimske noći. Skupina se okupila oko jame. Muškarci i žene su se još nekako držali onih koji su jednako glasali u vezi s posuđivanjem sonija. Svi su nosili flešetno oružje, iako su im samostrijeli bili pri ruci, kao pričuva.

Casman, Kaman, Greogi i Edide stajali su iznad jame s puškama uperenim u krupno stvorenje u rupi. Ostali su se okupili blizu njih.

“Hannah”, reče Ada, “je li nebeska splav potpuno natovarena?”

“Je”, reče mlađa žena. “Svi sanduci s prvog putovanja nalaze se na njemu, a ima još mjesta za deset ljudi za prvi let. Poslije toga svakim letom možemo prebacivati po četrnaestoro.”

“A na koliko ste vremena računali let do otoka i istovar sanduka?”, upita Ada.

“Četrdeset dvije minute”, reče Laman dok je trljao patrljke prstiju odrezanih s desne ruke. “Trideset pet minuta samo s ljudima. Treba nam nekoliko minuta da ljude ukrcamo ili iskrcamo.”

“To je predugo”, reče Ada.

Hannah stupi bliže vatri koju su održavali kraj jame. “Ado, putovanje na otok traje petnaest minuta tamo i petnaest natrag. Ovaj stroj ne može letjeti brže.”

“Soni bi tamo stigao za manje od jedne minute”, reče Loes, jedan od najgnjevnijih preživjelih iz Ardisa. “Mogli bismo svi biti ondje za manje od deset minuta.”

“Sada nemamo soni”, reče Ada. Čula je ravnodušnost u vlastitom glasu. Bez namjere da to učini, ona pogleda na jugozapad, prema rijeci i otoku, ali isto tako i prema šumi gdje je čekalo pedeset ili šezdeset tisuća vojniksa.

Noman je bio u pravu. Sve i da čitava kolonija ovdašnjih ljudskih bića pobjegne na otok, vojniksi bi navalili

na njih za nekoliko sati - možda i minuta. Iako Ardisov faks-čvor još nije proradio - dvoje ljudi bilo je u paviljonu dan i noć i stalno ga je isprobavalo - vojniksi su se faksirali. Nekako su se faksirali. Ada je shvatila da nema tog mjesta kamo bi pobjegli pred tim ubojicama.

“Vratimo se pripremanju večere”, uzviknu ona da nadjača mrmljanje. Svi su osjećali ljepljivi glas Setebovog nakota u glavi.

Mamice, tatice, vrijeme mi je da izađem. Otvori rešetku, tatice, mamice, da to ja ne učinim. Sada sam jači. Sada sam gladan. Želim sada izaći, da se upoznamo.

Greogi, Daeman, Hannah, Elian, Boman, Edida i Ada sjedili su i razgovarali do kasno u noć. Iznad njih, ekvatorski i polarni prsten nijemo su se okretali, okretali kao i uvijek. Zviježđe Veliki Medvjed bilo je nisko na sjeveru. Vidio se Mjesečev srp.

“Mislim da sutra, s prvim svjetlom, odustanemo od zamisli o otoku i počnemo s evakuacijom što više ljudi na Golden Gate kod Machu Picchua”, reče Ada. “Trebalo je to učiniti prije nekoliko tjedana.”

“Bit će potrebni tjedni toj glupoj nebeskoj splavi da stigne do Golden Gatea kod Machu Picchua”, reče Hannah. “A može se i opet pokvariti, tako da nikad ne stigne tamo. Bez Nomana da ga popravi, ljudi na nebeskoj splavi ostat će u škripcu.”

“Mrtvi smo i ako se ovdje pokvari”, reče Daeman. On dotakne Hannahino rame kad mu se učinilo da je mlada žena klonula. “Izvanredno si ga održavala, Hannah, ali ovo je tehnologija u koju se ne razumijemo.”

“A u koju se to tehnologiju razumijemo?”, promrmlja Boman.

“U samostrijele”, reče Edide. “Baš smo se izvježbali u proizvodnji samostrijela.”

Nitko se ne nasmije. Poslije nekoliko minuta, Elian reče: “Ponovite mi još jednom zbog čega vojniksi ne mogu ući u taj stambeni dio mosta kod Machu Piccha.”

“Stambeni mjehuri su kao zrna grožđa na peteljci”, reče Hannah, koja je tamo provela više vremena nego bilo tko od njih. “Ali su spojeni. Od prozirne su plastike, ili tako nečeg. To je tehnologija iz Minulog doba, možda čak i tehnologija posthumanaca - neka vrsta polja sile neposredno iznad površine stakla. Vojniksi samo skliznu.”

“Imali smo nešto slično na prozorima gusjeničara kojim nas je Savi vozila iz Jeruzalema u Sredozemni bazen”, reče Daeman. “Rekla je da je to polje bez trenja koje služi da odbije kišu. Ali djelovalo je i na vojnikse i calibane”

“Volio bih vidjeti jednog od tih calibana”, reče Elian. “Kao i tog stvora Calibana koga si opisao.”

“Ne”, reče Daeman tiho, “bolje da ne vidiš nikoga od njih. Pogotovo ne pravog Calibana. Vjeruj mi.”

U tišini koja je uslijedila, Greogi izgovori ono o čemu su svi razmišljali. “Morat ćemo izvlačiti slamke... ili tako nešto. Četrnaestoro koji će otići na Most. Mogu ponijeti oružje, vodu i minimalna sljedovanja, mogu usput možda i loviti, tako da tamo odleti nebeska splav s posadom od četrnaest ljudi. Drugi će ostati ovdje.”

“Četrnaestoro od pedeset četvoro dobiva priliku da preživi?”, reče Edide. “To nije u redu.”

“Jedna od tih koji će otići bit će Hannah”, reče Greogi. “Ona će doletjeti natrag nebeskom splavi ako tih četrnaestoro stigne na Most tim prvim letom.”

Hannah odmahne glavom. “Ti znaš upravljati njome jednako dobro kao i ja, Greogi. Možemo svakoga ovdje naučiti upravljati njome jednako dobro kao ja. Ja nisam automatski član posade na prvom letu, a znaš... znaš... da drugog neće ni biti. Ne s nebeskom splavi koji je u ovakvom stanju. Ne s vojniksima koji se i dalje gomilaju tamo u mraku. Ne s ovim Setebovim stvorenjem koje je svakim satom sve jače. Tih četrnaest kratkih slamki, dugih slamki, što god, imat će priliku da preživi. Ostali će ovdje umrijeti.”

“Onda ćemo donijeti odluku čim se razdani”, reče Ada.

“Može nastati tučnjava”, reče Elian. “Ljudi su bijesni, gladni, ljuti. Možda neće željeti izvlačiti slamke da bi vidjeli tko će preživjeti, a tko umrijeti. Možda će jurnuti na splav odmah ili nakon što ne dobiju mjesto na njemu.”

Ada kimne glavom. “Daemane, uzmi deset najboljih ljudi i postavi ih oko nebeske splavi - da ga štite - i prije nego što sazovem skupštinu. Edido, ti i tvoji prijatelji tiho pokušajte sakupiti što više komada slobodnog oružja.”

“Većina ljudi sada spava s flešetnim puškama”, reče plavuša. “Ne ispuštaju ih iz ruku.”

Ada opet kimne glavom. “Učiniti koliko možete. Ja ću sa svima razgovarati. Objasnit ću zbog čega je to jedina nada.”

“Gubitnici će biti prebačeni na otok”, reče Greogi. “Najmanje toliko.”

Boman kimne glavom. “Ja bih to napravio. I hoću, ako ne izvučem odgovarajuću slamku.”

Ada uzdahne. “Neće vam vrijediti. Uvjerena sam da je otok samo još jedno mjesto za smrt... vojniksi će se naći tamo nekoliko minuta poslije nas, bez Setebovog stvorenja da nas štiti. Ali možemo to učiniti. Možemo prebaciti one koji žele otići, a onda pustiti tih četrnaestoro da polete na Most.”

“Izgubit ćemo dosta vremena”, reče Hannah. “A još ćemo više oslabiti nebesku splav.”

Ada raširi ruke, dlanovima okrenute uvis. “To može spriječiti naše ljude da se međusobno poubijaju, Hannah. Četrnaestoro će imati nekakvu šansu. A ostali će imati izbor: gdje će ostati i umrijeti. I to je nešto - privid izbora, ako ništa drugo.”

Nitko nije imao više što reći. Razišli su se prema svojim šatorima i straćarama.

Hannah je pošla za Adom i dodirnula je po ruci prije nego što su stigle do šatora u kojem je Ada spavala.

“Ado”, šapne mlada žena. “Slutim da je Harman još živ. Nadam se da ćeš ti biti među tih četrnaest.”

Ada se nasmiješi - zubi su joj se zabjelasali pod svjetlom prstena. “I ja slutim da je Harman živ, draga moja. Ali ja neću biti jedna od tih četrnaest. Već sam odlučila da ne sudjelujem u izvlačenju slamki. Moje čedo i ja ostat ćemo u Ardisu.”

Uskoro se pokazalo da njihovi planovi nisu bili ni važni.

Neposredno poslije osvita, Ada se trgnula i probudila, osjetivši hladne ruke u glavi i u maternici.

Mamice - imam tvog sinčića. Ostat će unutra još nekoliko mjeseci dok ga ne naučim nekim stvarima - čudesnim stvarima - ali sad izlazim da se poigram!

Ada krikne osjetivši kako um iz jame dodiruje začetak uma fetusa u njoj.

Bila je na nogama i u trku, s dvije flešetne puške, prije nego što se itko drugi stigao posve razbuditi.

Setebovo novorođenče je savilo šipke rešetke i provlačilo svoje moždano tijelo kroz savijenu mrežu. Bočni pipci već su mu bili dugački četiri metra, a troprste ruke duboko zarivene u zemlju. Tri otvora za hranjenje bila su otvorena i dugačke, mesnate izrasline nalik na surle već su ispijale jad, stravu i povijest iz ardiskog tla. Mnogobrojne žute oči bile su vrlo sjajne dok se stvorenje dizalo iz jame, a mnoštvo prstiju na krupnim ružičastim rukama valjalo se poput morskih trava u jakoj struji.

Mamice, sve je u redu, pomisli šištavo stvorenje dok se oslobađalo iz jame. Ja ću samo...

Ada je čula kako Daeman i ostali trče iza nje, ali nije se osvrnula kada je stala, skinula flešetnu pušku s ramena i ispalila cijeli spremnik u Setebovo stvorenje.

Ono se izokrene kada su mu tisuće kristalnih strelica raznijele dio lijevog režnja. Pipci šibnuše prema njoj.

Ada se izmakne, ubaci drugi spremnik i isprazni ga u koprcavi mozak.

Mammmmiceeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeee!

Ada ispusti prvu flešetnu pušku kada je ispraznila i drugi spremnik, podiže drugu pušku, prebaci je na punu rafalnu paljbu, priđe za tri koraka između pipaka koji su grebali oko nje i ispali pun spremnik strelica između žutih očiju na čelnoj strani mozga.

Setebov nakot vrisne - vrisne svojim pravim, mnogobrojnim ustima - pa padne natrag u jamu.

Ada priđe rubu jame, nabije novi spremnik u pušku i opali, ne mareći za povike i krikove iza nje. Kada se taj flešetni spremnik ispraznio, nabila je novi, uperila pušku u okrvavljenu sivu masu u jami i opalila opet. I opet. I opet. Mozak se raspolovi duž hemisfera i ona raznese obje kašaste polutke kao da razbija bundevu.

Ružičaste ruke i dugačke drške su se grčile, ali Setebov nakot bio je mrtav.

Ada je osjetila njegovu smrt. Svi su. Njegov posljednji mentalni vrisak - jedini njegov jezik bio je bol - zašištao je i zamro u njihovim glavama kao prljava voda koja je iščezla u slivniku.

Svi osim stražara izašli su iz svojih skloništa i okupili se oko jame, zagledani dolje; osjećali su prestanak postojanja stvorenja, ali još nisu mogli povjerovati.

“Pa, izgleda da na kraju krajeva i ne moramo izvlačiti slamke”, reče Greogi Adi, nagnuvši se bliže kako bi joj to šapnuo u zapanjenoj tišini.

Odjednom se začula buka sa svih strana - brujanje, zvižduci, zujanje, zastrašujući zvuk, dalek ali sve jači, fijukanje i grebanje koje je odjeknulo u šumi i s okolnih brda.

“Što to, kog vraga...” zausti Casman.

“Vojniksi”, reče Daeman. On uzme pušku od Ade, stavi novi spremnik sa strelicama i vrati joj je. “Napadaju sa svih strana odjednom.”

81.

Evo me gdje gledam i slušam poludjelog boga.

Ne znam kakvu bih pomoć mogao dobiti ovdje, na Olimpu, za svoje opkoljene, na smrt osuđene Ahejce, ali sada sam sebe doveo u zamku, baš kao što su Grci na obali u smrtonosnoj zamci dok im se Trojanci približavaju, i sad stojim tu u kameleonskom odijelu natopljenom znojem, tiskam se s tisuću besmrtnika i pokušavam zadržati dah kako se ne bih odao dok promatram i slušam kako Zeus, koji je već kralj bogova, sebe proglašava jednim i jedinim Vječnim Bogom Svemogućim.

Ne trebam brinuti hoće li me netko primijetiti. Bogovi oko mene bulje začuđenih besmrtnih čeljusti, bogolika usta im zjape, a božanske olimpske oči su im iskolačene.

Zeus je poludio. I njegove tamne oči kao da svrdlaju po meni dok brblja dalje o svom novom uznesenju u konačno božansko stanje. Siguran sam da me vidi. Oči mu odaju samozadovoljno strpljenje mačke s mišem među šapama.

Spustim ruku na KT-medaljon koji mi je na grudima, ispod ljepljivog kameleonskog odijela.

Ali kamo otići? Natrag na obalu kod Ahejaca značilo bi posve sigurnu smrt. Natrag u Ilij kod Helene značilo bi zadovoljstvo i opstanak, ali time bih izdao... koga? Grci nisu ni zamjećivali da koračam među njima, bar ne otkad su i Ahilej i Odisej nestali s pogrešne strane Branske rupe koja se zatvarala. Zašto bih im bio odan kad oni...

Ali odan sam.

Kad sam već kod Odiseja - pornografske slike mi se jave u glavi kad pomislim na njega - znam da se mogu KT-irati natrag na Kraljicu Mab. To je možda za mene najsigurnije mjesto, premda među moravekima za mene zapravo mjesta i nema.

Ništa mi ne izgleda kako treba. Nijedan potez nije ništa bolji od kukavičke izdaje.

Izdaje koga, za ime Boga?, upitam sebe, izgovarajući opet ime Gospodnje uzalud, dok me novi Gospod i Svemogući Bog svemira gleda ravno u oči i završava svoje trabunjanje praćeno udarcima šake i prskanjem pljuvačke.

Gospod Bog Zeus ne završi govor riječima: “IMA LI NEKIH PITANJA?” - ali bi slobodno mogao, sudeći po bremenitoj tišini koja je sada zavladala Velikom dvoranom bogova.

Tada iznenada, neobjašnjivo - imajući u vidu užas situacije u stvarnom vremenu - neumorni cjepidlaka u meni, skloniji tome da bude znanstvenik nego skolik, sjeti se Luciferove rečenice po Miltonu: Uzdići ću prijestolje svoje iznad zvijezda božjih...

Nešto otkine krov i gornje katove Velike dvorane bogova i otkrije golo nebo i bezoblično stvorenje. Zaurlaju vjetar i glasovi.

Zid se razlomi. Ogromna obličja, neka od njih donekle čovjekolika, porazbijaju zidove, poruše stupove, pohrle s neba i napadnu okupljene bogove. Svaki iole pametan besmrtnik kvantno se teleportirao odavde ili bježi najbrže što može. Ja sam ukočen u mjestu.

Zeus skoči na noge. Njegov zlatni oklop i oružje naslagani su nepunih šest metara od mjesta gdje stoji, ali to je predaleko. Previše obličja se prebrzo približava da bi Otac Bogova stigao do svog naoružanja.

On podigne mišićavu ruku da njome zamahne i izbaci munju, hitne grom.

Ništa se ne dogodi.

“Oh! Eh!”, krikne Zeus zureći u svoju praznu desnu ruku kao da mu je odbila poslušnost. “Elementi me ne slušaju!”

“NEMA TI ZAKLONA! NEMA TI SPASA!”, grmne glas nestalne mase gromovnih oblaka nadnesene iznad razorene građevine i bogova i obličja koji su se dohvatili u koštac jedni s drugima. “POĐI SA MNOM, UZURPATORU. VI ŠTO OSTANETE, NEMOJTE LJUBITI PRIJESTOLJE, OLTARE, SUDSKE STOLICE I ZATVORE, SVA TA GNJUSNA OBLIČJA KOJA PREZIRE SVAKI PRAVI BOG I ČOVJEK. POĐI, UZURPATORU, TIRANINE SVJETSKI, POĐI U SVOJ NOVI DOM ČUDAN, DIVLJI, GROZAN, MRAČAN I ODVRATAN”

Osim gromke snage, strašan glas još je strasniji zbog toga što je tako smiren.

“Ne!” krikne Zeus i kvantno se teleportira.

Čujem kako besmrtnici koji se tuku blizu mene viču: “Titani!” i “Kronos!”, a onda pobjegnem, pomolivši se da ostanem nevidljiv u svom moravečkom kameleonskom odijelu, potrčim između srušenih stupova, pokraj obličja u borbi, doslovno kroz munje, pod plamenim pukotinama u plavom nebu nad vrhom Olimpa.

Neki olimpski bogovi već su uspjeli pobjeći na svojim letećim kočijama no već su ih susrele i s njima započele bitku veće, čudnije kočije i njihovi neopisivi kočijaši. Posvuda oko obala jezera u grotlu, bogovi se bore s Titanima, vidim neki oblik koji može biti samo Kronos kako se tuče istodobno i s Apolonom i s Aresom. Čudovišta napadaju bogove, a bogovi bježe.

Odjednom me nešto uhvati. Snažna ruka me trgne i zaustavi, pribije mi desnu ruku uz tijelo prije nego što stignem posegnuti za KT-medaljonom i strgne s mene kameleonsko odijelo kao što bi netko strgnuo božični ukrasni papir s loše upakiranog poklona.

Vidim da je to Hefest, bradati bog vatre, Glavni Rukotvorac Zeusa i bogova. Iza njega na travi leži nešto slično nizu željeznih kugli i akvarija u obliku kugle.

“Što ćeš ti ovdje, Hockenberry?”, zareži zapušteni bog. Koliko god da je patuljast u usporedbi s ostalim Olimpljanima, i dalje je viši od mene.

“Kako si me vidio?” jedine su riječi koje mi padaju na pamet. Pedeset metara dalje, izgleda da je Kronos ubio Apolona ogromnom batinom. Biće nalik na olujni oblak lebdjelo je nad Velikom dvoranom bogova bez krova i sada kao da se raširilo na jakim vjetrovima koji pusu oko vrha Olimpa.

Hefest se nasmije i kucne po staklenoj i mjedenoj stvari s lećom koja mu visi s prsluka među stotinama drugih malenih spravica. “Naravno da sam te mogao vidjeti. Baš kao i Zeus. Zato mi je i rekao da te napravim, Hockenberry. Sve je trebalo dovesti do toga da njegovo jebeno uznesenje u božansko stanje bude promatrano - da promatra netko tko zna to i zabilježiti. Znaš, svi smo mi ovdje nepismeni.”

Prije negoli stigoh pomaknuti se ili progovoriti, Hefest dograbi težak KT medaljon, strgne ga s mene - raskinuvši lančić - i smrska ga masivnom, prljavom rukom, među zdepastim prstima.

OIsuseBožeSvemogući, pomislim kad bog vatre raširi prste tek toliko da ispusti zlatne mrve u džep prsluka koji je širom otvorio.

“Nemoj se usrati u gaće, Hockenberry”, nasmije se bog. “Ta stvar nikada nije radila. Vidiš - nema nikakvog jebenog mehanizma. Samo brojčanik koji možeš vrtjeti u krug. To je oduvijek bio samo lažnjak. Placebo.”

“Radilo je... oduvijek... došao sam iz... koristio ga da...”

“Ne, nisi”, reče Hefest. “Napravio sam te s nanogenima neophodnim za kvantnu teleportaciju - baš kao kod velikih igrača. Baš kao kod nas, bogova. Samo nisu smio znati za to sve dok ne nastupi odgovarajući trenutak. Afrodita je prihvatila igru - dala ti je lažni medaljon kako bi te iskoristila u svome planu da ubije Atenu.”

Obazrem se oko sebe. Velika dvorana bogova se srušila. Plamenovi ližu uvis između oborenih stupova. Borba se svuda raširila, ali vrh se sve više i više prazni, jer bogovi iščezavaju kako bi se sakrili na Ilijevoj Zemlji. Branske rupe se otvaraju tu i tamo, a Titani i čudovišni entiteti prate bogove u bijegu. Biće Olujni Oblak koje je otkinulo krov i gornja tri kata Velike dvorane nestalo je.

“Moraš mi pomoći da spasim Grke”, kažem i zubi mi doslovno cvokoću.

Hefest se opet nasmije i protrlja masna usta čađavom podlakticom. “Već sam usisao sva druga ljudska bića s te jebene Zemlje iz povijesti Ilija”, kaže. “Zašto bih spašavao još i te Grke? Pa čak i Trojance, kad smo već kod toga? Što su oni to učinili za mene? Potrebno mi je nešto malo ljudi tamo dolje, da me obožavaju kad za nekoliko dana zasjednem ovdje na prijestolje Olimpa...”

Mogu samo zuriti u njega. “Ti si usisao ljude? Ti si smjestio stanovništvo Ilijeve Zemlje u plavu zraku koja se diže s Delfa?”

“A kog si vraga mislio, tko je? Zeus? Ta tehnološka neznalica?” Hefest odmahne glavom. Titanska braća Kronos, Japet, Hiperion, Krios, Koios i Okean nailaze ovamo. Zamrljani su zlatnom krvlju bogova.

Odjednom se iz ruševina u plamenu pojavi Ahilej. Posve je odjeven u svoj zlatni oklop i njegov divni štit također je poprskan krvlju besmrtnika, dugi mač mu je isukan, a oči mu gotovo luđački pilje kroz proreze u okrvavljenoj i blatnoj zlatnoj kacigi. Ne obraća pozornost na mene, već viče na Hefesta. “Zeus je pobjegao!”

“Naravno”, odgovori bog vatre. “Zar si očekivao da ostane ovdje i čeka da ga Demogorgon odvuče dolje u Tartar?”

“Ne mogu pronaći Zeusa nigdje u lokatoru holografskog bazena!” vikne Ahilej. “Natjerao sam Afroditinu majku Dionu da mi pomogne oko lokatora. Rekla je da će ga on pronaći gdje god da je svemiru. Kada nije uspjela u tome, sasjekao sam je na komade. Gdje je on?”

Hefest se osmjehne. “Sjećaš se, brzonogi ljudomoro, onog mjesta gdje se Zeus krio od svih očiju kada je Hera htjela da ga jebačinom natjera na vječni san?”

Ahilej zgrabi boga vatre za rame i gotovo ga podigne od tla. “Odisejeva kuća! Vodi me tamo! Odmah!”

Hefestove oči se suze u hladne proreze. “Ne možeš tako zapovijedati budućem Gospodaru Olimpa, smrtnice. Ako i jesi singularitet, moraš se s poštovanjem ophoditi prema boljima od sebe.”

Ahilej popusti stisak na Hefestovom kožnom prsluku. “Molim te. Odmah. Molim te.”

Hefest kimne glavom, a onda pogleda mene. “I ti pođi, skoliče Hockenberry. Zeus je želio da budeš danas ovdje nazočan. Htio te je kao svjedoka. Pa, posvjedoči onda.”

82.

Sve što je slijedilo, moraveki na Kraljici Mab primali su uživo, u stvarnom vremenu - Odisejevi nanosnimači i predajnici dobro su radili -ali Asteague/Che odlučio je da to ne prenosi dolje Mahnmutu i Orphu s Ia, koji su radili pod oceanom na Zemlji. Dva veka su odradila već šest sati od svog dvanaestosatnog posla sječenja i utovara sedam stotina šezdeset osam bojevih glava s crnim rupama u kritičnom stanju, i nitko na Kraljici Mab nije želio skretati im pozornost s tog posla.

A ono što se sada događalo moglo se okvalificirati kao nešto što skreće pozornost.

Vođenje ljubavi - ako se tako uopće mogao nazvati onaj gotovo nasilni snošaj Odiseja i žene koja se predstavila kao Sycorax - bilo je u jednom od svojih privremenih zatišja. Njih dvoje su ležali goli na razbacanim jastucima, ispijali vino iz velikih pehara s dvije drške i jeli voće, kada je neko čudovišno stvorenje - s amfibijskim škrgama, očnjacima, pandžama, opnama na stopalima - odgurnulo zavjese u stranu i zagazilo u Sycoraxine odaje.

“Gospo, pomisli on objaviti mora kako spremao se od tikve kašu pripremiti kad začuo je Caliban zračne komore zvuk. Nešto je tamo došlo tebi u posjet, Majko. Kažem, meso ima na nosu i prstima što je ko kamenje tupo. Kažem, Majko, u Njegovo ću ime ovome slasno meso skinuti s kostiju mekih kao kreda.”

“Ne, hvala ti, dragi moj Calibane”, reče gola žena, čije su obrve bile ljubičaste boje. “Pusti našeg posjetitelja unutra.”

Amfibijski stvor zvani Caliban stupi u stranu. Unutra uđe starija verzija Odiseja.

Svi moraveki - čak i oni kojima je ponekad bilo teško razlikovati jedno ljudsko biće od drugog - mogli su zamijetiti sličnosti. Mladi Odisej ležao je gol na svilenim jastucima i tupavo buljio u starijeg Odiseja. Ova starija verzija bila je jednako niska i plećata, no držala se daleko ozbiljnije od njihovog bivšeg suputnika na Kraljici Mab.

“Odiseju!” reče Sycorax. Koliko su moravečki čipovi za zvučnu analizu ljudskih emocija mogli otkriti, zvučala je iskreno iznenađeno.

On odmahne glavom. “Sad se zovem Noman. Drago mi je što se opet vidimo, Kirko.”

Žena se nasmiješi. “Onda smo se oboje promijenili. Za svijet i za sebe ja sam sada Sycorax, Odiseju moj, ožiljaka pun.”

Mlađi Odisej počne ustajati, ruku stisnutih u šake, ali Sycorax mahne lijevom rukom i mladi Odisej se sruši natrag na jastuke.

“Ti si Kirka”, reče čovjek koji je sebe nazivao Nomanom. “Oduvijek si bila Kirka. Uvijek ćeš biti Kirka.”

Sycorax jedva primjetno slegne ramenima i pune grudi joj zadrhtaše. Mladi Odisej je bio opružen lijevo od nje. Ona potapša prazne jastuke s desne strane. “Onda dođi i sjedi kraj mene... Nomane.”

“Ne, Kirko, hvala ti”, reče čovjek odjeven u tuniku, kratke hlače i sandale. “Ostat ću na nogama.”

“Da si odmah došao i sjeo kraj mene”, reče Sycorax odlučno. Pa načini komplicirani pokret rukom, pomaknuvši prste na određeni, ne nasumični način.

“Ne, hvala, stajat ću.”

Žena opet iznenađeno trepne. Sada je to iznenađenje bilo dublje, po mišljenju moravečkih analitičara facijalnih emocija.

“Molii”, reče Noman. “Mislim da znaš za to. Tvar koja se pravi od rijetkog crnog korijena koji rađa mliječno-bijeli pupoljak iz zemlje po jednom svake jeseni.”

Sycorax sporo kimne glavom. “Čovječe moj, stvarno si dalek put prešao. Ali, zar nisi čuo? Hermes je mrtav.”

“To nije važno”, reče Noman.

“Ne, vjerojatno nije. Kako si došao ovamo, Odiseju?”

“Noman.”

“Kako si došao ovamo, Nomane?”

“Upotrijebio sam stari Savin soni. Trebalo mi je gotovo puna četiri dana, i šuljao sam se od jedne do druge orbitalne hrpe, krio se od onih tvojih robotskih uništavatelja uljeza ili bježao od njih u modusu nevidljivosti. Trebala bi maknuti te stvari Kirko. Ili u sonije treba ugraditi zahode.”

Sycorax se tiho nasmije. “A zašto bih, zaboga, trebala maknuti presretače?”

“Jer to ja tražim od tebe.”

“A zašto bih, zaboga, trebala učiniti bilo što što ti zatražiš, Odis... Nomane?”

“Reći ću ti to kad završim s iznošenjem svojih zahtjeva.”

Caliban zareži iza Nomana. Ljudsko biće se nije obaziralo na taj zvuk i stvorenje.

“Samo naprijed”, reče Sycorax. “Nastavi sa svojim zahtjevima.” Njen osmijeh pokazivao je koliko malo pažnje je spremna obratiti tim zahtjevima.

“Prvo, kao što sam rekao, eliminiraj orbitalne presretače. Ili ih makar preprogramiraj tako da letjelice opet mogu putovati unutar prstena i između njih...”

Sycoraxin osmijeh nije jenjavao. Baš kao što ni pogled njenih ljubičastih očiju nije postajao nimalo topliji.

“Dalje”, nastavi Noman, “želio bih da ukloniš zaštitno polje iznad Sredozemnog bazena i isključiš polja Herkulovih ruku.”

Vještica se tiho nasmije. “Kako čudan zahtjev. Tsunami koji bi nastao nakon toga bio bi krajnje razoran.”

“Možeš to obaviti postupno, Kirko. Znam da možeš. Napuni bazen opet.”

“Prije nego što nastaviš”, reče ona hladno, “daj mi jedan razlog zbog kojeg bih trebala to učiniti.”

“U Sredozemnom bazenu ima stvari koje staromodni ljudi ne bi trebali naći.”

“Misliš na skladišta”, reče Sycorax. “Na svemirske letjelice, oružje...”

“Na mnogo toga”, reče Noman. “Neka more tamno kao vino opet ispuni Sredozemni bazen.”

“Možda nisi primijetio, jer si putovao”, reče Sycorax, “ali staromodni ljudi su na rubu istrjebljenja.”

“Primijetio sam. Ipak, tražim od tebe da opet napuniš Sredozemni bazen - pažljivo, sporo. I kad već to radiš, da ukloniš onu ludost od Atlantskog loma.”

Sycorax odmahne glavom i podiže pehar objema rukama da srkne vina. Nije ga ponudila Nomanu. Mladi Odisej je ležao na jastucima staklastog pogleda, naoko nesposoban da se pomakne.

“Je li to sve?”, reče ona.

“Nije”, reče Noman. “Zamolit ću te također da opet aktiviraš sve faks-čvorove za staromodne ljude, sve funkcijske linkove i sve preostale spremnike za pomlađivanje, i na polarnom i na ekvatorskom prstenu.”

Sycorax je šutjela.

“Napokon”, reče Noman, “želim da pošalješ svoje pripitomljeno čudovište da kaže Setebu da Tihi dolazi na ovu Zemlju.”

Caliban zasikće i zareži. “Mislim da je vrijeme došlo da ovom ovdje čovjeku otkinem noge i ostavim mu patrljke da se zamisli. Mislim, On je jak i Gospod, a ovom modrom momku ovdje slijedi crv, ne, dva crva, zato što je Njegovo ime stavio u usta uzalud.”

“Tišina”, odbrusi Sycorax. Ona ustane, ali čak i onako gola držala se više kraljevski od drugih kraljica u punoj svečanoj odori. “Nomane, zar Tihi zaista dolazi na ovu Zemlju?”

“Smatram da je tako, da.”

Ona kao da se opusti. Uzme šaku grožđa iz posude na jastucima, ponese je Nomanu, ponudi ga. On odmahne glavom.

“Tražiš mnogo od mene, za jednog starog ne-Odiseja”, reče ona tiho dok je prolazila između čovjeka i jastucima prekrivene postelje. “Što bi mi dao zauzvrat?”

“Priče o svojim putovanjima.”

Sycorax se opet nasmije. “Znam ja sve o tvojim putovanjima.”

“Ne, ovog puta ne znaš. Sada je prošlo dvadeset, a ne deset godina.”

Vještičino prelijepo lice zgrči se u nečemu što su moraveki protumačili kao podrugljiv osmijeh. “Stalno tražiš jedno te isto... svoju Penelopu.”

“Ne”, reče Noman. “Ovog puta ne. Ovog puta, kada si mladog mene poslala kroz Calabi-Yau dveri, za cijelo to vrijeme dok sam putovao kroz prostor i vrijeme - za mene je to bilo dvadeset godina - tragao sam za tobom.”

Sycorax prestane koračati i zagleda se u njega.

“Za tobom”, ponovi Noman. “Za svojom Kirkom. Voljeli smo se lijepo i vodili ljubav lijepo mnogo puta u tih dvadeset godina. Pronašao sam te u tvojim utjelovljenjima kao Kirku, Sycorax, Alys i Kalipso.”

“Kao Alys?”, reče vještica.

Noman samo kimne glavom.

“Jesam li tada imala mali razmak među prednjim zubima?”

“Jesi.”

Sycorax odmahne glavom. “Lažeš. U svim linijama stvarnosti sve je isto, Odiseju-Nomane. Ja te spasim, izvučem iz mora, priteknem ti u pomoć, napojim te medenim vinom i nahranim dobrim jelom, zaliječim ti rane, okupam te, pokažem ti fizičku ljubav o kakvoj si mogao samo sanjati, ponudim besmrtnost i vječitu mladost, a ti uvijek odeš. Uvijek me ostaviš zbog te kučke Penelope koja sjedi i tka. I zbog svog sina.”

“Vidio sam svoga sina u proteklih dvadeset godina”, reče Noman. “Izrastao je u dobrog čovjeka. Nemam potrebe da ga opet vidim. Želim ostati s tobom.”

Sycorax se vrati svojim jastucima i nagne objema rukama iz velikog pehara. “Razmišljam o tome da preobratim sve tvoje moravečke mornare u svinje”, reče ona napokon.

Noman slegne ramenima. “Zašto ne? To si ionako učinila mojim drugim ljudima u svim tim drugim svjetovima.”

“Što misliš, kakve bi svinje ispale od moraveka?” upita vještica, tonom lakog razgovora. “Bi li podsjećali na niz plastičnih kasica-prasica?”

Noman reče: “Moira je opet budna.”

Vještica trepne. “Moira? Zašto bi ona odlučila da se sada probudi?”

“Ne znam”, reče Noman, “ali nalazi se u Savinom mladom tijelu. Vidio sam je onog dana kad sam napustio Zemlju, ali nismo razgovarali.”

“U Savinom tijelu?”, ponovi Sycorax. “Što li to Moira smjera? I zašto sad?”

“Mislim”, reče Caliban iza Nomana, “da je On stvorio staru Savi iz slatke ilovače da je sin Njegov zagrize i pojede, doda saće i mahunice i sažvače joj vrat sve dok se pjena ne digne mjehurasta, brzo, brzo, dok mi se crvi koprcaju u glavi.”

Sycorax ustane i opet se ushoda, priđe bliže Nomanu i podiže ruku kao da mu namjerava dodirnuti gole grudi, a onda se udalji. Caliban je šištao i čučao s dlanovima na granitu, pogrbljenih leđa, ruku ispruženih ravno naprijed između snažnih savijenih nogu, žutih očiju punih mržnje. Ali ostao je tamo gdje mu je rekla.

“Znaš da ne mogu poslati svoga sina dolje da kaže ocu Setebu za Tihog”, reče ona tiho.

“Znam da taj... stvor... nije tvoj sin”, reče Noman. “Napravila si ga od govana i defektne DNK u spremniku zelenog gliba.”

Caliban zasikće u namjeri da opet nešto izbrblja groznim šuškavim glasom. Sycorax mu mahne i ušutka ga.

“Znaš li da tvoji prijatelji moraveki dižu više od sedamsto crnih rupa na stazu dok mi ovdje čavrljamo?”, upita ona.

Noman slegne ramenima. “Nisam to znao, ali nadao sam se da će biti tako.”

“Odakle im?”

“Svakako znaš odakle one potječu. Sedamsto šezdeset osam bojevih glava s crnim rupama? Postoji samo jedno mjesto.”

“Nemoguće”, reče Sycorax. “Zatvorila sam tu olupinu u stazis-jaje prije gotovo dva tisućljeća.”

“A Savi i ja smo ga otvorili prije više od jednog stoljeća”, reče Noman.

“Da, promatrala sam kako ti i ta kučka jurcate okolo i provodite u djelo te vaše beznadne ideje”, reče Sycorax. “Kog ste samo vraga mislili postići pomoću tih veza s Ilijem preko torino platna?”

“Pripremu”, reče Noman.

“Za što?”, nasmije se Sycorax. “Ne vjeruješ valjda da će se te dvije rase ljudske vrste ikada sresti? Nisi valjda ozbiljan. Grci, Trojanci i njihova vrsta pojeli bi tvoje ovdašnje naivne male staromodne ljude za doručak.”

Noman slegne ramenima. “Prekini ovaj rat s Prosperom pa da vidimo što će se dogoditi.”

Sycorax tresne vinskim peharom po obližnjem stolu. “Da napustim bojište dok je taj gad Prospero i dalje na njemu?” odbrusi. “Ne misliš to ozbiljno.”

“Mislim”, reče Noman. “Stari entitet po imenu Prospero potpuno je poludio. Njegovi dani su odbrojani. Ali ti možeš otići prije nego što isto ludilo i tebe zahvati. Napustimo ovo mjesto, Kirko, ti i ja.”

“Napustimo?” Glas vještice bio je vrlo tih, ispunjen nevjericom.

“Znam da je ova stijena opremljena fuzijskim pogonom i generatorima Branske rupe koji nas mogu poslati do zvijezda i dalje od zvijezda. Ako nam postane dosadno, možemo kročiti kroz Calabi-Yau vrata i voditi ljubav diljem čitave bogate povijesti svemira - možemo se susretati u različitim uzrastima, nositi svoja različita tijela jednako lako kao što mijenjamo odjeću, putujemo kroz vrijeme i sastajemo se sa sobom dok vodimo ljubav, zamrznemo samo vrijeme kako bismo gledali vlastito vođenje ljubavi. Ovdje imaš dovoljno hrane i zraka da nam bude ugodno tisuću godina - deset tisuća ako tako želiš.”

“Zaboravljaš”, reče Sycorax, koja je ustala i opet počela koračati. “Ti si smrtnik. Za dvadeset godina ću ti mijenjati usrane gaće i hraniti te iz ruke. Za četrdeset godina ćeš biti mrtav.”

“Jednom si mi već ponudila besmrtnost. Spremnici za pomlađivanje još su ovdje, na tvom otoku.”

“Odbio si besmrtnost!”, vrisne Sycorax. Ona uzme teški vrč i baci ga na njega. Noman se sagne, ali ne pomakne stopala s mjesta gdje su bila ukopana. “Odbijao si je neprestano!”, vrisne ona i zagrebe noktima po kosi i obrazima. “U lice si mi to govorio kako bi se vratio svojoj ljubljenoj... Penelopi... neprestano. Čak si mi se smijao.”

“Sada se ne smijem. Pođi sa mnom.”

Lice joj je bilo mahnito od bijesa. “Trebala bih zapovjediti Calibanu da te ubije i pojede preda mnom. Smijat ću se dok ti bude isisavao srž iz prebijenih kostiju.”

“Pođi sa mnom, Kirko”, reče Noman. “Reaktiviraj faksove i funkcije, spusti stare Herkulove ruke i druge beskorisne igračke pa pođi s mnom. Budi mi opet ljubavnicom.”

“Ti si star”, podsmjehne se ona. “Star, pun ožiljaka i sijed. Zašto bih izabrala starijeg muškarca umjesto mlađeg, vitalnog?” Ona pomiluje butinu i mlitavi ud naizgled hipnotiziranog i nepokretnog mlađeg Odiseja.

“Zato što ovaj Odisej neće otići kroz Calabi-Yau vrata za tjedan ili mjesec dana ili za osam godina, kao što će učiniti taj mladi”, reče Noman. “I zato što te ovaj Odisej voli.”

Sycorax se oglasi grlenim zvukom koji je zazvučao kao rezanje. Caliban ponovi njeno rezanje kao odjek.

Noman posegne pod tuniku i izvadi teški pištolj ispod širokog pojasa na leđima.

Vještica stane i zabulji se u njega. “Ne misliš valjda da ta stvar može meni naškoditi.”

“Nisam to ni ponio zbog tebe”, reče Noman.

Ona prijeđe ljubičastim očima na ukočenog mlađeg Odiseja. “Zar si poludio? Znaš li kakav bi to kaos napravilo na kvantnoj razini svega? Udvaraš se kaosu samim pomišljanjem na to. To bi uništilo ciklus koji se odvijao u tisućama niti već tisućama...”

“Odvijao se predugo”, reče Noman. On opali šest puta i svaki pucanj prasne glasnije od prethodnog. Šest teških metaka zabiše se u golog Odiseja, raznesoše mu grudni koš, pretvoriše srce u kašu i pogodiše ga posred čela.

Tijelo mlađeg muškarca trgne se od udara i kliznu na pod, ostavivši crvene pruge na svilenim jastucima i lokvu krvi koja se širila mramornim pločama.

“Odluči”, reče Noman.

83.

Ne znam da li sam se teleportirao ovamo zahvaljujući vlastitoj sposobnosti, bez potrebe za medaljonom, ili sam pošao s Hefestom samo zato što sam dodirivao njegov rukav kad se KT-irao. Nije ni važno. Tu sam. Tu znači u Odisejevoj kući. Neki pas luđački zalaje na nas u trenutku kada se Hefest, Ahilej i ja stvorimo pred njim, ali jedan pogled na Ahileja pod krvavom kacigom natjera psa da zacvili i šmugne natrag kroz dvorište, podvijenog repa.

Nalazimo se u predvorju koje gleda u veliku blagovaonicu Odisejeve kuće na otoku Itaki. Neka vrsta polja sile zuji iznad kuće i dvorišta. Nema drskih prosaca koji bi čekali u dugačkoj prostoriji za dugačkim stolom, nema neodlučne Penelope, niti nemoćnog mladog Telemaha da kuje planove, nema slugu da žure tamo-amo i dijele hranu i vino proscima i drugim grebatorima koji koriste priliku dok nema Odiseja. Ali prostorija izgleda kao da se Ubijanje prosaca već dogodilo - stolice su prevrnute, ogromna tapiserija strgnuta je sa zida i sad leži bačena preko stola i poda, gdje upija prosuto vino, pa čak i najveći Odisejev luk - onaj koji je, po legendi, samo on mogao nategnuti, luk toliko divan i rijedak da je odlučio ne ponijeti ga sa sobom u Troju - sada leži na kamenom podu, usred razbacanih slavnih Odisejevih bodljikavih i otrovnih lovačkih strijela.

Zeus se hitro okrene. Div je u istoj mekoj odjeći koju je imao na sebi na Prijestolju Olimpa, ali dimenzije mu više nisu toliko divovske. Pa ipak, čak i skupljen tako da stane u taj prostor, i dalje je dvostruko viši od Ahileja.

Pokazavši nam rukom znak da ne prilazimo, brzonogi ljudomor podigne štit, pripremi mač i stupi u blagovaonicu.

“Sine moj”, grmne Bog Grmljavine, “poštedi me svog dječjeg bijesa. Zar bi počinio bogoubojstvo, tiranoubojstvo i ocoubojstvo?”

Ahilej prilazi sve dok ga od Zeusa nije dijelio samo široki stol. “Bori se, starce.”

Zeus se i dalje osmjehuje, naoko ni najmanje zabrinut. “Razmisli, brzonogi Ahileju. Upotrijebi jednom mozak, a ne mišiće ili kitu. Zar bi ti bilo draže da taj beskorisni bogalj sjedi na zlatnom prijestolju Olimpa?”

On kimne glavom prema Hefestu, koji nijemo stoji na ulazu kraj mene. Ahilej ne okrene glavu.

“Razmisli samo jednom”, ponovi Zeus i od njegovog dubokog glasa posuđe se zatrese u obližnjoj kuhinji. “Pridruži mi se, Ahileju, sine moj. Ujedini se s prodornim postojanjem Zeusa, Oca Svih Bogova. Tako sjedinjeni, otac i sin, besmrtnik i besmrtnik, dva snažna duha, kad se pomiješaju, stvorit će treći, silniji od obojice zasebno - kao trojstvo ćemo zajedno, Otac, Sin i sveta volja, vladati nad nebesima i Trojom i poslati Titane natrag u njihovu rupu zauvijek.”

“Bori se”, reče Ahilej. “Svinjojebac jedan stari.”

Zeusovo široko lice poprimi nekoliko nijansi crvenila. “Nakazo odvratna! Čak i ovako, lišen svoje vlasti nad svim elementima, izgazit ću te namrtvo!”

Zeus dograbi dugački stol za rub i baci ga u zrak. Petnaest metara dugačke teške drvene daske i noge prevrću se kroz zrak prema Ahilejevoj glavi. Čovjek se duboko sagne i stol tresne u zid iza njega, uništivši fresku, a iverje se razleti na sve strane.

Ahilej pode dva koraka bliže.

Zeus raširi ruke, otvori šake kako bi pokazao dlanove. “Zar bi me ubio ovakvog kakav jesam, o čovječe? Nenaoružanog? Ili da se dohvatimo goloruki kao junaci u areni dok jedan ne ostane ležati, a drugi odnese nagradu?”

Ahilej oklijeva samo trenutak. Onda skine zlatnu kacigu i stavi je u stranu. Ukloni kružni štit s podlaktice, spusti mač u njegovo udubljenje, doda tome brončani grudni oklop i štitnike za koljena, a onda sve to šutne do našeg ulaza. Sada je odjeven samo u košulju, kratku suknju, sandale i široki kožni pojas.

Na dva i pol metra od Zeusa Ahilej raširi ruke u početnom hrvačkom stavu i čučne.

Zeus se tada osmjehne i - pokretom gotovo prebrzim da ga primijetim - čučne i podigne Odisejev luk i otrovnu strijelu.

Bježi odavde!, počnem mentalno vikati Ahileju, ali plavokosi, mišićavi junak se ne pomakne. Zeus nategne do kraja i lako savije luk koji navodno nitko na Zemlji osim Odiseja ne može saviti, nacilja otrovnom strijelom širokog šiljka točno Ahileju u srce s udaljenosti od dva i pol metra i odapne.

Strijela promaši.

Ona ne može promašiti - ne s te daljine - tijelo strijele je ravno, crno perje gusto - ali ona promaši za trideset ili više centimetara i zarije se duboko u razbijeni stol koji koso stoji kraj zida. Gotovo da mogu osjetiti strašan otrov, koji je tobože od najotrovnijih zmija uzeo Herkul, dok se upija u drvo stola.

Zeus iskolači oči. Ahilej ostane nepomičan.

Zeus čučne brzinom munje, podigne se s novom strijelom, priđe bliže, postavi je, nategne, odapne. Ona promaši. S metar i pol udaljenosti, otrovna strijela promaši.

Ahilej se ne pomakne. Zuri s mržnjom u sada uspaničeni pogled Oca Svih Bogova.

Zeus opet čučne, pažljivo i precizno postavi strijelu na tetivu, opet napne luk do kraja, moćni mišići obliveni su mu znojem, vidno se napinju, moćni luk gotovo da zuji od zapretene snage. Kralj bogova stupa naprijed sve dok se šiljak strijele ne nađe na manje od trideset centimetara od Ahilejevih širokih grudi.

Zeus odapne.

Strijela promaši.

To nije moguće, ali ja vidim da je strijela zabodena u zid iza Ahileja. Nije prošla kroz Ahileja, nije ga zaobišla, ali je nekako - nemoguće - promašila.

Ahilej tada skoči, odbije rukom luk u stranu i šcepa dvaput višeg boga za grkljan.

Zeus se zatetura po sobi u pokušaju da odvoji Ahilejeve snažne ruke od grla, udarajući Ahileja božanskom šakom, širokom kao pola Ahilejevih plećatih leđa. Brzonogi ljudomor visi i dalje dok se Zeus bacaka, razbija grede, stol, luk nad ulazom, sam zid. Sve to sliči na čovjeka o kome visi dijete, ali Ahilej se i dalje drži.

Tada mnogo krupniji bog zavuče snažne prste ispod Ahilejevih mnogo manjih prstiju i sljušti sa sebe najprije smrtnikovu lijevu šaku, zatim desnu. Sada Zeus počne udarati, nalijeće i razbija stvari s namjerom da ubije. Drži Ahilejeve podlaktice vlastitim masivnim šakama te mlati svojom glavom po Ahilejevoj - zvuk odjekuje kao sudar dva velika kamena - a onda nabije božanska prsa u smrtnikova rebra, da bi na kraju obojica tresnula o postojani zid i ulaz naspram nas, tako da se Ahilejeva leđa izviju spram čvrstog kamenog dovratka.

Pet sekundi ovoga i Ahilejeva leđa će puknuti kao luk napravljen od jeftinog drveta.

Ahilej ne čeka pet sekunda. Niti tri.

Nekako, brzonogi ljudomor je na tren oslobodio desnu ruku dok ga Zeus savija unatrag, unatrag, dok mu kralježnicu trlja o kameni rub.

Ono što se zatim dogodi vidim kao odjek na mrežnjači, toliko je brzo.

Ahilejeva ruka se podigne od njegovog trbuha i pojasa i kratka oštrica mu se nađe u šaci.

On zarije nož Zeusu ispod brade, zakrene ga, zarije ga dublje, zarotira ga s krikom glasnijim i od Zeusovog vriska užasa i bola.

Zeus zatetura unatrag u ulaz i upadne u sljedeću prostoriju. Hefest i ja požurimo za njima.

Sada su u Odisejevoj i Penelopinoj spavaćoj sobi. Ahilej izvuče oštricu noža, a Otac svih bogova prinese obje masivne ruke vlastitom grlu, vlastitom licu. Zlatna sukrvica i crvena krv brizgaju u zrak iz Zeusovih nozdrva i širom razjapljenih usta i boje mu bijelu bradu u zlatno i crveno.

Zeus padne nauznak na krevet. Ahilej visoko zamahne nožem, zabode ga duboko bogu u trbuh, a onda ga potegne prema gore i udesno, tako da čarobna oštrica zastruže o grudni koš.

Zeus opet krikne, ali prije nego što se stigne uhvatiti za trbuh, Ahilej je već izvukao van metre i metre sivog crijeva - blistave božje utrobe - i omotao ih nekoliko puta oko jednog od četiri stupa Odisejevog velikog kreveta, te ih brzo sigurno veže u mornarski čvor.

Taj stup je živo stablo masline oko kojeg je Odisej sagradio ovu sobu i postavio krevet, pomislim omamljeno. Čitao sam to u Odiseji kad sam bio mali.

Dok se Zeus nastoji osloboditi, zavezan konopom od vlastitih crijeva, zlatna sukrvica i previše ljudska crvena krv prskaju mu iz grla, lica i trbuha. Zaslijepljen bolom i krvlju, Silni Zeus mlatara rukama u pokušaju da pronađe svog mučitelja. Svaki korak i cimanje u potrazi za Ahilejem izvlače mu još blistavih crijeva. Njegovi krikovi natjeraše čak i nepokolebljivog Hefesta da pokrije uši.

Ahilej se lako izmiče izvan Zeusovog dosega, skoči bliže samo da bi zadao poneki ubod i zasjekao zaslijepljenog boga po rukama, nogama, butinama, penisu i tetivama.

Zeus tresne na leđa, još vezan za stup kreveta od živog stabla masline deset metara dugim čvornatim sivim crijevom, ali besmrtno biće još urla i bacaka se, bljuje sukrvicu po stropu u kompliciranim Rorschachovim mrljama božanskog arterijskog mlaza.

Ahilej napusti sobu no brzo se vrati noseći u ruci svoj veliki mač. Prikuje Zeusovu uzmlataranu lijevu ruku svojom nogom u ratničkoj sandali, podigne visoko mač i zamahne njime toliko snažno da se iskre rasprše s poda nakon što sječivo prođe kroz Zeusov vrat.

Glava Oca svih bogova otkotrlja se pod krevet.

Ahilej klekne na svoje krvavo koljeno i kao da zarije lice u divovsku otvorenu ranu na Zeusovom brončanom i mišićavom trbuhu. U jednom savršeno užasnom trenutku siguran sam da Ahilej jede utrobu svog ubijenog neprijatelja, lice mu je gotovo posve skriveno u trbušnoj šupljini - čovjek preobražen u grabljivca, pomahnitalog vuka.

Ali on je tamo samo tražio.

“Aha!”, usklikne brzonogi ljudomor i izvuče ogromnu drhtavu ljubičastu masu iz blistave sive gomile. Zeusova jetra.

“Gdje je taj prokleti Odisejev pas?”, upita se Ahilej sa sjajem u očima. Ostavio nas je da bi odnio jetra van psu Argusu, koji se krije negdje u dvorištu.

Hefest i ja brzo stanemo u stranu kako bismo dali Ahileju mjesta da prođe.

Čim zvuk ljudomorinih - bogomorinih - koraka utihne, i bog vatre i ja pogledamo po sobi. Čini se da ni jedan četvorni decimetar kreveta, poda, stropa ili zida nije ostao nepoprskan. Ogroman obezglavljeni leš na kamenom podu, još vezan za stup od maslinovog drveta, i dalje se trza i koprca, dok mu se okrvavljeni prsti savijaju i pružaju.

“Sveto sranje”, dahne Hefest.

Želim otrgnuti pogled, ali ne mogu. Želim izaći iz sobe da negdje na miru povraćam, ali ne mogu. “Što... kako... to je još... djelomično... živo”, proštenjem.

Hefest se ceri svojim najbezumnijim smijehom. “Zeus je besmrtan, Hockenberry, zar si zaboravio? Još osjeća bol. Spalit ću njegove komade u Nebeskoj vatri.” On se sagne te uzme kratki nož koji je Ahilej upotrijebio. “Spalit ću i ovu Afroditinu oštricu za ubijanje bogova. Rastopit ću je i odliti od nje nešto novo - možda spomen-ploču za Zeusa. Nisam trebao ni iskovati to oružje za krvožednu kučku.”

Vrtim glavom, a onda hvatam šepavog boga za težak kožni prsluk. “Što će se sad dogoditi?”, upitam.

Hefest slegne ramenima. “Samo ono o čemu smo se dogovorili, Hockenberry. Nikte i Sudbine, koje su oduvijek vladale svemirom - ili makar ovim svemirom - dopustit će mi da sjednem na zlatno prijestolje Olimpa nakon što završi ovaj luđački drugi rat s Titanima.”

“Otkud znaš tko će pobijediti?”

Iz dvorišta se začuje zapovjednički glas. “Dođi, pseto... dođi, Arguse... dođi, momče. Dobar pas. Imam nešto za tebe... dobar pas.”

“Ne zovu ih Sudbinama bez veze, Hockenberry”, kaže Hefest. “Bit će to dug i gadan rat i vodit će se više na Ilijevoj Zemlji nego na Olimpu, ali malobrojni preživjeli Olimpljani pobijedit će... opet.”

“Ali onaj stvor... kao oblak... s Glasom...”

“Demogorgon se vratio kući u Tartar”, sliježe ramenima Hefest. “Baš ga briga za ono što se događa na Zemlji, Marsu ili Olimpu.”

“Moji ljudi...”

“Tvoji lijepi grčki prijatelji sjeli su guzicom u trnje”, kaže Hefest, a onda se osmjehne vlastitoj duhovitosti. “Ali, ako će ti zbog toga biti lakše, isto vrijedi i za Trojance. Tko god ostane na Zemlji, bit će u obostranoj vatri sljedećih pedeset do sto godina dok ovaj rat bude trajao.”

Zgrabim ga još jače za prsluk. “Moraš nam pomoći...”

On ukloni moju ruku jednako lako kao što bi neki odrasli muškarac uklonio ruku dvogodišnjeg djeteta sa sebe. “Ja ne moram ama baš ništa, Hockenberry.” Obriše usta podlakticom, pogleda leš koji se još koprcao na podu, pa kaže: “Ali u ovom slučaju hoću. KT-iraj se natrag kod svojih jadnih Ahejaca i svoje žene Helene, u grad, pa im reci da izvuku guzice iz svih visokih kula, sa zidova, iz zgrada. Za samo nekoliko minuta stari grad Ilij pogodit će potres od devet stupnjeva. Moram spaliti ovu... stvar... a onda vratiti našeg junaka na Olimp, gdje će pokušati nagovoriti Iscjelitelja da probudi njegovu mrtvu fificu.”

Ahilej se vraća. Zviždi, a ja čujem kako Argusovi nokti grebu po kamenu dok ga pas poslušno prati.

“Pođi!”, kaže Hefest, bog vatre i rukotvorina.

Posegnem za medaljonom, shvatim da ga nema, shvatim da mi nije ni potreban, pa se kvantno teleportiram daleko odavde.

84.

Neprekidan rad čije su trajanje procijenili na dvanaest sati otegnuo se na nešto više od osamnaest. Bilo je daleko problematičnije razvrstati, odvojiti i izrezati četrdeset osam porušenih projektila i cijevi za projektile nego što su Orphu ili Mahnmut mogli pretpostaviti. Neka metalna kućišta bojevih glava posve su pukla, tako da su ostala samo ležišta od plastoidne legure i zaštitna polja, a svako od njih sijalo je plavim sjajem od vlastitog Čerenkovljevog zračenja.

Taj prizor bi bio zanimljiv da ga je promatrao bilo tko osim utihnulih moraveka na Kraljici Mab: podmornica Crna Dama čučala je iznad trupa potopljene podmornice smrti, reflektori s njenog trbuha obasjavali su svijet ispunjen uglavnom muljem, anemonama, iskidanim kablovima i smrtonosnim, zelenilom obraslim projektilima i bojevim glavama. Sjajnije od pjega dnevne svjetlosti koja je prodirala kroz zid Loma, sjajnije od superhalogenih jakih reflektora usmjerenih u mjesto rada i sjajnije od samog Sunca bili su lučni rezači temperature 5000 stupnjeva kojima su i slijepi Orphu i muljem zaslijepljeni Mahnmut rukovali pažljivo kao skalpelima dok su sjekli oklope raketa da bi oslobodili bojeve glave.

Grede, vitla i lanci bili su postavljeni i sada su ih dva moraveka i sama Crna Dama intenzivno koristili dok su nadzirali podizanje svake bojeve glave u podmornicu. Tovarno spremište Mahnmutove podmornice nikada nije bilo posve prazno; tamo se nalazilo saće od stiropora čiji se oblik mogao programirati, tako da je poprimalo oblik izbrazdanih potpornih stupova za interno odupiranje strašnim pritiscima onda kada je spremište “prazno” i bez tereta, ali je moglo i poteći i stegnuti se oko svakog tovara - uključujući i Orpha s Ia kada se vozio u kutu spremišta. Sada se stiropor prilagođavao tako da prihvati i u sebi zadrži svaku kvrgavu bojevu glavu kada bi je Mahnmut i Orphu bučno i uz psovke smjestili unutra.

U jednom trenutku, nakon što su obavili polovinu iscrpljujućeg posla, Mahnmut je tobože potapšao bojevu glavu sjajnu od zaštitnog polja dok se stiropor zatvarao oko nje, a onda rekao:

“Od čega li si građen, tvoja tvarnost što je, da se bezbroj čudnih sjena oko tebe roje?”

“Tvoj stari prijatelj Will?” upita Orphu kada su se oba moraveka vratila dolje, u kaos podignutog mulja, kako bi počeli sjeći sljedeću raketu.

“Da”, reče Mahnmut. “Pedeset treći sonet.”

Dva sata kasnije, kad su sigurno smjestili još jednu bojevu glavu u sad već pretrpano spremište, Orphu reče: “Ovaj odgovor na naš problem stajat će te tvoga broda. Žao mi je zbog gubitka tvog broda, Mahnmute.”

Europejac kimne glavom. Čim je Orphu bio predložio ovo rješenje, Mahnmut je shvatio da to znači da će zauvijek ostati bez svoje Crne Dame- nisu nikako smjeli riskirati uklanjanje bojevih glava iz stiroporom obloženog trupa Dame i njihovo premještanje u neko drugo spremište. Najbolje je rješenje bilo da moraveki dovedu drugu svemirsku letjelicu u nisku stazu oko Zemlje kako bi podigli Crnu Damu, ubrzali je i uputili s njenim smrtonosnim tovarom što dalje od Zemlje, u duboki svemir, što nježnije, ali i što je moguće brže.

“Jednog dana će ti napraviti drugu”, nastavi Orphu.

“Neće biti ista”, reče Mahnmut. Proveo je više od jednog i pol stoljeća u toj maloj podmornici.

“Ne”, složi se Orphu. “Poslije ovoga više ništa neće biti isto.”

Nakon osamnaest sati rada, kada je i posljednji grozd crnih rupa u nastanku, okružen Čerenkovljevim sjajem, bio utovaren i osiguran stiro-porom, a vrata tovarnog spremišta Crne Dame zatvorena, oba moraveka su bila u stanju potpune fizičke i psihičke iscrpljenosti.

“Treba li još nešto istražiti ili ponijeti s Alahovog mača?”, upita Orphu.

“Ne sada”, pošalje primarni integrator Asteague/Che s Kraljice Mab. Brod je bio neobično tih posljednjih osamnaest sati.

“Ne želim više nikada vidjeti tu prokletu stvar”, reče Mahnmut, previše umoran da bi mario zbog onog što govori preko zajedničkog kanala. “Odvratna je.”

“Amen”, reče centurionski vođa Mep Ahoo iz broda za spuštanje koji je kružio iznad njih.

“Jeste li raspoloženi ispričati nam nešto o onome što se događalo tamo gore s Odisejom i njegovom djevojkom u posljednjih osamnaestak sati?” upita Orphu.

“Ne sada”, ponovi primarni integrator Asteague/Che. “Podignite bojeve glave. Pažljivo.”

“Amen”, ponovi Mep Ahoo, a u glasu vojničkog veka nije bilo ironije.

Suma IV je bio prokleto dobar pilot, to mu je svako morao priznati - i Orphu i Mahnmut su to i učinili. Suma IV je lebdio svojim brodom tako da je Crna Dama ostala posve pod vodom dok su se vrata mnogo većeg tovarnog spremišta svemirske letjelice zatvarala ispod nje. Onda je Suma IV polako ispraznio morsku vodu, ali tek kada je stiropor samog broda zauzeo mjesto vode i obavio podmornicu i njen tovar plavog sjaja novim slojem.

Orphu s Ia već se popeo na krov broda pomoću kablova prije nego što je Crna Dama bila progutana, ali Mahnmut je napustio svoj ležaj tek u posljednjem trenutku, dopustivši Dami da se umiri i prati sebe tijekom pažljivog podizanja i smještanja. Mahnmut je smatrao da treba izgovoriti neke posljednje riječi kada zauvijek kroči sa svoga broda, ali osim uskim snopom prenijetog: Zbogom, Gospo, poruke upućene umjetnoj inteligenciji podmornice na koju nije dobio odgovor, nije rekao ništa.

Brod za spuštanje digao se iz vode i ocean je pokuljao iz ventilacijskih cijevi njegovog spremišta, a Mahnmut je posljednjom snagom - kako mehaničkom, tako i organskom - izvukao sebe na vrh broda, pa zatim kroz manju od dvije pristupne komore ušao u spremište za prijevoz trupa.

U svim drugim okolnostima, zbrka u odjeljku za trupe bila bi komična, ali Mahnmutu u tom trenutku nije mnogo što izgledalo smiješno. Kada je uvukao sve svoje manipulatore i antene, Orphu se uspio provući kroz veći od dva brodska ulaza, ali sada je njegova tjelesina ispunjavala najveći dio prostora gdje je dvadeset asteroveka sjedilo na svojim mrežastim sjedištima. Vojnici su se sada premjestili u uski pristupni hodnik koji se pružao naprijed, do same pilotske kabine; crni i bodljikavi asteroveki s naoružanjem ležali su posvuda i Mahnmut je morao puzati preko njihovih rožnatih obličja kako bi se pridružio Mep Ahoou i Sumi IV u pretrpanoj pilotskoj kabini.

Suma IV je ručno upravljao lebdećim brodom, neprekidno koristeći omnikontrole da bi održavao ravnotežu broda i njegovog sadržaj koji se pomicao, svirajući po tasterima za potisnike kao što bi neki ljudski pijanist svirao na svom omiljenom instrumentu.

“Nema više remenja za vezivanje”, reče Suma IV Mahnmutu ne okrenuvši glavu. “Posljednje smo iskoristili za vezanje tvog prijatelja u prostoru nosača odreda. Rastegni to posljednje sjedište i magnetski se zalijepi za trup, Mahnmute, molim te.”

Mahnmut učini kako mu je rečeno. Shvatio je da je preumoran da bi opet ustao - Zemljina gravitacija je ipak bila strašna - i plakalo mu se od oslobođenih kemikalija poslije proteklih osamnaest sati krajnjeg napora i napetosti.

“Držite se”, reče Suma IV.

Motori broda riknuše i oni se polako podigoše, vertikalno, metar po metar, bez udara, bez iznenađenja, sve dok Mahnmut kroz glavni prozor pilotske kabine nije vidio da su se popeli na visinu od oko dva kilometra, a onda se počeli blago naginjati naprijed - motori su s vertikalnog prelazili na prednji potisak. Nije mogao zamisliti da se s jednim strojem može tako nježno upravljati.

Ipak, bilo je potresa, i pri svakom potresu Mahnmut je zadržavao dah i osjećao da mu organsko srce tuče dok je čekao da crne rupe u trbuhu spremišta broda prijeđu u kritično stanje. Bila je dovoljna jedna pa da se i sve ostale uruše u sebe nakon milijuntog dijela sekunde.

Mahnmut je pokušao zamisliti što bi se dogodilo odmah nakon toga - mini crne rupe bi se odmah spojile i uronile kroz trup Crne Dame i broda, masa bi im se sjurila prema središtu Zemlje s ubrzanjem od deset metara u sekundi na sekundu i usisavala svu masu dva moravečka broda sa sobom, a zatim molekule zraka, pa mora, pa morskog dna, onda kamena, kore same Zemlje pri padanju crnih rupa prema njenom središtu.

Koliko bi se dana ili mjeseci velika mini-rupa, sastavljena od svih sedamsto šezdeset osam crnih rupa iz bojevih glava, odbijala kao ping-pong loptica tamo-amo kroz planet i izlazila u luku u svemir - koliko daleko? - pri svakom odbijanju? Elektronski, računski dio Mahnmu-tovog uma dao je odgovor iako ga Mahnmut nije poželio, iako je fizički dio njegovog uma bio previše umoran da bi ga apsorbirao. Dovoljno daleko da crne rupe usišu svih milijun i više objekata iz orbitalnih prstena u prvih stotinu ping-pongova kroz planet, ali nedovoljno daleko da pojedu Mjesec.

Mahnmutu, Orphu i ostalim moravekima bilo bi svejedno, čak i onima na Kraljici Mab. Moraveki na brodu za spuštanje gotovo bi se u trenu pretvorili u špagete, molekule bi im se istegnule prema središtu Zemlje zajedno s mini-rupom dok bi ova padala, a onda bi se dalje rastezali - kaže li se to špagetirali?, upitao se Mahnmut umorno - natrag kroz sebe dok bi crna rupa uzimala novi uzorak u povratku uvis kroz rastopljenu jezgru planeta.

Mahnmut zatvori virtualne oči i usredotoči se na disanje, na osjećaj da brod glatko, ali neprekidno ubrzava dok se penje. Kao da su na glatkoj staklenoj rampi koja se diže u nebesa. Suma IV je dobar.

Boja neba je prešla iz popodnevno plave u svemirsku crnu. Horizont se savio kao luk nekog strijelca. Zvijezde su im eksplodirale pred očima.

Mahnmut je aktivirao vid i promatrao kroz prozor pilotske kabine, kao i preko brodskog snimača koji mu je slao signale kroz kablovsku vezu sa sjedištem na kojem se nalazio.

Nisu se penjali prema Kraljici Mab, to je bilo očigledno. Suma IV je poravnao brod na visini od jedva tristo kilometara - tik iznad atmosfere - i potisnike aktivirao tako da se Zemlja nađe pred gornjim prozorima pilotske kabine, zbog čega su vrata brodskog spremišta bila potpuno osvijetljena suncem. Prsteni i Mab bili su više od trideset tisuća kilometara iznad, a moravečka atomska svemirska letjelica nalazila se u tom trenutku s druge strane Zemlje.

Mahnmut na sekundu isključi virtualne signale - osjetivši nultu gravitaciju kao fizičko oslobađanje od gravitacije pod kojom su radili proteklih osamnaest sati - i pogleda uvis kroz prozore prema terminatoru koji se kretao preko onoga što je nekada bila Europa, prema plavoj vodi i masama bijelih oblaka nad Atlantskim oceanom - s te visine i pod tim kutom jaz procijepa nije bio čak ni tanka linija - i moravek Mahnmut se upita, ne prvi put u proteklih osamnaest sati, kako je jedna živa vrsta kojoj je bio darovan tako divan matični svijet mogla naoružati neku podmornicu - sebe, ili ma koji stroj - takvim oružjem sveukupnog bezumnog uništenja. Što je to u ma kojem mentalnom svemiru moglo biti vrijednim ubojstvu milijuna, a kamoli uništenja čitavog planeta?

Mahnmut je znao da još nisu izvan opasnosti. S tehničke strane, mogli su se i dalje nalaziti na dnu oceana, toliko je ovih nekoliko stotina kilometara malo značilo. Ako bi se ijedna crna rupa sada aktivirala, ping-pong cijepanje srca Zemlje dovelo bi do jednako sigurnog kraja svega. Stanje slobodnog pada nije isto što i stanje izvan Zemljinog gravitacijskog polja. Bojeve glave će morati biti daleko - svakako dalje od Mjesečeve staze, pošto je bilo očigledno da tamo još vlada Zemljina gravitacija - milijunima kilometara daleko prije nego što prijetnja po Zemlju bude otklonjena.

Odjednom jedna mat-crna svemirska letjelica je izašla iz stanja nevidljivosti, isključila polje sile, prestala se skrivati - prokletstvo, Mahnmut nije imao riječ za to - pojavila se na manje od pet kilometara od njih. Brod su očigledno projektirali moraveki, ali bio je savršeniji od svake svemirske letjelice koju je Mahnmut ikada vidio. Ako je Kraljica Mab izgledala kao neki predmet iz dvadesetog stoljeća Zemljinog Minulog doba, ova, njemu dosad nepoznata svemirska letjelica koja se upravo pojavila, izgledala je stoljećima ispred svega čime su moraveki sada raspolagali. Crno obličje je nekako uspijevalo izgledati istovremeno bodljikavo i smrtonosno glatko, i jednostavno i nemoguće komplicirano u geometrijskim oblicima fraktalnih krila kao u šišmiša, i u Mahnmutovoj glavi nije bilo nikakve sumnje da taj brod nosi zastrašujuće naoružanje.

Nekoliko sekunda se pitao da li to primarni integratori zaista namjeravaju riskirati gubitak jednog svog nevidljivog ratnog broda, ali... ne... još dok se to pitao, Mahnmut je ugledao kako se u zakrivljenom trbuhu broda oblikuje otvor i kako uređaj nalik na dugačku vještičju metlu izlazi u prostor, rotirajući oko vlastite osi, poravnat s brodom za spuštanje, a onda pomoću sekundarnih potisnika s obje strane apsurdno predimenzioniranog motornog zvona nijemo leti prema njima.

Orphu mu odasla preko uskog snopa: Što se čudimo? Primarni integratori su imali više od osamnaest sati da nešto smisle, a mi moraveki oduvijek smo odgajali dobre inženjere.

Mahnmut se morao složiti s tim. Dok se drška metle približavala, usporavala i opet rotirala u dolasku, sada kočeći potisnim mlazovima što dalje od trbuha broda za spuštanje, Mahnmut je vidio da je dugačka možda šezdesetak metara duž osi, s malim čvorištem za mozak umjetne inteligencije postavljenim u težištu, nalik na sedlo na mršavoj ragi, mnoštvom srebrnih manipulatora i štipaljki od teškog metala i jednim žešćim, velikim motorom za jak potisak odmah ispred tog ogromnog motornog zvona, zajedno s brojnim malenim kvadratnim potisnicima.

“Sada oslobađam podmornicu”, reče Suma IV na zajedničkoj frekvenciji.

Mahnmut je preko kamera na trupu broda za spuštanje promatrao kako se dugačka tovarna spremišta otvaraju, a Crna Dama nježno zalebdi van, potisnuta jedva zamjetnim oblačićima plina. Njegova voljena podmornica počela se vrlo sporo okretati oko osi, a kako su joj sustavi za stabilizaciju bili isključeni, nije se ni pokušala stabilizirati. Mahnmut pomisli kako nikada nije vidio nešto toliko izvan svog elementa kao što je sad Dama bila ovdje u svemiru, tristo kilometara iznad sjajnog plavog večernjeg Zemljinog oceana.

Robotski brod oblika metle nije dopustio da se podmornica dugo prevrće. Pažljivo se otisnuo, savršeno uskladio brzine, privukao Crnu Damu manipulatorskim rukama koje su se kretale nježno kao ruke ljubavnika koji je dugo izbivao od svoje voljene, a onda smjestio čvrste štipaljke - napravljene tako da se sklope oko priključaka i različitih ventila podmornice. Opet s nekom vrstom ljubavi i pažnje, umjetna inteligencija metle - ili moravek na bojnom brodu koji je s njom upravljao - izbacila je žarki molekularni pokrivač od zlatne folije i pažljivo, pažljivo obavila pucketavi plašt oko cijele podmornice. Inženjeri nisu željeli da promjene u temperaturi posluže kao okidač za crne rupe.

Kvadratni potisnici su se aktivirali, a robotski brod u obliku bogomoljke i folijom obavijena masa Crne Dame odmakli su se od broda za spuštanje i robot se poravnao duž osi tako da mu motorno zvono bude usmjereno dolje, prema plavom moru, bijelim oblacima i terminatoru koji se primjetno pomicao preko Europe.

“Kako će izaći na kraj s malim laserskim leukocitima?”, upita Orphu s Ia na zajedničkoj frekvenciji.

Mahnmut se i sam to upitao - kako će spriječiti robotske laserske napadače i čistače s orbitalnih prstena da ne napadnu bogomoljku - ali to nije bio njegov problem, pa ga zato nije ni pokušao rješavati u proteklih osamnaest sati.

“Valkira, Nesalomljivi i Nimitz pratit će robotski brod i uništit će sve leukocite koji im se približe” reče Suma IV. “Naravno, naši ratni brodovi će i dalje biti nevidljivi.

Orphu se čak nasmije na zajedničkoj frekvenciji. “Valkira, Nesalomljivi i Nimitz”, grmne on. “Gle, mi miroljubivi moraveki postajemo sve strasniji iz minute u minutu, zar ne?”

Nitko mu nije odgovorio. Da bi prekinuo tišinu, Mahnmut reče: “Koji je taj što je... ne, čekaj, nestao je.”

Mat-crni fraktalni šišmiš opet je postao nevidljiv i na njegovo postojanje nije ukazivala čak ni sjena koja bi zaklanjala zvjezdano polje ili prsten.

“To je bila Valkira”, reče Suma IV. “Deset sekundi.”

Nitko nije glasno odbrojavao. Svi su, Mahnmut je bio siguran u to, brojali u sebi.

Kada su došli do nule, zvono snažnog potisnog motora osvijetlio je jedva zamjetan plavi sjaj, podsjetivši Mahnmuta na sjaj Čerenkovljevog zračenja bojevih glava. Metlasta bogomoljka se pokrenula, počela se penjati - mučno sporo. Ali Mahnmut je znao da će sve što bude dovoljno dugo pod stalnim potiskom ubrzo postići silnu brzinu, čak i dok se penje iz Zemljinog gravitacijskog bunara, a znao je i da će robotski brod pojačavati taj potisak pri usponu. Vjerojatno kad bogomoljka i mrtva, u termalni prekrivač uvijena, masa Crne Dame dosegnu stazu Zemljinog Mjeseca, paket će postići brzinu potrebnu za bijeg iz Zemljinog gravitacijskog polja. Čak i ako se crne rupe tada aktiviraju, singulariteti će biti opasnost za okolni svemir, a ne više i smrt za Zemlju.

Robotski brod je ubrzo nestao spram pokretnog polja prstena. Mahnmut je vidio da nema ni najmanjeg fuzijskog niti ionskog traga tri nevidljive moravečke svemirske letjelice koje su pratile robota.

Suma IV zatvori vrata spremišta. “U redu, sada svi poslušajte”, reče pilot. “Neke čudne stvari su se događale dok su naša dva prijatelja bila zauzeta tamo dolje, pod površinom oceana. Moramo se vratiti na Kraljicu Mab”

“A naš zadatak izviđanja...”, zausti Mahnmut.

“Možete učitati snimljene podatke dok se penjemo”, prekine ga Suma IV “Ali u ovom trenutku primarni integratori žele da se vratimo na brod. Mab će se privremeno povući... najmanje do lunarne staze.”

“Ne”, reče Orphu s Ia.

Taj slog kao da je odjeknuo komunikacijskom linijom nalik na udar nekog ogromnog zvona.

“Ne?” reče Suma IV. “Tako nam je zapovjeđeno.”

“Moramo se vratiti u onaj Atlantski jaz, procijep, kako god ga već zovemo”, reče Orphu. “Moramo se odmah vratiti onamo.”

“Ti samo šuti i budi miran”, reče krupni Ganimedanac za kontrolama. “Vraćam brod na Mab, kao što glasi zapovijed.”

“Pogledajte slike koje ste snimili s deset tisuća metara”, reče Orphu i posla sliku svima na palubi preko kablovskog interneta.

Mahnmut pogleda. Bila je to ista slika koju je pogledao ranije, prije nego što su počeli raditi na prebacivanju bojevih glava: zapanjujući jaz u oceanu, zgužvani pramac podmornice koji je izbijao iz sjevernog zida tog jaza, malo polje otpadaka.

“Ja sam slijep na optičkim frekvencijama”, reče Orphu, “ali obrađivao sam prateće radarske slike i tamo ima nečeg čudnog. Evo najboljeg povećanja i izoštravanja koje sam mogao postići na vizualnoj fotografiji. Recite mi ima li tamo nečega što zaslužuje pobliže ispitivanje.”

“Ja ću ti odmah reći da me ništa što vidim neće moći natjerati da se tamo vratim”, reče Suma IV neosjetljivo. “Vas dvojica to još ne znate, ali otok-asteroid - onaj ogromni asteroid gdje smo ostavili Odiseja -odlazi. Već je promijenio nagib osi i poravnao se, a fuzijski potisnici mu se pale još dok ovo govorimo. A vaš prijatelj Odisej je mrtav. I više od milijun satelita u polarnom i ekvatorskom prstenu - akumulatori mase, uređaji za faks-transport, druge stvari - opet se aktiviraju. Odlazimo.”

“POGLEDAJ FOTOGRAFIJE, DOVRAGA”, grmne Orphu s Ia.

Svi moraveki na brodu, čak i oni bez ušiju, pokušaše poklopiti uši dlanovima.

Mahnmut pogleda sljedeću fotografiju u digitalnom nizu. Ne samo što je bila ekstremno povećana već su i pikseli bili pročišćeni.

“To je nekakva naprtnjača na suhom dnu procijepa”, reče Mahnmut. “A do njega...”

“Pištolj”, reče centurionski vođa Mep Ahoo. “Izbacivač zrna na barut, ako se ne varam.”

“A ono što leži pokraj naprtnjače sliči na ljudsko tijelo”, reče jedan od crnih rožnatih vojnika. “Nešto odavno mrtvo - mumificirano i spljošteno.”

“Ne”, reče Orphu. “Provjerio sam radarske slike. To nije ljudsko tijelo već samo termokoža.”

“Dakle?” reče Suma IV sa svoje zapovjedne stolice za kontrolama. “Olupina podmornice izbacila je jednog svog putnika ili dio stvari koje su mu pripadale. Sad su dio polja otpadaka.”

Orphu glasno frkne. “I to je još tamo, poslije dvije i pol tisuće standardnih godina? Sumnjam, Suma. Pogledaj pištolj. Nema hrđe. Pogledaj naprtnjaču. Nije trula. Taj dio procijepa-jaza izložen je elementima - uključujući svjetlost sunca i vjetar - ali sve to nije se raspalo.”

“To ništa ne dokazuje”, reče Suma IV dok je ukucavao koordinate za sastanak s Kraljicom Mab. Potisnici postaviše brod u odgovarajući položaj za paljenje i uspon. “U nekom trenutku u proteklih nekoliko godina, neki staromodni čovjek odlutao je tamo da umre. Sad se moramo baviti važnijim stvarima.”

“Pogledaj pijesak”, reče Orphu.

“Što?”, reče njihov pilot.

“Pogledaj petu sliku koju sam povećao. U pijesku. Ja je ne mogu vidjeti, ali radar je precizan s pogreškom do tri milimetra. Što vidiš tamo - očima?”

“Otisak stopala”, reče Mahnmut. “Otisak bosog ljudskog stopala. Nekoliko otisaka. Svi se jasno vide u blatnjavom tlu i mekom pijesku. Svi vode na zapad. Kiša bi sprala te tragove za nekoliko dana. Neki čovjek je bio tamo u posljednjih četrdeset osam sati ili manje - možda čak i dok smo mi radili na bojevim glavama.”

“Nije važno”, reče Suma IV. “Imamo naredbu da se vratimo na Kraljicu Mab i zato ćemo...”

“Vrati brod u Atlantski procijep”, zapovjedi primarni integrator Asteague/Che s visine od trideset tisuća kilometara iznad njihove i s druge strane Zemlje. “Ponovna provjera slika koje smo u žurbi snimili u posljednjoj stazi pokazuje da se nešto nalik na ljudsko biće u Lomu nalazi na oko dvadeset tri kilometra zapadno od olupine podmornice. Pođite onamo i pokupite ga.”

85.

Pojavim se u treptaju oka i shvatim da sam se KT-irao u privatnu kupaonicu Helene Trojanske duboko u palači koju je nekada dijelila sa svojim mrtvim mužem Parisom, a sada je dijeli sa svojim bivšim tastom, kraljem Prijamom. Znam da imam samo nekoliko minuta za djelovanje, ali ne znam kakvo.

Robinje i sluškinje vrište dok idem iz sobe u sobu i dozivam Helenu. Čujem kako sluškinje zovu stražu i shvatim da ću se morati brzo KT-irati da ne bih završio nataknut na šiljak trojanskog koplja. Onda ugledam poznato lice u sljedećoj odaji. To je Hipsipila, robinja s Lezbosa koju je Andromaha zadužila da osobno pazi na ludu Kasandru. Ta Hipsipila bi mogla znati gdje je Helena, jer su Helena i Andromaha bile vrlo prisne kada sam ih posljednji put vidio. A ta se robinja ne okreće od mene da pobjegne i pozove stražu.

“Znaš li gdje je Helena?” pitam dok prilazim stamenoj ženi. Lice joj je bezizražajno kao tikva.

Umjesto odgovora, Hipsipila prvo zakorakne korak natrag, a onda me udari nogom u testise. Poskočim, uhvatim se za muda, padnem na popločani pod, otkotrljam se u neizdrživom bolu i zacvilim.

Ona mi uputi drugi udarac, koji će mi otkinuti glavu ako ga ne izbjegnem, pa ga zato pokušam izbjeći, primim udarac ramenom i otkotrljam se u kut, i sad već više ne mogu ni cviliti, a lijevo rame i ruka utrnuli su mi sve do vrhova prstiju.

Uspravim se na noge, presavijen, dok mi ogromna žena prilazi s nedvosmislenim pogledom.

KT-iraj se nekud, idiote, posavjetujem sebe.

Kuda?

Bilo kuda!

Hipsipila me zgrabi za lice tunike, razdere je i zamahne šakom velikom kao šunka prema mom licu. Podignem podlakticu da blokiram udarac i tresak njene šake krupnih zglobova umalo mi ne polomi lakatnu kost u obje ruke. Odbijem se od zida, a ona me opet dograbi za košulju i mlatne u trbuh.

Odjednom sam opet na nogama, povraćam i pokušavam se držati istovremeno i za trbuh i za jaja, bez dovoljno zraka u plućima da makar i zacvilim.

Hipsipila me šutne u rebra, polomivši najmanje jedno, a ja se svalim u stranu. Čujem korake stražara koji hrle glavnim stubištem.

Sad se sjetim. Kad sam posljednji put vidio Hipsipilu, štitila je Helenu, a ja sam je odalamio kako bih odvukao Helenu sa sobom.

Robinja me podigne kao krpenu lutku i pljusne - prvo dlanom, pa nadlanicom, onda opet dlanom. Osjetim kako mi se zubi klimaju i drago mi je što ne nosim naočale za čitanje kao nekada.

Krista mu, Hockenberry, plane nešto u meni. Upravo si vidio kako je Ahilej u dvoboju ubio Zeusa Koji Tjera Olujne Oblake, a ovdje neka tričava Lezbijka ubija boga u tebi.

Stražari bane u sobu, koplja uperenih u mene. Hipsipila se okrene prema njima, s mojom zgužvanom tunikom i dalje u jednoj snažnoj ruci, dok meni nožni prsti grebu po podu, pa me postavi tako kao da me nudi njihovim kopljima.

KT-iram nas oboje na vrh velikog zida.

Nalet sunčeve svjetlosti uokolo. Trojanski ratnici udaljeni samo nekoliko metara viču i skaču unatrag. Hipsipila je toliko iznenađena ovom trenutnom promjenom mjesta da me ispušta.

Iskoristim nekoliko sekunda njene zbunjenosti koje su mi na raspolaganju da joj udarcem počistim debeljuškaste noge. Ona se zanjiše na sve četiri, ali ja - i dalje na leđima - savijem noge u koljenu, ritnem se i zbacim je s bedema dolje, u grad.

Kravo jedna nabildana, tako ti i treba kad se namjeriš na doktora klasične književnosti Thomasa Hockenberryja...

Osovim se na noge, otresem prašinu sa sebe i pogledam dolje s bedema. Nabildana krava je pala na platnenu tendu nekog štanda na tržnici kraj zida, pokidala platno, upala u nešto sličnu krumpiru i već trči prema stubama blizu Skejskih vrata kako bi se popela natrag do mjesta gdje je čekam.

Sranje.

Pojurim bedemom tamo gdje vidim Helenu kako stoji s ostalim pripadnicima kraljevske obitelji, na širokom vidikovcu na zidu, blizu Ateninog hrama. Svima je pozornost prikovana za bitku na obali - za posljednje uporište mojih propalih Ahejaca, koje je sada očigledno u završnoj fazi - pa me nitko ne presretne prije nego što šcepam Heleninu bijelu ruku.

“Hok-en-ber-iiii”, kaže ona u čudu. “Što je bilo? Zašto si...”

“Moramo sve ljude izvesti iz grada!”, govorim uspuhan. “Odmah! Odmah!”

Helena odmahne glavom. Stražari su se hitro okrenuli i posegnuli za mačevima, ali Helena im mahne da ne prilaze. “ Hok-en-ber-iiii... divno je... pobjeđujemo... Argejci padaju kao snoplje pred našim srpom... za koju minutu će plemeniti Hektor...”

“Moramo sve ljude izvesti iz zgrada, sa zida, van iz grada!”, viknem.

Ne vrijedi. Stražari su sada oko nas, spremni da zaštite Helenu, kralja Prijama i ostale okupljene pripadnike kraljevske obitelji tako što će me ubiti ili odvući za koji tren u stranu. Nikada neću uvjeriti Helenu ili Prijama da upozore grad na vrijeme.

Zadihan, svjestan Hipsipilinih koraka u teškom trku koji dopiru s bedema i sve su bliži i bliži, zapitam: “Sirene. Gdje su moraveki stavili sirene za zračnu opasnost?”

“Sirene?” kaže Helena. Sada izgleda zabrinuto, kao da je moje ludilo nešto čega se treba što prije riješiti.

“Sirene za zračnu opasnost. One koje su zavijale prije više mjeseci kada su bogovi napadali grad iz zraka. Gdje su moraveki - strojni ljudi-igračke - smjestili opremu za sirene za zračnu opasnost?”

“O, u predvorju Apolonovog hrama, ali Hok-en-ber-iiii, da li ti...”

Držeći je i dalje čvrsto za ruku, zamislim stube Apolonovog hrama tu u Iliju i KT-iram nas tamo trenutak prije negoli nas stražari i krupna, bijesna žena s Lezbosa stignu uhvatiti.

Helena zastenje kad se pojavimo na bijelim stubama, ali ja je odvučem gore u predvorje. Tu nema stražara. Izgleda da su svi u gradu na zidovima ili nekoj uzvisini odakle promatraju kako se kraj rata odvija na plaži na zapadu.

Oprema je tu, u maloj garderobi za svećenikove pomoćnike odmah do glavnog predvorja hrama. Sirena za zračnu opasnost bila je automatska i aktivirali su je moravečki protuzračni projektili i radarska postrojenja - kojih sada nema - ali, kao što sam i upamtio, moravečki inženjeri postavili su tu mikrofon s drugom elektronskom opremom, za slučaj da se kralj Prijam ili Hektor požele obratiti čitavom trojanskom stanovništvu preko trideset ogromnih zvučnika za zračnu opasnost postavljenih oko ozidanog grada.

Proučavam opremu samo nekoliko trenutaka - napravljena je dovoljno jednostavno da je i dijete može koristiti, kako bi bila prikladna za Trojance, a tehnologija primjerena djetetu upravo je ono čime doktor Thomas Hockenberry zna upravljati.

Prebacim prekidač na kojem piše RAZGLAS UKLJUČEN, podignem mikrofon arhaičnog izgleda, i čujem vlastite riječi kako odjekuju od stotinu zgrada i samih velikih zidova:

“POZOR! POZOR! SVI STANOVNICI ILIJA... KRALJ PRIJAM UPOZORAVA DA ĆE DOĆI DO POTRESA... UPOZORENJE ODMAH STUPA NA SNAGU! NAPUSTITE SVE ZGRADE... ODMAH.

SIĐITE SA ZIDOVA... ODMAH. BJEŽITE IZ GRADA NA OTVORENO AKO MOŽETE. AKO STE I U KULAMA, NAPUSTITE IH... ODMAH. POTRES ĆE POGODITI ILIJ, SAMO ŠTO NIJE.

PONAVLJAM, KRALJ PRIJAM UPOZORAVA DA NAREDBA ZA EVAKUACIJU ODMAH STUPA NA SNAGU... NAPUSTITE SVE ZGRADE I ODMAH POTRAŽITE OTVOREN PROSTOR!”

Zaglušujući odjek nastavi se još neko vrijeme, a onda isključim opremu, dograbim Helenu koja bulji u mene i odvučem je iz Apolonovog hrama na središnji trg.

Ljudi su motaju uokolo i razgovaraju, bulje u zvučnike na raznim mjestima, odakle se začulo moje upozorenje, ali izgleda da se nitko ne evakuira. Nekolicina ljudi izlazi iz velikih zgrada u blizini tog velikog trga, ali gotovo nitko ne trči prema otvorenim Skejskim dverima i poljima kako im je moja objava naredila.

“Sranje”, kažem.

“Hok-en-ber-iiii, sav si napet. Pođi u moje odaje da popijemo malo medenog vina i...”

Povučem je za sobom. Iako nitko drugi ne izlazi kroz otvorene dveri niti napušta zgrade, ja to dovraga namjeravam učiniti. I izbavit ću Helenu bez obzira na to što ona želi.

Naglo se zaustavim neposredno ispred avenije koja se sužava na zapadnom kraju velikog trga. Što to radim? Ne moram trčati kao budala. Samo moram zamisliti Grebensku Guštaru daleko iza zidina i KT-irati nas tamo...

“O, sranje”, ponovim.

Iznad nas, horizontalno, naoko kilometrima široka, brzo se spušta Branska rupa kakvu sam ranije vidio nad Olimpom - pljosnati krug obrubljen plamenovima. Kroz Rupu vidim tamno nebo i zvijezde.

“Dovraga!” U posljednjem trenutku odlučim da se kvantno ne teleportiram - izgledi da nas kvantni svemir zahvati kad se Branska rupa spusti na nas preveliki su.

Povučem užasnutu Helenu desetak metara natrag prema središtu ogromnog trga. Uz malo sreće, bit ćemo izvan dosega srušenih zidova i zgrada.

Vatreni obruč padne oko nas kraj Ilija, padne kraj okolnih brda, ravnica, močvara i plaža u krugu od najmanje tri kilometra, i trenutak poslije njegovog pada, padnemo i mi. Kao da je čitav grad drevne Troje u liftu kojem su odjednom odsječene sajle i dvije sekunde zatim nastane opći kaos.

Mnogo kasnije, moravečki inženjeri reći će mi da je čitav grad Ilij pao doslovno jedan metar i pedeset pet centimetara prije nego što se prizemljio na tlu današnje Zemlje. Svi oni koji su se tukli na obali - više od sto pedeset tisuća znojnih muškaraca koji su se borili i urlali -također su odjednom pali za metar i pedeset pet centimetara, i to ne na meki pijesak plaže, već na kamen i zamršeno nisko žbunje koje je zamijenilo pijesak, budući da se linija obale povukla gotovo tristo metara na zapad.

Za Helenu i mene na velikom gradskom trgu Ilija, ti posljednji trenuci Ilija zamalo nisu bili i naši posljednji trenuci.

Upravo je ona visoka kula kraj zida iza jugoistočnog kuta tog trga -ista ona oštećena, visoka kula u kojoj me je Helena ubola u srce prije naoko čitave vječnosti - pala preko nižih građevina, srušivši se kao neki divovski tvornički dimnjak, i tresnula tik pred nama dok smo se skrivali na otvorenom trgu, kraj fontane.

Život nam je spasila upravo fontana. Građevina s mnogo stubišta, bazenom i središnjim obeliskom - visokim nepuna tri i pol metra -bila je upravo dovoljno velika da odbije dio srušenih otpadaka kule i ostavi nas da kašljemo u oblaku prašine i manjih komada, ali je veće kamene blokove odbacila drugdje preko trga.

Bili smo omamljeni. Ogromne kamene ploče samog trga raspukle su se od pada s jednog i pol metra. Obelisk fontane nagnuo se pod kutom od trideset stupnjeva, a sama fontana je zauvijek presahnula. Čitav grad izgubio se u oblaku prašine koja se nije posve razišla ni poslije šest sati. Kada smo se Helena i ja pridigli i počeli sa sebe otresati prašinu, kašljući i pročišćavajući nos i grlo od strašnog bijelog praha, drugi ljudi su već bježali - većina kao muhe bez glave, u samrtnom strahu, sad kad je bilo prekasno bježati - dok je nekolicina čak počela kopati po ruševinama i kršu, nastojeći pronaći zatrpane i pomoći im.

Više od pet tisuća ljudi poginulo je prilikom Pada Grada. Većina se našla zarobljena u većim zgradama - srušili su se i Atenin i Apolonov hram, njihovi mnogobrojni stupovi popucali su i razletjeli se kao slomljene grančice. Od Parisove palače, sada Prijamovog doma, ostao je samo krš. Nitko na terasi Ateninog hrama nije preživio, osim Hipsipile, koja me je još tražila kad se srušio dio zida na kojem je bila. Mnogo ljudi se nalazilo na glavnom zapadnom i jugozapadnom bedemu, koji se nisu posve srušili, ali su se na mnogo mjesta izbočili ili udubili, i tijela su odletjela s njih na stijene doline Scamandera ili dolje u grad, na krš.

Kralj Prijam je bio među onima koji su tako stradali, zajedno s još nekoliko pripadnika kraljevske obitelji, uključujući i zlosretnu Kasandru. Andromaha - Hektorova žena, koja preživljava u svakoj situaciji - preživjela je bez ijedne ogrebotine.

Grad Troja se u antička vremena nalazio u trusnom području, baš kao što je taj dio Turske sada, i ljudi su se znali ponašati pri potresima jednako kao što to znaju sada, pa je moja objava vjerojatno mnoge spasila. Mnogi ljudi pobjegli su pod čvrste dovratke ili umakli na otvoreno kako bi izbjegli rušenje zgrada. Kasnije je procijenjeno da je nekoliko tisuća istrčalo na samu ravnicu prije nego što je grad pao, kule se stropoštale, a zidovi srušili.

Što se mene tiče, ja sam zurio oko sebe u nevjerici. Najplemenitiji od svih gradova, grad koji je preživio desetogodišnju opsadu Ahejaca i dodatne mjesece rata sa samim bogovima, sada se gotovo cijeli pretvorio u krš. Tu i tamo su gorjele vatre - nisu to bili sveprisutni plamenovi modernog grada iz mog vremena poslije potresa, jer ovdje nije bilo prekinutih plinovoda - ali dovoljno je vatri gorjelo u ognjištima i kuhinjama, osim jednostavnih baklji u hodnicima bez prozora koji su sada bili pod otvorenim nebom. Vatre je bilo posve dovoljno. Dim se miješao s uzvitlanom prašinom, pa je tisuće ljudi na trgu kašljalo i brisalo suze iz očiju.

“Moram pronaći Prijama... Andromahu...”, reče Helena dok je kašljala. “Moram pronaći Hektora!”

“Idi i potraži svoje, Heleno”, rekoh ja između dva napada kašlja. ,Ja idem na obalu potražiti Hektora.”

Okrenuh se da ću poći, ali me Helena zgrabi za ruku kako bi me zaustavila. “Hok-en-ber-iiii... što je to bilo? Tko je ovo napravio?”

Rekoh joj istinu. “Bogovi.”

Vrlo staro proročanstvo kazivalo je da Troja neće moći pasti sve dok kamen iznad ogromnih Skejske dveri ne bude odvaljen, i dok sam se probijao kroz gomilu u bijegu, primijetio sam da su se drvene dveri raspolovile i da je veliki kameni nadvoj pao.

Ništa nije bilo kao prije deset minuta. Ne samo što je vatreni krug u tren oka razorio grad već se izmijenila i okolina, nebo, vremenske prilike. Više nismo bili u Kanzasu, Toto.

Predavao sam Ilijadu duže od dvadeset godina na Sveučilištu Indiana i drugdje, ali nikada nisam pomislio da odem u Troju - do ruševina Troje na turskoj obali. Ali vidio sam dovoljno fotografija tog mjesta krajem dvadesetog i početkom dvadeset prvog stoljeća. Ovo mjesto na koje se Ilij srušio poput Dorotine kuće više je sličilo na ruševine Troje u dvadeset prvom stoljeću - na malo područje po imenu Hisarlik - nego na uzavreli centar carstva koje se zvalo Ilij.

Dok sam promatrao promijenjenu okolinu - i promijenjeno nebo, budući da je u vrijeme posljednjeg grčkog uporišta bilo rano popodne, a sada se već spuštao sumrak - sjetio sam se pjevanja iz Byronovog Don Juana, koje je pjesnik napisao kada je dolazio ovamo 1810. i tu osjetio istovremeno i vezu i udaljenost od herojske povijesti:

Visoki humci bez kamena i imena,

Neobrađena polja pod vijencem golema

Uda u daljini još stoji stamena,

Scamander stari (ako je) sad tu drijema;

Sve je ovdje sazdano da nikad ne mine -

Tisuće ljudi opet bi se mogle naći u tuzi

U borbi, smrti; al' gdje Ilijeve stajahu zidine,

Ovce mirne pasu i kornjača puzi.

Nisam vidio nikakve ovce, ali kada sam se osvrnuo prema srušenom gradu, linija grebena bila je manje-više ista - iako je očigledno bila za metar i pedeset pet centimetara niža tamo gdje je grad upravo pao na krš ruševina arheologa-amatera Schliemanna. Sjetio sam se da su stari Rimljani skinuli metre i metre s vrha tog grebena kako bi sazidali vlastiti grad Ilij više od tisućljeće poslije nestanka prvobitne Troje i shvatio sam da smo imali sreće što smo pali samo za taj metar i pedeset pet centimetara. Da nije bilo rimskog krša povrh grčkih ruševina, pad bi bio mnogo gori.

Na sjeveru, gdje se dolina Simoisa protezala dužinom od mnogo kilometara, s niskom travom savršenom za ispašu i jurcanje slavnih trojanskih konja, sada je izrasla šuma. Glatka dolina Scamandera, kraj između grada i obale na zapadu, ravnica gdje sam promatrao kako se odigrava najveći dio rata tijekom jedanaest godina, sada je bila puna jaruga, patuljastih hrastova, borova i močvarnih ritova. Pošao sam prema toj obali, popeo se uz ono što su Trojanci nazivali Grebenskom guštarom, nesvjestan toga gdje se nalazim, ali čim sam stigao do niske linije grebena, stao sam zaprepašten.

More je nestalo.

Ne samo dva nepuna kilometra obale koju sam poznavao zahvaljujući sjećanju na svoj prethodni život u dvadeset prvom stoljeću, već je, jebo te, nestalo je čitavo jebeno Egejsko morel

Sjeo sam na najvišu stijenu koju sam uspio naći na Grebenskoj guštari i razmislio o tome. Upitao sam se ne samo gdje su nas to Nikta i Hefest poslali, već i kada. Jedino što sam sada mogao zamijetiti, dok se sumrak zgušnjavao, bilo je da se nigdje na kopnu niti duž obale ne vide električne svjetiljke, kao i da je dno onoga što bi trebalo da bude Egej zaraslo u stara stabla i grmlje.

Toto, ne samo što više nismo u Kanzasu već više nismo ni u Ozu.

Večernje nebo bilo je potpuno prekriveno oblacima, ali još je bilo dovoljno svijetlo da vidim tisuće i tisuće ljudi koji se tiskaju duž nepunog kilometra na onome što je bilo plaža prije samo petnaest minuta. U početku sam bio siguran da se još bore - vidio sam da su nove tisuće i tisuće izginule s obje strane - ali onda sam shvatio da se samo motaju uokolo i da su izgubljene sve linije, rovovi, obrambeni položaji, komunikacije i disciplina. Kasnije sam ustanovio da je gotovo trećina ljudi tamo dolje, Trojanaca i Ahejaca podjednako, slomila kosti - mahom kosti nogu - zbog pada s visine od metar i pol na kamen i u jaruge kojih tamo nije bilo samo sekundu prije toga. Tu i tamo, ubrzo sam saznao, muškarci koji su prije nekoliko minuta pokušavali jedni drugima rasporiti trbuh ili smrskati lubanju, sada su ležali jedni kraj drugih i stenjali te pokušavali jedni druge podići na noge.

Požurio sam nizbrdo kako bih prešao nepuna dva kilometra aluvijalne ravnice kojom je bilo daleko lakše hodati dok nije bila tako izrovana. Kada sam stigao do zadnjih trojanskih linija - kakve god bile -već se gotovo bilo smrklo.

Odmah sam se počeo raspitivati za Hektora, ali pronašao sam ga tek poslije pola sata, a tada se već sve događalo pod svjetlom baklji.

Hektor i njegov ranjeni brat Dejfob savjetovali su se s privremenim zapovjednikom Argejaca - Idomenejem, sinom Dekualionovim i zapovjednikom junaka s Krete, i Malim Ajaxom Lokriđaninom, sinom Oileusovim. Malog Ajaxa su na savjetovanje donijeli na nosilima, jer su mu tog dana obje potkoljenice bile zasječene do kosti. S Hektorom je na tom savjetovanju bio i Trasimed, Nestorov hrabri sin za koga sam mislio da je nešto ranije poginuo - nestao je u borbi za posljednji rov i smatrali su da je mrtav tamo, među leševima, ali kako sam ubrzo ustanovio, bio je samo treći put ranjen i trebalo mu je više sati da se izvuče iz jarka zatrpanog truplima, samo da bi se našao među Trojancima. Zarobili su ga - što je bio jedan od rijetkih milosrdnih postupaka tog ili bilo kojeg drugog dana u gotovo jedanaestogodišnjem ratu između te dvije strane - i sada se oslanjao o slomljeno koplje kao o štaku dok je pregovarao s Hektorom.

“Hok-en-ber-iiii”, reče Hektor, očigledno i neobično zadovoljan što me vidi. “Sine Duanov! Drago mi je što si preživio ovo bezumlje. Što je ovo izazvalo? Tko je ovo izazvao? Što se dogodilo?”

“Ovo su izazvali bogovi”, rekoh ja iskreno. “I to, da budem precizan, bog vatre Hefest i božica Nikte - tajanstvena božica noći koja živi i radi sa Sudbinama.”

“Znam da si bio dobar s bogovima, Hok-en-ber-iiii, sine Duanov. Zašto su ovo napravili? Što žele od nas?”

Zavrtio sam glavom. Baklje su kidale i cijepale tamu na snažnom vjetru koji je puhao sa zapada - iz smjera gdje je nekada bilo Sredozemno more, ali sada je vjetar donosio miris raslinja. “Nije važno što bogovi hoće”, rekao sam. “Više nikada bogove vidjeti nećete. Otišli su zauvijek.”

Sto ili dvjesto muškaraca koji su se tiskali oko nas nisu progovarali i neko vrijeme čulo se samo pucketanje baklji i stenjanje mnogobrojnih ranjenika u mraku.

“Otkud znaš to?” upita Mali Ajax.

“Upravo sam stigao s Olimpa”, rekoh ja. “Vaš Ahilej ubio je Zeusa u dvoboju.”

Mrmljanje bi naraslo u urlik da Hektor nije sve ušutkao. “Nastavi, sine Duanov.”

“Ahilej je ubio Zeusa, a Titani su se vratili na Olimp. Hefest će na kraju zavladati - Noć i Sudbine su tako već odlučile - ali sljedećih godina vaša Zemlja bit će bojište na kojem nijedan puki smrtnik ne bi opstao. Zato je Hefest poslao sve vas - grad, njegove preživjele, vas Ahejce, vas Trojance - ovamo.”

“A gdje je to ovamo?”, upita Idomenej.

“Pojma nemam.”

“Kada će nam biti dopušteno da se vratimo?”, upita Hektor.

“Nikad”, rekoh ja. Bio sam uvjeren u to i u glasu mi se čula ta uvjerenost. Nisam siguran da sam ikada prije ili poslije toga izgovorio dva sloga s toliko uvjerenosti.

U tom trenutku, dogodila se druga od tri nemoguće stvari toga dana - s tim da kao prvu računam pad Ilija u drugom svemiru.

Otkad je grad tresnuo na greben, bilo je oblačno - gusti oblaci prostirali su se s istoka na zapad - a sumračna tama spustila se brže zahvaljujući oblačnom prekrivaču. Ali sada je vjetar koji je nosio miris raslinja pomicao cijelu masu oblaka sa zapada na istok i otkrivao noćno nebo iznad nas.

Čuli smo kako ljudi - i Ahejci i Trojanci - uzvikuju mnogo prije nego što smo shvatili da gledaju i pokazuju u nebo.

Postao sam svjestan neobične svjetlosti i prije nego što sam podigao pogled u nebo. Bilo je svjetlije od svake noći pod punim Mjesecom koju sam ikada doživio i ta je svjetlost bila punija, mlječnija, neobično tekuća.

Ustanovio sam da promatram naše višestruke pokretne sjene na kamenju ispod nas - sjene koje više nije bacala svjetlost baklji - kada me je Hektor osobno gurnuo laktom da pogledam uvis.

Oblaci su gotovo prošli. Noćno nebo je i dalje bilo Zemljino noćno nebo; vidio sam Orionov pojas, Plejade, Sjevernjaču i Velikog Medvjeda nisko na sjeveru, sve manje-više na svojim mjestima, ali to poznato nebo kasne zime i srpasti Mjesec koji se dizao nad srušenom Trojom na istoku bili su beznačajno blijedi u usporedbi s jednim novim izvorom svjetlosti.

Dvije široke pokretne trake zvijezda kretale su se i mimoilazile iznad nas, jedna južno, velikom brzinom sa zapada na istok, dok je drugi prsten bio iznad nas i kretao se sa sjevera prema jugu. Prsteni su bili svijetli i mliječni, ali ne neprepoznatljivih detalja - vidio sam tisuće i tisuće svijetlih pojedinačnih zvijezda u svakom prstenu dok me je neko davno izgubljeno sjećanje na znanstvenu rubriku iz nekih novina podsjetilo da se u najvedrijim noćima s većine mjesta na Zemlji tamo gore može vidjeti samo oko tri tisuće zasebnih zvijezda. Sada se vidjelo na desetine, možda stotine tisuća zasebnih zvijezda - sve su se kretale i križale u dva svijetla prstena iznad nas, obasjavajući sve oko nas nekom vrstom večernjeg polusvjetla, kakvim sam uvijek zamišljao osvjetljenje na ponoćnim utakmicama softbola u Anchorageu na Aljasci. To je bilo možda nešto najljepše što sam vidio u dva životna stoljeća.

“Sine Duanov”, reče Hektor , “što su te zvijezde? Jesu li to bogovi? Nove zvijezde? Što je to?”

“Ne znam”, rekoh ja.

U tom trenutku, s više od sto pedeset tisuća ljudi u oklopima zagledanih uvis, otvorenih usta, u strahu od neviđenog novog noćnog neba ove nove Zemlje, muškarci najbliži plaži počeše vikati nešto drugo. Trebalo nam je nekoliko minuta pa da shvatimo da se nešto događa na najzapadnijem dijelu gomile ljudi, a zatim je trebalo još nekoliko minuta nama, koji smo bili okupljeni oko Hektora, da se probijemo na zapad do kamenite uzvisine - možda ruba prvobitne obale koja je tu postojala prije više tisuća godina u doba Ilija - kako bismo vidjeli zašto se to Ahejci još deru.

Prvi puta sam primijetio da su stotine spaljenih brodova još tamo; prošli su kroz Bransku rupu s nama - karbonizirane olupine sada ni blizu vode, nasukane zauvijek na grmljem obraslim grebenima visoko iznad aluvijalnih močvara na zapadu - a onda sam uočio razlog galame.

Nešto crno poput tinte puzalo je sa zapada po dnu nestalog mora, u odsjaju zvjezdanih svjetala koja su se okretala na nebu, nijemo nam se približavalo po dnu suhog bazena, teklo i klizilo na istok sa suptilnom, sporom ali sigurnom izvjesnošću Smrti. Ispunilo je najniža mjesta na naše oči, a onda zaokružilo šumovite vrhove brda u daljini blizu horizonta - posve lako vidljivo u svjetlu novih prstena iznad nas - i samo nekoliko minuta kasnije ti vrhovi brda bili su okruženi tamnim kretanjem sve dok se nisu pretvorili u otoke Lemno, Tened i Imbar.

Bilo je to treće neobično čudo u tom naoko beskrajnom danu.

More tamno kao vino vraćalo se obalama Ilija.

86.

Harman je držao pištolj prislonjen uz čelo samo nekoliko sekundi. Još dok mu je prst dodirivao okidač, znao je da neće završiti na taj način. To je kukavički izlaz, a koliko god sada bio prestrašen neumitnošću vlastite smrti, nije želio otići kao kukavica.

Okrenuo se, uperio oružje u veliki pramac drevne podmornice, tamo gdje je ovaj izbijao iz sjevernog zida Loma, i pritisnuo okidač, zadržavši prst sve dok oružje nije prestalo pucati, poslije devet hitaca. Ruka mu se toliko jako tresla da nije čak ni znao je li pogodio ogromnu metu, ali čin pucanja u nju usredotočio je i fokusirao dio njegovog bijesa i odvratnosti zbog ludosti vlastite vrste.

Zaprljana termokoža se sporo svlačila. Harman nije ni pomislio da je opere već ju je jednostavno bacio u stranu. Drhtao je poslije povraćanja i proljeva, ali nije ni pomislio staviti na sebe vanjsku odjeću ili čizme kad je ustao, vratio ravnotežu i pošao prema zapadu.

Harman nije morao pristupiti svojim biometrijskim funkcijama da bi znao da ubrzano umire. Osjećao je zračenje u utrobi, crijevima, testisima i kostima. Konačna slabost narastala je u njemu kao meškoljenje nekog gnusnog homunkulusa. I tako je pošao na zapad, prema Adi i Ardisu.

Harmanov um je nekoliko sati bio čudesno miran i vraćao se svijesti samo da bi mu pomogao da ne stane na nešto oštro ili da bi ga poveo ravnom stazom kroz koraljne i kamene grebene. Bio je neodređeno svjestan toga da se zidovi Loma s obje strane sad dižu mnogo više - ocean je ovdje bio dublji - i da je zrak oko njega mnogo hladniji. Jednom, sredinom popodneva, Harman je spustio pogled i vidio da su mu noge još uprljane, uglavnom krvlju, pa se zateturao do južnog zida Loma, pružio gole ruke kroz polje sile - prsti su mu osjetili strašan tlak i hladnoću - i zahvatio iz mora dovoljno slane vode da bi se oprao. Teturao je zatim dalje na zapad.

Kada je opet počeo razmišljati, sa zadovoljstvom je primijetio da mu se misli ne bave samo gnusnim strojem i njegovim tovarom planetne smrti, koji su sada bili iza njega, izvan vidokruga. Počeo je razmišljati o vlastitom životu koji je trajao sto godina.

U početku su Harmanove misli bile ogorčene - prekoravao je sebe zbog toga što je uludo potrošio sva ta desetljeća na proslave i igrarije u besmislenom nizu faksiranja s jednog društvenog događaja na drugi - ali ubrzo je oprostio sebi. Bilo je tamo i dobrog provoda, stvarnih trenutaka čak i usred tog lažnog postojanja, a posljednje godine stvarnog prijateljstva, stvarne ljubavi i iskrene posvećenosti makar su djelomično nadoknadile sve te godine površnosti.

Mislio je o vlastitoj ulozi u događajima prošle godine i shvatio da može i to sebi oprostiti. Posthumansko biće koje je sebe nazivalo Moirom zadirkivalo ga je da je Prometej, ali Harman je sebe sagledavao prije kao kombinaciju Adama i Eve koja je - traganjem za Zabranjenim voćem u savršenom Vrtu lijenosti - zauvijek istjerala vlastitu vrstu s tog besmislenog, zdravog mjesta.

Što je zauzvrat pružio Adi, svojim prijateljima, svojoj rasi? Čitanje? Koliko god čitanje i znanje bilo važno za Harmana, pitao se da li ta jedna sposobnost - potencijalno toliko puta moćnija od stotinu funkcija koje su se sada probudile u njegovom tijelu - može biti nadoknada za svu grozotu, bol, nesigurnost i smrt koja ih je čekala.

Možda, shvatio je, i ne mora biti tako.

Dok je večer zatamnjivala dugački prorez neba visoko iznad njega, Harman je teturao na zapad i mislio o smrti. Znao je da će njegova doći za samo nekoliko sati, možda i manje, ali što je s predodžbom smrti s kojom se on i njegovi nikada nisu morali suočavati do prije nekoliko mjeseci?

Dopustio je sebi da pretraži sve podatke uskladištene u njemu poslije kristalnog ormara i ustanovio da je smrt - strah od smrti, nada da će se smrt preživjeti, znatiželja u vezi sa smrću - bila središnji poticaj u gotovo cjelokupnoj književnosti i vjeri, u razdoblju od devet tisućljeća koji su pokrivali uskladišteni podatci.

Vjerske dijelove Harman nije mogao posve shvatiti - imao je premalo konteksta za to, osim svog sadašnjeg straha od daha Smrti za vratom. Vidio je u tisućama kultura tijekom tisuća godina glad za uvjerenjem - bilo kakvim uvjerenjem - da se čovjeku život nastavlja čak i pošto život tako očigledno nestane. Trepnuo je kad je mislima prošao kroz predstave zagrobnog života - Valhalu, raj, pakao, islamski raj u koji je posada podmornice iza njega tako radosno željela ući, osjećaj proživljenog života Pravednika kako bi se dalje živjelo u mislima i sjećanjima drugih - a onda je pogledao bezbroj verzija teme ponovnog rađanja i zemaljskog života, mandale, reinkarnacije, Wu-Devet Putova do Središta. U Harmanovim mislima i srcu sve je to bilo divno i jednako prozračno i prazno kao napuštena paukova mreža.

Dok je posrtao na zapad u hladne, sve gušće sjene, Harman je shvatio da bi, kad bi reagirao na ljudsko viđenje Smrti sada uskladišteno u njegovim umirućim stanicama i samoj DNK, zapravo reagirao na književne i slikarske pokušaje da se izrazi ljudska strana tog susreta - neka vrsta prkosa genija. Harman je pogledao uskladištene slike posljednjih Rembrantovih autoportreta i zajecao nad strašnom mudrošću kojom je odisao taj lik. Slušao je kako njegov um čita svaku riječ pune verzije Hamleta i shvatio - kao što su shvatili brojni naraštaji prije njega -da je taj ostarjeli princ u crnom mogao biti jedini istinski izaslanik iz Neotkrivene Zemlje.

Harman je shvatio da jeca i da to ne čini zbog sebe ili vlastite skorašnje propasti - čak ni zbog gubitka Ade i njegovog nerođenog djeteta, iako mu ni na tren nisu zaista izlazili iz glave - već jednostavno zato što nikada nije imao priliku gledati izvođenje nekog Shakespeareovog komada. Shvatio je da bi, kad bi se vratio kući u Ardis zdrav i čio, a ne kao ovaj krvavi skelet na samrti, insistirao na tome da zajednica izvede jedan Shakespeareov komad uspije li preživjeti vojnikse.

Koji?

Pokušaj da odgovori na to zanimljivo pitanje odvraćao je Harmanu pozornost dovoljno dugo da ne primijeti kako nebo iznad njega tamni u duboke nijanse sumraka, niti je primijetio kada se odsječak neba pretvorio samo u zvjezdano polje i pomicanje prstena, pa nije odmah opazio da mu se hladnoća u dubokom rovu kojim je teturao na zapad uvlači najprije u kožu, zatim u meso, a onda i u same kosti.

Konačno više nije mogao dalje. Nastavio se spoticati o kamenje i druge nevidljive predmete. Nije mogao vidjeti čak ni gdje počinju zidovi Loma. Sve je bilo strašno hladno i potpuno mračno - uvod u smrt.

Harman nije želio umrijeti. Još ne. Ne sad. Sklupčao se na pjesko-vitom dnu Loma kao zametak u majčinoj utrobi i osjetio kako mu šljunak i pijesak deru kožu jednako kao i spoznaja da je živ. Čak je s čežnjom pomislio na naprtnjaču koju je ostavio tako daleko za sobom, na termalnu deku vreće za spavanje u njemu i na svoju odjeću. Pomislio je na to da su tamo ostale i hranjive pločice, ali njegov trbuh nije želio imati ništa s tim.

Da, koje djelo? Prvo koje je ikad pročitao bilo je Romeo i Juliju i njega je volio ljubavlju prvog susreta. Sada je razmotrio Kralja Leara -nikad, nikad, nikad, nikad, nikad i pomislio da je on savršeno prikladan za čovjeka na samrti kao što je on, čak i za onoga koji nije doživio da vidi svog sina ili kćerku, ali to bi za ardisku obitelj moglo biti previše u prvom susretu s Shakespeareom. Pošto bi to morali biti njihovi glumci, upitao se tko bi među njima uopće mogao igrati starog Leara... Odisej-Noman je jedini imao odgovarajuće lice. Upitao se kako je Nomanu danas.

Harman se okrene licem uvis da promatra kako se prsteni okreću pred zvijezdama, ljepotu koju nikada nije znao cijeniti toliko kao ove strašne noći. Jedna žarka pruga - sjajnija od svih ostalih zvijezda u prstenima zajedno - smjeli zarez spram crnog oniksa, prešla je preko polarnog prstena i zašla među prave zvijezde prije nego što je nestala iza zida Loma na južnoj strani. Harman nije imao pojma što je to bilo - potrajalo je predugo da bi bilo meteor - ali znao je da je previše, predaleko da bi moglo imati ikakve veze s njim.

Razmišljajući o smrti i razmišljajući o Shakespeareu, još neodlučan koji komad prvi postaviti na scenu, Harman naiđe na ove zanimljive stihove uskladištene duboko u njegovoj DNK. To je govorio Klaudio, Klaudio iz komada Mjera za mjeru, kada se lik suočio s vlastitim smaknućem:

Al' umrijeti i poći tko zna kud,

Gnjiliti u tjeskobi ledenoj,

Dospjeti dotle da se ovaj izvor

Razmaha toplog pretvori u grudu,

A razdragani da se kupa duh

U valovima plamenim, il lebdi

U ustreptalim krajevima

Vječitog leda, u debele sante

Gromadne gomilanog; ili sužanj

Nevidljivim da bude vjetrovima

I da ga oni svom žestinom svojom

Okolo kugle zemljine što lebdi

Bez počinka i stanka vitlaju;

Ili da gori i od najgorega

Od onih bude koji s lelekom

Natucaju i prevrću po glavi

Nedozvoljene misli, pune sumnje:

To je previše strašno!

Najteži Život na zemlji, najteretniji

Kojega mogu starost, siromaštvo,

Sužanjstvo, muke najcrnje da svale

Na ljudsko biće, raj je prema onom

Čime nas plaši smrt.

Harman shvati da jeca - da leži sklupčan, da mu je hladno i da jeca - ali ne iz straha od smrti ili neumitnog osobnog gubitka svega i svakoga, već iz zahvalnosti što je potekao iz rase koja je mogla iznjedriti čovjeka koji je znao zapisati te riječi, misliti te misli. To zamalo - zamalo - nije poništilo ljudsku misao koja je zamislila, projektirala, lansirala i opremila posadom podmornicu iza njega sa sedam-sto šezdeset osam crnih rupa koje su čekale proždrijeti svaku i svačiju budućnost.

Odjednom, Harman se glasno nasmije. Misli su mu same od sebe skočile na Odu slavuju Johna Keatsa i on je uvidio - nije mu to bilo pokazano, već je uvidio sam - kako je mladi Keats klimnuo glavom Shakespeareu stihovima upućenim ptici pjevici:

Sve i da zapjevaš, uši uzalud imam -

Za rekvijem tvoj sam gluha zemlja.

“Triput hura za savez Claudiove grude i Johnnyjevu gluhu zemlju!”, usklikne Harman. Iznenadni pokušaj da progovori natjera ga da se opet zakašlje, i kada je pogledao svoj dlan osvijetljen svjetlom prstena, vidio je da je iskašljao crvenu krv i tri zuba.

Harman zastenja, opet se sklupča u svojoj maternici od pijeska, zatrese se i bi primoran opet se osmjehnuti. Njegov neumorni mozak nije se mogao suzdržati od čačkanja po Shakespeareu, baš kao što ni njegov jezik nije mogao prestati s opipavanjem tri rupe u desnima gdje su mu se ranije nalazili zubi. Sada je Harmana na osmijeh natjerao dvostih iz Cjmbelina:

Svaka djevojka i momak zlatni

Postaju na kraju prah blatni

Poslije te misli Harman utone u hladan san, neosjetljiv za hladnu kišu koja je počela padati po njemu.

Probudio se.

To je bilo prvo čudo. Otvorio je oči usirene od krvi i ugledao sivo, hladno, mračno praskozorje i još tamne morske zidove Loma koji su se s obje strane dizali do visine veće od sto pedeset metara. Ali on je spavao i sad se probudio.

Drugo čudo bilo je to što se mogao još kretati, donekle. Harmanu je trebalo petnaest minuta da se pridigne na ruke i koljena, ali kada je uspio u tome, otpuzao je do najbliže stijene koja se uzdizala iz pijeska i poslije sljedećih deset minuta uspio se podići na noge i čak ostati na njima.

Sada je bio spreman poći dalje na zapad, ali nije znao gdje se zapad nalazi.

Napravi četiri koraka u jednom smjeru, zanoseći se. Uvjeren da je pošao natrag prema podmornici, okrenuo se i napravio osam koraka u drugom smjeru.

Nije vrijedilo. Gusti oblaci su visjeli nisko iznad otvora Loma. Nije znao gdje je istok, a gdje zapad. Harman nije mogao podnijeti pomisao na to da se vraća prema podmornici bremenitoj tolikim zlom, da smanjuje put koji je s toliko muke jučer prevalio prema Adi i Ardisu.

Zateturao se do zida Loma - sada nije znao je li to sjeverni ili južni zid - i zapiljio u svoj odraz osvijetljen sve jačim svjetlom zore.

U njega je zurilo neko stvorenje koje nije bilo Harman. Golo tijelo mu je već izgledalo kao kostur. Posvuda je pod kožom imao krvne podljeve - na upalim obrazima, grudima, podlakticama, na drhtavim nogama, a čak je i na donjem trbuhu imao ogromnu šaru. Kada se opet zakašljao, izbacio je još dva zuba. U ogledalu vode se činilo kao da mu teku krvave suze. Kao da želi dovesti sebe u red, zagladio je kosu u stranu.

Harman je zurio u ruku prazno, dugo. Ogroman pramen kose ostao mu je u šaci. Kao da je držao neko malo mrtvo stvorenje sazdano posve od kose. On to ispusti i opet začešlja glavu. Spadne mu još kose. Harman pogleda svoj odraz i ugleda hodajućeg mrtvaca, kome je već trećina kose opala.

Leđa mu dotakne toplina.

Harman se okrene i umalo ne padne.

Bilo je to Sunce - dizalo se točno u otvoru Loma iza njega. Sunce koje se savršeno rađalo u pukotini Loma, Sunce čije su ga zlatne zrake okupale toplinom nekoliko sekundi prije nego što su oblaci progutali narančastu kuglu. Koliki su bili izgledi da se Sunce digne točno iznad Loma baš toga jutra - kao da je on neki druid koji čeka kod Stonehenga osvit na dan ravnodnevnice?

Harmanu se toliko vrtjelo u glavi da je znao da će zaboraviti iz kog smjera se Sunce diglo ako odmah ne reagira. Okrenuvši se u smjeru suprotnom od topline koju je osjetio na leđima, on se opet zatetura na zapad.

Do podneva - oblaci su se razišli između dva pljuska i pokazalo se Sunce - Harmanove misli kao da nisu više imale nikakve veze s njegovim teturavim tijelom. Pravio je dvostruko više koraka nego što je morao i posrtao od sjevernog do južnog zida Loma, primoran da se lako odbija od polja sile koje je zujalo i peckalo kako bi se opet pokrenuo beskrajnim jazom.

Dok je koračao, pitao se kako će izgledati budućnost - ili kako je mogla izgledati - za njegov narod. Ne samo za preživjele iz Ardisa, već za sve staromodne ljude koji bi mogli preživjeti napade vojniksa. Sada, kad je stari svijet zauvijek nestao, koji bi oblik vladavine, vjere, društva, kulture, politike mogli stvoriti?

Proteinski memorijski modul usađen duboko u Harmanovu kodiranu DNK - pamćenje koje neće umrijeti još dugo nakon što druge stanice u Harmanovom tijelu umru i raspadnu se - ponudio mu je ovaj ulomak iz Zatvorskih bilježnica Antonija Gramscija: “Kriza nastaje upravo iz činjenice da staro umire, a novo se ne može roditi; u tom međuvlašću javljaju se raznovrsni nezdravi simptomi.”

Shvatio je da je Ada vodila svoje ljude prema nekoj vrsti primitivne atenske demokracije u tjednima i mjesecima prije nego što je Harman onako glupavo ostavio svoju voljenu trudnu ženu. Nikada nisu o tome razgovarali, ali bio je svjestan da je ona shvatila da se četiri stotine ljudi koliko ih je tada bilo u ardiskoj zajednici - prije nego što se dogodio pokolj koji su izazvali vojniksi i koji je on vidio zahvaljujući torino platnu na eiffelbahnu - okrenulo njoj u potrazi za vođom, a ona je tu ulogu mrzila, iako joj je posve prirodno odgovarala. Podvrgavajući sve gotovo stalnom glasovanju, Ada je očigledno pokušavala stvoriti temelj za buduću demokraciju, ako Ardis preživi.

Ali ako mu je crveni torino prenio istinite slike - a Harman je vjerovao da je - Ardis nije preživio kao prava zajednica. Četiri stotine ljudi je činilo zajednicu. Pedeset četvoro izgladnjelih i odrpanih preživjelih nije.

Izgleda da je radijacija odnijela najveći dio sluzokože iz Harmanovog grla i kad god bi sada progutao slinu, iskašljao bi krv. To mu je odvraćalo pozornost. Pokušavao je usporiti ritam gutanja na svaki deseti korak koji načini. Znao je da su mu desna ruka, brada i grudi umrljani krvlju.

Bilo bi zanimljivo vidjeti kakva bi socijalna i politička ustrojstva razvila njegova rasa. Možda stanovništvo, čak i prije napada vojniksa - s jedva sto tisuća muškaraca i žena - nikada nije ni bilo dovoljno brojno da stvori pravu pokretačku snagu poput politike ili vjerskih obreda, vojske ili društvene hijerarhije.

Ali Harman nije vjerovao to. U svojim mnogobrojnim proteinskim memorijama vidio je primjere Atene, Sparte i grčkih entiteta mnogo prije uspona Atene i Sparte. Torino drama - koju je sada jasno prepoznavao kao Homerovu Ilijadu - posudila je svoje junake iz kraljevstava malenih poput Odisejevog otoka Itake.

Kada je pomislio na torino dramu, sjetio se oltara koji su na tren ugledali prije godinu dana, prigodom posjeta Krateru Pariz, neposredno nakon što je Daemana pojeo dinosaur - bio je posvećen jednom od olimpskih bogova, iako je zaboravio kojem od njih. Posthumanci su služili, makar u posljednjih petnaest stoljeća, kao zamjena njegovom narodu za bogove ili Boga, ali kakve bi oblike i obrede poprimila buduća potreba za vjerovanjem?

Budućnost.

Harman zastane, zadihan, naslonjen o crnu stijenu koja je stršila iz sjevernog zida Loma u visini njegovog ramena, pa pokuša razmisliti o budućnosti.

Noge su mu se bolno tresle. Kao da su mu se mišići nogu raspadali pred očima.

Sunce se pomaljalo odmah iznad usjeka Loma. U jednoj strašnoj sekundi Harman pomisli da je još zora i da ipak korača u pogrešnom smjeru, ali onda shvati da je onako ošamućen hodao cijeli dan. Sunce se spustilo iz oblaka i spremalo se zaci na kraju dugog hodnika Loma.

Harman učini još dva koraka naprijed i padne ničice.

Sada više nije mogao ustati. Svu energiju utrošio je na to da se pridigne na lakat i promatra zalazak Sunca.

Misli su mu bile vrlo jasne. Više nije razmišljao o Shakespeareu, Keatsu, vjerama, smrti, politici ili demokraciji. Harman je mislio na prijatelje. Vidio je Hannah kako se smije onog dana kada su lijevali metal pokraj rijeke - sjetio se njene posebne mladenačke energije i radosti njenih prijatelja dok su lijevali prvi brončani predmet stvoren poslije -koliko tisuća godina? Vidio je Petyra kako trenira s Odisejem u danima kada je bradati grčki ratnik držao duge govore o filozofiji i one čudne satove s davanjem odgovora na postavljena pitanja na travnatom brdu iza Ardisa. U tim danima bilo je mnogo poleta i radosti.

Harman se sjetio Savinog promuklog, ciničnog glasa i još promuklijeg smijeha. Savršeno se prisjećao njihovog klicanja i vike kada je Savi odvezla u gusječaru Daemana i njega iz Jeruzalema, dok su ih tisuće vojniksa uzaludno jurile. I vidio je lice svog prijatelja Daemana kao kroz dvije leće - bucmastog nezrelog muškarca zaokupljenog samim sobom u vrijeme kada ga je Harman tek upoznao, i vitku, ozbiljnu verziju - čovjeka kome si mogao povjeriti život - koju je posljednji put vidio prije nekoliko tjedana, onog dana kada je Harman sonijem otišao iz Ardisa.

I dok je sunce ulazilo u Lom tako savršeno da su mu vanjski rubovi jedva dodirivali zidove rova - nasmiješio se na pomisao da će začuti šištanje pare od tog dodira, pa čak i pomislio da ga čuje nepouzdanim ušima - Harman je pomislio na Adu.

Pomislio je na njene oči, osmijeh i tihi glas. Sjetio se njenog smijeha, dodira i posljednjeg zajedničkog boravka u postelji. Harman je sada sebi dopustio da se sjeti kako bi se, kad bi se okrenuli jedno od drugoga dok ih je hvatao san, ujedno privih jedno uz drugo da dijelili toplinu - Ada uz njegova leđa, s desnom rukom oko njega, a on kasnije tijekom noći uz Adina leđa i savršenu guzu, s uzbuđenjem koje se u njemu meškoljilo i dok je tonuo u san, s lijevom rukom oko nje i dlanom oko njene dojke.

Harman shvati da su mu očni kapci toliko usireni od krvi da ne može trepnuti, pa čak ni posve zatvoriti oči.

Sunce na zalasku - dno mu je već bilo ispod horizonta Loma - buktalo je crvenim i narančastim odsjajima na njegovoj mrežnjači. Nije bilo važno. Znao je da poslije tog sutona više nikada neće morati koristiti oči.

Nešto se pomakne i zakloni posljednje ostatke zalaska Sunca.

Nekoliko sekundi Harmanov um na samrti nije mogao obraditi tu informaciju. Nešto se pomaklo u njegovom vidokrugu i zaklonilo mu pogled na posljednje ostatke zalaska Sunca.

Još poduprt desnim laktom, on obriše malo usirene krvi iz očiju lijevom rukom.

Nešto je stajalo u Lomu, nepunih šest metara zapadno od Harmana. Bit će da je prošlo kroz vodeni zid Loma tamo, sa sjeverne strane.

Stvorenje je bilo veliko otprilike kao dijete od osam ili devet godina i manje-više slično ljudskom djetetu, ali nosilo je čudno odijelo od metala i plastike. Tamo gdje bi se trebale nalaziti dječakove oči, Harman je vidio crni vizir.

Na samom rubu smrti, dok se mozak isključuje zbog nedostatka kisika, objasni mu nezvana proteinska memorijska molekula, uobičajene su halucinacije. Stoga česte priče onih koji se vrate u život o “dugačkom tunelu” koji se završava “sjajnim svjetlom” i...

Zajebi to, pomisli Harman. On je zurio niz dugački tunel prema sjajnom svjetlu iako bijaše preostao samo gornji rub Sunca, a oba zida Loma oživjela su od igre svjetlosti - srebrne, jarke površine ogledala s milijunima pločica razigranog svjetla.

Ali dječak u plastičnom i metalnom crveno-crnom odijelu zaista je postojao. A dok je Harman zurio, nešto krupnije i neobičnije probilo se kroz sjeverni zid Loma. Polje sile je polupropusno samo za ljudska bića i ono što ona nose, pomisli Harman.

Ali ta druga prikaza nije bila ni nalik čovjeku. Bila je otprilike dvostruko veća od najveće dvokolice, ali prije je sličila na nekog divovskog, robotskog čudovišnog raka s velikim kliještima i mnoštvom metalnih nogu, dok mu je s ogromnog oklopa sada kuljala voda u glasnim potocima.

Nitko mi nije rekao da će posljednji trenutci pred smrt biti toliko vizualno zabavni, pomisli Harman.

Dječak stupi bliže. Progovorio je na engleskom i glas mu je bio tih i prilično dječački, tako da je zazvučao umnogome nalik na mogući glas Harmanovog budućeg sina. “Gospodine”, reklo je stvorenje, “mogu li vam ponuditi pomoć?”

87.

Čim je svanulo, pedeset tisuća vojniksa napalo je sa svih strana. Ada je zastala i okrenula se prema jami, gdje je još ležalo razneseno truplo Setebovog nakota.

Daeman je dotakne po ruci. “Ne žali. Morali smo ga ubiti, prije ili kasnije.”

Ona odmahne glavom. “Ni najmanje mi nije žao”, reče ona. Greogiju i Hannah dovikne: “Podignite nebesku splav!”

Prekasno. Više od polovice preživjelih uspaničilo se od urlika i zvuka trčanja vojniksa u napadu - stvorenja se još nisu vidjela od šume, ali promjer od tri kilometra dosad je sigurno već bio prepolovljen. Stići će u Ardis za manje od minute.

“Ne! Ne!”, vikne Ada kada se trideset ljudi u panici pokušavalo ukrcati na nebesku splav koja se polako dizala. Hannah je bila za upravljačem i pokušavala mu održati ravnotežu na postojanoj visini od jednog metra iznad tla, ali još se ljudi pokušavalo penjati na nju.

“Diži je!”, vikne Daeman. “Hannah! Diži je odmah!”

Prekasno. Teški stroj oglasi se mehaničkim cviljenjem, nakrivi se udesno i tresne na tlo, a ljudi se razletješe s nje.

Ada i Daeman potrčaše prema srušenom stroju. Hannah podiže pogled, preneraženog lica. “Ne može uzletjeti. Nešto se pokvarilo.”

“Nije važno”, reče Ada mirnim glasom. “Ionako ne bi uspio završiti niti jedan jedini let do otoka.” Ona stisne Adino rame i poviče: “Svi na zidove! Odmah! Ponesite svaki komad oružja koji imamo. Jedina šansa nam je da zaustavimo njihov prvi juriš”

Ona se okrene i otrči do zapadnog zida, a minutu kasnije ostali učiniše isto, izabravši prazna mjesta na sada kružnoj palisadi. Svi su slijedili Adin primjer i nosili najmanje po dvije flešetne puške i samostrijel, zajedno s teškom platnenom torbom punom streljiva i projektilima.

Ada se smjesti u streljačko udubljenje i zamijeti da je Daeman još kraj nje. “Dobro”, reče on.

Ona kimne glavom, iako nije imala pojma što joj on to govori.

Vrlo pažljivo, bez žurbe, Ada ubaci novi spremnik, otkoči oružje i uperi pušku u liniju drveća udaljenu nepunih dvjesto metara.

Bučni val vojniksa u jurišu, njihovo šištanje i zveckanje metalom postalo je zaglušujuće i Ada shvati da se mora oduprijeti porivu da ispusti pušku i začepi uši. Srce joj je tuklo i osjećala je blagu mučninu, gotovo poput one koja joj se javljala u trudnoći, ali nije se bojala. Još ne.

“Sve te godine torino drame”, reče ona, ne shvativši da je progovorila naglas.

“Što?”, reče Daeman i nagne se bliže da je čuje.

Ona odmahne glavom. “Samo sam pomislila na torino dramu. Po Harmanovim riječima, Odisej je rekao da su to započeli on i Savi - mislim, razdijelili su torino platna prije deset godina. Možda su na umu imali to da nas pripreme na to kako hrabro poginuti.”

“Bolje da su nam dali nešto što bi nas naučilo kako pobijediti u borbi s pedeset tisuća jebenih vojniksa”, reče Daeman. On povuče zatvarač na pušci.

Ada se nasmije.

Taj mali zvuk prigušila je rika kada su vojniksi nagrnuli iz šume - neki su poskakali s granja drveća dok su ostali trčali za skakačima - sivi zid njihovih grba i pandži koje su hitale prema njima brzinom od osamdesetak kilometara na sat. Ovog puta ih je bilo toliko da je Ada jedva razlučivala pojedinačna tijela vojniksa u masi koja se dizala i spuštala.

Osvrnula se i ugledala isti košmar kako im se približava sa svih strana dok su deseci tisuća vojniksa sužavali promjer punom brzinom.

Nitko nije viknuo: Pali!, ali odjednom su svi pucali. Ada se cerila zahvaćena nekom vrstom žestoke strave dok je flešetna puška praznila svoj prvi spremnik u nizu snažnih udara o njeno rame.

Tisuće strelica su pogađale, kristalne stranice blistale su u svjetlu sunca koje se rađalo, ali ti pogodci kao da nisu imali nikakvog učinka. Mnogi vojniksi su padali, ali bilo je toliko tisuća njih koji su još skakali, trčali, jurili, penjali se, da Ada nije mogla ni vidjeti ranjene i mrtve kako padaju. Sivo-srebrni zid smrti prešao je polovicu razmaka od šume za nekoliko sekundi, a za još nekoliko sekundi stvorenja će preplaviti niski zid palisade.

Možda je Daeman bio prvi koji je skočio sa zida - Ada se nije mogla zakleti u to, jer je to izgledalo kao gotovo istovremena odluka. Dograbivši oružje, zaurlavši, skočio je s grudobrana, preskočio vrhove balvana, dočekao se na noge, otkotrljao i jurnuo prema vojniksima.

Ada se smijala i plakala. Odjednom joj je najvažnije na svijetu bilo da se pridruži tom jurišu - najvažnije joj je bilo poginuti u napadu na bezumne, glupe neprijatelje programirane za ubijanje, a ne čekati ovdje, iza drvenih zidova i poginuti skrivajući se.

Apsurdno pazeći na to kako skače i kotrlja se tlu, jer na kraju krajeva, bila je u petom mjesecu trudnoće, ustaje i juri za Daemanom. Puca u trku. Čuje poznate glasove kako urlaju lijevo od nje i okrenula se samo toliko da vidi Hannah i Edide gdje trče odmah iza, zastaju da bi zapucale, a onda opet trče.

Sada je vidjela grbe na sivim oklopima tijela vojniksa. Prevaljivali su po šest ili sedam metara jednim skokom. Ada je trčala i pucala. Više nije ni znala da urla niti koje riječi urlikom izgovara. Na tren, samo na tren, prizvala je Harmanovu sliku i pokušala poslati poruku prema njemu - Žao mi je, mili moj, žao mi je zbog bebe - ali onda je obratila pozornost na trk i pucanje, a siva obličja samo što nisu stigla do njih, uzdižući se nad njima kao srebrno-sivi val plime...

Eksplozije odbace Adu tri metra natrag i oprle joj obrve.

Muškarci i žene ležali su posvuda oko nje, bačeni prema natrag zajedno s njom, previše ošamućeni da bi progovorili ili ustali. Neki su pokušavali ugasiti plamen na odjeći. Neki su bili u nesvijesti.

Imanje Ardisa bilo je okruženo krugom vatre koji se dizao petnaest, dvadeset pet, trideset metara uvis.

Pojavi se drugi val vojniksa koji su trčali i skakali kroz plamenove. Nove eksplozije bljesnuše duž redova sivo-srebrnih stvorova u trku. Ada je u čudu gledala kako oklopi, pandže, noge i grbe lete na sve strane.

Onda ju je Daeman vukao da ustane. Dahtao je, a lice mu je bilo u plikovima od opekotina. “Ado... moramo se vratiti... natrag... u...”

Ada otrgnu ruku i zagleda se uvis u nebo. U zraku iznad ardiske čistine vidjelo se pet letećih strojeva i nijedan od njih nije bio soni - četiri manja uređaja s krilima kao u šišmiša izbacivala su kanistere prema rubu šume, dok se mnogo veća krilata letjelica spuštala prema središtu njihovog palisadom ograđenog imanja - a zidovi palisada dijelom su sada bili srušeni od višestrukih eksplozija.

Odjednom iz letjelica u obliku šišmiša pojavi se užad, niz njih se sjure čovjekolika, ali ne ljudska, obličja i spustiše na tlo brže nego što bi to mogao ijedan čovjek, da bi onda potrčala i oblikovala obrambeni krug.

Kada su neka od tih visokih crnih obličja protrčala pokraj Ade, vidjela je da to nisu ljudi - pa čak ni ljudi u nekakvom borbenom oklopu - već neka viša stvorenja, neobično uzglobljena, prekrivena bodljama, šiljcima i rožnatim crnim oklopom.

Još vojniksa probije se kroz plamenove.

Crne figure između nje i vojniksa kleknule su i podigle oružje koje je izgledalo preteško za ljudska bića. Puške su ispuštale razmjerno tihe zvukove eksplozije, više poput nekog stroja za sječenje drva, dok su impulsi plave energije zasipali nadiruće redove vojniksa. Gdje god bi plavi impuls pogodio, vojniks bi eksplodirao.

Daeman ju je vukao natrag prema imanju.

“Što?”, vikala je ona da nadjača buku. “Što?”

On odmahne glavom. Ili je nije mogao čuti ili ni sam nije znao odgovor.

Još jedan plotun eksplozija opet baci ljude u povlačenju na tlo. Ovaj put plamene gljive digle su se šezdeset ili sto metara u hladan jutarnji zrak. Sva stabla zapadno i istočno od Ardisa gorjela su.

Vojniksi su skakali kroz plamen. Rožnati crni vojnici kosili su ih na stotine.

Tada se jedno od crnih stvorenja nadnese nad nju. Pruži dugačku bodljikavu ruku i otvori šaku koja je više sličila na crnu pandžu. “Ado Ur.”, reče ono mirnim, dubokim glasom. “Ja sam centurionski voda Mep Ahoo. Potrebna si svome mužu. Moj odred i ja otpratit ćemo te natrag do imanja.”

Veliki brod spustio se pokraj jame. Ta letjelica je bila prevelika za palisadu i porušila je najveći dio ostataka drvenog zida dok se spuštala. Stajala je na visokim višestruko uzglobljenim metalnim nogama i u trbuhu su joj se otvorila vrata nekakvog spremišta.

Harman je bio na nosilima na tlu, a oko njega se saginjalo nekoliko različitih stvorenja. Ada nije obratila pozornost na njih, već je potrčala Harmanu.

Glava njenog voljenog počivala je na jastuku, a tijelo mu je bilo pokriveno dekom, ali Ada je morala pritisnuti usta dlanom kako ne bi vrisnula. Lice mu je bilo opustošeno, obrazi upali, desni gotovo posve bez zuba. Oči su mu krvarile. Usne mu bijahu ispucale toliko da se činilo kao da ih je netko sažvakao u komadiće. Gole podlaktice vidjele su mu se na deki i Ada je ugledala pod kožom krvne podljeve - crvenu kožu koja se ljuštila kao da je imao najgore na svijetu opekotine od sunčanja.

Daeman, Hannah, Greogi i ostali stisnuli su se kraj nje. Ona uzme Harmana za ruku i osjeti jedva primjetan uzvratni stisak poslije vlastitog stezanja. Čovjek na samrti koji je ležao na nosilima pokušao ju je pronaći očima koje je prekrila mrena, pokušao je progovoriti. Uspio je samo iskašljati krv.

Obrati joj se neka mala čovjekolika prilika u crveno-crnom omotaču od metala i plastike. “Ti si Ada?”

“Da.” Nije se okrenula da pogleda čovjekolikog stvora. Imala je oči samo za Harmana.

“Uspio nam je reći tvoje ime i dati nam koordinate ovog mjesta. Tako vas je spasio. Žao nam je što ga ranije nismo našli.”

“Što...”, započne ona pa shvati da ne zna što bi pitala. Jedno od stvorenja-strojeva u blizini bilo je ogromno. Nježno je držalo bocu za infuziju iz koje je nešto teklo u nemoćnu Harmanovu ruku.

“Bio je izložen smrtonosnoj dozi zračenja”, reče prilika dječačkog rasta tihim glasom. “Gotovo sigurno u podmornici na koju je naišao u Atlantskom procijepu.”

Podmornica, pomisli Ada. Ta riječ joj nije ništa značila.

“Žao nam je, ali jednostavno nemamo odgovarajuću medicinsku njegu za ljudsko biće u takvom stanju”, reče malo stvorenje-stroj. “Pozvali smo stršljene s Kraljice Mab kad smo vidjeli u kakvim ste ovdje problemima, a s njima su stigli i sedativi, još boca za infuziju, ali ne možemo ništa učiniti s oštećenjima od radijacije.”

Ada nije razumjela ni polovinu riječ od onoga što je mala osoba govorila. Držala je objema rukama Harmanov dlan i osjećala kako umire.

Harman se zakašlja, očito nije u stanju izgovori ono što se trudio izreći, opet se zakašlja i pokuša izvući ruku. Ada ga je držala, ali čovjek na samrti bio je uporan i vukao... Ona shvati da ga pritisak od njenog stiska sigurno boli. Pustila mu je ruku.

“Oprosti, mili moj.”

Iza njih se začuše nove eksplozije, sada s veće udaljenosti. Leteći strojevi oblika šišmiša pucali su u okolne šume uz stalni zveket nalik na lance motorne pile. Visoki rožnati vojnici trčali su tamo-amo kroz logor - neki su pružali prvu pomoć lakše ranjenim ljudskim bićima, uglavnom od opekotina.

Harman nije povukao desnu ruku, već ju je prinio njenom licu.

Ada mu pokuša opet uhvatiti ruku, ali on je odbije lijevom. Umirila je ruke i pustila ga da joj dodirne vrat, obraz - položio je dlan na njeno čelo, a onda je pokušao iz sve snage obujmiti joj rukom glavu, držeći je gotovo očajnički.

Prije nego što je uopće pomislila odmaknuti se, počelo je.

Ništa, čak ni eksplozija koja ju je malo prije odbacila tri metra, nije Adu toliko začudilo kao ovo.

Najprije je čula jasan Harmanov glas - U redu je, ljubavi, mila moja. Opusti se. U redu je. Moram ti dati ovaj dar dok još to mogu.

A onda je sve oko Ade nestalo osim pritiska bolesne ruke i krvavih prstiju njenog ljubljenog iz kojih su u nju pokuljale slike - ne samo u njen um, već su je čitavu ispunile riječima, sjećanjima, slikama, prizorima, podacima, novim količinama sjećanja, ljubavlju koju je osjećao prema njoj, njegovim mislima o njoj i njihovom djetetu, njegovom ljubavlju, novim informacijama, novim glasovima, imenima, podacima, mislima, činjenicama, pojmovima i...

“Ado? Ado?” Tom je klečao iznad nje, prskao je vodom i blago pljuskao. Hannah, Daeman i ostali klečali su u blizini. Harman je spustio ruku. Mala metalno-plastična osoba još se motala oko Harmana, ali njen ljubljeni je izgledao mrtav.

Ada ustane. “Daemane! Hannah! Hodite amo. Nagnite se bliže.”

“Što?”, upita Hannah.

Ada odmahne glavom. Nije imala vremena za objašnjavanja. Nije imala vremena ni za što osim za prijenos informacija. “Vjerujte mi”, reče ona.

Pružila je lijevu i desnu ruku, šcepala lijevom Daemanovo, a desnom Hannahino čelo, i aktivirala funkciju Prijenosa.

Nije trajalo duže od trideset sekunda - ništa duže od vremena potrebnog Harmanu da njoj prenese funkcije i osnovne podatke, sve ono što je satima organizirao i pripremao za prijenos dok je išao Lomom na zapad - ali trideset sekundi je za Adu bilo kao trideset vječnosti. Da je ono sljedeće mogla obaviti sama, ne bi se ni trudila, ne bi trošila vrijeme - sve i da budućnost cijele ljudske rase od toga ovisi - ali ono što je moralo uslijediti nije mogla učiniti sama. Bila joj je potrebna jedna osoba da nastavi s Prijenosom, a druga da joj pomogne u pokušaju da spasi Harmana.

Bilo je gotovo.

Svi troje - Ada, Daeman, Hannah - padoše na koljena, zatvorenih očiju.

“Što je bilo?” upita Siris.

Netko s vikom utrči u ograđeni dio imanja. Bio je to jedan od njihovih dobrovoljaca iz paviljona udaljenog dva kilometra. Faks-čvor je proradio! Baš dok su se vojniksi tamo približavali, vikao je glasnik, faks-čvor je oživio.

Nema vremena za faks-paviljon, pomisli Ada. A brojevima označeni faks-čvorovi nisu im pružali nikakav izbor. Ljudska bića su posvuda bila u povlačenju ili izložena neposrednom napadu. Nije bilo nijednog drugog mjesta na poznatoj stanici gdje bi njen ljubljeni mogao biti spašen.

Krupno stvorenje koje je sličilo na nekakvu divovsku metalnu potkovičastu rakovicu grmjelo je na engleskom. “U stazi postoje spremnici za pomlađivanje ljudi”, govorilo je ono. “Ali jedini spremnici za koje sa sigurnošću znamo nalaze se na Sycoraxinom orbitalnom asteroidu, a on je upravo prošao pokraj Mjeseca pod punim pogonom. Žao nam je što ne znamo ni za jedan drugi...”

“Nije važno”, reče Ada, koja je opet klečala kraj Harmana. Ona mu dotakne podlakticu. Nije bilo nikakve reakcije, ali osjetila je posljednji dašak života u njemu - njegovi biomonitori sada su se obraćali njenim novim biometrijskim funkcijama. Luđački je pretraživala tisuće i tisuće postaja za slobodno faksiranje, kao i same procedure za funkciju slobodnog faksiranja.

Postojala su posthumanska skladišta u Sredozemnom bazenu -tamo je bilo lijekova čak i protiv takve bolesti od radijacije - ali skladišta su bila zapečaćena, a Ada je na monitorima svemreže vidjela da su Herkulove ruke polako iščeznule i da se Sredozemno more opet napunilo. Bit će joj potrebni strojevi - podmornice - da stigne do tamošnjih skladišta. Predugo. Bilo je i drugih skladišta postovaca - u stepama Kine, blizu Suhe doline na Antarktiku... ali sva su bila predaleko, a medicinske procedure previše komplicirane. Harman ne bi poživio dovoljno da...

Ada zgrabi Daemana za ruku i povuče ga dolje, kraj sebe. Čovjek je izgledao omamljeno, paralizirano. “Sve te nove funkcije...”, reče on.

Ada ga prodrma. “Reci mi opet što je rekao onaj duh po imenu Moira!”

“Što?” Čak mu je i pogled odlutao.

“Daemane, reci mi opet što ti je duh po imenu Moira rekao onog dana kada smo glasovali može li Noman uzeti soni. Je li to bilo: 'Zapamti...' Reci mi!”

“A... rekla je... 'Zapamti da je Nomanov sanduk bio Nomanov sanduk'“, reče on. “Kako to može...”

“Ne”, uskliknu Ada. “Drugo 'Noman' trebalo je protumačiti kao dvije riječi. (“Igra riječi: Noman - no man (engl. “nitko”). (Prim. prev.)) 'Nomanov sanduk nije bio ničiji.' Hannah, ti si čekala na Golden Gateu kod Machu Picchua da taj sarkofag izliječi Odiseja. Bila si na Mostu češće od svih nas. Hoćeš li poći s mnom? Hoćeš li pokušati?”

Hannah je trebao samo trenutak da shvati što to njena prijateljica traži. “Da”, reče ona.

“Daemane”, reče Ada, u trci ne samo s vremenom već i sa Smrću, koja je već bila među njima i držala Harmana u svojim tamnim pandžama, “moraš obaviti Prijenos sa svima ovdje. Odmah.”

“Da”, reče Daeman i udalji se brzo, dozivajući ostale da se okupe oko njega.

Moravečki vojnici - Ada ih je sada prepoznavala po obliku ako ne po imenu - još su pucali uokolo, i dalje ubijajući posljednje vojnikse u napadu. Nijedan vojniks se nije probio.

“Hannah”, reče Ada, “trebat će nam nosila, ali ako se ona ne mogu prenijeti slobodnim faksiranjem, prebaci Harmanov pokrivač preko ramena, pa ćemo ga upotrijebiti ako budemo morale.”

“Hej” vikne mali moravek s Europe kada je Hannah grubo strgnula pokrivač s njihovog ljudskog pacijenta na samrti. “Treba mu to! Sav drhti...”

Ada dotakne ruku malog moraveka, osjeti humanost i dušu čak i kroz metal i plastiku. “U redu je”, reče ona napokon. Izvukla je ime toga - njegovo ime - iz njegove kibernetske memorije. “Prijatelju Mahnmute, u redu je”, reče. “Znamo što radimo. Poslije toliko vremena, napokon znamo što radimo.”

Ona mahne ostalima da se odmaknu.

Hannah klekne s jedne strane nosila, s jednom rukom na Harmanovom ramenu, a drugom na metalnoj dršci samog nosila. Ada učini to isto s druge strane.

“Mislim da samo stvorimo u glavi sliku te glavne prostorije - one u kojoj smo upoznali Odiseja - i koordinate će nam same doći”, reče Ada. “Važno je to što smo obje bile tamo.”

“Da”, reče Hannah.

“Brojimo do tri?” reče Ada. “Jedan, dva... tri.”

Obje žene, nosila i Harman iščeznuše.

Iako je Harman na samrti izgledao lak kao perce, dvjema ženama je bila potrebna sva snaga da bi prenijele njega i nosila iz glavnog muzejskog prostora mosta Golden Gate kod Machu Picchua, niz nekoliko stubišta kroz zeleni mjehur u prostoriju sa sarkofazima, pokraj Savinog sarkofaga za hibernaciju, pa niz posljednje spiralno stubište do Odisejevog-Nomanovog sanduka.

Adin dlan uspio je osjetiti samo najslabiji mogući titraj žive reakcije kada je spustila dlan na opustošene grudi svog ljubljenog, ali nije više gubila vrijeme na traganje za znakovima života.

“Opet brojimo do tri”, prošapće ona.

Hannah kimne glavom.

“Jedan, dva... tri.”

Blago su podigle golog Harmana s nosila i spustile njegovo tijelo u Nomanov sanduk. Hannah povuče poklopac i zalupi ga.

“Kako se...” zausti Ada uspaničeno. Mogla bi ispitati sve ove strojeve, njene nove funkcije su joj to priopćile, ali to bi potrajalo predugo...

“Evo”, reče Hannah. “Noman mi je to pokazao nakon što se oporavio.”

Njeni vješti kiparski prsti kucnuše po nizu svjetlećih tipki. Ljudske funkcije stupile su u interakciju s kontrolama ležaja. Sanduk uzdahne, a onda zazuji. Neka izmaglica poteče u komoru za spavanje kroz nevidljive ventile i sakrije najveći dio Harmanovog tijela od pogleda. Ledeni kristali nahvataše se na prozirnom poklopcu. Upali se nekoliko novih svjetiljki. Jedna trepne crvenom bojom.

“Oh!” reče Hannah. Glas joj je bio vrlo prigušen.

“Ne”, reče Ada. Ton joj je bio smiren, ali odlučan. “Ne. Ne. Ne”

Ona spusti dlan preko plastičnih kontrola sanduka kao da uvjerava stroj. Crveno svjetlo trepne, prijeđe u žuto, pa se vrati u crveno.

“Ne”, reče Ada odlučno.

Crveno svjetlo zatitra, potamni, prijeđe u žuto. Ostane žuto.

Hannahini i Adini prsti na tren su se susreli iznad sanduka, a onda je Ada opet spustila dlan na svjetleće kontrole umjetne inteligencije.

Žuto svjetlo se zadrži.

Nekoliko sati kasnije, dok su se oblaci kasnog popodneva približavali da zaklone najprije ruševine Machu Piccha, a zatim kolovoz visećeg mosta sto osamdeset metara ispod njih, Ada reče: “Hannah, faksiraj se natrag u Ardis. Pojedi nešto. Odmori se.”

Hannah odmahne glavom.

Ada se nasmiješi. “Onda makar idi u blagovaonicu i donesi nam neko voće ili tako nešto. Vode.”

Žuto svjetlo je gorjelo cijelo popodne. Neposredno poslije zalaska sunca, dok su se doline Anda kupale u planinskom sjaju, Daeman, Tom i Siris su se slobodno dofaksirali, ali zadržali su se samo nekoliko trenutaka.

“Već smo stigli do trideset drugih zajednica”, reče Daeman Adi. Ona kimne glavom, ne skidajući pogled sa žutog svjetla.

Ostali su se na kraju odfaksirali s obećanjem da će se vratiti ujutro. Hannah se umotala u deku i zaspala tamo, na podu pokraj sanduka.

Ada je ostala - povremeno je klečala, povremeno sjedila, ali neprekidno u mislima i stalno s dlanom na kontrolnom neksusu sanduka, kako bi slala obavijesti o svojoj nazočnosti i svoje želje kroz čipove stroja koji je razdvajao nju i Harmana, pogleda stalno prikovanog za žuto svjetlo monitora.

Nešto poslije tri ujutro po lokalnom vremenu, žuto svjetlo postalo je zeleno.

Četvrti dio

88.

Tjedan dana nakon Pada Ilija:

Ahilej i Pentesileja su se pojavili na praznom grebenu koji se uzdizao između doline Scamandera i doline Simoisa. Kao što je Hefest obećao, čekala su ih dva konja - snažni crni pastuh za Ahejca i niža, ali još mišićavija kobila za Amazonku. Njih dvoje su se popeli da izvide što je preostalo.

Nije preostalo bogzna što.

“Kako može nestati cijeli grad kao što je Ilij?”, reče Pentesileja, čiji je glas bio svadljiv kao i uvijek.

“Svi gradovi nestaju”, reče Ahilej. “Tako im je suđeno.”

Amazonka podrugljivo frkne. Ahilej je već primijetio da plavuša frkće slično kao i njena bijela kobila. “Ali ne mogu nestati za jedan dan... jedan sat” Taj komentar je zvučao kao pritužba, jadikovka. Samo dva dana nakon Pentesilejinog uskrsnuća iz Iscjeliteljevih spremnika, Ahilej se navikavao na taj stalni prizvuk pritužbe.

Pustili su konje da sami pola sata biraju put kroz gomilu kamenja što se protezala tri kilometra duž grebena na kojem se nekada nalazila silna Troja. Nije preostao niti kamen na kamenu. Božanska čarolija koja je odnijela Troju zasjekla je gotovo trideset centimetara ispod najranijih gradskih temelja. Nije ostalo ni izgubljeno koplje, niti truli leš.

“Zeus je doista silan”, reče Pentesileja.

Ahilej uzdahne i zavrti glavom. Dan je bio topao. Bližilo se proljeće. “Rekao sam ti, Amazonko, da ovo nije napravio Zeus. Zeus je umro od moje ruke. Ovo je djelo Hefestovo.”

Žena frkne. “Nikad neću povjerovati da taj mali šepavi dupoglavac smrdljivog daha može napraviti nešto ovakvo. Ne vjerujem čak ni da je on zaista bog.”

“On je ovo napravio”, reče Ahilej. Uz Niktinu pomoć, doda u mislima.

“Tako ti kažeš, sine Pelejev.”

“Rekao sam ti da me tako ne zoveš. Ja više nisam sin Pelejev. Bio sam Zeusov sin, što ne služi na čast ni njemu ni meni.”

“Tako ti kažeš”, reče Pentesileja. “A ako je tvoje hvalisanje točno, onda si ocoubojica.”

“Da”, reče Ahilej. “A ja se nikad ne hvališem.”

Amazonka i njena kobila frknuše jednoglasno.

Ahilej podbode rebra crnog pastuha i povede ih niz greben, duž izrovanog južnog puta koji se pružao od Skejskih vrata - panj velikog hrasta koji je oduvijek ovdje rastao, još od nastanka grada, preostao je, ali velikih vrata nije bilo - a onda opet desno u dolinu Scamandera koja je razdvajala grad od obale.

“Ako je taj jadni Hefest sada kralj bogova”, reče Pentesileja, glasom jakim i razdražujućim poput grebanja noktiju po tablici od škriljca, “zašto se sve vrijeme krio u špilji dok smo bili na Olimpu?”

“Rekao sam ti - čeka da se završi rat između bogova i Titana.”

“Ako je on nasljednik Zeusov, tako mi Hada, zašto jednostavno to ne završi sam, zapovijedajući munjama i gromovima?”

Ahilej je šutio. Ustanovio je da ona ponekad, kad on ne odgovori, ipak umukne.

Dolina Scamandera - sravnjena i glatka poslije jedanaest godina koliko je služila kao bojište - izgledala je kao da tlo nije bilo isječeno pri prebacivanju Troje, još su tu bili tragovi sandala tisuća muškaraca, i krv sasušena na kamenu - ali sva živa ljudska bića, konji, kočije, oružje, leševi i drugi predmeti nestali su kao što je Hefest to objasnio Ahileju. Iščezli su čak i šatori Ahejaca i spaljene olupine njihovih crnih lađa.

Ahilej je dopustio konjima da se nekoliko minuta odmore na obali i sad su on i Amazonka promatrali kako se prozirni valovi Egejskog mora valjaju po praznom pijesku. Ahilej nikada ne bi to rekao ovoj kučki od vučice kraj sebe, ali srce ga je boljelo pri pomisli da nikada više neće vidjeti svoje drugove po oružju - lukavog Odiseja, gromkog Velikog Ajaxa, nasmijanog strijelca Teukra, odane Mirmidonce, pa čak i glupog riđokosog Menelaja i njegovog brata spletkaroša - Ahilejevog smrtnog neprijatelja - Agamemnona. Čudno, pomislio je Ahilej, kako čovjeku i neprijatelji postanu važni kada bez njih ostane.

Na to on pomisli na Hektora i stvari koje mu je Hefest ispričao o Ilijadi - o drugoj sudbini samog Ahileja - i na to se očajanje u njemu diže kao žuč. Okrenuo je konja na jug i ispio vino iz kozje mješine, vezane za jabuku sedla.

“I mislim da nikad neću povjerovati da je bradati obogaljeni bog zaista imao tu moć da nas vjenča”, brbljala je Pentesileja iza njega. “To je stvarno bila konjska pisača.”

“On je kralj svih bogova”, reče Ahilej umorno. “Tko bi bolje mogao blagosloviti naše svadbene zavjete?”

“Može on blagosloviti moju stražnjicu”, reče Pentesileja. “Idemo li? Zašto smo krenuli na jugoistok? Što se nalazi tamo? Zašto odlazimo s bojišta?”

Ahilej nije progovarao sve dok nije zauzdao konja petnaest minuta kasnije.

“Vidiš li ovu rijeku, ženo?”

“Naravno da vidim. Zar misliš da sam slijepa? To je samo ušljivi Scamander - previše gust da se pije, previše rijedak da se ore - brat rijeke Simois s kojom se spaja nekoliko kilometara uzvodno.”

“Ovdje, pokraj ove rijeke koju mi nazivamo Scamanderom, a bogovi svetim Xantesom”, reče Ahilej, “tu sam, po riječima Hefesta koji citira mog biografa Homera, trebao doživjeti svoju najslavniju aristeju - dvoboj koji bi me učinio besmrtnim i prije nego što bih ubio Hektora. Tu sam se trebao, ženo, boriti s čitavom trojanskom vojskom posve sam - kao i sa samom nabujalom rijekom koju su digli bogovi - i vičem nebesima: 'Umrite, Trojanci, umrite!'... sve dok ih ne pobijem i ne probijem se do svete Troje! Eno tamo, ženo, vidiš li gdje teku oni niski brzaci? Baš tamo sam trebao u munjevitom nizu pobiti Tersiloha, Midona, Astipla, Mneseja” Trasija, Enija i Ofelesta. A onda bi me Peonci zaskočili s leđa pa bih pobio i njih. A tamo, preko puta, s trojanske strane, ubio bih Asteropaja što se jednako služio i desnom i lijevom rukom, hitnuvši jednom svoje pelejsko koplje od jasena spram njegova dva. Obojica promašimo, ali ja sasiječem junaka mačem dok on pokušava iščupati moje veliko koplje iz riječne obale da bi ga opet bacio...”

Ahilej ušuti. Penteliseja je sjahala i otišla iza grma da se pomokri. Prostački zvuk njenog pišanja probudio mu je želju da ubije Amazonku na licu mjesta i ostavi tijelo vranama-strvinarkama koje su se gnijezdile na grmlju u blizini rijeke. Svakodnevno sljedovanje mrtvih za lešinare očigledno je presahnulo i Ahileju je bilo mrsko da ih ostavi razočarane.

Ali nije mogao naškoditi Amazonki. Afroditina ljubavna čarolija još je djelovala na njega i zbog nje mu se ljubav prema toj kuji motala po crijevima, izazivajući mučninu jednako kao što bi to učinio brončani šiljak koplja zabodenog u utrobu. Jedina ti je nada da se tiferomoni vremenom potroše, rekao je Hefest kada su obojica bili pijani od vina posljednje noći u špilji i nazdravljali jedan drugome i svima koje su poznavali, dizanjem velikih pehara za obje ruke, uz međusobno povjeravanje za koje su kadra samo braća, ili mokra braća.

Kada je Amazonka opet uzjahala, Ahilej je pošao prvi preko Scamandera, dok su konji oprezno stupali. Voda jedva da je dopirala do koljena na najdubljem mjestu. Skrenuo je na jug.

“Kuda idemo?”, upita Pentesileja. “Zašto odlazimo odavde? Što ti je na pameti? Pitam li se ja tu nešto ili će stalno moćni Ahilej donositi odluke i o najmanjoj sitnici? Nemoj misliti da ću te slijepo pratiti, sine Pelejev. Možda te neću pratiti uopće.”

“Tragamo za Patroklom”, reče Ahilej ne okrenuvši se na sedlu.

“Što?”

“Tragamo za Patroklom.”

“Za tvojim prijateljem? Onim tvojim malim pederkom? Patroklo je mrtav. Atena ga je ubila. Vidio si to i sam tako rekao. Započeo si rat protiv bogova zbog toga.”

“Hefest kaže da je Patroklo živ”, reče Ahilej. Ruka mu je bila na balčaku mača, zglavci bijeli, ali nije isukao oružje. “Hefest kaže da nije smjestio i Patrokla u plavu zraku kad je pokupio sve ostale na zemlji, niti kada je zauvijek premjestio Ilij. Patroklo je živ i tamo je negdje preko mora, pa ćemo ga pronaći. To će biti cilj moje potrage.”

“Ma da, Hefest kaže”, podsmjehne se Amazonka. “Sve što Hefest kaže mora biti istina, nije nego. Šepavi gad i isprdak ne bi ti mogao lagati, a?”

Ahilej zašuti. Išao je starim putem na jug duž obale, putem kojim je stoljećima gazilo toliko konja odgajanih u Troji i kojim su sa sjevera u skorije vrijeme došli brojni trojanski saveznici u čijoj je pogibiji Ahilej naveliko sudjelovao.

“A Patroklo je živ tamo negdje preko mora”, podrugljivo ga je oponašala Pentesileja. “A kako, Hada ti, da preplovimo to more, sine Pelejev? Uostalom, koje morel”

“Pronaći ćemo brod”, reče Ahilej ne okrenuvši se da je pogleda. “Ili ćemo ga napraviti.”

Netko frkne, Amazonka ili kobila. Očito ga je prestala slijediti -Ahilej je čuo samo potkove svog konja po kamenu - pa vikne tako da ju je mogao čuti. “Što smo sada, marljivi brodograditelji, možda? Znaš li ti uopće sagraditi brod, o brzonogi ljudomoru? Sumnjam. Dobro ti ide kad treba biti brz na nogama i ubijati ratnike - i ratnice Amazonke dvostruko bolje od tebe - ali nemaš pojma kako se bilo što gradi. Kladim se da nikad u svom beskorisnom životu ništa nisi napravio... jesi li? Jesi li? Ti žuljevi koje vidim potječu od držanja koplja i pehara s vinom, a ne od... sine Pelejev! Slušaš li ti mene?”

Ahilej je odjahao petnaest metara dalje. Nije se osvrnuo. Pentesilejina golema bijela kobila stajala je tamo gdje ju je ona zauzdala, ali sada je zbunjeno kopala kopitom po tlu, u želji da se pridruži pastuhu ispred nje.

“Ahileju, vrag da te nosi! Ne misliš valjda da ću te samo pratiti? Čak ni sam ne znaš kud si krenuo, zar ne? Priznaj!”

Ahilej nastavi jahati, očiju prikovanih za magličasti rub brda na liniji horizonta kraj mora, daleko, daleko na jugu. Glava ga je sve više boljela.

“Nemoj uzeti zdravo za gotovo da... ma goni se!” drekne Pentesileja dok su se Ahilej i njegov pastuh polako udaljavali, sad već stotinu metara ispred nje. Zeusovo kopile se nije ni osvrnulo.

Jedan lešinar s grmolikog drveta pokraj svetog Xantesa zalepeta u nebo, okruži jednom iznad sada praznog bojišta, pa očima nalik orlovskim primijeti da tamo nije preostao ni pepeo pogrebnih lomača -gdje se obično mogao naći kakav podnevni zalogaj.

Lešinar odleti na jug. Opiše krug na kilometar iznad dva živa konja i dva ljudska bića - jedinih živih bića na tlu koja su se vidjela dokle god je dopirao njegov daleki strvinarski pogled - pa kao vječiti optimista odluči ih pratiti.

Duboko ispod njega, bijeli konj i njegov ljudski tovar ostali su nepomični, dok su crni konj i njegov čovjek kloparali na jug. Lešinar je promatrao i slušao, ali nije obraćao pozornost na neprijatne zvuke kojim se zaostalo ljudsko biće oglašavalo kada je podbodeni bijeli konj odjednom krenuo i zagalopirao ne bi li dostigao crnog.

Zajedno, tako da je bijeli konj samo malo zaostajao, dva konja i dva ljudska bića nastavila su na jug duž obala Egeja, a lešinar ih je - ljenčareći lagodno na jakim termalnim strujama sve toplijeg popodneva - pratio ispunjen nadom.

89.

Devet dana nakon Pada Ilija:

General Beh bin Adee osobno je poveo napad na Krater Pariz, koristeći brod za spuštanje kao svoj zapovjedni centar dok se više od tristo njegovih najboljih vojnika iz Pojasa spuštalo i letjelo dolje u gradkošnicu od plavog leda, iz šest lovačkih stršljena.

General bin Adee nije bio za to da se uključe u bitku na Zemlji - njegov savjet je bio da nikome ne drže stranu - ali primarni integratori su donijeli odluku, a ona je bila konačna. Njegov posao bio je da pronađe i uništi stvorenje zvano Seteb. Onda je general bin Adee savjetovao da se katedrala od plavog leda iznad Kratera Pariz nuklearno bombardira iz svemira - to je bio jedini način da sigurno dokrajče tog Seteba - ali primarni integratori su odbili njegov savjet.

Milenionski voda Mep Ahoo poveo je prvu ekipu u napad. Pošto se ostalih deset ekipa spustilo niz užad i probilo kroz vanjsku površinu grada pod plavim ledom, uspostavivši obruč i potvrdivši to preko taktičkih komunikacija - stvorenje sada nije moglo pobjeći - Mep Ahoo je sa svojih dvadeset pet izabranih asterovečkih jurišnika iskočio iz primarnog stršljena koji je lebdio na visini od tri tisuće metara, aktivirao potisnike u posljednjem trenutku, eksplozivnim nabojima probio rupu u krovu kupole katedrale od plavog leda i spustio se unutra - niz užad za brzo spuštanje pričvršćeno za klinove ukucane u sam plavi led.

“Prazno je”, javio je radiovezom milenionski vođa Mep Ahoo. “Nema Seteba.”

General bin Adee vidio je to i sam na slikama koje su mu slali nanopredajnici i kamere u odijelima dvadeset šest jurišnika. “Raširite se i pretražite”, zapovijedi on preko glavne taktičke frekvencije. Sada su pristizali izvještaji od svih ekipa na obodu. Sam plavi led bio je truo - čitav zid tunela mogao se srušiti udarcem šake. Tuneli i hodnici već su se počeli urušavati.

Mep Ahooova ekipa poletjela je pomoću mlaznica u istraživanje špiljskog središnjeg prostora iznad samog kratera drevne crne rupe. Počeli su s velike visine - kako bi se uvjerili da se ništa ne krije na nekom od balkona od plavog leda ili u visokim pukotinama - ali ubrzo su u niskom letu prelazili iznad dimnjaka i napuštenih sekundarnih gnijezda.

“Glavno gnijezdo se urušilo”, izvijesti Mep Ahoo preko zajedničkog taktičkog kanala. “Upalo je u krater crne rupe. Šaljem slike.”

“Vidimo ih”, odgovori general Beh bin Adee. “Postoji li ikakva šansa da se stvorenje Seteb nalazi u samom otvoru crne rupe?”

“Ne, gospodine. Sada pretražujemo krater dubokim radarom, a on doseže sve do magme. Nema bočnih ventilacijskih prolaza niti pećina. Mislim da je otišao, gospodine.”

Na zajedničkoj frekvenciji se začu Cho Lijev glas. “To potvrđuje našu teoriju da je kvantni događaj od prije četiri dana bio otvaranje posljednje Branske rupe u samoj katedrali od plavog leda.”

“Budimo posve sigurni u to”, reče general Beh bin Adee. Preko zapovjednog taktičkog uskog snopa on pošalje Mep Ahoou: Pretražite sva gnijezda.

Razumijem.

Šestorica asteroveka iz Mep Ahooove primarne udarne ekipe provjerili su srušene ostatke centralnog Setebovog gnijezda, a onda se raštrkali u letu potisnicima iznad urušenog poda katedrale kako bi pogledali u svaki poluraspadnuti dimnjak i ulegnuto gnijezdo.

Odjednom se začuje povik jedne ekipe koja je upravo prodrla u centralnu kupolu. “Gospodine, ovdje je neki zapis.”

Pet-šest drugih vojnika, uključujući i milenionskog vođu Mep Ahooa, okupilo se na jednom mjestu visoko na južnom zidu kupole. Tamo je bila terasa, baš gdje je najveći hodnik ulazio u kupolu, a na zidu kupole gdje se hodnik širio u takozvanu katedralu, netko ili nešto napisalo je u plavom ledu, služeći se noktima ili pandžama: Mislim, Tihi to stiže. Njegova gospa drži da je Tihi sve stvorio što Seteb samo muči, ali On tako ne drži. Tko stvorio je slabost njihovu, namijenio je tu slabost Njemu, da ih muči. Ali pomislim, što se onda ovaj Seteb ovdje tol'ko uznemirio da bježi? Mislim, zar može Snagu u Bijeg natjerati Slabost? Mislim, je li On naposljetku Jedan jedini? Stiže Tihi.

“Caliban”, reče primarni integrator Asteague/Che s Kraljice Mab, koja se nalazila u geosinkronoj stazi.

“Gospodine, provjerili smo sve tunele i špilje i izvještavamo da je sve prazno”, začuje se izvještaj nekog centurionskog vođe preko zajedničkog taktičkog kanala.

“Vrlo dobro”, reče general Beh bin Adee. “Pripremite se za upotrebu toplinskih naboja za taljenje cijelog kompleksa od plavog leda sve do prvobitnih ruševina Kratera Pariz. Pobrinite se da ne oštetite nijednu raniju građevinu. Njih ćemo sljedeće pregledati.”

Ovdje ima nečega, reče Mep Ahoo preko taktičkog uskog snopa. Slike koje su pohrlile na monitore broda prikazivale su reflektore na grudima vojnika uperene u jedno urušeno gnijezdo u otvoru dimnjaka. Sva jaja u tom gnijezdu bila su razvaljena ili ulegnuta... sva osim jednog. Milenionski vođa se spusti dolje, čučne kraj jajeta, položi na njega ruke u crnim rukavicama, a onda prisloni i glavu, osluškujući.

Mislim da ovdje još ima nečeg živog, gospodine, izvijesti Mep Ahoo. Zapovijedi?

Pričekaj, vikne general Beh bin Adee. Zatim preko uskog snopa upućenog Kraljici Mab reče: Zapovijedi?

“Pričekajte”, reče s mosta časnik koji je govorio u ime primarnih integratora.

Napokon se preko linije javi primarni integrator Asteague/Che. “Što vi savjetujete, generale?”

“Da ga spalimo. Da spalimo sve ovdje... dvaput.”

“Hvala, generale. Samo trenutak, molim.”

Zavlada tišina narušena samo blagim šuštanjem. Bin Adee je čuo disanje svojih tristo deset vojnika preko mikrofona u njihovim odijelima.

“Mi bismo voljeli da uzmete to jaje”, reče napokon primarni integrator Asteague/Che. “Upotrijebite jednu od onih kocki za stanje zastoja ako je moguće. Stršljen broj devet treba to donijeti ovamo. Neka milenionski vođa Mep Ahoo ostane s jajetom u stršljenu broj devet.

Upotrijebit ćemo Kraljicu Mab kao laboratorij pod karantenom. Mab se posve oslobodio naoružanja i fisijskog materijala... nevidljive krstarice pratit će naše proučavanje jajeta.”

General Beh bin Adee šutio je nekoliko sekunda, a onda rekao: “Vrlo dobro.” On otvori uski snop milenionskom vođi Mep Ahoou i prenese zapovjedi. Ekipa u katedrali od plavog leda već je pripremila kocku za stanje zastoja.

Mep Ahoo pošalje: Jeste li sigurni u svezi s tim, gospodine? Znamo po onome što su nam ispričali Ada i drugi preživjeli za što je sve sposoban taj Setebov nakot. Čak i neizlegnuto jaje ima neku moć. Sumnjam da je Seteb slučajno ostavio živo jaje za sobom.

“Izvrši zapovijed” reče general Beh bin Adee preko zajedničke taktičke frekvencije. Onda otvori privatni uski snop Mep Ahoou i pošalje: “I nek ti je sa srećom, sinko.”

90.

Šest mjeseci poslije Pada Ilija, Devetog ava:

Daeman je predvodio pohod na Jeruzalem. Pažljivo ga je isplanirao.

Stotinu potpuno funkcionalnih staromodnih ljudi slobodno se dofaksiralo u istoj sekundi i stiglo oko tri minute prije četiri moravečka stršljena koji su nosili još stotinu dobrovoljaca iz Ardisa i drugih preživjelih zajednica. Moravečki vojnici su ponudili svoje usluge za taj pohod prije više mjeseci, ali Daeman se prije godinu dana zakleo da će on osloboditi staromodne ljude zatočene u plavoj zraki Jeruzalema - sve Savine drevne prijatelje i rođake Židove - i još je to smatrao svojom ljudskom obvezom. Međutim, prihvatili su dugoročnu posudbu borbenih odijela, naprtnjaču s potisnicima, zaštitnih oklopa i energetskog oružja. Stotinu muškaraca i žena u stršljenima - pilotirali su moraveki koji se inače neće uključiti u borbu - nosilo je oružje preteško da bi se ponijelo prilikom slobodnog faksiranja.

Daemanu i njegovoj ekipi - i ljudima i moravekima - trebalo je više od tri tjedna da do posljednjeg centimetra provjeravaju uzduž i poprijeko satelitske koordinate starih gradskih ulica, avenija, trgova i raskršća kako bi isplanirali mjesta za stotinu dolazaka slobodnim faksom i odredili gdje će se spustiti stršljeni.

Pričekali su kolovoz i židovski praznik Deveti av. Daeman i njegovi dobrovoljci slobodno su se dofaksirali deset minuta poslije zalaska sunca, kada je plava zraka najjače sjala.

Koliko su uspjeli saznati izviđanjem s Kraljice Mab i iz zraka, Jeruzalem je bio jedinstveno mjesto na Zemlji po tome što su ga nastanjivali i vojniksi i calibani. U Starom gradu, koji je večeras bio njihova meta, vojniksi su zauzimali ulice sjeverno i sjeverozapadno od Hrama Gore, u dijelovima koja su u grubim crtama odgovarale drevnom muslimanskom i kršćanskom kvartu, dok su calibani ispunjavali uske ulice i građevine u dijelovima koji su se nekad nazivali Židovska četvrt i Armenska četvrt.

Po špijunskim slikama - uključujući i one snimljene dubokim radarom - procijenili su da u Jeruzalemu ima zajedno oko dvadeset tisuća vojniksa i calibana.

“Odnos sto prema jedan”, rekao je Greogi i slegnuo ramenima. “Imali smo i gore.”

Dofaksirali su se gotovo nečujno, kao puki dašak vjetra u zraku. Daeman i njegova ekipa pojavili su se na uskom trgu ispred Kotela... Zapadnog zida. Još je bilo dovoljno svijetlo da se vidi, ali Daeman je osim očiju upotrijebio toplinske slike i duboki radar kako bi pronašao ciljeve. Procijenio je da odmah zapadno od trga sjedi, spava, stoji i mota se po zidovima i krovovima petstotinjak calibana. Za nekoliko sekundi, svih deset njegovih desetnika javilo se preko interkoma u borbenim odijelima.

“Pucajte po volji”, reče on.

Energetsko oružje bilo je programirano uništavati samo živo tkivo - calibana ili vojniksa - a poštedjeti građevine. Kada je Daeman naciljao i opalio, vidio je kako se caliban dugih pandža u trku i skoku razlijeće u tisuće mesnatih komadića i bilo mu je milo zbog toga. Nisu htjeli uništiti ovo selo kako bi ga spasili.

Stari grad Jeruzalem pretvorio se u vrtlog plavih energetskih bljeskova, vrištanja calibana, povika preko radiovala i eksplodirajućeg mesa.

Daeman i njegova desetina pobili su sve ciljeve koje su mogli opaziti, kada je po kronometru na svom viziru vidio da je došlo vrijeme da stignu stršljeni. Aktivirao je naprtnjaču s potisnicima i podigao se do razine Hrama Gore - Daeman je bio sam, ovo nije bio trenutak da se zrak ispuni ljudima u letu - i promatrao kako prva dva stršljena nailaze, spuštaju se, izbacuju ljude i tovar, a onda se dižu i nestaju. Trideset sekundi zatim, stigla su posljednja dva stršljena i ljudi i žene u borbenim odijelima rastrčali su se po kamenju Gore, noseći teško naoružanje na tronošcima i potisnim blokovima. Dva stršljena se udaljiše.

“Hram Gore osiguran”, javi Daeman radiovezom svim svojim desetnicima. “Možete poletjeti kad budete spremni. Držite se dalje od zadanih linija vatre s Gore.”

“Daemane?” oglasi se Elian sa svog položaja iznad Bab-el-Nazira u staroj Muslimanskoj četvrti. “Vidim kako se mase vojniksa penju uz Via Doloroza, a gomile calibana nailaze na tvoju stranu Ulicom Kralja Davida.”

“Hvala, Eliane. Pobrini se za njih kada stignu. Veće naoružanje može se uključiti kad...”

Daemana zagluši vatra teškog oružja s Gore ispod njegovih nogu. Ljudi duž zidova i krovova pucali su na sve strane prema sivim i zelenim stvorenjima što su nadirala. Od vertikalne plave zrake i tisuća plavih bljeskova vatre energetskog oružja, cijeli Stari Jeruzalem bio je okupan plavim sjajem. Filtri u naočalama Daemanovog borbenog odijela čak su se malo zatamnili.

“Sve jedinice, pucajte po volji i javite o svakom proboju u svoj sektor”, reče Daeman. On se nakrivi na leđnim potisnicima, a onda klizne kroz zrak na sjeveroistok, gdje se uzdizala viša, modernija zgrada s plavom zrakom tik iza Kamene kupole. Bilo mu je zanimljivo to što mu je srce tako snažno tuklo da se morao suzdržavati kako ne bi pretrpio hiperventilaciju. Vježbali su to petsto puta u protekla dva mjeseca, slobodno se faksirali u tobožnji Jeruzalem koji su sagradili nedaleko od Ardisa uz pomoć moraveka. Ali ništa nije moglo pripremiti Daemana za borbu ovih razmjera, s ovim naoružanjem, u ovom gradu nad gradovima.

Hannah i njena desetina čekali su ga kada je stigao do zapečaćenih vrata zgrade iz koje je plava zraka izlazila. Daeman se spusti, kimne glavom Lamanu, Kamanu i Greogiju koji su bili tamo u blagom svjetlu sutona s Hannah, pa reče: “Idemo.”

Laman postavi plastični eksploziv brzo, zdravom lijevom rukom. Dvanaest ljudi povukoše se iza zgrade od metalne legure, a eksplozija raznese čitava vrata.

Unutrašnjost nije bila mnogo prostranija od Daemanove malene spavaće sobe u Ardisu, a kontrole - hvala svakom Bogu koji se možda nalazi tamo negdje - gotovo kao što su pretpostavili, nakon što su razmotrili sve zajedničke podatke koji su im bili na raspolaganju iz kristalnog ormara iz Taj Moire.

Hannah je odradila sve i njeni vješti prsti poletjeli su po tastaturi, ukucavajući sedmeroznamenkaste kodove kad god bi primitivna umjetna inteligencija zgrade s plavom zrakom to zatražila od nje.

Odjednom im zacvokotaše zubi i zabolješe ih kosti od dubokog, uglavnom podzvučnog zujanja. Svi prikazi na zidu umjetne inteligencije bljesnuše zelenom bojom, a onda se ugasiše.

“Svi van”, reče Daeman. On je posljednji izašao iz predvorja zgrade sa zrakom, i to u posljednjem trenutku - predvorje, metalni zid i čitava ta strana zgrade, sve se to dvaput presavilo u sebe i iščezlo, pretvorivši se u crni pravokutnik.

Daeman, Hannah i ostali odstupili su na stijene samog Hrama Gore i sada su promatrali kako se plava zraka obrušava s neba, a zujanje je bilo sve dublje dok je zamiralo - vrlo bolno. Daeman shvati da je zatvorio oči i stegnuo šake, osjetivši jenjavanje podzvučnih vibracija u utrobi, testisima, kostima i zubima. Onda duboki zvuk prestane.

On svuče kapuljaču odijela, ostavivši slušalice i mikrofon na mjestu, pa reče Hannah: “Ovdje neka bude linija obrane. Čim se pojavi prvo ljudsko biće, pozovi stršljene.”

Ona kimne glavom i pridruži se ostalima na položaju odakle su pucali, na visokom Hramu Gore. U nekom trenutku tijekom priprema za tu noć, netko se - možda je to bila Ada - našalio da bi bilo vrlo pristojno da Daeman i ostali učesnici pohoda upamte sva lica i imena 9113 muškaraca i žena zarobljenih u toj zraki prije četrnaest stoljeća. Svi su se nasmijali, ali Daeman je znao da je to tehnički moguće; kristalni ormar u Taj Moiri dao je Harmanu dosta tih podataka.

I tako je Daeman u proteklih pet mjeseci, od trenutka kada su odlučili kako i kada ovo napraviti, provjeravao ta uskladištena lica i imena. Nije upamtio svih 9113 - bio je, kao i svi preživjeli, prezauzet da bi to napravio - ali nije se iznenadio kada je prepoznao prvog čovjeka i ženu koji su se isteturali kroz ta crna pravokutna vrata iz uređaja za sastavljanje neutrinsko-tahionske zrake.

“Petra”, reče Daeman. “Pinchas. Dobro došli natrag.” Dohvatio je mršavog muškarca i ženu prije nego što su stigli pasti. Svi koji su izlazili kroz crna vrata, dvoje po dvoje kao životinje s Nojeve barke, kako je Daeman stigao primijetiti, izgledali su prije ošamućeno nego svjesno.

Tamnokosa žena po imenu Petra - Daeman je znao da je to bila Savina prijateljica - osvrne se oko sebe omamljeno i reče: “Koliko dugo?”

“Predugo”, reče Daeman. “Evo ovuda. U onaj brod, molim te.”

Prvi stršljen se spustio i donio u sebi još trideset staromodnih čiji je posao bio da proprate duge kolone ljudskih bića koja su se vratila i da im pomognu. Daeman je promatrao kako Stefi prilazi i vodi Petru i Pinchasa preko drevnog kamenja prema ulazu stršljena.

Daeman je pozdravljao sve koji su silazili niz rampu iz zgrade sa zrakom i mnoge je prepoznao na prvi pogled - treći čovjek se zvao Graf, njegova partnerica također se zvala Hannah, jedan od Savinih prijatelja po imenu Stephen, Abe, Kile, Sara, Caleb, William... Daeman ih je sve pozdravio po imenu i pomogao im da siđu niz nekoliko stuba do drugih ljudi koji su čekali da im pomognu ući u stršljene.

Vojniksi i calibanl su nastavili s napadima. Ljudska bića su ih nastavila ubijati. Na vježbi im je trebalo više od četrdeset pet minuta -kad bi im išlo od ruke - da ukrcaju 9113 ljudi u stršljene, čak i sa samo nekoliko sekundi između ukrcavanja u jedan stršljen i njegovog odlaska, i stizanja sljedećeg - ali ove večeri, pod napadom, obavili su to za trideset tri minute.

“U redu”, reče Daeman na svim kanalima. “Svi se sklanjajte s Hrama Gore.”

Ekipe s teškim naoružanjem odvukle su opremu do mjesta gdje su lebdjela dva posljednja stršljena, blizu istočnog ruba Gore. A onda su i ti stršljeni otišli - tragom desetina drugih na zapad - tako da su ostali samo Daeman i njegovi prvobitni odredi.

“Tri ili četiri tisuće novih vojniksa stiže iz smjera Crkve Groba”, izvijesti Elian.

Daeman navuče kapuljaču i ugrize se za usnu. Bit će im teže ubijati stvorenja bez teškog naoružanja. “U redu”, reče on preko zapovjednog kanala. “Ovdje Daeman. Faksirajte se... sad. Desetnici, izvijestite kad vam se odredi slobodno otfaksiraju.”

Greogi izvijesti da je njegov odred otišao, pa se otfaksirao i sam.

Edida izvijesti i otfaksira se sa svog položaja u ulici Bab-el-Hadid.

Boman izvijesti da je njegov odred napustio položaj kod Bab-el-Gavanime, a onda nestane i Boman.

Loes se javio nedaleko od Lavlje kapije i iščeznuo.

EUe se javila sa svog položaja i nestala.

Kaman izvijesti da se njegov odred uspješno faksirao - Kaman, izgleda, i previše uživa u tim vojnim stvarima, pomisli Daeman - a onda je Kaman nepotrebno zatražio dopuštenje da se slobodno faksira kući.

“Makni dupe odavde”, javi mu Daeman preko radioveze.

Oko izvijesti da je njen odred otišao i pođe za njima.

Caul se javi ispod džamije Al-Aksa i nestane.

Elian javi da mu se odred slobodno faksirao kući, pa zatim ode i on.

Daeman okupi svoj odred, uključujući Hannah, pa počne pratiti kako nestaju jedno po jedno iz sve gušćih sjena trga kod Zapadnog zida.

Znao je da su svi otišli, da je zgrada s plavom zrakom ispražnjena, ali morao je provjeriti.

Zakucavši srednjim prstom po kontrolama potisne naprtnjače na dlanu, Daeman je poletio uvis, okružio oko zgrade zrake, pogledao kroz prazna vrata u prazninu iza njih, okružio oko prazne Kamene kupole i praznog trga, pa poletio u nižim, širim krugovima, provjeravajući sva mjesta u sva četiri kvarta Starog grada, gdje su njegovi odredi održali obruč ne izgubivši niti jedno ljudsko biće u napadima vojniksa i calibana.

Znao je da treba krenuti - vojniksi i calibani su navirali prema njemu kroz drevne uske ulice kao voda u probušeni brod - ali je isto tako znao zbog čega se zadržao.

Bačeni kamen umalo mu nije otkinuo glavu. Spasio ga je radar iz borbenog odijela - snimio je bačeni predmet, nevidljiv u pomrčini sutona, i preuzeo kontrolu nad naprtnjačom, tako da se Daeman posve prevrnuo i zaustavio uspravljen na samo nekoliko metara iznad pločnika Hrama Gore.

Spustio se na tlo, aktivirao do kraja oklop i podigao energetsku pušku. Sva čula njegovog odijela i sva njegova ljudska čula javljala su mu da krupno, ne posve ljudsko obličje koje je stajalo u crnom ulazu u Kamenu kupolu nije puki caliban.

“Daemaaaaneeee”, zastenja stvor.

Daeman priđe bliže, s podignutom puškom, zanemarujući zapovijed sustava za gađanje u odijelu koji mu je govorio da puca.

“Daemaneeee”, uzdahne predimenzionirano amfibijsko obličje na vratima. “Mislim, sve i tako, ne bi Ga nagnao na zabludu, što ako bi se ovaj Caliban potrudio mnogo i ne manje propatio nego on, da li bi ga povrijedio on?”

“Ubio bih ga”, vikne Daeman. Tijelo mu je drhtalo od starog bijesa. Čuo je struganje i grebanje tisuća vojniksa i calibana koji su trčkarali i bauljali ispod Gore. “Izađi i bori se, Calibane.”

Sjena se nasmije. “Mislim, čovjek se nada da se zlo katkad može izliječiti ko bradavice što se otru, a čirevi zacijele u sluzi, daaaaa?”

“Izađi i bori se s mnom, Calibane.”

“A da 1' bi on spustio svoju puščicu i susreo se s akolitom Njegovim u poštenoj borbi, šakom i pandžom o šaku i pandžu?”

Daeman je oklijevao. Znao je da ne bi bilo nikakve poštene borbe. Tisuću vojniksa i calibana našlo bi se tu, u Hramu Gore, za deset sekunda. Čuo je kako već grebu i stružu po trgu kod Zapadnog zida i na stubama. On podiže pušku i prebaci ciljanje na automatsko, pa začuje ton potvrde cilja u slušalicama.

“Mislim, Daemaaaan pucati neće, nee”, zapjeva Caliban u sjeni ulaza Kamene kupole. “On previše voli Calibana i gospodara njegovog Se-teba ko neprijatelje da bi navuko - ooo - zavjesu na svijet njin odjednom ovako saaad, daaaa? Neee? Daeman mora pričekati još jedan dan, daaa, da pusti, vjetar ponese nagomilani prah, da se sretne s kućom smrti u pohodu onda kad...”

Daeman opali. Opali opet.

Vojniksi poskakaše na zidove Hrama Gore ispred njega. Calibani se uzveraše uz stube Hrama Gore iza njega. Sada je u Jeruzalemu bio mrak, pošto je čak i sjaj plave zrake - koja je ondje neprekidno svijetlila tisuću četiri stotine dvadeset jednu godinu - sada bio ugašen. Čudovišta su opet vladala gradom.

Daeman nije morao pogledati kroz termo-ciljnik da bi znao da je promašio - da se Caliban kvantno teleportirao. Morat će se sukobiti s tim stvorenjem nekog drugog dana ili noći, u situaciji koja će biti mnogo nepovoljnija po njega nego današnja. Začudo, u potaji, duboko u srcu, Daeman je bio zadovoljan zbog te pomisli.

Vojniksi i calibani istovremeno poiskakaše preko drevnog kamenja Hrama Gore na njega. Trenutak prije nego što su ga njihove pandže dosegle, Daeman se slobodno faksirao kući, u Ardis.

91.

Sedam i pol mjeseci nakon Pada Ilija:

Alys i Ulysses - prijatelji su ga nazivali Sam - rekli su roditeljima da će otići u Jezersko drive-in kino na dvostruku predstavu, Ubiti pticu rugalicu i Doktor No. Bio je listopad i drive-in na jezeru bio je jedini koji je još radio, pošto je imao prijenosne grijače za auto, kao i zvučnike, i obično je, ili makar u protekla četiri mjeseca otkad je Sam dobio dozvolu za samostalnu vožnju, drive-in bio dovoljan za njihovu strast, ali ove večeri, ove posebne večeri, odvezli su se kroz njive kukuruza spremnog za berbu do jednog zabačenog mjesta na kraju dugačkog puta.

“Što ako me mama i tata budu pitali o čemu se u tim filmovima radi?”, upita Alys. Imala je na sebi bijelu bluzu, kao i obično, smeđi džemper prebačen preko ramena, tamnu suknju, čarape i prilično svečane cipele za izlazak u drive-in. Kosa joj je bila vezana u konjski rep.

“Znaš za knjigu Ubiti pticu rugalicu. Samo im reci da je Gregori Peck dobar kao Atticus Finch.”

“On je Atticus Finch?”

“Koga bi drugog glumio?” reče Sam. “Crnca?”

“A drugi film?”

“To je špijunski film o nekom Britancu... mislim da se tip zove James Bond. Predsjedniku se sviđa knjiga po kojoj je film snimljen. Samo reci tati da je bilo uzbudljivo, s puno pucnjave i koječega.”

Sam je parkirao očev Chevi Bel Air iz 1957. na kraju puta, iza ruševina, nadomak jezera. Provezli su se kraj Jezerskog drive-ina i obišli oko oveće bare po kojoj je kino dobilo svoje “jezersko” ime. Daleko s druge strane vode Sam je vidio mali bijeli pravokutnik kazališnog platna, a iza njega sjaj svjetiljki njihovog malog grada nisko na listopadnom nebu, dok se mnogo dalje iza toga vidio snažan sjaj stvarnoga grada u koji su njihovi očevi svakodnevno odlazili na posao. Nekada davno, vjerojatno u vrijeme ekonomske krize, na kraju ove ceste nalazila se neka farma, ali kuće sada više nije bilo - ostali su samo obrasli temelji, kao i stabla oko prilaznog puta. S drveća je opadalo lišće. Bivalo je sve hladnije što su se više bližili Noći vještica.

“Možeš li ostaviti motor da radi?” upita Alys.

“Dakako.” Sam opet uključi motor.

Počeli su se ljubiti gotovo istog trena. Sam je privukao djevojku sebi, spustio lijevi dlan na njenu desnu dojku i za nekoliko trenutaka usta su im bila topla, otvorena i vlažna, jezici užurbani. To zadovoljstvo su otkrili tek ovog ljeta.

Zapetljao se oko dugmadi na njenoj bluzi. Dugmad su bila previše mala i nalazila su se na pogrešnoj strani. Pustila je da joj raskopčani džemper spadne s ramena i pomogla mu oko najproblematičnijeg dugmeta, onog ispod mekog zaobljenog ovratnika. “Jesi li večeras gledao predsjednikov govor na televiziji?”

Sam nije želio slušati o predsjedniku. Ostavivši najnižu dugmad njene košulje zakopčane, dišući brzo, zavukao je ruku unutra i obujmio joj dojku u prilično tvrdom grudnjaku.

“Jesi li gledao?” ponovi Alys.

“Da. Svi smo.”

“Misliš da će biti rata?”

“Mmm”, reče Sam. Opet je poljubi, pokuša opet potaknuti strast u njoj, ali jezik joj se negdje sakrio.

Kada su se razdvojili toliko da ona izvuče košulju iz suknje i ispusti je iza sebe - tijelo i grudnjak bili su joj blijedi u mutnom odsjaju svjetla s neba i žutom sjaju radija i brojčanika na kontrolnoj ploči - ona reče: “Moj otac kaže da bi to moglo značiti rat.”

“To je, znaš, obična blokada”, reče Sam, grleći je objema rukama, dok su mu prsti napipavali kukice i očice njenog grudnjaka koje još nije dobro upoznao. “Nije to kao da smo odlučili zauzeti Kubu ili tako nešto”, doda on. Nije mogao raskopčati tu prokletu stvar.

Alys se nasmiješi u mekom svjetlu, posegne iza leđa i grudnjak čudesno spadne. Sam joj počne sisati i ljubiti dojke. Bile su to vrlo mlade dojke - krupnije i jedrije od pupoljaka šiparice, ali još ne posve zrele. Aureole su bile nabrekle koliko i bradavice; Sam je to primijetio u svjetlu brojčanika radija, a onda je spustio lice u koje mu je navalila krv i opet počeo lizati i sisati.

“Polako, polako!” reče Alys. “Ne tako grubo. Uvijek si tako grub.”

“Oprosti”, reče Sam. Opet je počne ljubiti. Sada su joj usne bile tople, jezik sveprisutan... i užurban. Osjećao je kako se sve više uzbuđuje dok ju je pritiskao natrag prema desnim vratima auta. Prednje sjedalo je bilo šire, dublje i mekše od sofe u njihovom salonu kod kuće. Morao se migoljiti kako bi se izvukao ispod divovskog upravljača, i pri tom još paziti - čak ni tu, na kraju Millerovog puta, nije želio slučajno pritisnuti sirenu.

Dok je ležao iznad nje, dok je njegov ukrućeni ud bio priklješten uz njenu lijevu nogu, ruke su mu užurbano milovale grudi, a jezik hitro tragao za njenim, Sam se toliko uzbudio da zamalo nije svršio istog trena kad je ona spustila dugačke prste na njegovu butinu u samtastim hlačama.

“Ali što ako Rusi ipak napadnu?” šapne Alys kada je on na trenutak podigao lice da bi udahnuo. U kolima je bilo prevruće. Lijevom rukom je ugasio motor.

“Prestani s tim”, reče on. Znao je što ona smjera. Ovo je bila njena zamisao. Željela je da on razmišlja o tome što bi moglo biti. A on je samo želio misliti i osjećati ono što je dečko Sam mislio i osjećao.

“Jao”, reče Alys. Stisnuo ju je tako da je uprla ramenima u veliku ručicu na vratima. Spuštao je lice prema njoj da je još ljubi kada je šapnula: “Želiš li da prijeđemo na zadnje sjedalo?”

Sam je jedva disao. Ta fraza je proteklih tjedana bio njihov signal za ozbiljne stvari - ne samo da mu dopusti da je miluje dolje, što je Alys već nekoliko puta učinila, već da ode do kraja, čemu su se dvaput približili, ali što nisu posve postigli.

Alys ode okolo sa svoje strane - obukla je čedno košulju, ali nije je opet zakopčala, kako je primijetio - a Sam je obišao sa strane gdje je volan. Svjetlo iznad njih bilo je upaljeno sve dok nisu čvrsto zatvorili zadnja vrata. Sam je malo spustio prozor kako bi imali zraka - izgleda da još nije bio u stanju normalno disati - a tako će moći čuti ako neki auto naiđe Millerovim putom u slučaju da se Barney pojavi tu u svom starom crno-bijelom policijskom automobilu preostalom još iz vremena prije rata.

Morali su opet započinjati, ali on je za samo nekoliko trenutaka raskopčao svoju košulju kako bi osjetio njene dojke na grudima, a Alys se ispružila na širokom sjedalu, tako da je on dijelom bio na njoj, a dijelom ne, i noge su joj bile djelomično podignute, dok su njegove bile čudno savijene, pošto im je objema sjedalo bilo prekratko.

Pošao je desnom rukom uz njenu nogu, osjetio njen ubrzani topli dah na obrazu kada ju je na trenutak prestao ljubiti. Imala je na sebi čarape. Sam nikada nije osjetio ništa tako mekano. Opipao je halter tamo gdje su najlonske čarape bile zakvačene za...

“Ma daj”, reče Ulysses, ne suzdržavši se da se ne nasmije i progovori kroz dječaka. “Ovo je sigurno neki anakronizam.”

Alys mu se nasmiješi odozdo i on kroz raširene zjenice djevojčice ugleda stvarnu ženu. “Nije”, šapne ona i sada mu uvali jezik cijelom dužinom pa spusti ruku i protrlja mu erekcijom nabrekli ud kroz vlažni rebrasti samt. “Stvarno”, reče ona, trljajući ga i dalje. “To se zove halter i ona to nosi. Hulahupke još nisu izmišljene.”

“Zašuti”, reče Sam, zatvori oči dok ju je ljubio i stisne donji dio tijela uz njenu razigranu ruku. “Zašuti, molim te.”

Nije mogao izvući metalnu alku na pojasu koji je ona nazvala “halterom” - jednostavno nije želio ni pomaknuti se. Sam je stalno prelazio rukom od mjesta između njenih nogu - gdje je tkanina bila vlažna, bio je siguran da kroz tkaninu osjeća kako je sve toplija pod njim -natrag do tog prokletog haltera.

Alys se zahihotala. “Mogu sve to skinuti”, šapne ona.

Dok je to radila, Sam shvati da im treba više prostora. Otvorio je zadnja lijeva vrata - noć ih je zaslijepila...

“Same!”

On pruži ruku i isključi svjetlo kabine. Na trenutak se ni on ni ona nisu micali, kao dva jelena zaslijepljena farovima, ali kada je opet začuo da je vjetar u lišću kasne jeseni nadjačao udare njegovog srca, opet se nagnuo nad nju.

Odvraćanje pažnje ga je spriječilo da svrši prerano. Okusio je njene usne, spustio lice na njene dojke i blago ih polizao. Ona mu je privukla glavu bliže. Ruka joj se spustila niže, vješto otkopčala njegov opasač, raskopčala hlače i povukla patent-zatvarač dolje, prebrzo za njegov ukus.

Pojavio se bez njene pomoći, i pulsirao je.

“Same?” šapne ona dok se on pridizao iznad nje. Čarape i gaćice bile su joj zgužvane pod njegovim koljenom. Zadovoljno je zamumljao kada joj je povukao suknju uvis.

“Što je?”

“Jesi li ponio... znaš... ono?”

“Ma jebeš to”, odbrusi on kroz glas dječaka, iako se potrudio glumiti taj lik.

Zahihotala se, ali on je taj zvuk prekinuo poljupcem otvorenim ustima. Srce mu je prijetilo da izleti iz grudi dok je premještao težinu, a ona širila noge pod njim. Na tren je vidio da joj se tamna suknja zadigla gotovo do golih dojki, ugledao bijele butine, prije vertikalnu negoli trokutnu svilenkastu tamu između njenih nogu...

“Polako”, šapne Alys dok je spuštala ruku da ga nađe. Stručno mu je obujmila mošnje, prešla prstima duž njegovog uda i dohvatila vršcima glavić. “Polako, Odiseju”, zaprede ona.

,Ja sam... Noman”, šapne on između dva uzdaha. Vodila ga je. Predsjemena tekućina na vrhu njegovog glavića vlažila joj je butine dok ga je postavljala u najbolji kut. Osjećao je vrelinu koja je izbijala iz nje.

Stisnula ga je - dovoljno snažno da ga natjera da jekne, ali nedovoljno snažno da natjera njega kao šesnaestogodišnjaka da svrši.

Alys mu postavi nabrekli glavić uda uz svoje vlažne i jedre usmine, a onda prinese ruku njegovom obrazu. Sam osjeti miris uzbuđenja na njenim prstima i samo to ga zamalo ne natjera da svrši. Oklijevao je u tom savršenom trenutku prije nego što je nastavio.

Bljesak se pojavio ravno ispred auta, iza platna drive-in kina, i nije bio sjajniji od tisuću sunaca, već je bio sjajniji od deset tisuća sunaca. Od njega se sve u gustoj tmini pretvorilo u fotografski negativ - u apsolutno crno i čisto bijelo. Nije bilo nikakvog zvuka. Još ne.

“Čime se to sad zezaš”, reče on nadnesen iznad Alys u položaju kao da radi sklekove, tako da ju je sada dodirivao samo vršak njegovog uda.

“Grad je sedamdeset kilometara daleko”, šapne Alys i povuče ga dolje, pokuša ga povući. “Imamo dosta vremena dok udarni val ne stigne ovamo. Dosta vremena.” Ponudila mu je svoja usta i spustila ruke čvrsto na njegova leđa i guzove, privukavši ga bliže.

On pomisli da joj se odupre. A zbog čega bi? Ovaj dječak Sam je ionako bio toliko uzbuđen da će vjerojatno biti dovoljno dva ili tri uboda u savršenu, djevičansku pičku njegove ljubljene da ga natjera na eksploziju.

Plameni udarni val nuklearne eksplozije i njihovi mladenački orgazmi vjerojatno će biti istodobni. Što je, kako je shvatio, gotovo sigurno bilo baš ono što je njegova bezvremena ljubljena i isplanirala.

Svjetlost je donekle oslabila, i dalje žarka, dovoljno žarka da obasja blagu ljubičastu sjenu oko očiju šesnaestogodišnje Alys, i kada je on to vidio, spustio je lice prema njoj za posljednji vrući poljubac i počeo prodirati naprijed i unutra.

92.

Godinu dana poslije Pada Ilija:

Helena Trojanska probudila se neposredno pred zoru od sna i sjećanja na zvuk sirena za zračnu opasnost. Opipala je jastuke na krevetu, ali njenog ljubavnika Hockenberryja nije bilo - sada je izbivao već duže od mjesec dana - i samo ju je sjećanje na njegovu toplinu nagonilo da ga svakog jutra traži. Još nije našla novog ljubavnika, premda ju je željela polovina Trojanaca i Argejaca preostalih ovdje, u Novom Iliju. Naredila je svojim robinjama, uključujući i Hipsipilu, da je okupaju. Heleni se nije žurilo. Ovaj stan u opet izgrađenom dijelu grada blizu Kuće stupova kod srušenih Skejskih dveri nije se mogao ni usporediti s njenom bivšom palačom, ali životne blagodati počele su se vraćati. Danas je bio poseban dan. Zajedničko vijeće treba donijeti odluku o ekspediciji na Delfe. Naredila je robinjama da joj odjenu najfiniju zelenu svilenu haljinu i stave zlatne ogrlice za jutarnji sastanak Vijeća.

Još je bilo čudno vidjeti Argejce, Ahejce, Mirmidonce i druge osvajače u sjedištu trojanske skupštine. I Atenin hram i veći Apolonov hram srušili su se na dan Pada, ali trojanski i grčki zidari podigli su novu palaču tamo gdje je ranije bio krš Ateninog hrama, odmah sjeverno od glavne avenije, nedaleko od mjesta gdje je stajala Prijamova palača s gordim tremovima i stupovima prije nego što su je bogovi uništili bombama.

Ova nova palača - još nisu imali naziv za središnju javnu zgradu -mirisala je na svježe drvo, hladan kamen i boju, ali bila je prozračna i osunčana u taj proljetni dan. Helena se uvukla unutra i smjestila blizu kraljevske obitelji, do Andromahe koja joj se na tren nasmiješila, a onda opet obratila pozornost na svog muža.

Hektoru su se pojavile sijede vlasi u tamnosmeđoj kovrčavoj kosi i bradi. Svi su to primijetili. Većina žena, Helena je to znala, smatrala je da ga to čini još istaknutijim, ako je tako nešto uopće bilo moguće. Hektor je trebao otvoriti zasjedanje i on je to sada učinio, poželjevši poimence dobrodošlicu svim trojanskim odličnicima i ahejskim gostima.

Agamemnon je bio tu, i dalje čudan, i povremeno je u sve gledao tim dugim, odsutnim pogledom kao u toliko mjeseci poslije Pada, ali sada je bio dovoljno priseban da bi nazočio raspravama Zajedničke skupštine. A šatori su mu još bili puni blaga.

Nestor je bio tu, ali morali su ga donijeti u grad - iz ahejskog šatorskog naselja koje se sada nalazilo nebranjeno na obali - u stolici koju su nosila četiri roba. Mudri stari Nestor nikada nije uspio opet stati na noge poslije tog posljednjeg dana strašne bitke na obali. Iz ahejskog logora - još je bilo u životu šezdeset tisuća grčkih ratnika, dovoljno da zahtijevaju glasovanje - bili su tu Mali Ajax, Idomenej, Poliksen, Teukro i priznati, premda još ne javno proglašeni vođa Grka - zgodni Trasimed, Nestorov sin. S Grcima je bilo još nekoliko muškaraca koje Helena nije prepoznala, uključujući i visokog, štrkljastog mladića kovrčave kose i brade.

Dok ga je Nestor predstavljao uz riječi dobrodošlice, Trasimed je pogledao prema Heleni, a Helena je čedno oborila oči dopustivši sebi da malo pocrveni. Neke navike teško su kopnjele, čak i na drugom svijetu i u drugo vrijeme.

Konačno Nestor predstavi njihovog glasnika iz Ardisa - ne Hockenberryja, koji se još nije vratio s putovanja na zapad, već visokog, mršavog, tihog muškarca po imenu Boman. Tog jutra nije bio nazočan nitko od moraveka. Pošto je završio s dobrodošlicom, nepotrebnim predstavljanjem i ritualnim skupštinskim govorom, Hektor je iznio predmet zasjedanja ove skupštine i pitanja o kojima se morala donijeti odluka prije nego što zasjedanje bude završeno.

“Dakle, danas moramo odlučiti da li da pošaljemo ekspediciju u Delfe”, zaključio je plemeniti Hektor, “a ako bude tako, onda i tko će poći, a tko ostati. Također moramo odlučiti što učiniti bude li moguće da iz plave zrake koja odande izbija vratimo toliko brojne argejske rođake. Trasimede, tvoji ljudi bili su zaduženi za izgradnju dugih brodova. Hoćeš li iznijeti pred Skupštinom dokle se s tim stiglo?”

Trasimed se nakloni, koljena blago podignutog na stubi, sa zlatnom kacigom spuštenom uz nogu. On reče: “Kao što znate, naš najbolji preživjeli graditelj brodova, Harmonid zadužen je za izgradnju. Dopustit ću njemu da podnese izvještaj.”

Harmonid, mladić s kovrčavom bradom koga je Helena malo prije primijetila, sada stupi naprijed nekoliko koraka, a onda brzo obori pogled na vlastita stopala kao da bi radije da nije sebe učinio toliko uočljivim.

Malo je zamucao kad je progovorio.

“Trideset... dugih brodova je... spremno. Svaki može... povesti... pedeset ljudi, njihove oklope i namirnice potrebne da... stignu do Delfa. Još malo pa ćemo... dovršiti... još dvadeset brodova... kako je Skupština naredila. Ti brodovi su... širi... od dugih lađa, savršeni za... prijevoz robe i ljudi, ako pronađemo kakvu... robu i ljude.”

Harmonid se brzo vrati među Argejce.

“Vrlo dobro odrađeno, plemeniti Harmonide”, reče Hektor. “Zahvaljujemo ti i Skupština ti zahvaljuje. Pogledao sam brodove i divni su - zategnuti, čvrsti, precizno sagrađeni.”

“A ja želim zahvaliti Trojancima za to što su znali gdje se može naći najbolje drvo na gori Idi”, progovori u licu crven Harmonid, ali sada s ponosom, bez ikakve naznake mucanja.

“Dakle, sad imamo brodove za putovanje”, reče Hektor. “Pošto su nestale obitelji na kopnu ahejske i argejske, a ne trojanske, Trasimed se javio kao dobrovoljac da povede ekspediciju na Delfe. Trasimede, hoćeš li nam priopćiti kakvi su ti planovi za to putovanje?”

Visoki Trasimed spusti nogu, držeći bez napora tešku kacigu na dlanu, kako je to Helena već primijetila.

“Predlažemo da zaplovimo sljedećeg tjedna, kad proljetni vjetrovi blagoslove naše putovanje”, reče Trasimed, čiji se dubok, snažan glas čuo u čitavoj velikoj, stupovima obrubljenoj skupštinskoj dvorani.

“Svih trideset brodova i tisuću petsto probranih ljudi, a trojanski pustolovi još su pozvani, ako žele vidjeti svijeta.”

Začuje se hihot i prostorijom zavlada dobro raspoloženje.

“Plovit ćemo na jug duž obale kraj prazne Kolone”, nastavi Trasimed, “zatim do Lezbosa, pa preko tamnih voda do Hiosa, gdje ćemo loviti i uzeti pitku vodu. Onda na zapad-jugozapad preko dubokog mora, pokraj Androsa, pa u Genestius prolaz između Kasila na poluotoku i otoka Kej. Tu će se pet naših brodova odvojiti i otploviti na sjever prema Ateni, a ljudi će ostatak puta prijeći pješice. Tamo će potražiti živa ljudska bića, a ako ih ne budu našli - pješice će produžiti u Delfe, a njihovi brodovi vratit će se i otploviti za nama u zaljev Saronikos.

Ja ću s ostalih dvadeset pet brodova otploviti na jugozapad kraj Lakedemona, proći tjesnac između Kitere i kopna, obići cijeli Peloponez, ako vremenske prilike to budu omogućile. Kad ugledamo Zakintos s lijeve strane, opet ćemo prići kopnu, a onda se zaputiti na istok i sjeveroistok, natrag duboko u Korintski zaljev. Odmah poslije lokridskog Kleona, a prije nego što stignemo do Beotije, uplovit ćemo u luku, izvući ćemo brodove na suho i otići pješice do Delfa, gdje se u hramu s plavim zrakom, kako nas u to uvjeravaju moraveki i naši ardiski prijatelji, nalaze živi preostali pripadnici našeg naroda.”

Osoba po imenu Boman stupi u središte otvorenog prostora. Govorio je grčki s užasnim naglaskom - gore čak i od Hockenberryja, pomislila je Helena - i zvučao je jednako barbarski kao što se i oblačio, ali uspio je da ga razumiju unatoč pogreškama u sintaksi zbog kojih bi pocrvenio i učitelj nekog trogodišnjaka.

“Sada je dobar trenutak da se to učini”, reče Boman, visoki Ardišanin. “Problem je samo - ako budete poštovali naše procedure za oslobađanje ljudi zarobljenih u plavoj zraki, što ćete učiniti s njima? Možda je ondje kodirano i uskladišteno čitavo stanovništvo Zemlje iz doba Ilija - možda čak i šest milijuna ljudi - uključujući Kineze, Afrikance, Američke Indijance, pra-Asteke...”

“Oprosti”, prekine ga Trasimed. “Ne razumijemo te riječi, Bomane, sine Ardisov.”

Visoki muškarac se počeše po obrazu. “Razumijete li koliko je to šest milijuna?”

Nitko nije razumio. Helena se zapitala je li taj Ardišanin posve pri zdravoj pameti.

“Zamislite trideset Ilija, u vrijeme kad je u njemu bilo najviše stanovnika”, reče Boman. “Može se dogoditi da toliko ljudi izađe iz Hrama plave zrake.”

Većina nazočnih u Skupštini nasmije se na to. Helena primijeti da se ni Hektor ni Trasimed nisu nasmijali.

“Zato ćemo se mi ondje naći i pomoći”, reče Boman. “Vjerujemo da možete bez mnogo poteškoća vratiti svoje ljude - Grke - kućama. Naravno, kuće i gradovi, hramovi i životinje su nestali, ali ima dosta divljači, a možete opet odgajati i pripitomljene životinje i to vrlo brzo...”

Boman je zastao u izlaganju, jer se većina ljudi opet ili smijala ili glasno komentirala. Hektor pokaže Ardišaninu da nastavi, ne objasnivši mu u čemu je to pogriješio. Kada je govorio o odgajanju pripitomljenih životinja, visoki muškarac je upotrijebio riječ za “jebačinu” koja se primjenjuje samo na ljude. Heleni je to bilo zabavno.

“Kako god, mi ćemo biti tamo, a moraveki će osigurati transport kući za te... strance.” Upotrijebio je odgovarajuću riječ, “barbare”, ali očigledno je tragao za nekom drugom.

“Hvala ti”, reče Hektor. “Trasimede, ako su tamo svi mnogobrojni pripadnici tvog naroda - s Peloponeza, s mnoštva otoka kao što je Odisejeva malena Itaka, iz Atike, Beotije i Epira, Obeste, Halkide, Boteja, iz svih tih krajeva koje vi raštrkani Grci nazivate domovinom, što ćeš zatim učiniti? Imat ćeš sve te ljude na jednom mjestu, ali bez gradova, volova, kuća ili zaklona.

Trasimed kimne glavom. “Plemeniti Hektore, namjera nam je da pošaljemo pet brodova odmah natrag u Novi Ilij da vas izvijestimo o uspjehu. Mi ćemo ostati s oslobođenima iz plave zrake na Delfima i organizirati sigurna putovanja obitelj natrag u njihove rodne krajeve, i naći načina da sve nahranimo i pružimo im zaklon dok se ne uspostavi red.”

“To bi moglo potrajati godinama”, reče Dejfob. Hektorov brat nikada nije bio osobito sklon ekspediciji na Delfe.

“Tako je, moglo bi potrajati godinama”, složi se Trasimed. “Ali što još možemo učiniti osim da pokušamo osloboditi naše žene, majke, djedove, djecu, robove i sluge? To nam je dužnost.”

“Ardišani bi se mogli dofaksirati tamo za minutu i osloboditi ih za dvije” začuje se prijekorni glas s ležaja gdje je govornik sjedio. Agamemnon.

Boman stupi natrag u otvoreni prostor. “Plemeniti Hektore, kralju Agamemnone, plemići i velikodostojnici u ovoj Skupštini, mogli bismo učiniti to što Agamemnon spominje. A jednog dana ćete se i vi faksirati... ne slobodno kao što to mi... Ardišani... radimo, ali ćete se faksirati na mjestima koja se zovu faks-čvorovi. Ovdje nema nijednog u blizini, ali otkrit ćete jednog ili više njih u Grčkoj. Skrećem s teme... mogli bismo se faksirati u Delfe i osloboditi Grke za nekoliko sati i dana, ako ne minuta, ali shvatit ćete me kada kažem da mi nemamo pravo to činiti. To je vaš narod. Njihova budućnost je vaša briga. Prije nekoliko mjeseci oslobodili smo samo devet tisuća i nešto naših ljudi iz jedne druge plave zrake, i premda smo bili zahvalni zbog tog priljeva stanovništva, ustanovili smo da se teško možemo pobrinuti čak i o tako malom broju bez mnogo planiranja unaprijed. Svijetom luta previše vojniksa i calibana, da ne spominjem dinosaure, strahoptice i druga čudna stvorenja koja ćete otkriti kada napustite siguran Novi Ilij. Mi i naši moravečki saveznici pomoći ćemo vam da odselite stanovništvo koje nije grčko, ako takvih ljudi ima u toj plavoj zraki, ali budućnost naroda koji govore grčkim jezikom mora ostati u vašim rukama.”

Taj kratak govor, iako barbarski u gramatici i sintaksi, bio je dovoljno rječit da visoki Ardišanin zasluži aplauz. Helena se tome pridruži. Poželjela je upoznati tog muškarca.

Hektor stupi u središte otvorenog prostora i okrene se tako da načini pun krug, suočivši se s gotovo svakim pojedinačnim pogledom. “Sada vas pozivam na glasovanje. Po pravilu jednostavne većine. Oni koji su suglasni da Trasimed i dobrovoljci za njegovu ekspediciju krenu prema Delfima kad puhne sljedeći dobar vjetar i nadođe plima, neka podignu šake. Oni koji su protiv ekspedicije neka drže dlanove okrenute nadolje.”

Na sastanku Zajedničke skupštine bilo je nešto više od stotinu ljudi. Helena je mogla izbrojiti sedamdeset tri podignute šake - uključujući i svoju - i samo dvanaest dlanova okrenutih nadolje, uključujući Dejfobov i, iz nekog razloga, Andromahin.

Nastane slavlje i kada su glasnici objavili ishod glasovanja desetcima tisuća okupljenim vani na središnjem trgu i tržnici, klicanje je odjeknulo među novim niskim zidovima Novog Ilija.

Hektor joj je prišao vani, na terasi. Poslije nekoliko riječi pozdrava i komentara u vezi s rashlađenim vinom, on reče: “Tako mi se ide, Heleno. Ne mogu podnijeti pomisao na to da će ova ekspedicija poći na put bez mene.”

A, pomisli Helena, to je razlog za Andromahin glas protiv. Ona reče naglas: “Ne možeš nikako otići, plemeniti Hektore. Potreban si gradu.”

“Ma daj”, reče Hektor, pa proguta posljednji gutljaj vina i tresne peharom po graditeljskom kamenu koji još nije bio postavljen na svoje mjesto. “Gradu ništa ne prijeti. Već dvanaest mjeseci nismo vidjeli druge ljude. To vrijeme smo proveli u ponovnoj izgradnji zidina -kakve su da su - ali to nije posao za mene. Vani nema drugih ljudi. Ili ih makar nema u ovom dijelu velikog svijeta Zemlje.”

“Što je tim više razlog da ostaneš i paziš na svoj narod”, reče Helena s osmijehom. “Da nas štitiš od dinosaura i strahoptica o kojima nam govori visoki Ardišanin.”

Hektor primijeti vragolasti izraz u njenom pogledu i nasmiješi joj se. Helena je znala da su ona i Hektor oduvijek bili povezani na taj neobičan način - bilo je to dijelom zadirkivanje, dijelom zavođenje, dijelom nešto dublje od veze između muža i žene. On reče: “Ne vjeruješ da će tvoj budući muž biti sposoban zaštititi naš grad od svih prijetnji, plemenita Heleno?”

Ona se opet nasmiješi. “Cijenim tvoga brata Dejfoba više od većine drugih muškaraca, dragi moj Hektore, ali nisam pristala na njegovu prosidbu.”

“To je bila Prijamova želja”, reče Hektor. “A i Paris bi bio zadovoljan time.”

Paris bi se ispovraćao od toga, pomisli Helena. Naglas reče: “Da, tvoj brat Paris bio bi sretan kad bi znao da sam se udala za Dejfoba... ili ma kog plemenitog brata od Prijamove loze.” Ona se opet nasmiješi Hektoru i sa zadovoljstvom primijeti koliko mu je neugodno.

“Možeš li sačuvati jednu tajnu za sebe ako ti je otkrijem?”, upita on gotovo šapatom, nagnuvši se bliže.

“Naravno”, šapne ona njemu, pomislivši: Ako to odgovara mojim interesima.

“Namjeravam poći s Trasimedom i njegovom ekspedicijom kada zaplove”, reče Hektor tiho. “Tko zna hoće li se itko od nas ikad vratiti? Nedostajat ćeš mi, Heleno.” On joj nespretno dotakne rame.

Helena Trojanska spusti svoju glatku ruku preko njegove grube i stisne je između mekog ramena i mekog dlana. Zagleda mu se duboko u sive oči. “Ako odeš u tu ekspediciju, plemeniti Hektore, nedostajat ćeš mi gotovo jednako koliko i tvojoj ljupkoj Andromahi.”

Ali ne baš toliko kao Andromahi, pomisli Helena, pošto ću se uvući tamo kao slijepi putnik makar me to koštalo i posljednjeg dijamanta i posljednjeg bisera iz moje bogate riznice.

Dok su im se ruke i dalje dodirivale, ona i Hektor pođoše do ograde dugačkog kamenog trijema skupštinske palače. Gomila dolje, na tržnici, poludjela je od sreće.

U središtu trga, upravo tamo gdje je stoljećima stajala stara fontana, pijana rulja Grka i Trojanaca koji su se motali uokolo zajedno kao braća i sestre dovukla je unutra velikog drvenog konja. Taj je predmet bio toliko visok da ne bi mogao proći kroz Skejske dveri, da su Skejske dveri još postojale. Niža, šira vrata bez gornje poprečne grede, žurno podignuta blizu mjesta gdje je stajao hrast, bez problema su se širom otvorila pred tim konjem.

Neki lakrdijaš u rulji zaključio je da taj konj treba poslužiti kao simbol Pada Ilija, i danas, na godišnjicu tog Pada, namjeravali su ga spaliti. Svi su bili vrlo dobro raspoloženi.

Helena i Hektor su promatrali, dok su im se ruke lako dodirivale - sada bez riječi, ali ne i bez međusobne komunikacije - kako rulja bakljama pali divovskog konja, koji je, ionako napravljen uglavnom od sasušenog naplavljenog drveta, brzo planuo i natjerao rulju da ustukne, a stražare na dužnosti da dojure sa svojim štitovima i kopljima, dok su plemići i plemkinje na dugom trijemu i balkonima mrmljali s neodobravanjem.

Helena i Hektor se glasno nasmijaše.

93.

Sedam godina i pet mjeseci nakon Pada Ilija:

Moira se kvantno teleportirala na otvorenu livadu. Bio je divan ljetni dan. Leptiri su lebdjeli u sjeni okolne šume, a pčele zujale iznad djeteline.

Crni vojnički moraveki iz Pojasa pažljivo su joj prišli, pristojno razgovarali s njom i poveli je uzbrdo do mjesta gdje je mali otvoreni šator - zapravo više nalik na živopisni platneni paviljon na četiri stupa –blago lepetao južnom lahoru. U sjeni platna bili su stolovi te pet-šest moraveka i ljudi sjedilo je pognuto iznad njih, proučavajući ili čisteći mnoštvo krhotina i predmeta koji su tamo bili izloženi.

Najmanja osoba pokraj stola - imala je vlastitu visoku stolicu -okrenula se, skočila dolje i požurila pozdraviti je.

“Moira, kakvo zadovoljstvo”, reče Mahnmut. “Molim te, skloni se s podnevnog sunca i popij nešto hladno.”

Ona ude u hlad s malim moravekom. “Vaš desetnik mi je rekao da me očekujete”, reče ona.

“Još od našeg razgovora od prije dvije godine”, reče Mahnmut. Priđe stolu s osvježavajućim pićem i vrati se s čašom hladne limunade. Ostali moraveki i ljudi gledali su je radoznalo, ali Mahnmut je nije predstavio. Još ne.

Moira je srknula limunadu sa zahvalnošću, primijetila led koji sigurno svakodnevno KT-iraju ili faksiraju iz Ardisa ili neke druge zajednice, a onda pogledala niz livadu. Pružala se valovito oko kilometar i pol do rijeke, između šume na sjeveru i krševitog tla na jugu.

“Jesu li vam moravečki vojnici potrebni da rastjeruju radoznalce?” upita ona. “Radoznalu gomilu?”

“Prije da presretnu strahopticu ili mladog T-Rexa koji se povremeno pojave”, reče Mahnmut. “Dovraga, na što su to posthumanci mislili, kako to već Orphu voli reći.”

“Viđaš li još često Orpha?”

“Svakodnevno”, reče Mahnmut. “Vidjet ću ga večeras u Ardisu, na predstavi. Hoćeš li doći?”

“Baš bih i mogla”, reče Moira. “Kako znaš da su me pozvali?”

“Nisi ti jedina s kojom Ariel s vremena na vrijeme priča, draga moja. Još limunade?”

“Ne, hvala.” Moira opet pogleda dugačku livadu. Na više od polovice nje bilo je uklonjeno nekoliko gornjih slojeva tla, i to ne zbrda-zdola, kako bi to učinio neki mehanički izvođač zemljanih radova, već pažljivo, s ljubavlju, posvećenički - busenje je vraćeno natrag, ko-nopci i mali klinovi obilježavali su svaki zarez, posvuda su bili mali znakovi i brojevi, jarci čija je dubina varirala od nekoliko centimetara do nekoliko metara. “Dakle, misliš da si ga konačno pronašao, prijatelju Mahnmute?”

Mali moravek slegne ramenima. “Zapanjujuće je koliko je teško pronaći točne koordinate tog gradića na osnovu zapisa. Kao da je neka... sila... uklonila sve reference, satelitske koordinate, putne oznake, povijest. Kao da neka... sila... nije željela da pronađemo Stratford-on-Avon.”

Moira ga pogleda bistrim sivoplavim očima. “A zašto bi bilo koja sila... ili entitet... bila protiv toga da pronađeš ono za čime tragaš, dragi moj Mahnmute?”

On opet slegne ramenima. “Samo nagađam, ali mislim da je to zato što - ta hipotetička sila ili entitet - ne mari za to što su ljudska bića opet slobodna i sretna i što se množe na planetu, ali nije baš sigurna u to treba li se vratiti i izvjestan ljudski genij”

Moira je šutjela.

“Evo”, reče Mahnmut i povuče je do obližnjeg stola s dječjim entuzijazmom, “pogledaj ovo. Jedan naš dobrovoljac pronašao je ovo jučer na lokaciji tri-nula-devet.”

On podiže slomljenu kamenu ploču. Na prljavom kamenu bile su neobične ogrebotine.

“Ne mogu baš objasniti”, reče Moira.

“U početku nismo mogli ni mi”, reče Mahnmut. “Doktor Hockenberry nam je pomogao i razjasnio u što to gledamo. Vidiš li kako ovo tvori IUM, a ovdje ispod US, AER, a ovdje ET?”

“Ako ti tako kažeš”, reče Moira.

“Tvori. Sada znamo što je to. Dio zapisa ispod poprsja - njegovog poprsja - gdje je, po našim podacima,

nekada pisalo: 'JUDICO PYLIUM, GENIO SCORATUM, ARTE MARONEM: TERRA TEGIT, POPULUS MAERET, OLYMPUS HABET.”

“Plašim se da mi je znanje latinskoga malo zahrdalo”, reče Moira.

“Kao i mnogima od nas”, reče Mahnmut. “U prijevodu, to je: ZEMLJA PREKRIVA ONOGA ŠTO RASUĐIVAŠE KAO NESTOR; LJUDI ŽALE ZA NJEGOVIM GENIJEM POPUT SOKRATOVOG; A OLIMP IMA UMJETNIKA KAO ŠTO JE VERGILIJE.”

“Olimp”, ponovi Moira, kao da naglas razmišlja.

“Bio je to dio zapisa ispod poprsja koje su mu podigli stanovnici grada, na sjevernoj strani oltara Crkve Svetog Trojstva pošto je tu bio sahranjen. Ostatak zapisa je na engleskom. Želiš li čuti i to, Moira?”

“Naravno.”

“STANI, PUTNIČE NAMJERNICE, NE HITAJ DALJE ODMAH PROČITAJ MOŽEŠ LI, KOG SMRT JE TO ZAVIDNA UZELA, POD OVIM SPOMENIKOM LEŽI SHAKESPEARE: S KOJIM BRZA PRIRODA UČINI SVOJE: ČIJE JE IME TU UKLESANO, I ZNAJ DA SVE ŠTO NAPISAO JE, ŽIVU UMJETNOST STRANICU PO STRANICU OSTAVLJA, DA SLUŽI MUDROSTI NJEGOVOJ.”

“Baš lijepo”, reče Moira. “I čini mi se, od velike pomoći za tvoje istraživanje.

Mahnmut nije obratio pozornost na njen sarkazam. “Nosi datum njegove smrti, dvadeset treći travanj 1616.”

“Ali nisi mu pronašao sam grob.”

“Još ne”, prizna Mahnmut.

“Zar nije i tamo bio neki nadgrobni kamen ili zapis?” upita ona naivno.

Mahnmut joj se na tren zagleda u lice. “Da”, reče napokon. “Nešto urezano u nadgrobnu ploču koja mu je postavljena iznad kostiju.”

“Zar tu nije pisalo nešto nalik na - o... 'Dalje šape, moraveki. Idite kući?”'

“Ne baš”, reče Mahnmut. “Navodno, na nadgrobnoj ploči je trebalo pisati:

'PRIJATELJU DOBRI, ISUSA TI, SUZDRŽI SE, NE KOPAJ PO PRAHU OVDJE SADRŽANOM: BLAŽEN NEK JE ČOVJEK ŠTO OVO KAMENJE POŠTEDI. A PROKLET ONAJ ŠTO MI KOSTI UZNEMIRI.'“

“Zar te ta kletva malčice ne brine?”, upita Moira.

“Ne”, reče Mahnmut. “Zamijenila si me s Orphom s Ia. On je taj koji je gledao sve te Univerzalove dvodimenzionalne horor filmove iz dvadesetog stoljeća... znaš, Mumijina kletva i tome slično.”

“Ipak...” reče Moira.

“Zar nas želiš spriječiti u traganju za njim, Moira?”, upita Mahnmut.

“Dragi moj Mahnmute, sada već sigurno znaš da se mi ne želimo miješati u poslove vas staromodnih niti pak naših novih gostiju iz Grčke i Azije... bilo koga od vas. Zar smo se ikad miješali?”

Mahnmut je šutio.

Moira mu dotakne rame. “Ali s ovim... projektom... Zar ti se ponekad ne čini kao da se igraš Boga? Tek malo?”

“Jesi li vidjela doktora Hockenberryja?”, upita Mahnmut.

“Naravno. Razgovarala sam s njim baš prošlog tjedna.”

“Čudno, nije mi to spomenuo”, reče Mahnmut. “Thomas dobrovoljno radi ovdje na iskapanjima najmanje dan ili dva svakog tjedna. Ne, htio sam reći da su svakako posthumanci i olimpski bogovi bili oni koji su se 'igrali Boga' kada su opet stvorili tijelo, ličnost i sjećanja doktora Hockenberryja iz komadića kosti, starih fajlova s podacima i DNK. Ali to je ispalo dobro. On je dobar čovjek.”

“Svakako djeluje tako”, reče Moira. “A koliko razumijem, piše knjigu”

“Da”, reče Mahnmut. Moravek kao da je izgubio nit.

“Pa, sretno još jednom”, reče Moira i pruži mu ruku. “I pozdravi mi primarnog integratora Asteague/Chea kada ga sretneš. Reci mu da sam uživala u čaju koji smo popili u Taju.” Rukovala se s malim moravekom i pošla prema liniji stabala na sjeveru.

“Moira”, pozove je Mahnmut.

Ona zastane i osvrne se.

“Što si rekla, dolaziš li večeras na predstavu?” dovikne Mahnmut.

“Da, mislim da dolazim.”

“Hoćemo li te vidjeti tamo?”

“Nisam sigurna”, reče mlada žena. “Ali ja ću vidjeti vas.” Ona nastavi koračati prema šumi.

94.

Sedam godina i pet mjeseci nakon Pada Ilija:

Zovem se Thomas Hockenberry, doktor sam znanosti, Hockenbush za prijatelje. Nemam nijednog živog prijatelja koji bi me tako zvao. Ili bolje rečeno, prijatelji koji su me možda jednom mogli tako zvati - Hockenbush, što mi je bio nadimak u vrijeme kad sam bio diplomac na učilištu Wabash - odavno su se pretvorili u prah na ovom svijetu gdje se toliko toga u prah već pretvorila.

Poživio sam pedeset i nešto godina na toj prvoj dobroj Zemlji, a na poklon sam dobio i nešto više od dvanaest bogatih godina u ovom drugom životu - kod Ilija, na Olimpu, na mjestu zvanom Mars, iako nisam znao da je to bio Mars sve do posljednjih dana koje sam tamo proveo, i sada ovdje. Kod kuće. Opet na slatkoj Zemlji.

Imam mnogo toga ispričati. Loša vijest glasi da sam izgubio sve zapise koje sam napravio proteklih dvanaest godina kao skolik i znanstvenik - svakodnevna promatranja Trojanskog rata za svoju Muzu, vlastite naškrabane bilješke, pa čak i moravečki snimač koji sam koristio kako bih opisao posljednje Zeusove dane na Olimpu. Sve sam ih izgubio.

Nije važno. Sjećam se svega. Svakog lica. Svakog muškarca i žene. Svakog imena. Dobri znalci kažu da je jedna od čudesnih stvari u Homerovoj Ilijadi to što nijedan čovjek nije u njegovoj pripovijesti umro bez imena. Svi su pali svom težinom, ti junaci, ti brutalni junaci, a kada bi pali, pali bi tako, kao što je jedan drugi znanstvenik rekao - sad parafraziram -da bi tresnuli na tlo s imenom, a sve njihovo oružje, oklopi, imovina, stoka, žene i robovi pali bi s njima. Nijedan čovjek nije umro bez imena i bez težine u Homerovoj Ilijadi.

Ako pokušam ispričati svoju priču, potrudit ću se da tako i ja učinim.

Ali odakle početi?

Ako ja trebam biti Kor u ovoj priči - voljno ili nevoljno – mogu onda početi gdje god to poželim. Zato biram započeti odavde, tako što ću vam reći gdje živim.

Uživao sam u mjesecima koje sam proveo s Helenom u Novom Iliju dok se taj grad iznova gradio, uz pomoć Grka, a poslije dogovora s Hektorom da će im Trojanci zauzvrat pomoći da sagrade svoje dugačke brodove, kada gradske zidine opet budu podignute. Kada grad opet počne živjeti.

On nikada nije umro. Vidite, Ilij - Troju - činili su njeni ljudi... Hektor, Helena, Andromaha, Prijam, Kasandra, Dejfob, Paris... do vraga, čak i ona gadna Hipsipila. Neki od tih ljudi su umrli, ali neki su preživjeli. Grad je živio sve dok su živjeli i oni. Vergilije je to razumio.

Zato ja ne mogu biti vaš Homer, pa čak ni Vergilije koji će vam ispričati što se dogodilo poslije pada Troje... nije prošlo dovoljno vremena da taj dio postane dovoljno zanimljiv za priču, premda čujem da bi se i to moglo promijeniti. Promatrat ću i slušat ću sve dok budem živ.

Ali ja sada živim ovdje. U gradu Ardsu. Ne u Ardisu. Jedna velika kuća nikla je iza, na širokoj travnatoj padini, oko dva i pol kilometra od starog faks-čvora, velika kuća vrlo blizu mjesta gdje se nekad uzdizao Ardis Hall, i Ada još živi tamo sa svojom obitelji, ali ovo mjesto je grad Ardis, više ne Ardis.

Sada nas u gradu Ardisu ima nešto više od dvadeset osam tisuća, po posljednjem poreznom popisu stanovništva - koji je proveden prije samo pet mjeseci. Gore na brdu je jedna zajednica raštrkana oko Adinog novog doma u Kući Ardis, ali najveći dio grada nalazi se ovdje dolje i širi se duž stare ceste koji se pruža od faks-čvora pa uz rijeku. Tu se nalaze mlinovi, i prava tržnica, smrdljive štavionice kože, tiskara i novinska redakcija, kao i previše kavana i bordela, dvije sinagoge i jedna crkva, koja bi se najbolje mogla opisati kao Prva Crkva Kaosa, nekoliko dobrih restorana, štale - koje smrde gotovo jednako gadno kao i štavionica - i knjižnica (ja sam pridonio njenom osnivanju) i škola, premda djeca većinom još žive u Kući Ardis ili oko nje. Većina učenika u našem gradu Ardisu su odrasli, koji uče čitati i pisati.

Oko polovice naših stanovnika su Grci, dok drugu polovicu čine Židovi. I dobro se slažu. Uglavnom. Židovi imaju tu prednost što su potpuno funkcionalni; to jest, mogu se slobodno faksirati kuda god im padne na pamet i kad god to požele. (I ja to mogu... premda se ne faksiram već KT-iram. To mi je u stanicama i DNK, znate, zapisao je to tamo onaj ili Onaj koji me je stvorio. Više se ne KT-iram često. Više volim sporije načine transporta.)

Pomažem Mahnmutu u njegovom projektu “Pronaći Willa”, najmanje jednom tjedno ako mogu. O tome ste već čuli. Ne vjerujem da će on ikada pronaći svog Willa i pretpostavljam da ni on ne vjeruje. Njemu je to postala neka vrsta hobija, a Orphu s Ia i ja pomažemo mu u istom duhu tipa “do vraga”. Nitko od nas - čak ni Mahnmut, rekao bih - ne vjeruje da će Prospero, Moira, Ariel, bilo koja od Tajanstvenih sila dopustiti našem malom moraveku da pronađe i rekombinira kosti i DNK Williama Shakespearea. Ne mogu kriviti Sile Koje Jesu što se osjećaju ugrožene.

Večeras se u Ardisu izvodi predstava. I za to ste već čuli. Mnogi od nas u gradu Ardisu popet ćemo se uzbrdo zbog toga, premda moram priznati da je brdo strmo, put i stube prašnjave, pa ću možda i platiti koji novčić za vožnju nekom od parnih kočija koje pripadaju Hannahinoj tvrtki. Samo bih volio da te sprave nisu toliko bučne.

Kad sam već kod pronalaženja ili nepronalaženja nekoga, ne vjerujem da sam vam ispričao kako sam pronašao svog starog prijatelja Keitha Nightenhelsera.

Kada sam posljednji put vidio svog prijatelja, on je bio u pretpovijesnom indijanskom plemenu u divljini koja će jednom postati Indiana -recimo za tri tisuće godina. Bilo je to za njega pakleno mjesto i osjećam se krivim zbog toga što sam ga tamo smjestio. Htio sam ga odvesti na sigurno tijekom rata između junaka i bogova, ali kada sam se vratio da potražim starog Nightenhelsera, Indijanci su nestali, a s njima i on.

A i Patroklo - vrlo ogorčeni Patroklo - lutao je isto tako tamo negdje i pretpostavio sam da Nightenhelser nije preživio.

Ali prije tri i pol mjeseca sam se slobodno faksirao do Delfa, onda kada su Trasimed, Hektor i njegova gomila pustolova prekinuli delfsku plavu zraku, kad gle tamo, negdje osmoga sata, za vrijeme izlaska omamljenih ljudi iz te male zgrade - podsjetilo me to na staru cirkusku točku kad bi se dovezla malena kola iz kojih bi izašlo pedeset klaunova - oko osam sati kad su ljudi, većinom Grci, počeli izlaziti iz te zgrade, eto ti mog prijatelja Nightenhelsera. (Uvijek smo jedan drugoga zvali po prezimenu.)

Nightenhelser i ja kupili smo ovaj lokal gdje sada sjedim i pišem. Partneri smo. (Mala napomena - mislim na to da smo poslovni partneri i dobri prijatelji, naravno, ali ne partneri u onom čudnom smislu iz dvadeset prvog stoljeća, kada su posrijedi bila dva muškarca. Mislim, nisam ja prešao s Helene Trojanske na Nightenhelsera Ardiskog. Imam ja problema, ali ne baš na tom području.)

Pitam se što bi Helena pomislila o našoj krčmi. Ima dosta posjetitelja i prilično je čista u usporedbi s drugim lokalima razbacanim ovdje duž riječne obale poput crepova koji strše iznad starog krova. Naše krčmarice su krčmarice, a ne kurve (barem ne ovdje i ne dok im traje radno vrijeme u našoj krčmi). Pivo je najbolje koje možemo nabaviti - Hannah, koja je, kako mi kažu, prvi ardiski milijunaš novog doba, vlasnica je tvrtke koja proizvodi pivo. Očigledno, vrenje piva je nešto što je naučila dok je proučavala kiparstvo i lijevanje metala. Ne pitajte me kako.

Shvaćate li zbog čega oklijevam ispričati ovu epopeju? Ne mogu održati pravu liniju svoje priču. Težim udaljavanju od teme.

Možda jednoga dana dovedem Helenu ovamo da je pitam kako joj se sviđa. Ali govorka se da se Helena ošišala, odjenula kao dječak i otisnula u delfsku pustolovinu s Hektorom i Trasimedom, a oba muškarca su je pratila uokolo kao što bi štenad išla za kosti. (Još jedan razlog što oklijevam ispričati ovu epopeju - nikad mi nisu uspijevale metafore niti usporedbe. Kao što je Nightenhelser jednom rekao - beznadan sam slučaj kad se radi o zaobilaznom izražavanju. Nema veze.)

Govorka se, vraga se govorka. Znam da je Helena član ekspedicije na Delfe. Vidio sam je tamo. Kratka kosa i tamna put dobro joj stoje. Zaista dobro. Nije kao moja Helena, ali zdrava je i vrlo lijepa.

Mogao bih vam još štošta ispričati o svojoj krčmi i gradu Ardisu -kako izgleda politika kad je u povojima (i jednako beskorisna i smrdljiva kao dojenče) ili kakvi su ljudi ovdje, Grci i Židovi, funkcionalni ili nefunkcionalni, vjernici i cinici... ali to ne čini dio ove priče.

Osim toga, kako ću saznati kasnije večeras, ja i nisam pravi pripovjedač. Nisam odabran za Barda. Znam da za vas to sada nema smisla, ali pričekajte još samo malo, pa ćete shvatiti na što mislim.

Ovih posljednjih osamnaest godina nije mi bilo lako, osobito ne prvih jedanaest. Osjećam se psihički i emocionalno pun ožiljaka, kao što je to fizički oklop Orpha s Ia. (On najveći dio vremena provodi na brdu, u Ardisu. I njega ćete vidjeti malo kasnije. Ide večeras na predstavu, ali svakog popodneva ima sastanak s djecom. Upravo to mi je ukazalo na činjenicu da čak ni poslije toliko godina provedenih u ulozi skolika nisam bio odabran da ispripovjedim ovu priču kada vrijeme za njeno pripovijedanje dođe.)

Da, ovih posljednjih osamnaest godina, osobito prvih jedanaest, bilo mi je teško, ali izgleda da sam zahvaljujući njima bogatiji. Nadam se da će se i vama učiniti tako kada čujete ovu pripovijest. Ako ne bude tako, nisam ja kriv - odustajem od pripovijedanja, iako su moja sjećanja slobodno dostupna svakome tko ih želi posuditi.

Ispričavam se. Sad moram krenuti. Nailazi gomila poslije radnog vremena - dnevna smjena iz štavionice upravo stiže, zar ih ne osjećate po mirisu?? Jedna konobarica mi je bolesna, a druga je upravo pobjegla s nekim mladim Atenjaninom koji je odlučio doći ovamo poslije Delfa i... pa... nemam dovoljno radne snage. Šanker mi dolazi na večernju smjenu za četrdeset pet minuta, ali do tada bolje da sam točim pivo i režem šunku za sendviče.

Zovem se Thomas Hockenberry, doktor sam znanosti, a izgleda da sam sada i doktor za sendviče i pivo.

Oprostite. Duhovitost mi, ako se izuzme nekoliko doslovnih šala i usiljenih viceva, nikad nije bila jača strana.

Vidimo se na popodnevnom pripovijedanju, prije predstave.

95.

Sedam godina i pet mjeseci nakon Pada Ilija:

Na dan predstave, Harman je imao posla u suhoj dolini. Poslije ručka, odjenuo je borbeno odijelo i termokožu, posudio energetsko oružje iz arsenala Kuće Ardis i slobodno se faksirao tamo.

Iskopavanje posthumanske kupole za stazis stanje išlo je dobro. Dok je koračao između ogromnih strojeva za kopanje i izbjegavao mlazne motore transportnog stršljena koji je vukao teret na sjever, Harman je jedva mogao povjerovati da je prije osam i pol godina došao u istu tu suhu dolinu s mladom Adom, nevjerojatno mladom Hannah i bucmastim dječakom-muškarcem Daemanom u potrazi za tragovima Židovke Lutalice - tajanstvene žene koja se zvala, kako je kasnije saznao, Savi.

Zapravo, dio plave kupole zastoja bio je zakopan neposredno ispod stijene na kojoj je Savi ostavila urezane tragove što su ih doveli do njenog doma na Mont Erebusu. Čak i tada, Savi je znala da je Harman jedini staromodni čovjek na Zemlji koji zna pročitati te urezane znakove.

Nadzornici iskopavanja bili su Raman i Alcinuous. Dobro su radili svoj posao. Harman je s njima pročešljao popis, kako bi bili sigurni što je od opreme namijenjeno kojoj zajednici - odredišta za glavninu energetskog oružja bili su Hughes Toranj i Chom; termokože su išle u Bellinbad; gusjeničari su bili obećani Ulanbatu i imanju Loman; Novi Ilij je dao dobru ponudu za starije flešetne puške.

Harman se na to morao osmjehnuti. Još deset godina i Trojanci i Grci će koristiti istu tehnologiju kao i staromodni ljudi, čak će se svuda faksirati pomoću faks-čvorova. Pripadnici delfske grupe već su otkrili čvor blizu Olimpije... drevnog grada gdje su se održavale Igre, a ne planine.

Pa, pomisli on, jedino rješenje je da ostanu ispred njih - tehnološki i u svakom drugom smislu. Došlo je vrijeme da se vrati kući. Ali Harman je najprije morao svratiti na još jedno mjesto. Rukovao se s Alcinuousom i Ramanom i slobodno se faksirao.

Harman se vratio na Golden Gate kod Machu Piccha, tamo gdje se prije sedam i pol godina ponovno rodio. Nije se slobodno faksirao na sam Most, već na greben s druge strane doline i visoke ruševine terase Machu Piccha. Nikada se nije mogao umoriti od promatranja drevne građevine i zelenih stambenih kugli koje su se s te daljine tek nazirale, ali nije se tamo vratio iz pukih sentimentalnih razloga.

Trebao se tamo naći s nekim.

Harman je gledao kako se oblaci ranog popodneva kreću iznad doline iz smjera vodopada. Neko vrijeme, sunčeva svjetlost bojila je izmaglice u zlato i donekle skrivala ruševine Machu Piccha, tako da su sličile na poluvidljive stube tamo, iza starog Mosta. Dokle god mu je pogled dopirao, život je dobivao antientropijsku bitku protiv kaosa i gubitka energije - dokaz za to bila je trava na brdima, krošnje drveća u dolini zaogrnutoj maglom, kondori u sporom kruženju na toplim strujama, dronjci mahovine nošeni vjetrom na kablovima samog visećeg Mosta, pa čak i lišaji boje hrde na kamenju blizu Harmana.

Kao da mu je namjera da Harmanu skrene misli sa života i živih bića, jedan svemirski brod proleti s juga na sjever preko neba, praćen dugim plinovitim tragom koji se razilazio u visokoj mlaznoj struji iznad Anda. Prije nego što je Harman mogao biti siguran kakav je to brod, blistava čestica nestala je na sjevernom horizontu iza ruševina, propraćena s tri praska probijanja zvučnog zida. Bio je previše velik i previše brz za stršljene što vuku opremu na sjever iz Suhe doline. Harman se upitao da to nije možda Daeman koji se vraća s neke njihove zajedničke ekspedicije s moravekima, nakon mjerenja i snimanja sve manjih kvantnih poremećaja između Zemljinog sustava i Marsa.

Sada imamo i vlastite svemirske letjelice, pomisli Harman. Nasmiješi se zbog vlastite oholosti i zbog toga što je uopće pomislio tako nešto. Ali od te pomisli ipak je osjećao toplinu. Onda se podsjetio na to da imamo svemirske letjelice, ali još ne možemo graditi svemirske letjelice.

Harman se nadao da će poživjeti dovoljno dugo da i to vidi. To ga je navelo na pomisao da potraži spremnike za pomlađivanje na polarnom i ekvatorskom prstenu.

“Dobar dan”, reče poznati glas iza njega.

Harman podiže energetsko oružje iz navike i zbog obuke, ali ga spusti i prije nego što se posve okrenuo.

“Dobar dan, Prospero”, reče on.

Stari mag stupi iz udubljenja u stijeni. “Na tebi je kompletno borbeno odijelo, mladi moj prijatelju. Zar si očekivao sresti me naoružanog?”

Harman se nasmiješi. “Nikada je tebe neću sresti nenaoružanog.”

“Ako se mudrost može računati u oružje”, reče Prospero.

“Ili lukavost”, reče Harman.

Mag pomakne venama prošarane stare ruke kao da se brani. “Ariel mi reče da me želiš vidjeti. Ima li to neke veze sa situacijom u Kini?”

“Ne”, reče Harman, “time ćemo se pozabaviti kasnije. Došao sam da te podsjetiti na predstavu.”

“A”, reče Prospero, “na predstavu.”

“Zar si zaboravio? Ili odlučio ne doći?” reče Harman. “Svi će se razočarati, osim tvoje zamjene, ako ne dođeš.”

Prospero se nasmiješi. “Toliko stihova mora se naučiti, mladi moj Prometeju.”

“Ne toliko koliko si ti nama dao”, reče Harman.

Prospero opet raširi ruke.

“Da kažem zamjeni da će morati nastaviti?”, upita Harman. “Oduševit će se.”

“Možda bih ipak volio nazočiti tome”, reče mag. “Ali, moram li baš kao izvođač, a ne kao gost?”

“U ovom komadu moraš biti izvođač”, reče Harman. “Kad budemo izvodili Henrija IV, možeš biti naš počasni gost.”

“Zapravo”, reče Prospero, “oduvijek sam želio glumiti Falstaffa.”

Harmanov smijeh odjekne među liticama i vrletima. “Dakle, mogu reći Adi da ćeš biti tamo i ostati poslije na koktelu i razgovoru?”

“Jedva čekam razgovor”, reče čvrsti hologram, “premda imam tremu od pozornice.”

“Pa...” reče Harman, “daj sve od sebe.” On kimne glavom i slobodno se otfaksira odavde.

U Kući Ardis, predao je oružje i borbeno odijelo, obukao platnene traperice i tuniku, obuo lake cipele i izašao u sjevernu dolinu gdje su tekle pripreme u kazalištu. Muškarci su postavljali raznobojne svjetiljke koje će visjeti iznad redova tek istesanih drvenih sjedala, iznad resto-ranskog vrta i sjenica. Hannah je bila zauzeta podešavanjem razglasa na pozornici. Nekoliko dobrovoljaca dovršavalo je bojenje kulisa, dok je netko stalno povlačio zavjese tamo-amo.

Ada ga ugleda i pokuša poći s njihovom dvogodišnjakinjom Sarom, ali dijete je bilo umorno i nervozno, pa je Ada uzela djevojčicu na ruke i ponijela je uz travnato brdo ocu. Harman poljubi i jednu i drugu, a onda opet Adu.

Ona se osvrne prema pozornici i redovima sjedala, ukloni dugi pramen crne kose s lica i reče: “Oluja? Zar zaista misliš da smo svi spremni za ovo?”

Harman slegne ramenima i zagrli je. “To nam je bilo namijenjeno.”

“Hoće li se naša zvijezda zaista pojaviti?”, upita ona, naslonivši se na njega. Sara zacvrkuta i pomakne se malo kako bi obrazom dodirivala ramena oba roditelja.

“Rekao je da hoće”, reče Harman, ne vjerujući ni sam u to.

“Bilo bi lijepo da je pokušao s ostalima”, reče Ada.

“Pa... ne možemo zahtijevati baš sve.”

“Zar ne možemo?” reče Ada i uputi mu onaj pogled koji je Harma-na još prije više od osam godina naveo da zaključi koliko je opasna.

Jedan soni doleti nisko iznad drveća i kuća, pa se u brišućem letu ustremi prema rijeci i gradu. “Nadam se da je to bio jedan od onih odraslih muških zvekana, a ne neki od dječaka”, reče Ada.

“Kad smo već kod dječaka”, reče Harman. “Gdje je naš? Nisam ga od jutros vidio, a želim mu se javiti.”

“Na verandi je, sprema se za vrijeme pripovijedanja”, reče Ada.

“A, vrijeme pripovijedanja”, reče Harman. On se okrene da pođe prema južnoj udolini, gdje se pripovijedanje obično odigravalo, ali Ada ga uhvati za ruku.

On je pogleda.

“Malo prije je stigao Mahnmut. Kaže da bi i Moira mogla večeras doći na predstavu.”

On je uzme za ruku. “Pa, to je dobro... zar ne?”

Ada kimne glavom. “Ali ako je Prospero tu, kao i Moira, a rekao si da si pozvao i Ariela, premda ne kao glumca u predstavi... što ako se pojavi i Caliban?”

“On nije pozvan”, reče Harman.

Ona mu stisne ruku kako bi mu stavila do znanja da misli ozbiljno.

Harman pokaže na okolinu kazališta, na restoranske vrtove pod sjenicama i kuću gdje će biti stražari s energetskim puškama.

“Ali na predstavi će biti djece”, reče Ada. “Ljudi iz grada...”

Harman kimne glavom, držeći je i dalje za ruku. “Caliban se može KT-irati ovamo kad god poželi, ljubavi. Do sada to još nije učinio.”

Ona kratko kimne glavom, ali mu ne pusti ruku.

Harman je poljubi. “Elian je pet tjedana uvježbavao Calibanove pokrete i stihove”, reče on. “Ne plaši se; otok je pun / Zvukova, glasova, umilnih pjesama /Što ne škode, ali ushićuju.”

“Eh, kad bi uvijek tako bilo”, reče Ada.

“I ja bih to volio, ljubavi. Ali oboje znamo - ti bolje nego ja - da nije tako. Pođimo i pogledajmo kako John uživa u pripovijedanju?”

Orphu s Ia je još bio slijep, ali roditelji se nimalo nisu plašili da će naletjeti na nešto ili udariti nekoga, čak ni dok se osmoro ili devetoro najhrabrije djece iz Ardisa pentralo po njegovom ogromnom oklopu, bosih nogu kako bi našlo oslonac. Djeca su već tradicionalno jahala Orpha do udoline kako bi tamo slušala priče. John, nešto stariji od sedam godina i jedan od najstarijih među njima, sjedio je na najvišem mjestu na tom oklopu.

Veliki moravek se kretao polako, gotovo svečano na nečujnim potisnicima - ako se izuzme praskavi hihot djece koja su ga jahala i povici druge djece koja su ga pratila - i nosio ih od verande, kraj starog brijesta, do udoline između grmlja i novih kuća.

U plitkom udubljenju, čarobno izvan vidokruga kuća i drugih odraslih, osim nekolicine roditelja, djeca su polegla po travnatoj udolini u obliku pehara. John je sjedio najbliže Orphu, kao i obično. Osvrnuo se, ugledao oca i mahnuo, ali nije prišao da se s njim pozdravi. Priča je bila najvažnija.

Harman, koji je još stajao s Adom, dok mu je Sara sada spavala u naručju - Adi su ruke već gotovo bile utrnule - primijetio je Mahnmuta kako stoji blizu živice. Harman kimne glavom, ali pozornost malog moraveka bila je usmjerena na njegovog starog prijatelja i djecu.

“Ispričaj opet priču o Gilgamešu”, vikne jedan od hrabrijih šestogodišnjaka.

Ogromno čudovište slično raku pomakne oklop tamo-amo, kao da odmahuje glavom, “Ta priča je zasad završena”, grmne Orphu. “Danas počinjemo novu.”

Djeca kliknuše.

“Pripovijedanje ove priče će dugo potrajati”, reče Orphu, a njegova grmljavina zvučala je ohrabrujuće i primamljivo čak i Harmanu.

Djeca opet povikaše. Dva dječaka se skotrljaše zajedno nizbrdo.

“Slušajte pažljivo ovo”, reče Orphu. Jedan njegov dugački, uzglobljeni manipulator pažljivo je rastavio dječake i blago ih spustio na padinu, oko metar jednog od drugog. Oni odmah obratiše pozornost na gromoglasni, hipnotički glas velikog moraveka.

“Gnjev mi, božice, pjevaj, Ahileja, Peleju sina, zlosretni, štono Ahejce u tisuće uvali jada, duše pak mnogih junaka posla u Tamnu kuću Hada, a od njih učini samih da postanu plijen za psine i još gozba za ptice - i tako se Zeusova volja vršila - otkad se ono u svađi razišli bili Agamemnon, kralj Grka, junacima voda, i divni bogoliki Ahilej...”