DEN SIMONS

STRVINARSKA UTEHA

KNJIGA PRVA

OTVARANJE

Preveo

Nenad Dropulić

www.crowarez.org

www.bosnaunited.net

Naslov originala

Dan Simmons

CARRION COMFORT

Copyright ©1989 by Dan Simmons

Translation Copyright ©2006 za srpsko izdanje, LAGUNA

Za Eda Brajnta

IZJAVE ZAHVALNOSTI

Svakoj knjizi koja uspešno načini Veliki prelazak do izdavača pomoglo je više umova i ruku, ali roman ove veličine i opsega duguje više zahvalnosti od većine. Želim da zahvalim nekim pojedincima koji su pomogli da se Strvinarska uteha odupre olujama i plimama mora i najzad stigne u bezbednu luku. Hvala

Dinu R. Kuncu, čija su ljubazna ohrabrenja bila pravovremena koliko i srdačna;

Ričardu Kertisu, čija su upornost i profesionalizam neprocenjivi;

Polu Mikolu, čiji je ukus besprekoran, a prijateljstvo dragoceno;

Brajanu Tompsenu, čiju ljubav prema šahu i poštovanje prema istoriji izuzetno cenim;

Sajmonu Hoku, oružaru u tradiciji Džefrija Butrojda;

Arlin Tenis, daktilografkinji extraordinaire, za one vrele letnje dane koje je provela noseći se s pretposlednjim verzijama revidiranih revizija;

Klodiji Logerkvist, što me je strpljivo podsećala da znake interpunkcije ne treba sipati nasumice poput soli;

Volfu Bliceru iz Džeruzalem posta, za pomoć u pronalaženju najboljeg kioska za falafel u Haifi;

Elen Datlou, koja je rekla da novela ne može imati nastavak.

A posebno zahvaljujem...

Kati Šerman, koja se oduševljeno uključila u umetničku saradnju za malo vremena i još manje novca.

Mojoj kćeri Džejn, koja je strpljivo čekala da tata „završi svoju strašnu knjigu“, što je trajalo dve trećine njenog života.

Karen, koja je jedva čekala da vidi šta će se dalje desiti.

I najzad, najiskrenije zahvaljujem Edvardu Brajantu, džentlmenu i odličnom piscu, kome je ova knjiga i posvećena.

Ne, neću strvinarsku utehu, očajanje, neću se gostiti na Tebi;

Neću odviti - možda trome - poslednje niti čoveka U meni, ili, umoran već, plakati više ne mogu...

Džerard Manli Hopkins

PROLOG

Helmno, 1942.

Sol Laski je ležao među sutrašnjim mrtvima u logoru smrti i razmišljao o životu. Drhtao je u hladnoći i mraku primoravajući se da se seti detalja prolećnog jutra - zlatnog svetla koje dodiruje teške grane vrba duž potoka, polja belih rada iza kamenih zdanja farme njegovog ujaka.

Tišinu u baraci prekidali su samo povremeni promukli kašalj i jedva čujno meškoljenje Musselmanner [1] živih mrtvaca, koji su uzaludno tražili toplotu u ledenoj slami. Negde se neki starac grčio i kidao od kašlja koji je označavao kraj duge i beznadne borbe. Stari će umreti do jutra. Čak i ako preživi noć, propustiće jutarnju prozivku u snegu, što znači da će biti mrtav pre isteka jutra.

Sol se, sklupčan, odmakao od bleska reflektora koji se ulivao u baraku kroz smrznuta okna, i pritisnuo leđa uz drvene daske svog ležaja. Iverke su mu grebale leđa i rebra kroz tanku odeću. Hladnoća i umor su ga savladavali i noge su počele nekontrolisano da mu drhte. Sol je zgrabio mršava bedra i stezao ih dok drhtanje nije prestalo.

Živeću. Misao je bila zapovest, naredba koju je usadio u svoju svest toliko duboko da čak ni njegovo izgladnelo i ranjavo telo nije moglo da nadjača njegovu volju.

Kada je bio dečak, pre koju godinu, pre večnosti, i kada mu je njegov ujak Moše obećao da će ga povesti na pecanje na svoju farmu nedaleko od Krakova, Sol je uvežbao trik da zamisli, baš pre nego što zaspi, gladak ovalan kamen na kome bi napisao sat i minut u koji je želeo da se probudi. Zatim bi zamislio kako ispušta kamen u bistro jezerce i posmatra ga kako leže u dubinu. Uvek bi se sledećeg jutra probudio tačno u to vreme, rasanjen, živahan, udišući svež jutarnji vazduh i uživajući u tišini izmaka noći, u tom krhkom trenutku pre nego što se njegova braća i sestre probude i pokvare savršenstvo.

Živeću. Sol je čvrsto stisnuo kapke i posmatrao kako kamen tone u bistru vodu. Telo je ponovo počelo da mu se trese, pa je jače pritisnuo leđa o oštre bridove dasaka. Po hiljaditi put pokušao je da se dublje ugnezdi u ulegnutu slamu. Bilo je bolje dok su stari gospodin Šistruk i mladi Ibrahim delili ležaj sa njim, ali Ibrahim je streljan u majdanu, a gospodin Šistruk je pre dva dana seo tokoni prozivke i odbio da ustane čak i kada je Gliks, zapovednik SS straže, pustio svog psa. Starac je gotovo veselo mahnuo koščatom rukom, slabašno se oprostivši od zablenutih zatočenika, pet sekundi pre nego što mu je nemački ovčar raskidao grlo.

Živeću. Misao je imala ritam koji je prerastao reči, prerastao sam jezik. Stvarala je protivtežu svemu što je Sol iskusio tokom pet meseci u logoru. Živeću. Pulsirala je svetlošću i toplinom, koje su delimično zatvarale ledenu, vrtoglavu jamu što je pretila da se jače razjapi u njemu i proguta ga. Jama. Sol je video Jamu. Zajedno sa ostalima bacao je lopatom hladne grudve crne zemlje preko toplih tela; neka su se još micala, jedno dete je nejako pomeralo ruku kao da maše dobrodošlom rođaku na železničkoj stanici ili se meškolji u snu, lopatao je zemlju i sipao kreč iz vreća preteških za nošenje, dok je SS stražar sedeo na ivici Jame i klatio nogama, ruku belih i mekih na crnoj čeličnoj cevi automatskog pištolja, sa komadićem flastera na grubom obrazu tamo gde se posekao brijući se, i ranica je već zarastala, a naga bela obličja su se nemoćno micala dok je Sol sipao zemlju u Jamu, očiju obrubljenih crvenilom od krečnog oblaka koji je poput sipkave magle visio u zimskom vazduhu.

Živeću. Sol se usredsredio na snagu tog ritma zanemarujući svoje drhtave udove. Dva nivoa iznad njega neki čovek je jecao u noći. Sol je osećao kako mu vaši mile po rukama i nogama tražeći središte njegove kopneće toplote. Savio se u čvršće klupko, shvatajući nagon koji goni insekte, pokoravajući se istoj bezumnoj, besmislenoj, neopozivoj zapovesti da nastavi.

Kamen je dublje potonuo u plavetne dubine. Sol je razaznavao gruba slova dok se njihao na ivici sna. Živeću.

Oči mu se naglo širom otvoriše dok ga je misao ledila snažnije od vetra koji je zviždao kroz loše postavljene prozorske okvire. Treći četvrtak u mesecu. Sol je bio gotovo siguran da je treći četvrtak. Oni su dolazili trećeg četvrtka u mesecu. Ali ne svakog. Možda ovog četvrtka neće. Sol je privukao podlaktice licu i sklupčao se još čvršće u položaj zametka.

Gotovo je zaspao kada su se vrata barake sa treskom otvorila. Bilo ih je petorica - dva stražara iz Vafen SS [2] s automatima, jedan podoficir redovne vojske, poručnik Šafner i mladi oberst [3] kog Sol nikada pre nije video. Oberst je imao bledo, arijevsko lice, pramen plave kose mu je padao preko obrva. Njihove ručne lampe igrale su po redovima ležajeva sličnih policama. Niko se nije pomakao. Sol je osećao tišinu dok je osamdeset pet kostura u noći zadržavalo dah. On zadrža dah.

Nemci su ušli pet koraka u baraku, hladan vazduh je talasao pred njima, krupne figure su im se ocrtavale prema otvorenim vratima, a dah im je u ledenim oblacima visio oko njih. Sol se još dublje zavuče u krtu slamu. Snop svetla iz lampe pade na prugastu priliku s kapom sklupčanu u dubini donjeg ležaja šest redova od

Solovog. „Komm! Schnell!“ [4] Kada se čovek nije makao, esesovski stražar grubo ga povuče u prolaz. Sol ču kako bosa stopala stružu po podu.

„Du, rausr [5] I ponovo. „Du.“ Sada su tri Musselmdnner stajala poput strašila bez ikakve težine pred masivnim siluetama. Povorka stade četiri ležaja od Solovog reda. SS stražari se okrenuše i poigraše svojim lampama gore-dole po srednjem redu. Crvene oči su odbijale svetlo poput očiju prestravljenih pacova iz poluotvorenih mrtvačkih sanduka.

Živeću. Prvi put ovo umesto zapovesti postade molitva. Nikada nisu uzeli više od četvorice iz jedne barake.

„Du.“ Čovek sa lampom se okrenuo i uperio svetlo pravo u Solovo lice. Sol se nije pomerio. Nije disao. Vasiona se sastojala od njegove sopstvene nadlanice, koji centimetar ispred lica. Koža bela, prljavo bela, prekrivena mrljama. Dlake vrlo tamne. Sol je zurio u njih sa dubokim strahopoštovanjem. Snop svetla je činio meso njegovog dlana i ruke gotovo providnim. Video je slojeve mišića, elegantnu liniju tetiva, plave vene kako blago pulsiraju prateći divlji ritam njegovog srca.

„Du, raus.“ Vreme je usporavalo i obrtalo se. Ceo Solov život, svaka sekunda, svaki vrhunac i svako obično, zaboravljeno popodne vodili su ovom trenutku, ovom raskršću. Solove usne se rascepiše u neveseli osmeh. Davno je odlučio da ga neće povesti u noć. Moraće da ga ubiju tu, pred ostalima. On će, ako ništa drugo, diktirati svojim ubicama vreme svog ubistva. Preplavi ga veličanstven mir.

„Schnelir [6] Jedan esesovac je vikao na njega. Oba stražara zakoračiše napred. Sol je, zaslepljen svetlom, namirisao vlažnu vunu i slatki miris rakije u čovekovom dahu, osećao je hladni vazduh na svom licu. Koža mu se napela u očekivanju da njihove grube ruke popadnu po njemu.

„Nein!“, [7] odreza mladi oberst. Sol ga je prema belom blesku svetlosti video samo kao crnu čovekoliku lutku. „Zurucktreten.“ [8] Oberst koraknu napred dok esesovac brzo odstupi unazad. Vreme kao da se smrzlo dok je Sol zurio nagore u tamni obris. Niko ne progovori. Magla njihovog daha visila je oko njih.

„Kommr, reče oberst tiho. To nije bila naredba. To je bilo rečeno nežno, gotovo s ljubavlju, onako kako se vabi omiljeni pas ili se dete podstiče na prve nesigurne korake. „Komm her!“

Sol stisnu zube i zatvori oči. Uješće ih kada priđu. Hvataće ih za grlo. Grišće i kidaće i cepaće vene i hrskavicu dok ne budu morali da ga ustrele, moraće da pucaju, moraće da pucaju, biće primorani da...

„Komm!“ Oberst ga lagano potapša po kolenu. Solove usne se u režanju zavrnuše unazad. Skočiće na govnare, iskidaće načisto jebenom kučkinom sinu grlo pred svima, iščupaće mu jebenu utrobu iz...

„Komm!“ Tada je Sol osetio. Nešto ga je udarilo. Nijedan od Nemaca se nije pomakao, ni za milimetar, ali nekakav strašni udarac ga je pogodio u krsta. Vrisnuo je. Nešto ga je udarilo i potom ušlo u njega.

Sol je osetio prodor tako oštro kao da mu je neko gurnuo čeličnu šipku u anus. Pa ipak, ništa ga nije dotaklo. Niko mu nije prišao. Sol ponovo vrisnu, a tada mu neka nevidljiva sila čvrsto sklopi vilice.

„Komm her, du Jude!“ [9]

Sol je osećao nešto. Nešto je bilo u njemu, nabijalo se u njega ispravljajući mu leđa, teralo mu ruke i noge u divlje grčeve. U njemu. Osećao je na mozgu nešto poput mengela koje stežu, stežu. Skotrljao se divlje na slamu, obamrlih živaca, mokreći niz sopstvenu nogavicu. Tada se ludački savi i telo mu se skoprca na pod. Stražari odstupiše.

„Steh auf!“ [10] Solova leđa se ponovo izviše, tako snažno da pade na kolena. Ruke su mu se tresle i mlatarale po sopstvenoj volji. Osećao je nešto u svom umu, hladnu prisutnost zaogrnutu bleštavim plaštom bola. Pred očima su mu plesale slike.

Sol ustade.

„Geh!“ [11] Do njega dođe teški smeh jednog esesovca, miris vune i čelika, udaljeni utisak hladnih ivera pod nogama. Sol otetura prema otvorenim vratima i belom svetlu iza njih. Oberst ga je tiho pratio, mirno lupkajući rukavicom po butini. Sol se saplete na spoljni stepenik, gotovo pade. Pridržala ga je nevidljiva ruka koja mu je stezala mozak i slala vatru i igle trkom kroz svaki živac. Bosonog, ne osećajući hladnoću, vodio je povorku preko snega i smrznutog blata do kamiona koji je čekao.

Živeću, mislio je Sol Laski, ali magični ritam se, iskidan, povukao pred olujom tihog, ledenog smeha i voljom mnogo većom od njegove.

KNJIGA PRVA

Otvaranje

JEDAN

Čarlston

Petak, 12. decembar 1980.

Za smrt tog Bitlsa, Džona, zasluga će pripasti Nini. Smatrala sam da je to izvela vrlo neukusno. Spustila je na moj stočić od mahagonija svoj album s urednim izrescima iz novina složenim po hronološkom redosledu, sa šturim podacima o smrti koji beleže sva njena Hranjenja. Osmeh Nine Drejton zračio je kao i uvek, ali blede plave oči nisu pokazivale ni tračka topline.

„Trebalo bi da sačekamo Vilija", rekoh.

„Naravno, Melani. U pravu si, kao i uvek. Baš glupo od mene. Znam pravila." Nina ustade i poče da šeta po sobi, ovde-onde dotičući komade nameštaja ili tiho izražavajući divljenje keramičkoj figurici ili komadu ručnog rada. Ovaj deo kuće je nekada bio zimska bašta, ali ga sada koristim kao sobu za šivenje. Zelene biljke i dalje hvataju zrake jutarnjeg sunca. Svetlost ga čini toplim, prijatnim mestom tokom dana, ali sada, sa dolaskom zime, soba je suviše hladna za upotrebu preko noći. A nije mi se dopadao ni osećaj spuštanja tame iza svih tih staklenih ploča.

„Volim ovu kuću“, reče Nina. Okrenula se i nasmešila mi se. „Ne mogu da ti kažem koliko sam se radovala ponovnom dolasku u Čarlston. Trebalo bi uvek da se okupljamo ovde.“

Znala sam koliko Nina prezire ovaj grad, ovu kuću.

„Vili bi bio povređen" rekoh. „Znaš i sama koliko voli da se razmeće svojom kućom na Beverli Hilsu. I svojim novim devojkama.

„I momcima“, reče Nina i nasmeja se. Od svih promena i zatamnjenja u Nini najmanje se izmenio njen smeh. Još uvek je to bio hrapav, ali potpuno detinji smeh kakav sam tako davno čula prvi put. Taj smeh me je i privukao njoj - mene, usamljenu šiparicu koju je toplina druge devojke privukla kao leptiricu plamen. Sada je taj smeh služio samo da me naježi i natera na još veći oprez. Previše je leptirica tokom mnogih decenija privukao Ninin plamen.

„Pozvaću za čaj“, rekla sam.

Gospodin Torn je poslužio čaj u mom najboljem vedžvudskom porcelanu. Nina i ja smo sedele u puzećim kvadratima sunca i tiho razgovarale o nebitnom; obostrano nestručni komentari o ekonomiji, pozivanja na knjige koje ona druga nije stigla da pročita i saosećajna mrmljanja o niskom nivou ljudi koje čovek sreće leteći avionom ovih dana. Kada bi neko virio iz vrta, pomislio bi da vidi nećaku zašlu u godine, ali još privlačnu, u poseti omiljenoj tetki. (Nemam nameru da kažem kako bi nas neko greškom smatrao za majku i kćer.) Ljudi me obično smatraju dobro odevenom osobom, a neki i osobom od stila. Sam bog zna da prilično plaćam da mi se vunene suknje i svilene bluze šalju iz Škotske i Pariza poštom. Ali pored Nine se uvek osećam aljkavo. Tog dana je nosila elegantnu svetloplavu haljinu koja mora da je stajala nekoliko hiljada dolara, ako sam ispravno prepoznala kreatora. Boja haljine joj je kožu činila savršenijom nego inače i isticala je plavetnilo njenih očiju. Kosa joj je, kao i meni, posedela, ali nekako je uspevala da se provuče tako što ju je nosila dugu i vezanu pozadi jednom jedinom šnalom. Na Nini je to izgledalo mladalački i šik, pa mi se činilo kako moje kratke, veštačke kovrdže sijaju plavim prelivom.

Retki bi posumnjali da sam mlađa od Nine četiri godine. Vreme je prema njoj bilo blagonaklono. A i Hranila se češće.

Spustila je šolju i tacnu i ponovo besciljno hodala po sobi. Nije ličilo na Ninu da pokazuje tolike znake nervoze. Zastala je pred staklenom vitrinom. Pogled joj pređe preko porcelanskih figurica „Humel“ [12] i kalajnog posuđa, pa zastade u čudu.

„Za ime boga, Melani! Pištolj! Kakvo 'čudno mesto za držanje starog pištolja.“

„To je nasledstvo", rekoh. „Prilično skupo. A ti si u pravu, to jeste glupavo mesto. Ali to je jedina vitrina u kući koja se zaključava, a gđa Hodžis često dovodi unuke kada dođe u posetu...“ „Hoćeš da kažeš da je napunjenV1

„Ne, naravno da nije“, lagala sam. „ Ali deca ne treba da se igraju sa takvim stvarima...“, nastavljala sam nevešto. Nina klimnu, ali se nije ni potrudila da sakrije snishodljivost svog osmeha. Otišla je do južnog prozora i zagledala se u baštu.

Prokleta bila. To što nije prepoznala pištolj govorilo je o Nini Drejton čitave tomove.

Na dan kada je ubijen, Čarls Edgar Larčmont bio je moj udvarač tačno pet meseci i dva dana. Iako nije bilo zvanično objavljeno, trebalo je da se venčamo. Tih pet meseci predstavljali su to doba u malom - naivni, puni flerta, zvanični do izveštačenosti i romantični. Najviše od svega romantični. Romantični u najgorem smislu reči; posvećeni saharinskim ili bljutavim idealima koje samo adolescent - ili adolescentsko društvo - može sebi da stvori i održava. Bili smo deca koja se igraju napunjenim oružjem.

Nina je - tada je bila Nina Hokins - imala svog udvarača, visokog, trapavog ali dobroćudnog Engleza po imenu Rodžer Harison. Gospodin Harison je upoznao Ninu u Londonu, godinu dana ranije, tokom prvog dela „Velike turneje gđice Hokins". Proglasivši se smrtno ranjenim ljubavlju - još jedna besmislica tih detinjastih vremena - visoki Englez pratio ju je od jedne evropske prestonice do druge sve dok ga nije oštro ukorio Ninin otac (nemaštoviti sitni trgovac pomodnom robom koji je stalno bio u odbrambenom stavu zbog svog sumnjivog društvenog položaja), kada se vratio u London da „sredi svoje poslove“, samo da bi se pojavio u Njujorku mesec-dva kasnije, baš u vreme kada je Nina bila poslana svojoj tetki u Čarlston kako bi se time okončao još jedan flert. Jednako neustrašiv, nespretni Englez ju je pratio na jug, uvek vodeći računa o protokolu i društvenim ograničenjima tog vremena.

Bili smo vesela grupa. Dan nakon što sam upoznala Ninu na Junskom balu rođake Silije, nas četvoro je pošlo iznajmljenim čamcem uz reku Kuper na izlet do ostrva Denijel. Rodžer Harison, ozbiljan i svečan o čemu god se radilo, bio je savršena žrtva Čarlsovog neuništivog smisla za humor. Rodžer nije ni zamerao dobroćudnom zadirkivanju i uvek se brzo pridružio opštem smehu svojim čudnovatim haahaahaa.

Nina je uživala. Oba mlada gospodina obasipala su je pažnjom i, mada Čarls nikad nije propustio da pokaže kako je njegova glavna pažnja posvećena meni, svi su se slagali da je Nina Hokins jedna od onih devojaka koje bez izuzetka postaju središte muškog udvaranja i pažnje na svakom skupu. Ni društvena elita Čarlstona nije bila slepa za združenu privlačnost naše grupe. Puna dva meseca tog sada već davnog leta nijedna zabava nije bila potpuna, nijedno putovanje dobro isplanirano i nijedna svečanost ocenjena uspešnom ako nas četvoro veselih šaljivdžija nije bilo pozvano i rešilo da prisustvuje. Naša srećna vladavina društvenom scenom mladeži bila je tako čvrsta da su rođake Silija i Lorejn umiljavanjem nagovorile svoje roditelje da se na uobičajeno avgustovsko putovanje u Mejn pođe dve nedelje ranije.

Nisam sigurna kada smo Nina i ja došle na ideju o dvoboju. Možda to beše tokom jedne od dugih, vrelih noći kada je jedna od nas „spavala preko“ - uvukla se u krevet one druge, šapućući i kikoćući se, prigušujući smeh kad god bi škripa uštirkanih uniformi odala kretanje naših obojenih služavki po mračnim dvoranama. Bilo kako bilo, ideja je bila prirodni izdanak romantičnih težnji tih dana. Slika Čarlsa i Rodžera u stvarnom dvoboju povodom nekog apstraktnog pitanja časti povezanog sa nama dvema uzbuđivala nas je obe na telesni način koji sada prepoznajem kao jednostavni oblik seksualne zagolicanosti.

Sve bi se završilo bez posledica da nije bilo naše Sposobnosti. Bile smo toliko uspešne u manipulisanju muškim ponašanjem - manipulisanju koje se u to vreme i očekivalo i podsticalo - da nijedna od nas još nije ni posumnjala da tu ima ičega neobičnog što bi naše mušice moglo pretvoriti u dela drugih ljudi. Oblast parapsihologije tada nije postojala; zapravo, postojala je samo u kuckanju i lupkanju na salonskim zabavnim seansama. U svakom slučaju, zabavljale smo se našim prošaputanim maštarijama nekoliko nedelja, a tada je jedna od nas - ili možda obe - upotrebila Sposobnost da prevede maštu u stvarnost.

Bilo je to na neki način naše prvo Hranjenje.

Ne mogu da se setim zvaničnog povoda za svađu, možda je to bilo namerno pogrešno tumačenje neke od Čarlsovih šala. Ne mogu da se setim koga su Čarls i Rodžer uzeli kao sekundante za taj nezakoniti izlet. Sećam se povređenog i zbunjenog izraza koji je Rodžer imao na licu tih nekoliko dana. Taj izraz je bio karikatura zamišljene sumornosti, zbunjenost čoveka koji se obreo u situaciji koja mu se ne dopada i iz koje ne može da se izvuče. Sećam se Čarlsa i njegovih naglih promena raspoloženja - navala humora, perioda mračnog besa, suza i poljubaca u noći uoči dvoboja.

Sećam se veoma jasno lepote tog jutra. Magla se uzdizala sa reke i rasplinjavala zrake jutarnjeg sunca dok smo se čamcem vozili na mesto dvoboja. Sećam se kako je Nina posegnula za mojom rukom i stegla je sa žestokim uzbuđenjem koje me je proželo poput električnog udara.

Veći deo ostatka jutra mi nedostaje. Možda sam u silini tog prvog, podsvesnog Hranjenja doslovno izgubila svest, onako preplavljena talasima straha, uzbuđenja, ponosa... muškosti... koji su izbijali iz dvojice naših udvarača dok su tog predivnog jutra gledali smrti u oči. Sećam se svog šoka kada sam shvatila ovo se zaista događa gazeći po tragu visokih čizama u travi. Neko je brojao korake. Nejasno se sećam težine pištolja u svojoj ruci... Čarlsovoj ruci, mislim, nikad neću pouzdano znati... i trenutka ledene jasnoće pre nego što je eksplozija prekinula vezu i oštri miris baruta vratio me samoj sebi.

Poginuo je Čarls. Nikako nisam mogla da zaboravim neverovatnu količinu krvi koja je kuljala iz male, okrugle rupe na njegovim grudima. Do trenutka kada sam mu prišla njegova bela košulja postala je grimizna. U našim maštarijama nije bilo krvi. Nije bilo ni slike Čarlsove zaklaćene glave, usta koja balave po krvavim grudima, ni očiju koje se okreću nagore pokazujući beonjače nalik na dva jajeta smeštena u lobanji. Rodžer Harison je jecao, a Čarls je disao svoje poslednje, drhtave izdisaje na tom polju nevinosti.

Ne sećam se uopšte konfuznih sati koji su usledili. Sledećeg jutra sam otvorila svoju torbu i našla među svojim stvarima Čarlsov pištolj. Zašto li sam sačuvala taj revolver? Ako sam i želela da uzmem nešto od svog palog ljubavnika u znak sećanja, zašto taj oboma tuđ komad metala? Zašto sam izvukla iz njegovih mrtvih prstiju simbol nepromišljenog greha?

Rekoh da to što nije prepoznala pištolj govori o Nini čitave tomove.

„Vili je stigao.“

Nije gospodin Torn objavio dolazak našeg gosta, nego Ninina „amanuensis", [13] odvratna gospođica Baret Kramer. Njena pojava bila je dvopolna kao i njeno ime; kratko podšišana crna kosa, moćna ramena i prazan, agresivan pogled koji se povezuje s lezbijkama i kriminalcima. Činilo se da joj je oko trideset pet godina.

„Hvala vam, draga Baret“, reče Nina.

Pošla sam da dočekam Vilija, ali gospodin Torn mu je već otvorio pa smo se sreli u predvorju.

„Melani! Izgledaš zanosno! Kad god te vidim, sve si mlađa, Nina!“ Promena u Vilijevom glasu bila je očigledna. Muškarce je i dalje savladavao prvi pogled na Ninu posle dužeg odsustva. Bilo je zagrljaja i poljubaca. Sam Vili izgledao je razvratnije nego ikad. Savršeno skrojen sako od alpake, visoka kragna džempera uspešno skriva bore na žilavom vratu. Ali, skinuvši svoju izletničku sportsku kapu, zamrsio je duge pramenove sede kose koje je češljao unapred da sakrije nadiruću ćelavost. Vilijevo lice rumenelo se od uzbuđenja, ali bilo je tu i rečitog kapilarnog crvenila oko nosa i na obrazima, koje je govorilo o previše pića, previše droge.

„Moje dame, mislim da ste već upoznale moje saradnike... Toma Rejnoldsa i Džensena Luhara?“ Dva muškarca povećala su gužvu u mom uzanom predvorju. Mršavom i plavokosom gospodinu Rejnoldsu osmeh je otkrivao savršeno izrađene zube. Gospodin Luhar, divovski crnac, naginjao se napred sa sumornim, prebijenim izrazom na sirovom licu. Bila sam sigurna da ni ja ni Nina nismo ranije videle ove Vilijeve poslušnike.

„Izvolite u salon“, rekla sam. Čudnovata procesija okončana je tako što smo nas troje seli na debelo tapacirane stolice oko džordžijanskog stočića za čaj koji je pripadao mojoj baki. „Još čaja, molim vas, gospodine Torne.“ Gospođica Kramer je ovo shvatila kao znak da nas ostavi, ali dvojica Vilijevih piona nesigurno su ostala kraj vrata, premeštajući se sa noge na nogu i pogledajući kristal u vitrini, kao da bi sama njihova blizina mogla nešto da polupa. Ne bih se začudila da se tako nešto i dogodilo.

„Džensene!“, pucnu Vili prstima. Crnac je oklevajući prineo skupocenu kožnu tašnu za akta. Vili je spusti na čajni stočić i kratkim, širokim prstima otvori bravice. „Kako bi bilo da vas dvojica odete do sluge gospođice Fuler i popijete nešto?“

Kada su otišli, Vili zatrese glavom i nasmeši se Nini. „Izvini zbog ovoga, ljubavi."

Nina položi ruku na Vilijev rukav. Nagnula se napred sa izrazom iščekivanja. „Melani mi nije dala da otpočnem sa Igrom bez tebe. Zar nije grozno od mene što sam htela da počnem bez tebe, Vili, dragi?“

Vili se namršti. Nakon pedeset godina i dalje se jogunio kada ga nazovu Vilijem. U Los Anđelesu bio je Veliki Bil Borden. Kada se vraćao u rodnu Nemačku - što je bilo retko zbog opasnosti skopčanih sa tim - ponovo je postajao Vilhelm fon Borhert, gospodar mračnog dvorca, šume i lovišta. Ali Nina ga je zvala Vili kada ga je upoznala 1925. u Beču i on je ostao Vili.

„Počni, Vili“, reče Nina. „Hajde ti prvi.“

Sećala sam se vremena kada smo prve dane okupljanja provodili razgovarajući i saznajući novosti jedni o drugima. Sada nije bilo vremena ni za ćaskanje.

Vili iskezi zube i izvadi izreske iz novina, beležnice i hrpu kaseta iz tašne. Tek što je pokrio maleni sto svojim materijalom uđe gospodin Torn sa čajem i Nininim albumom iz sobe za šivenje. Vili grubo napravi malo mesta.

Na prvi pogled nekome bi se moglo učiniti da između Vilija Borherta i gospodina Torna postoje izvesne sličnosti. Pogrešio bi. Obojica su bila rumena, ali Vilijev ten bio je rezultat preterivanja i osećanja; gospodina Torn godinama nije znao ni za jedno ni za drugo. Vili je ćelavio u mrljama i svesno to skrivao - ličio je na šugavu lasicu - dok je gola glava gospodina Torna bila glatka i bez bora. Teško bi bilo zamisliti da je gospodin Torn ikad. imao kosu. Obojica su imala sive oči - romanopisac bi ih nazvao hladnim, sivim očima - ali oči gospodina Torna bile su hladne od nezainteresovanosti, hladne od jasnoće koja proističe iz potpunog odsustva uznemirujućih misli i osećanja. Vilijeve oči bile su hladne poput urlajućeg vetra Severnog mora i često prekrivene promenljivim zavesama osećanja koje su njime vladala - ponosa, mržnje, ljubavi prema bolu, uživanja u uništavanju. Vili nikada nije govorio o svojoj upotrebi Sposobnosti kao o Hranjenju - očigledno sam ja bila jedina koja je mislila u tim izrazima - ali ponekad je govorio o Lovu. Možda je mislio tamnim šumama svoje otadžbine dok je probadao svoju Ijudsku lovinu po sterilnim ulicama Los Anđelesa. Je li Vili sanjao šumama? Nisam bila sigurna. Da li se prisećao zelenih vunenih lovačkih jakni, pljeskanja posluge, zgrušane krvi umirućeg divljeg vepra? Ili se sećao udaranja čizama o kaldrmu i lupanja pesnica njegovih poručnika po vratima? Možda je Vili i dalje povezivao svoj Lov sa mračnom evropskom noći pećnice u čijem nadzoru je pomagao.

Ja sam to zvala Hranjenje. Vili je to zvao Lov. Nikad nisam čula da je Nina to ikako nazvala.

„Gde ti je videorikorder?“, upita Vili. „Sve sam ih snimio na traku.“

„O, Vili“, reče Nina razdraženo. „Poznaješ Melani. Ona je tako staromodna. Neće ti ona imati ni videoplejer.“

„Nemam čak ni televizor“, rekla sam. Nina se nasmeja.

„Do đavola“, promrmlja Vili. „Nema veze. Imam ovde ostale zapise.“ Skinuo je gumenu traku sa hrpe malih crnih beležnica. „Sa trake bi stvarno izgledalo lepše. Stanice Los Anđelesa su posvetile dosta vremena Holivudskom Davitelju i ja sam montirao... Ah! Nije važno.“ Gurnuo je videokasete u svoj kovčeg i s treskom zatvorio poklopac.

„Dvadeset tri“, reče. „Dvadeset tri od poslednjeg našeg susreta pre dvanaest meseci. Ne bi se reklo da je toliko prošlo, zar ne?“

„Pokaži nam“, reče Nina. Nagnula se napred, a plave oči su joj blistale. „Znatiželjna sam otkako sam videla intervju sa Daviteljem u Šezdeset minuta. Bio je tvoj, Vili? Izgledao je tako...“

,Ja, ja, bio je moj. Niko i ništa. Bojažljivi čovečuljak. Bio je vrtlar jednog mog suseda. Ostavio sam ga u životu kako bi policija mogla da ga ispita i izbriše svaku sumnju. Obesiće se u svojoj ćeliji mesec dana nakon što štampa izgubi zanimanje. Ali ovo je zanimljivije. Pogledajte ovo.“ Vili gurnu preko stola nekoliko sjajnih crnobelih fotografija. Rukovodilac televizijske kuće NBC ubio je pet članova svoje porodice i udavio u bazenu svoju gošću, zvezdu televizijskih sapunica. Nakon toga je izbo samog sebe i krvlju napisao 50 KRIVIH na zidu kupališta.

„Obnavljanje stare slave, Vili?“, upita Nina. „’Smrt svinjama’ i tako to?“

„Ne, do đavola. Mislim da treba da dobijem poene za ironiju. Devojka je trebalo da se udavi u seriji. Već je bilo predviđeno u scenariju."

„Je li ga bilo teško Upotrebiti?" Ovo sam ja pitala. Bila sam radoznala i protiv svoje volje.

Vili podiže obrvu. „Ne naročito. Bio je alkoholičar i teški zavisnik od kokaina. Nije ga mnogo ostalo. A i mrzeo je svoju porodicu. Kao i većina ljudi.“

„Možda većina u Kaliforniji“, reče Nina sa negodovanjem. Čudan komentar od nje. Njen otac je izvršio samoubistvo bacivši se pod tramvaj.

Upitala sam: „Gde si uspostavio kontakt?“

„Na zabavi. Uobičajeno mesto. Kupio je kokain od reditelja koji je upropastio jednu od mojih...“

„Jesi li morao da ponoviš kontakt?“

Vili se namršti na mene. Suzdržavao je bes, ali se zacrveneo. „/fl, ja. Video sam ga još dva puta. Jednom sam samo posmatrao iz kola kako igra tenis.“

„Dobijaš poene za ironiju", reče Nina, „ali gubiš za ponovljeni kontakt. Ako je bio toliko prazan kao što kažeš, trebalo je da budeš u stanju da ga upotrebiš posle samo jednog susreta. Šta si još uradio?"

Izneo je uobičajen asortiman. Patetična ubistva u sirotinjskim četvrtima. Dva kućna pokolja. Sudar na autoputu koji se pretvorio u smrtonosnu pucnjavu. „Bio sam u gomili“, reče Vili. „Uspostavio sam kontakt. Imao je pištolj u pregratku za rukavice.“ „Dva poena“, reče Nina.

Vili je sačuvao najbolje za kraj. Nekad slavni dečak - filmska zvezda doživeo je bizarnu nesreću. Napustio je svoj apartman na Bel Eru koji se napunio plinom i vratio se da upali šibicu. Još dvoje je poginulo u nastalom požaru.

„Dobijaš poene samo za njega“, reče Nina.

„Ja,ja.“

„Jesi li siguran i za njega? Moglo je da bude slučajno...“

„Ne budi smešna" obrecnu se Vili. Okrenuo se meni. „Ovaj je bio težak za Upotrebu. Vrlo jak. Blokirao sam mu sećanje da je uključio plin. Morao sam da ga zadržavam dva sata. Zatim sa ga primorao da se vrati. Borio se da ne kresne šibicu.“

„Trebalo je da ga nateraš da upotrebi upaljač", reče Nina.

„Nije pušio“, zareža Vili. „Ostavio je prošle godine.“

„Da“, nasmeja se Nina. „Kao da se sećam da je to rekao Džoniju Karsonu." Nisam bila sigurna da li se Nina šali.

Prošli smo kroz ritual dodeljivanja poena. Uglavnom je govorila Nina. Vilijevo ponašanje se menjalo od sumornog do razdraženog i natrag ka sumornom. U jednom trenutku se nagnuo i potapšao me po kolenu, kroz smeh tražeći pomoć. Nisam rekla ništa. Na kraju je digao ruke, prišao vitrini za piće i visoku čašu do vrha napunio burbonom iz očeve kristalne boce. Večernje svetlo je odašiljalo poslednje horizontalne zrake kroz zamrljani stakleni zid okrenut prema zalivu i bojilo u crveno Vilijevo lice dok je stajao pored hrastove komode. Oči su mu bile sitne crvene žeravke na krvavoj masci.

„Četrdeset jedan', reče Nina najzad. Podigla je veseli pogled i pokazala nam kalkulator kao da time dokazuje neku stvarnu činjenicu. „Sabrala sam četrdeset jedan poen. Šta ti imaš, Melani?“

,Ja“, upade Vili. „Tako je. Da vidimo sada tvoje uspehe, Nina.“ Glas mu je bio ravan i prazan. Čak je i Vili izgubio prilično zanimanja za Igru.

Pre nego što je Nina počela, ušao je gospodin Torn i pokretom objavio da je večera gotova. Krenuli smo u trpezariju. Vili je nasuo sebi još jednu čašu burbona, a Nina je šaljivo mlatarala rukama glumeći da je iznervirana zbog prekida Igre. Kad smo najzad seli za dugački sto od mahagonija, preuzela sam dužnosti domaćice. Tradicijom starom više desetina godina razgovor o Igri tokom obeda bio je zabranjen. Dok smo jeli supu razgovarali smo o novom Vilijevom filmu i novoj radnji koju je Nina priključila svom lancu butika. Činilo se da će Ninina mesečna rubrika u Vogu biti ugašena, ali i da je jedan novinski sindikat zainteresovan da je preuzme.

Oboje mojih gostiju hvalili su savršenstvo pečene šunke, ali ja sam smatrala da je gospodin Torn napravio malo presladak preliv. Mrak je prekrio prozore pre nego što smo dovršili čokoladnu penu. Izlomljeno svetlo svećnjaka činilo je da Ninina kosa pleše u odsjajima, dok se moja, plašim se, plavila više nego ikad.

Odjednom se iz kuhinje začula buka. Kroz vrata se promolilo lice ogromnog crnca. Njegovo rame opiralo se nečijim belim šakama, a imao je izraz svadljivog deteta.

„...đavola ćemo tu da ti sedimo kao...“ Bele šake ga povukoše izvan pogleda.

„Oprostite, moje dame.“ Vili potapka usne platnenom salvetom i ustade. Uprkos svojim godinama još uvek se kretao graciozno.

Nina je mrljala po svojoj čokoladi. Iz kuhinje se čula jedna oštra, glasna naredba i zvuk šamara. Bio je to muški šamar - snažan i pun kao pucanj iz malokalibarske puške. Podigla sam pogled, a gospodin Torn je već bio pored mene i sklanjao posuđe za desert.

„Kafu, molim vas, gospodine Torne. Za sve nas.“ Klimnuo je glavom, a osmeh mu je bio blag.

Franc Anton Mesmer [14] znao je za to čak i ako nije ništa razumeo. Mislim da je i Mesmer imao nešto malo Sposobnosti. Moderni pseudonaučnici su je proučavali i menjali joj imena, lišili je većeg dela snage, pobrkali njenu upotrebu i poreklo, ali ona ostaje senka Mesmerovog otkrića. Oni nisu imali pojma kako je to Hraniti se.

Očajavam nad porastom savremenog nasilja. Ponekad zbilja padam u očajanje, u onu duboku jamu očajanja bez ikakve budućnosti koju je Hopkins zvao strvinarskom utehom. Posmatram američku klanicu, nemarne napade na pape, predsednike i nebrojene druge, pitajući se postoji li mnoštvo drugih sa Sposobnošću ili je pokolj jednostavno postao savremeni način života.

Svi ljudi se hrane nasiljem, sitnim primenama moći nad drugima, ali retki su okusili - kao mi - najvišu moć. A bez te Sposobnosti, retki su upoznali neuporedivo zadovoljstvo uzimanja ljudskog života. Bez Sposobnosti, čak ni oni koji se hrane životima ne mogu da uživaju u bujici osećanja u lovcu i žrtvi, u potpunom uzbuđenju napadača koji je prevazišao sva pravila i svaku kaznu, u čudnom, gotovo seksualnom predavanju žrtve u toj završnoj sekundi istine kada je svaki izbor onemogućen, svaka budućnost uskraćena i sve mogućnosti izbrisane u potpunoj vlasti nad drugim.

Očajavam nad savremenim nasiljem. Očajavam nad njegovom bezličnom prirodom i nad slučajnom suštinom koja ga čini svakome dostupnim. Imala sam televizijski aparat dok ga nisam prodala u jeku Vijetnamskog rata. Te sterilisane krpice smrti - udaljene sočivom kamere - nisu mi značile ništa. Ali verujem da su značile nešto tom stadu koje me okružuje. Kada su rat i noćno televizijsko brojanje tela prestali, tražili su još, još, pa su filmsko platno i ulice ove slatke, umiruće zemlje obezbedili obilne količine osrednjeg. Tu zavisnost dobro poznajem.

Nisu shvatili. Nasilna smrt je naoko tužan i sumoran ćilim zbunjenosti. Ali za nas koji smo se Hranili, smrt može da bude sveta tajna.

„Moj red! Moj red!“ Ninin glas još je podsećao na glas one lepotice u poseti koja je upravo ispunila svoju kartu plesa na Junskom balu rođake Silije.

Vratili smo se u salon. Vili je ispio kafu i od gospodina Torna zatražio brendi. Bilo mi je neprijatno zbog Vilija. Kada nečiji najbliži saradnik pokaže ikakav znak nepredviđenog ponašanja, to je siguran znak slabljenja Sposobnosti. Nina kao da ništa nije primetila.

„Imam ih sve po redu“, reče Nina. Otvorila je album na sada praznom čajnom stočiću. Vili ga je pažljivo pregledao, postavljajući poneko pitanje, češće gunđajući saglasnost. Ja sam povremeno mrmljala u znak slaganja, mada nisam čula ni za jedan slučaj. Osim Bitlsa, naravno. Nina ga je ostavila skoro za kraj.

„Zaboga miloga, Nina, to si bila ti?“ Vili je izgledao kao da će se razbesneti.

Ninina Hranjenja su obično samoubistva na Park aveniji i bračne nesuglasice okončane pucnjima iz skupih damskih pištolja malog kalibra. Ovakva vrsta je bila više u Vilijevom sirovom stilu. Možda je smatrao da mu je teritorija ugrožena. „Mislim... rizikovala si mnogo, zar ne? Bilo je tako... do đavola... tako javno“

Nina se nasmeja i spusti kalkulator. „Vili, dušo, to i jeste suština Igre, zar ne?“

Vili priđe vitrini sa pićem i ponovo napuni čašu. Vetar je šibao golim granama po olovnom staklu prozora prema zalivu. Ne volim zimu. Čak i na Jugu ona uzima danak u raspoloženju.

„Nije li taj momak... kako se ono zvaše... kupio pištolj na Havajima ili tako negde?“, upita Vili s drugog kraja sobe. „To mi zvuči kao njegova sopstvena namera. Mislim, ako se već spremao da se prišunja tipu...“

„Vili, dragi“, Ninin glas je bio hladan koliko i vetar koji je mrsio grane, „niko nije rekao da je bio stabilan. Koliko tvojih je bilo stabilno, Vili? Ali ja sam učinila da se to desi, dušo. Izabrala sam mesto i vreme. Zar ne zapažaš ironiju mesta, Vili? Po onoj šali koju smo priredili reditelju onog filma o vešticama pre nekoliko godina? Pravo iz scenarija..."

„Ne znam“, reče Vili. Teško se spustio na divan, prosuvši brendi po svom skupom sportskom sakou. Nije primetio. Svetlost lampe mu se odbijala od ćele. Mrlje starosti više su mu se videle noću, a vrat mu je, skriven visokom kragnom, bio sav od žila i konopaca. „Ne znam.“ Pogledao me je i najednom se nasmešio, kao da delimo neku tajnu. „Možda je bilo kao sa onim momkom, piscem, a, Melani? Možda je bilo tako.“

Nina pogleda u svoje ruke na krilu. Vrhovi manikiranih prstiju su se beleli.

Vampiri uma. Tako je pisac nameravao da nazove svoju knjigu. Ponekad se pitam da li bi on uopšte išta napisao. Kako se ono zvao? Nekako ruski.

Vili i ja smo dobili telegrame od Nine: DOĐIBRZO. TREBAŠ MI. To je bilo dovoljno. Našla sam se u prvom sledećem avionu za Njujork, bučnom konstelejšnu s propelerima. Veći deo leta sam provela ubeđujući suviše brižnu stjuardesu da mi ništa ne treba i da mi je dobro, zaista. Očigledno me je smatrala nečijom bakom koja prvi put leti.

Vili je uspeo da stigne dvadeset minuta pre mene. Nikada nisam videla Ninu toliko rastrojenu, tako blizu histeriji. Pre dva dana bila je na zabavi na južnom Menhetnu - i pored uzdrmanih nerava uspela je da spomene sve važne zvanice - i našla se u istom uglu sa nekim mladim piscem, deleći s njim intimnosti i posudu za fondi. Nina ga je opisala kao aljkavog tipa sa šačicom brade, debelim naočarima i somotskim sakoom preko stare karirane košulje - jedan od tipova kakvi se, smatrala je, mogu videti po uspešnim zabavama tog doba. Bila je dovoljno pametna da ga ne nazove bitnikom, pošto je taj izraz upravo izlazio iz mode, ali tada još niko nije čuo za izraz „hipik“, a ionako se na njega ne bi ni odnosio. Bio je pisac od one vrste koja sastavlja kraj s krajem, tih dana bar, tako što prodaje krv i piše romane prema televizijskim serijama. Aleksander nekako.

Njegova ideja za knjigu - rekao je Nini da radi na njoj već neko vreme - bila je da su mnoga počinjena ubistva zapravo rezultat delovanja male grupe psihoubica - on ih je zvao vampirima uma - koji koriste druge za izvršavanje svojih užasnih nedela. Rekao je da je jedan izdavač jeftinih knjiga već pokazao zanimanje za njegov nacrt i da bi mu sutra ponudio ugovor ako promeni naslov u Zombifaktor i ubaci više seksa.

„Pa šta?“, upita Vili Ninu sa gađenjem. „Zbog ovoga sam preleteo kontinent? Ja bih mogao da kupim ideju i da lično budem producent."

Ovo smo iskoristili kao izgovor da ispitamo tog Aleksandera Nekako za vreme improvizovane zabave koju je Nina priredila sledeće večeri. Ja nisam prisustvovala. Zabava, kako je rekla Nina, nije bila naročito uspešna, ali je pružila Viliju priliku za dugo čavrljanje sa mladim budućim romanopiscem. U svojoj gotovo sažaljenja vrednoj želji da napravi posao sa Bilom Bordenom, producentom Sećanja na Pariz i Troje na ljuljašci, kao i još bar dva pamćenja sasvim nevredna celovečernja filma u tehnikoloru koji su se davali po autobioskopima tog leta, mladi pisac je priznao da se knjiga sastoji od prilično izgužvanog nacrta i desetak strana beležaka. Ipak je bio siguran da za pet nedelja može da obavi „postupak" za gospodina Bordena, možda i za tri ako ga pošalju u Holivud kako bi dobio odgovarajući stvaralački podsticaj.

Kasnije te večeri razmotrili smo mogućnost da Vili jednostavno kupi prava na ideju, ali on je tih dana bio kratak sa gotovinom, a Nina je bila uporna. Na kraju je mladi pisac presekao sebi butnu arteriju Žiletovim brijaćem i istrčao vrišteći na usku ulicu Grinič Vilidža da tamo umre. Ne verujem da se iko zamarao da sredi njegove zaostale razbacane i nepovezane beleške.

„Možda je bilo kao sam onim piscem, ja, Melani?“, potapša me Vili po kolenu. Klimnula sam glavom. „On je bio moj“, nastavio je Vili, „a Nina je pokušala da prigrabi zasluge. Sećaš se?“

Ponovo sam klimnula. Zapravo nije bio ni Vilijev ni Ninin. Izbegla sam zabavu kako bih kasnije mogla da uspostavim kontakt tako da mladić ne primeti da je praćen. Izvela sam to lako. Sećam se kako sam sedela u pregrejanoj maloj delikatesnoj radnji preko puta stambene zgrade. Uopšte nije bilo teško. Bilo je gotovo tako brzo da uopšte nisam imala osećaj Hranjenja. Zatim sam ponovo postala svesna radijatora koji su prskali i mirisa salame dok su ljudi hrlili ka vratima da vide kakva je to vriska. Sećam se da sam polako dovršila svoj čaj kako ne bih morala da odem pre kola hitne pomoći.

„Glupost", reče Nina. Zaokupila se svojim malim kalkulatorom. „Koliko poena?" pogledala me je. Ja sam pogledala Vilija. „Šest“, rekao je slegavši ramenima. Nina napravi malu predstavu od sabiranja brojeva.

„Trideset osam“, reče i teatralno uzdahnu. „Ponovo si pobedio, Vili. Zapravo, ponovo si pobedio mene. Moramo da čujemo i Melani. Bila si tako ćutljiva, mila. Mora da imaš neko iznenađenje za nas.“

„Da“, reče Vili. „Na tebe je red da pobediš. Nisi već nekoliko godina."

„Nijedan", rekoh. Očekivala sam eksploziju pitanja, ali tišinu je narušavalo samo kucanje sata na kaminu. Nina je gledala pored mene, u nešto skriveno senkama ugla sobe.

„Nijedan?“, upita Vili poput odjeka.

„Bio je... jedan“, rekoh najzad. „Ali to je bilo slučajno. Naišla sam na njih dok su pljačkali starca iza... bilo je slučajno."

Vili se iznervirao. Ustao je, otišao do prozora, okrenuo staru stolicu uspravnog naslona, zajahao je i prekrstio ruke. „Šta to znači?“

„Napuštaš Igru?“, upita Nina okrenuvši pogled ka meni. Pustila sam da pitanje posluži kao odgovor.

„Zašto?“, ispali Vili. U uzbuđenju je to izgovorio sa nemačkim s.

Da sam vaspitavana u vreme koje je dopuštalo mladim damama da sležu ramenima, sada bih to uradila. Budući drugačija, zadovoljila sam se da vučem prstima po zamišljenom šavu svoje suknje. Pitanje je postavio Vili, ali sam gledala Nini pravo u oči kada sam najzad odgovorila: „Umorna sam. Predugo je trajalo. Mislim da starim."

„Ostarićeš još više ako ne budeš lovila", reče Vili. Njegovo telo, glas, crvena maska lica, sve je odavalo ogroman bes spreman da plane. „Zaboga, Melani, već izgledaš starije! Izgledaš grozno. Zato i Lovimo, ženo. Pogledaj se u ogledalu! Želiš li da umreš kao starica samo zato što si se umorila da koristiš njih?. Ah\“ Vili ustade i okrenu nam leđa.

„Glupost!“ Ninin glas je bio snažan, samopouzdan, ponovo vladajući. „Melani je umorna. Budi ljubazniji. Svakome se to događa. Sećam se kakav si ti bio posle rata. Poput išibanog šteneta. Nisi čak hteo ni da izađeš iz onog svog jadnog stančića u Badenu. Čak i kada smo ti pomogli da se dokopaš Nju Džerzija samo si ćutao kao mumija i sažaljevao samog sebe. Melani je izmislila Igru da ti pomogne da se bolje osećaš. Zato ćuti! Nikada se ne kaže umornoj i neraspoloženoj dami da izgleda grozno. Stvarno, Vili, ponekad si takav Schwachsinniger [15] A uz to i užasan gnjavator."

Očekivala sam razne reakcije na svoju izjavu, ali ove sam se najviše plašila. Ovo je značilo da je i Nina umorna od Igre. To je značilo da je spremna da pređe na sledeći nivo. Moralo je to da znači.

„Hvala ti, draga moja Nina“, rekoh. „Znala sam da ćeš me razumeti.“

Posegnula je rukom i ohrabrujuće mi stegla koleno. Osećala sam hladnoću njenih belih prstiju čak i kroz vunenu suknju.

Moji gosti nisu želeli da ostanu preko noći. Ubeđivala sam. Prigovarala. Naglašavala da su sobe spremne, da je gospodin Torn već zavrnuo prekrivače.

„Sledeći put“, rekao je Vili. „Sledeći put, Melani, ljubavi moja mala. Ostaćemo ceo vikend, kao nekada. Celu nedelju!“ Vili je bio mnogo bolje raspoložen pošto smo mu nas dve isplatile njegovih hiljadu dolara „nagrade". Odbijao je ćutke, ali ja sam insistirala. Njegov ego se smirio kada je gospodin Torn doneo ček unapred naznačen na Vilijema D. Bordena.

Ponovo sam ga zamolila da ostane, ali je rekao da ima ponoćni let za Čikago. Morao je da se sastane sa jednim nagrađenim piscem u vezi sa scenariom. Kada me je zagrlio za oproštaj, njegovi pratioci su stajali iza mene u hodniku, pa sam za trenutak osetila strah.

Ali, otišli su. Plavokosi mladić nam je uputio svoj snežnobeli osmeh, a crnac je klimao glavom, što sam shvatila kao pozdrav. Tada smo ostale same. Nina i ja smo bile same.

Ne potpuno same. Gospođica Kramer je stajala pored Nine na kraju hodnika. Gospodin Torn je bio iza klatnih kuhinjskih vrata, skriven od pogleda. Ostavila sam ga tamo.

Gospođica Kramer načini tri koraka napred. Osetila sam kako mi je zakratko zastao dah. Gospodin Torn stavi ruku na vrata. Zatim zbijena smeđokosa ženica priđe plakaru, izvadi Ninin kaput i vrati se da joj ga pridrži.

„Sigurna si da nećeš da ostaneš?"

„Neću, hvala ti, mila. Obećala sam Baret da ćemo večeras da se odvezemo do Hilton Heda.“

„Ali, kasno je...“

„Imamo rezervaciju. Hvala ti u svakom slučaju. Čućemo se.“ „Da.“

„Stvarno to mislim, draga. Moramo da razgovaramo. Shvatam u potpunosti kako se osećaš, ali moraš da upamtiš da je Igra za Vilija i dalje važna. Moramo naći načina da je okončamo, a da mu ne povredimo osećanja. Možda bismo mogle da ga posetimo sledećeg proleća u Karinhalu [16] ili kako god on zove onu svoju tmurnu staru kuću u Bavarskoj. Put na Kontinent bi ti čudesno prijao, dušo.“

»Da.“

„Čućemo se. Samo da se završi posao sa novom radnjom. Treba da provedemo malo vremena zajedno, Melani... samo nas dve... kao nekad.“ Njene usne poljubiše vazduh pored mog obraza. Nekoliko sekundi mi je čvrsto stezala podlaktice. „Zbogom, draga.“

„Zbogom, Nina.“

Odnela sam čašu za brendi u kuhinju. Gospodin Torn ju je ćutke uzeo.

„Proverite da li je kuća bezbedna", rekla sam. Klimnuo je glavom i otišao da proveri brave i alarmni sistem. Bilo je tek petnaest do deset, ali ja sam bila vrlo umorna. Godine, mislila sam. Popela sam se širokim stepenicama - možda najlepšim delom kuće - i spremila za krevet. Počela je oluja. Kišne kapi su udarale po prozorima u tužnom ritmu.

Gospodin Torn je provirio dok sam četkala kosu žaleći što nije duža. Pogledala sam ga. Posegnuo je u džep svoje tamne jakne. Kada se ruka pojavila, zasijala je tanka oštrica. Klimnula sam. Sklopio je sečivo dlanom i zatvorio vrata. Slušala sam kako mu koraci nestaju niz stepenice do stolice u prednjem holu, gde će provesti noć.

Mislim da sam te noći sanjala vampire. Ili sam možda mislila o njima neposredno pre nego što sam zaspala, pa je to ostalo uz mene do jutra. Od svih strahova koje je ljudska vrsta sama sebi natovarila samo legenda o vampirima ima donekle dostojanstvenu odoru. Kao i ljudi kojima se hrani, vampir se povinuje sopstvenim mračnim porivima. Ali, za razliku od njegovog bednog ljudskog plena, vampir koristi svoja zlokobna sredstva za postizanje jedinog cilja koji opravdava takva dela - cilja doslovne besmrtnosti. Ima u tome nečeg plemenitog. I tužnog.

Vili je bio u pravu - ostarila sam. Poslednja godina je uzela veći danak nego prethodna decenija, ali zato što se nisam Hranila. Uprkos gladi, uprkos ostarelom odrazu u ogledalu, uprkos mračnom porivu koji je toliko dugo vladao našim životima, nisam se Hranila.

Zaspala sam pokušavajući da se setim detalja Čarlsovog lica.

Zaspala sam gladna.

DVA

Beverli Hils

Subota, 13. decembar 1980.

Na travnjaku ispred kuće Tonija Haroda stajala je velika okrugla fontana sa kipom satira razmaknutih papaka koji mokri. Satir je gledao niz kanjon prema Holivudu sa večitom grimasom koja je mogla da se shvati bilo kao bolno gađenje, bilo kao podsmešljivi prezir. Oni koji su poznavali Tonija Haroda nisu se dvoumili oko toga koji izraz je prikladniji.

Kuća je nekada pripadala glumcu nemog filma koji je, na vrhuncu svoje karijere i nakon silnih muka, izveo uspešan prelazak na zvučni film samo da bi umro od raka grla tri meseca nakon premijere svog prvog zvučnog filma u Graumanovom Kineskom bioskopu [17] Njegova udovica je odbila da napusti prostrano imanje i ostala je tu trideset četiri godine, vršeći dužnost čuvara mauzoleja i često muzući stare holivudske poznanike i nekada prezrene rođake kako bi platila porez. Kada je 1959. godine umrla, kuću je kupio scenarist triju od pet do tada snimljenih romantičnih komedija sa Doris Dej. Pisac se žalio na zakorovljeni vrt i smrad iz radne sobe na drugom spratu. Kasnije je upao u dugove do grla i prosuo sebi mozak u baštenskoj kućici, a otkrio ga je sledećeg dana vrtlar, koji to nije prijavio kako se ne bi otkrilo da je nezakoniti useljenik. Scenaristovo telo je dvanaest dana kasnije ponovo otkrio advokat iz Saveza pisaca, koji je došao da se dogovori o odbrani zbog tužbe za plagijat.

Među sledećim vlasnicima kuća bili su slavna glumica koja je tu stanovala tokom tromesečja između petog i šestog braka, tehničar za specijalne efekte koji je 1976. poginuo u podmetnutom požaru i naftaški šeik koji je obojio satira u ružičasto i dao mu jevrejsko ime. Seika je, kada je na hodočašću 1979. prolazio kroz Rijad, ubio u atentatu njegov zet. Toni Harod je kupio imanje četiri dana kasnije.

„Ovo je čudesno, jebote", rekao je Harod trgovcu nekretninama dok su stajali na pošljunčanoj stazi i blenuli u satira koji mokri. „Uzeću ovo imanje." Sat kasnije predao je ček na pun iznos od 600.000 dolara, a da još nije ni kročio u kuću.

Šajla Berington je znala mnogo priča o neočekivanim postupcima Tonija Haroda. Znala je za slučaj kada je Harod uvredio Trumana Kepota ispred dve stotine gostiju, kao i za skandal iz 1978, kada je zajedno sa jednim od najbližih saradnika Džimija Kartera umalo uhapšen zbog posedovanja narkotika. Niko nije otišao u zatvor, ništa nije dokazano, ali se šuškalo da je Harod sve namestio baksuznom Džordžijancu šale radi. Šajla se nagnu da vidi satira dok je njen mercedes sa šoferom klizio vijugavim putem prema glavnoj kući. Bila je bolno svesna da njena majka nije sa njom. Na ovom putu nedostajali su i Loren (njen agent), Ričard (agent njene majke), Kouls (njen šofer i telohranitelj) i Esteban (njen frizer). Šajla je imala sedamnaest godina i bila je već devet godina uspešna manekenka, a filmska zvezda već dve godine, ali kako je mercedes usporavao ispred fino izrezbarenih vrata Harodove kuće, osećala se kao ništa manje nego princeza iz bajke prinuđena da poseti silovitog diva ljudoždera.

Ne, ne diva, mislila je Šajla. Kako je ono Norman Majler nazvao Tonija Haroda posle zabave kod Stivena i Lesli prošlog proleća? Zloćudni mali trol. Moram da prođem kroz pećinu zloćudnog malog trola pre nego što pronađem blago.

Dok je zvonila, Šajla je osetila kako joj se mišići na vratu zatežu. Tešila se time što će onaj gospodin Borden biti tu. Dopadao joj se ostareli producent sa svojom učtivošću Starog sveta i prijatnim tračkom evropskog naglaska. Šajla ponovo oseti napetost pomislivši na reakciju svoje majke ako stara gospođa ikada otkrije da je njena kći potajno dogovorila ovaj sastanak. Taman je htela da se okrene i ode kada se vrata širom otvoriše.

„Ah, gospođica Berington, pretpostavljam." Toni Harod je stajao na vratima odeven u baršunasti kućni mantil. Šajla je piljila u njega pitajući se ima li na sebi išta ispod tog mantila. Na crnom tepihu njegovih grudi videlo se nekoliko sedih dlaka.

„Kako ste?“, reče Šajla i pođe za svojim budućim koproducentom u predvorje. Na prvi pogled Toni Harod nije ličio na trola. Bio je nešto niži od proseka - Šajla je bila visoka metar i osamdeset, previše i za manekenku, a Harod nije mogao da ima više od metar i sedamdeset - a duge ruke i prevelike šake neskladno su mu visile niz mršavu, gotovo dečačku figuru. Veoma tamnu kosu podšišao je toliko kratko da su mu se šiške kovrdžale na visokom, bledom čelu. Šajla pomisli da je prva sličnost s potajnim trolom u žućkastom bledilu njegove kože koje bi više pristajalo stanovniku nekog pepeljastog severoistočnog grada nego nekome ko živi u Los Anđelesu već dvanaest godina. Harodovo lice bilo je koščato, oštrih crta, nimalo umekšano podrugljivim usnama koje su otkrivale naizgled preveliki broj sitnih zuba i brz, ružičast jezik koji se neprekidno kretao i vlažio tanku donju usnu. Duboko usađene oči izgledale su nejasno povređeno, ali snaga njegovog zasenčenog pogleda je naterala Šajlu da duboko udahne i zastane na popločanom ulazu. Bila je osjetljiva na oči drugih ljudi - njene su joj pomogle da postane ono što jeste - i nikad ranije nije susrela pogled snažan poput Harodovog. Lenje, teških kapaka, gotovo neusredsređene u glumljenoj nezainteresovanosti, Harodove sitne smeđe oči kao da su zračile moći i izazovima potpuno suprotnim svemu ostalom na njemu.

„Uđi, dete. Isuse, gde ti je pratnja? Mislio sam da nikud ne ideš bez gomile prema kojoj bi Napoleonova Velika armija izgledala poput sednice preostalih članova kluba obožavalaca Ričarda Niksona.“

„Oprostite?“, reče Šajla i odmah zažali. Suviše joj je zavisilo od ovog sastanka da bi se zamerala.

„Zaboravi“, reče Harod, odstupi i zagleda se u nju. Zavukao je ruke u džepove mantila, ali ne pre nego što je Šajla primetila neobično duge, bele prste. Pomislila je na Goluma iz Hobita.

„Čoveče, lepa si u pičku materinu" reče mali čovek. „Znao sam da obaraš s nogu, ali još si impresivnija uživo. Mora da momci na plaži pizde zbog tebe.“

Šajla se ukoči. Spremila se da pretrpi nešto gnjavaže, ali bila je vaspitana da prezire psovanje. „Je li gospodin Borden već stigao?“, upitala je hladno.

Harod se nasmeši, ali odmahnu glavom. „Nije, bojim se“, reče. „Vili je morao da otputuje u posetu nekim starim prijateljima na Istok... negde na lugu... U Močvargrad ili Seljačku Plažu ili tako negde.“

Šajla je oklevala. Smatrala je da se dobro pripremila da sa gospodinom Bordenom i njegovim koproducentom napravi posao koji je želela, ali pomisao da će se dogovarati samo sa Tonijem Harodom navela ju je da zadrhti. Želela je da smisli neki izgovor i ode. Sprečio ju je dolazak jedne prelepe žene.

„Gospođice Berington, dozvolite mi da vam predstavim svoju pomoćnicu, Mariju Čen“, reče Harod. „Marija, ovo je Šajla Berington, veoma nadarena mlada glumica koja će možda biti zvezda našeg novog filma.“

„Drago mi je, gospođice Čen.“ Šajla odmeri stariju ženu. Imala je tridesetak godina, a njeno istočnjačko poreklo videlo se samo u predivno izvajanim jagodicama, kao gavran crnoj kosi i jedva primetno iskošenim očima. Marija Čen je lako i sama mogla da bude manekenka. Laku napetost, tako prirodnu prilikom susreta dve lepotice, odmah je istopila toplina osmeha starije žene.

„Gospođice Berington, veliko mi je zadovoljstvo da vas upoznam." Stisak ruke Čenove bio je čvrst i prijatan. „Ja se već neko vreme veoma divim vašem radu na reklamama. Imate veoma retke kvalitete. Mislim da je ona Avedonova [18] duplerica u Vogu veličanstvena.“

„Hvala vam, gospođice Čen.“

„Molim vas, zovite me Marija.“ Osmehnula se, zabacila kosu i okrenula se Harodu. „Bazen je zagrejan do odgovarajuće temperature. Uredila sam da se zadrže svi pozivi u narednih četrdeset pet minuta."

Harod klimnu. „Od mog udesa na autoputu Ventura prošlog proleća nalazim da mi veoma koristi da svakog dana provedem malo vremena u đakuziju", reče. Slabo se nasmešio na njeno oklevanje. „Bazenska pravila, kostim je obavezanHarod odreši pojas mantila i pokaza crvene kupaće gaćice sa zlatom izvezenim monogramom. „Želite li da vam Marija pokaže garderobu ili više volite da razgovaramo o filmu neki drugi put, kada i Vili bude ovde?“

Šajla je brzo razmišljala. Sumnjala je da može još dugo da skriva ovakvu poslovnu tajnu od Lorena i svoje majke. Ovo bi joj mogla biti jedina prilika da dobije film pod sopstvenim uslovima. „Nisam ponela kostim“, reče.

Marija Čen se nasmeja i reče: „Nema problema. Toni za goste drži kostime svih krojeva i veličina. Čak ih ima nekoliko za svoju postariju tetku kada dođe u posetu.“

Šajla se pridruži smehu. Pratila je stariju ženu duž dugačkog hodnika, kroz sobu ispunjenu udobnim nameštajem kojom je dominirao ogroman televizijski ekran, pored polica ispunjenih elektronskom video opremom, pa kroz još jedan kratki hodnik do garderobe sa zidovima obloženim kedrovinom. Široke fioke kliznule su napolje i pokazale muške i ženske kostime za kupanje raznih krojeva i boja.

„Ostaviću vas da se presvučete“, reče Marija Čen.

„Hoćete li nam se pridružiti?“

„Možda kasnije. Moram da dovršim prekucavanje neke Tonijeve prepiske. Uživajte u vodi... i, gospođice Berington, ne zamerite zbog Tonijevog ponašanja. On je ponekad pomalo grub, ali je vrlo pošten.“

Šajla klimnu glavom dok je Marija Čen zatvarala vrata. Pregledala je gomile kupaćih kostima. Krojevi su varirali od sićušnih francuskih bikinija, preko jednodelnih kostima bez bretela do konzervativnih dvodelnih modela. Etikete su nosile imena Goteks, Kristijan Dior i Koul. Šajla je odabrala narandžasti kostim sa uskim trakama koji je bio gotovo nepristojan, ali i dovoljno visoko izrezan da njena bedra i duge noge pokaže u najboljem svetlu. Znala je iz iskustva kako dobro izgledaju njene male, čvrste grudi i kako će bradavice neprimetno podići tanku likru. Boja je dopunjavala zeleni odsjaj njenih očiju boje lešnika.

Šajla izađe kroz druga vrata i nađe se u staklenoj bašti sa tri vijugava staklena zida, gde su se sunčale bujne tropske biljke. Na četvrtom zidu pored vrata bio je još jedan veliki projekcioni ekran. Iz skrivenih zvučnika dopirala je tiha klasična muzika. Vazduh je bio veoma vlažan. Šajla vide kako napolju veliki bazen svetluca na jutarnjem suncu. Unutra je Toni Harod sedeo na udaljenom kraju toplog bazena i pijuckao piće iz visoke čaše. Topli, vlažni vazduh pritiskao je Šajlu poput mokrog ćebeta.

„Gde si se zadržala, mala? Počeo sam bez tebe.“

Šajla se nasmeši i sede na ivicu malog bazena. Bila je na oko dva metra od Haroda - ne predaleko da bude uvredljivo, a ni preblizu da navede na intimnost. Nehajno je udarala nogama po zapenjenoj vodi, podižući ih ispruženih stopala kako bi najbolje pokazala članak i čvrste mišiće.

„Da počnemo, hoćemo li?“, predloži Harod, nasmeši se svojim slabašnim, podrugljivim osmehom, a jezik mu istrča da ovlaži donju usnu. .

„Ne bi uopšte trebalo da budem ovde“, reče Šajla tiho. „Ovakve stvari rešava moj agent. A uvek se savetujem sa majkom o novim projektima... čak i o manekenskim nastupima vikendom. Danas sam došla samo zato što me je zamolio gospodin Borden. On je bio vrlo ljubazan prema nama otkako...“

„Aha, aha, i lud je za tobom", prekide je Harod i spusti svoje piće na pločice.

„Evo predloga. Vili je kupio prava na bestseler u mekom povezu pod nazivom Beli trgovac robljem. To je jedno sranje napisano po formuli za nepismene četrnaestogodišnjake i onu vrstu lobotomiziranih domaćica koje stoje u redu svakog meseca da kupe novo izdanje ljubavnog romana. Materijal za drkanje intelektualno kvadriplegičnih. Prirodno, prodato je oko tri miliona primeraka. Kupili smo prava pre nego što je izdat. Vili ima nekoga u izdavačkoj kući Balantajn ko mu javi kad god neka od tih mešavina govana slepog miša obeća da će postati uspešna.

„Zvuči vrlo privlačno prema tome kako govorite", reče Šajla meko.

„Nego šta, jebote. Naravno, za film ćemo izbaciti veći deo knjige - zadržaćemo kostur priče i jeftini seks. Ali, na tome rade sjajni ljudi. Majkl Mej-Drejnen već je počeo da radi na scenariju, a Šubert Vilijems je pristao da režira.“

„Šu Vilijems?“, zapanji se Šajla. Vilijems je upravo za MGM završio film sa Džordžom K. Skotom o kome se mnogo govorilo. Spustila je pogled na penušavu vodu bazena. „Bojim se da to nije nešto za šta bismo bili zainteresovani11, reče. „Moja majka... to jest, veoma smo pazili na izbor filma kojim ću započeti svoju filmsku karijeru/'

„ A-ha“, reče Harod i iskapi svoje piće. „Pre dve godine si igrala glavnu ulogu u Šenerlijevoj nadi sa Rajanom O’Nilom. Devojka na samrti sreće bivšeg zatvorenika na samrti u meksičkoj klinici... Zajedno dižu ruke od potrage za lažnim izlečenjem i nalaze pravu sreću u preostalih nekoliko nedelja. Sunce ti jebem! Citiram Čarlsa Čamplina: [19] ’Već sama reklama za ovu saharinsku bljuvotinu bila bi dovoljna da dijabetičara pošalje u komu.’“

„Promocija i distribucija su bile loše i...“

„Treba da ti je vraški drago zbog toga, mala. Potom te je prošle godine mama ugurala u Vajzov film Istočno od sreće. Trebalo je da postaneš nova Džuli Endruz u toj govnjivoj jeftinoj imitaciji filma Zvuci šlajma. [20] Ali nisi. Znaš, ovo nisu šezdesete godine Dece cveća, ovo su zle osamdesete, a ja nisam ni tvoj agent niti bilo šta slično, gospođice Berington, ali bih rekao da su te mamica i ekipa prilično duboko uvalili u govna što se tiče tvoje filmske karijere. Pokušavaju da od tebe naprave Meri Osmond... aha, aha..., znam da si pripadnik crkve Svetaca poslednjeg dana... pa šta? Imala si sjajne snimke na naslovnim stranama Voga i Seventin, a sada si blizu da zasereš sve to. Svi pokušavaju da te prodaju kao dvanaestogodišnje nevinašce, ali suviše je kasno za tu vrstu sranja.“ Šajla se nije ni makla. Um joj je radio strelovito, ali nije mogla da smisli šta da kaže. Osećala je poriv da kaže ovom zloćudnom malom trolu da crkne, ali reči nisu izlazile iz nje, te je samo sedela na ivici zapenušanog bazena. Budućnost joj je zavisila od sledećih nekoliko minuta, a mozak joj je bio smućen.

Harod izađe iz vode i otapka po pločicama do bara smeštenog među biljkama. Nasuo je sok od grejpfruta u visoku čašu i okrenuo se Šajli. „’Oćeš nešto, mala? Imam ovde sve. Čak i nešto voćnog punča ako se danas osećaš posebno mormonski."

Šajla odmahnu glavom.

Producent se spusti natrag u bazen i osloni čašu na grudi. Pogledao je u ogledalo na zidu i gotovo neprimetno klimnuo glavom. „U redu“, reče. „Da popričamo o Belom trgovcu robljem ili kako god će se naposletku zvati.“

„Ne mislim da bismo bili zainteresovani..."

„Dobićeš četiri stotine hiljada dolara unapred“, reče Harod, „i postotak od prodaje filma... što, kakvo je knjigovodstvo, nikada nećeš ni videti. Ono što stvarno dobijaš jeste ime koje možeš da unovčiš u svakom studiju u gradu. Ova stvar će da napravi jebeni vatromet, mala. Veruj mi. Umem da namirišem dobru prodaju i pre nego što se otkuca druga verzija sinopsisa. Ovo je veliko.“ „Bojim se da ne želim, gospodine Harode. Gospodin Borden je rekao da, ako ne budem zainteresovana nakon što čujem prvobitnu ponudu, možemo da...“

„Snimanje počinje u martu“, reče Harod. Otpio je dug gutljaj i sklopio oči. „Šu predviđa dvanaest nedelja, pa računaj na dvadeset. Snimaće se, između ostalog, u Alžiru, Španiji, nekoliko dana u Egiptu, a oko tri nedelje će se u studiju Pajnvud na velikoj zvučnoj sceni snimati scene iz palate."

Šajla ustade. Voda joj je blistala na nogama. Podbočila se i zapiljila u ružnog čovečuljka u bazenu. Harod nije otvorio oči.

„Vi mene ne slušate, gospodine Harode“, reče oštro. „Rekla sam ne. Ne, neću da igram u vašem filmu. Nisam čak videla ni scenario. Dakle, možete da uzmete svog Belog trgovca robljem ili šta god bilo i da... da...“

„Da ga gurnem sebi u dupe?“ Harod otvori oči. Ličio je Šajli na guštera koji se budi. Voda je penila oko njegovih bledih grudi.

„Do viđenja, gospodine Harode“, reče Šajla Berington i okrete se na peti. Načinila je tri koraka pre nego što ju je Harodov glas zaustavio.

„Bojiš se nagih scena, mala?“

Zastala je, pa nastavila da hoda.

„Bojiš se nagih scena“, ponovi Harod, a ovoga puta to nije bilo pitanje.

Šajla je bila pred samim vratima kada se okrenula kao vihor. Ruke joj zamlataraše po vazduhu. „Nisam ni videla scenario!" Glas joj se slomi i ona zaprepašćeno otkri da je na ivici suza.

„Sigurno, ima nekoliko nagih scena“, nastavio je Harod kao da ona nije ni progovorila. „Ima i jedna ljubavna scena zbog koje će klinci vlažiti gaćice. Mogli bismo da uzmemo dublerku... ali nećemo morati. Ti to možeš, malecka."

Šajla je zatresla glavom. U njoj je rastao neizreciv bes. Okrenula se i ne gledajući posegnula za kvakom.

„Stani.“ Glas Tonija Haroda bio je tiši nego ikada. Gotovo nečujan. Ali u njemu je bilo nečega što ju je zaustavilo sigurnije od urlika. Činilo joj se da oko vrata oseća ledene prste.

„Dođi ovamo.“

Šajla se okrenu i pođe ka njemu. Harod je ležao sa šakama dugih prstiju prekrštenim na grudima. Oči su mu bile jedva otvorene - vlažne, teških kapaka, lenji pogled krokodila. Jedan deo Šajlinog uma je urlao u panici i opiranju dok je drugi deo posmatrao sa rastućim čuđenjem.

„Sedi.“

Sela je na ivicu bazena, metar od njega. Njene duge noge zaroniše u đakuzi. Bela pena poprska njene osunčane bokove. Osećala se udaljenom od sopstvenog tela, piljila je odozgo u sebe sa gotovo kliničkom odvojenošću.

„Kao što rekoh, ti to možeš, mala. Gospode, u svakom od nas ima malo egzibicionizma. Jedino što ćeš ti dobiti pravo bogatstvo da uradiš ono što ionako želiš da uradiš.“

Kao da se bori protiv užasne obamrlosti, Šajla podiže pogled i pogleda Tonija Haroda u oči. Na mrljastoj svetlosti njegove zenice izgledale su toliko proširene da su ostavljale samo crne rupe na bledom licu.

„Kao sada“, reče Harod tiho, tako tiho. Možda uopšte nije progovorio. Reči kao da su klizile u neko mesto u Šajlinom mozgu, hladni novčići koji se obrću u tamnoj vodi. „Ovde je zaista veoma toplo. Ne treba ti taj kostim, zar ne? Naravno da ne.“

Šajla je zurila. Daleko, duboko u tunelu svog uma, bila je detence na ivici suza. Posmatrala je sa mirnim čuđenjem svoju desnu ruku kako se diže i prste kako polako olabavljuju gornji deo kostima i uvlače se pod gumenu traku. Lagano je povukla i likra skliznu sa strane, zatežući se preko njenih nabubrelih dojki. Ponovo je povukla, sa desne strane. Materijal joj se useče iznad samih bradavica. Videla je kako nestaje bleda crvena linija na mestu gde ju je materijal pritisnuo. Pogledala je Tonija Haroda.

On se vrlo slabo nasmeši i klimnu glavom.

Kao da je dobila dozvolu, Šajla trže kostim nadole. Oslobođene narandžaste tkanine dojke joj se lako zaljuljaše, vrlo bele, nežne kože poprskane tek pokojom pegicom. Bradavice su joj bile napete i brzo su rasle na prohladnom vazduhu. Smeđe, široke prstenove oko bradavica oivičavalo je nekoliko dlačica, koje je Šajla smatrala suviše lepim da bi ih iščupala. To niko nije znao. Čak ni njena majka. Šajla nikome, čak ni Avedonu, nije dopuštala da fotografiše njene grudi.

Ponovo je pogledala Haroda, ali njegovo lice je bilo samo bleda mrlja. Činilo joj se da se prostorija okreće i Ijulja oko nje. Buka bazenskog motora postajala je sve jača dok nije počela da joj pulsira u ušima. U isto vreme Šajla je osetila nešto u sebi. Počela je da je ispunjava prijatna toplina. Kao da je neko prodro direktno u njen mozak da joj miluje centre za uživanje onako kako bi dlan i prsti mazili meki brežuljak među njenim nogama. Šajla uzdahnu i nevoljno se izvi.

„Zaista je vrlo toplo“, reče Toni Harod.

Šajla je prešla rukama po licu, dotakla kapke sa nečim sličnim čudu, a zatim je kliznula dlanovima po vratu, preko ključnjače, te je stala na grudima, ispravljenih prstiju, tamo gde je počinjalo bledo meso. Osećala je kako joj puls treperi u grlu kao zarobljena ptica. Kliznula je rukama niže, ponovo se izvivši kada su joj dlanovi prešli preko najednom vrlo osetljivih bradavica, podižući dojke onako kako ju je dr Kemerer naučio kada je imala četrnaest godina, ali ne ispitujući ih, samo pritiskajući, dodirom od kog je želela da vrišti.

„Zaista nema potrebe za tim kostimom", šaputao je Harod. Da lije šaputao? Šajla je zbunjeno gledala pravo u njega - usne mu se nisu micale. Njegov ovlašni osmeh otkrivao je sitne zube nalik oštrim belim kamenčićima.

Nije bilo važno. Ništa za Šajlu nije bilo važno osim da se reši tog teškog kostima. Povukla je materijal niže, cimnula ga preko blagog ispupčenja stomaka i podigla zadnjicu da provuče gumenu traku ispod nje. Kostim je postao samo komad materijala koji visi niz jednu nogu i ona ga otrese. Pogledala je nadole po sebi, u vitke butine i liniju stidnih malja, nepravilnog oblika slova V, koja se širila prema liniji osunčane kože. Za tren joj se ponovo zavrtelo u glavi, ovoga puta sa dalekim osećanjem šoka, ali zatim oseti da milovanje unutar nje počinje ponovo, pa se zavali unazad na laktove.

Topla voda đakuzija penila joj je po bokovima. Podigla je ruku i polako njome pratila plavu venu koja je pulsirala ispod bele kože njenih grudi. Lagani dodir ju je zapalio. Blagi brežuljci dojki kao da su se skupili i otežali u istom trenutku. Buka bazena prvo je naizgled udarala zajedno sa njenim snažnim bilom, a zatim je prešla u sinkopu. Podigla je desno koleno i spustila ruku na unutrašnju stranu noge. Njen sopstveni dlan klizio je naviše, remeteći kapljice vode koje su sijale na nežnim, zlatnim dlačicama butina. Toplina ju je obuzimala, punila, kontrolisala. Njena vulva pulsirala je zadovoljstvom koje je poznavala samo iz sumraka pred spavanje punih krivice, koje je znala samo kroz filter srama, sada odsutan, ali nikada sa ovako preplavljujućim osećanjem vreline i hitnje. Šejlini prsti nađoše ovlažene nabore njenih usmina i ona ih, sa tihim uzdahom, razdvoji.

„Pretoplo je za kostim“, reče Toni Harod. „Oboma.“ Ispio je poslednji gutljaj soka, uspeo se na pločice i spustio čašu daleko od ivice bazena.

Šajla se okrete, osetivši hladnoću pločica pod svojim bokom. Duga kosa joj je padala preko lica dok je puzila napred, usta lako otvorenih, laktovima održavajući ravnotežu. Harod se oslonio na laktove, stopalima nemarno udarajući po vodi. Šajla zastade i pogleda ga. Unutar njenog uma milovanje se pojača, pronađe njeno središte i golicajući skliznu po njemu. Njena čula su osećala samo jačanje i slabljenje nauljenog trenja. Šajla uzdahnu i nevoljno stisnu bedra dok je predorgazam jurio kroz nju, val za valom. Šaputanje je raslo u njenom umu, zadirkujuće mrmoljenje koje kao da je i samo bilo deo zadovoljstva.

Šajline grudi dodirnuše pod dok se naginjala napred i frenetično smicala Tonijeve kupaće gaćice, pokretom istovremeno silovitim i gracioznim. Povukla je zgužvani materijal niz njegova kolena u vodu. Crne dlake bile su mu postrojene niz stomak. Bled i zgužvan penis polako se meškoljio u svom gnezdu od crnih malja.

Pogledala je nagore i videla da je njegovog osmeha nestalo. Harodove oči bile su prorezi na bledoj masci. Na njoj nije bilo topline. Nije bilo uzbuđenja. Bilo je samo snažne usredsređenosti grabljivca koji pilji u svoj plen. Šajla nije marila. Nije znala šta vidi. Znala je samo da se milovanje u njenom umu pojačavalo, prelazeći iz ekstaze u bol. Čisto zadovoljstvo kolalo je njenim nervnim sistemom poput droge.

Šajla položi obraz na Harodovo bedro i posegnu desnom rukom za njegovim penisom. On joj nehajno odgurnu ruku. Šajla se ujede za usnu i zaječa. Um joj se pretvorio u kovitlac osećaja koji je beležio samo ubode strasti i bola. Noge su joj se stresale u povremenim grčevima, uvijala se uz ivicu bazena. Šajla je klizila usnama po slanom Harodovom bedru. Osetila je ukus sopstvene krvi dok je sezala da dlanom stegne Harodove testise. Mali čovek odiže desnu nogu i nežno je gurnu postrance u bazen. Šajla je nastavljala da steže njegove noge, puštajući tihe jecaje dok su ga njene usne i ruke žudno tražile.

Marija Čen uđe, uključi telefon u zidni utikač i spusti ga na pod blizu Haroda. „Vašington na vezi“, reče, baci pogled na Šajlu i izađe.

Toplina i trenje napustiše Šajlin um i telo sa hladnom iznenadnošću koja je natera da bolno zarida. Slepo je zurila jedan trenutak, a zatim se odgurnula unazad u zapenušanom bazenu. Počela je snažno da se trese i pokrila torzo rukama.

„Harod ovde“, reče producent. Ustao je, načinio tri koraka i uvukao se u frotirski mantil. Šajla ga je sa bolnom nevericom gledala kako pokriva bleda bedra. Još jače se tresla. Prožimali su je hladni trnci. Prošla je noktima kroz kosu i spustila lice prema penušavoj vodi.

„Da?“, reče Harod. „Do đavola i grom i pakao. Kada? Jesu li sigurni da se ukrcao? Jebi ga. Da. Obojica? Šta je sa drugim... kakoseonozvaše? Jebi ga! Ne, ne, ja ću se pobrinuti za to. Da. Ne, neka bude dva dana. Da, doći ću.“ Harod tresnu slušalicu, ode do pletene stolice i spusti se u nju.

Šajla se ispruži koliko je mogla i povuče klupko kostima u bazen. I dalje se tresući, sa teskobom od koje joj je bilo muka, čučnula je u vodu punu mehurića da obuče kostim. Jecala je, nesvesna toga. Ovoje noćna mora bila je misao koja je odjekivala njenim zaošijanim umom.

Harod uze daljinski upravljač i kliknu prema velikom ekranu za videoprojekcije smeštenom na zidu. Ekran se namah ispuni slikom Šajle Berington kako sedi na ivici malog bazena. Gledala je u stranu, piljila besciljno, smešila se kao da uživa u snu i počela da vuče nadole gumenu traku svog kostima za kupanje. Dojke su joj bile blede, bradavice narasle, prstenovi oko njih veliki i vidljivo smeđi, čak i na slabom svetlu...

„Ne!", vrisnu Šajla i udari po vodi.

Harod okrenu glavu kao da je tek sad vidi. Njegove tanke usne se izviše u imitaciju osmeha. „Bojim se da su se naši planovi malčice izmenili“, rekao je tiho. „Gospodin Borden neće uzeti učešća u ovom filmu. Ja ću biti jedini producent."

Šajla prestade da ludački udara po vodi. Pramenovi mokre kose visili su joj preko lica. Pljuvačka iz otvorenih usta cedila se s brade. Osim njenih nekontrolisanih jecaja jedini zvuk bilo je brujanje bazenskog motora.

„Držaćemo se prvobitnog plana snimanja", reče Harod gotovo odsutno. Nakratko je pogledao veliki ekran. Šajla Berington je puzala naga po tamnim pločicama. U vidno polje uđe nagi trup muškarca. Kamera je zumirala krupni plan Šajlinog lica dok je trljala obraz o dlakavo belo bedro. Oči su joj bile ispunjene strašću, a usta su se širila i skupljala poput ribljih. „Bojim se da gospodin Borden više neće producirati filmove sa nama“, reče Harod. Glava mu se okrenu ka njoj i crni svetionici njegovih očiju polako trepnuše. „0d sada nadalje ostajemo samo ti i ja, mala.“

Harodove usne se trgnuše i Šajla ugleda sitne zube. Izgledali su vrlo beli i vrlo oštri. „Bojim se da gospodin Borden više neće producirati filmove ni sa kim.“ Harod vrati pogled na ekran. „Vili je mrtav“ reče tiho.

TRI

Čarlston

Subota, 13. decembar 1980.

Jasni sunčevi zraci sijali su kroz grane kada sam se probudila. Bio je to jedan od onih kristalnih, toplih zimskih dana koji život na Jugu čine mnogo manje depresivnim od prostog preživljavanja severnjačke zime. Preko crvenih krovova videla sam zelene palme. Kada mi je gospodin Torn doneo poslužavnik sa doručkom, rekla sam mu da odškrine prozor. Dok sam srkutala kafu čula sam decu kako se igraju u dvorištu. Ranijih godina bi mi gospodin Torn sa doručkom donosio i jutarnje novine, ali davno sam naučila da čitati o ludostima i skandalima u svetu znači skrnaviti jutro. Zapravo sam postajala sve manje i manje zainteresovana za poslove ljudi. Odrekla sam se novina, telefona i televizora pre dvanaest godina bez ikakvih rđavih posledica, osim ako se rastuća samodovoljnost ne smatra rđavom. Nasmešila sam se setivši se Vilijevog nezadovoljstva što ne može da pusti svoje videokasete. Bio je pravo dete.

„Subota je, zar ne, gospodine Torne?“ Kad je klimnuo glavom pokazala sam mu da odnese poslužavnik. „Danas ćemo izaći“, rekla sam. „U šetnju. Možda na izlet do tvrđave, zatim na večeru Kod Henrija, pa kući. Imam nešto da isplaniram."

Gospodin Torn je oklevao i gotovo se sapleo izlazeći iz sobe. Zastala sam u vezivanju svoje kućne haljine. Nije ličilo na gospodina Torna da izvodi nevešte pokrete. Shvatila sam da i on stari. Ispravio je poslužavnik i posuđe, klimnuo glavom i otišao u kuhinju.

Neću da dopustim da me misli o starenju uznemiruju tokom tako lepog jutra. Osećala sam se punom nove energije i odlučnosti. Sinoćno okupljanje nije prošlo dobro, ali ni onoliko loše koliko je moglo. Bila sam poštena prema Nini i Viliju u vezi sa svojom namerom da napustim Igru. Sledećih nedelja i meseci oni će - ili makar Nina - početi da mozgaju o posledicama toga, ali do trenutka kada odluče da delaju, zajedno ili odvojeno, biću odavno negde drugde. Imala sam spremljene nove (i stare) identitete koji su me čekali na Floridi, u Mičigenu, Londonu, južnoj Francuskoj, čak i u Nju Delhiju. Mičigen za sada nije dolazio u obzir. Odvikla sam se od oštre klime. U Nju Delhiju stranci više nisu bili onako dobrodošli kao kad sam neposredno pre rata kratko vreme živela tamo.

Nina je u jednom bila u pravu - povratak u Evropu bi mi prijao. Već dugo sam žudela za bogatim svetlom i srdačnim savoir vivre [21] stanovnika malog sela blizu mog nekadašnjeg letnjikovca pored Tulona.

Napolju me je vazduh osvežio. Nosila sam jednostavnu haljinu štampanog dezena i prolećni kaput. Pri silasku niz stepenice mučio me je artritis u desnoj nozi, ali sam se oslanjala na stari štap za šetnju moga oca. Mladi crni sluga ga je odeljao za oca onog leta kada smo se preselili iz Grinvila u Čarlston. Smešila sam se dok smo iz dvorišta izlazili na topli vazduh.

Gospođa Hodžis je stupila iz vrata na svetlo. To su se njeni unuci i njihovi drugovi igrali oko presahle fontane. Dvorište su već dva veka delile tri zgrade od cigala. Jedino moja kuća nije bila izdeljena na stanove.

„Dobro jutro, gospojice Fuler.“

„Dobro jutro, gospođo Hodžis. Divan dan.“

„Jeste, da. Idete u kupovinu?“

„Samo u šetnju, gospođo Hodžis. Iznenađena sam što ne vidim gospodina Hodžisa napolju. Čini mi se da on uvek subotom radi nešto u dvorištu."

Gospođa Hodžis se namršti kad je jedna malena devojčica protrčala između nas. Njena drugarica cičeći projuri za njom dok joj je kecelja lepršala. „0, Džordž je već u marini.“

„Po danu?“ Često sam se zabavljala gledajući gospodina Hodžisa kako uveče odlazi na posao, i njegovu pažljivo ispeglanu čuvarsku uniformu, sedu kosu koja je virila ispod kape, crnu posudu za užinu čvrsto stisnutu ispod miške. Uštavljen i krivonog, ličio je na ostarelog kauboja. Bio je od onih ljudi koji su večito pred penzijom, ali kojima je nerad isto što i smrtna kazna.

„Oh, da. Jedan od onih obojenih ljudi iz dnevne smene dole u magacinu dao je otkaz, pa su zamolili Džordža da ga zameni. Rekla sam mu da je prestar da radi četiri noći nedeljno i ponovo preko vikenda, ali vi znate Džordža."

„Pa, pozdravite ga“, rekoh. Devojčice koje su trčale oko fontane činile su me nervoznom.

Gospođa Hodžis me je otpratila do kapije od kovanog gvožđa. „Putujete li za praznike, gospojice Fuler?“

„Verovatno, gospođo Hodžis. Vrlo verovatno.“ Potom smo gospodin Torn i ja izašli na pločnik i odšetali prema Bateriju. Nekoliko kola se sporo provezlo uskim ulicama, turisti su blenuli u kuće naše Stare četvrti, ali dan je bio miran i tih. Kad smo stupili u Široku ulicu, ugledala sam jarbole jahti i brodića pre nego što nam se ukazala voda.

„Molim vas da izvadite karte za nas, gospodine Torne“, rekla sam. „Mislim da bih rado videla tvrdavu.“

Kao što je tipično za većinu ljudi koji žive u blizini popularnih turističkih atrakcija, godinama nisam zapažala Tvrđavu. Poseta Tvrđavi sada je bila sentimentalan čin, izazvan mojim sve većim prihvatanjem činjenice da ću morati da zauvek napustim ove krajeve. Planirati selidbu je jedno, a gledati u lice neophodnosti realnosti selidbe nešto je sasvim drugo.

Bilo je malo turista. Trajekt se odmakao od marine i uplovio u mirne vode luke. Od mešavine toplog sunca i jednoličnog brujanja motora nakratko sam zadremala. Probudila sam se kad smo pristajali uz mračnu ruševinu ostrvske tvrđave.

Neko vreme sam išla sa grupom turista, uživajući u tišini katakombi na donjem nivou i u besmislenom pevušenju devojke iz Uprave parkova. Ali kada smo se vratili u muzej sa njegovim prašnjavim projektorima i jeftinim malim kutijama slajdova, popela sam se stepenicama natrag do spoljnih zidina. Pokretom sam naložila gospodinu Tornu da ostane na vrhu stepenica i otišla do kruništa kule. Duž zida sam videla još samo jedan par - dvoje mladih sa bebom u leđnoj nosiljci neudobnog izgleda i jeftinim fotoaparatom.

Bio je to ugodan trenutak. Podnevna oluja valjala se sa zapada pravila tamnu pozadinu još osunčanim crkvenim tornjevima, kulama od cigle i golim granama po gradu. Čak i sa tri kilometra razdaljine mogla sam da vidim kretanje ljudi po šetalištu Baterija. Pred tamnim oblacima je duvao vetar i bacao bele talase po zaljuljanom trajektu i drvenom molu. Vazduh je mirisao na reku, zimu i kišu pre sumraka.

Bilo je lako zamisliti taj davni dan. Granate su padale po tvrđavi dok nisu pretvorile gornje slojeve kamena u nešto jače zaštitne gomile krša. Ljudi su klicali sa krovova iza Baterija. Haljine i suncobrani živih boja sigurno su izluđivali jenkijevske tobdžije. Najzad je jedan od njih opalio iznad krovova prepunih ljudi. Mora da je bilo vrlo zabavno odavde posmatrati nastalu strku. [22]

Pogled mi privuče kretanje na vodi. Nešto tamno je klizilo kroz sivu vodu; nešto tamno i tiho poput ajkuie. Otrgnuta iz sanjarija o prošlosti, prepoznala sam podmornicu Polaris, staru ali očigledno još upotrebljivu, kako se bešumno provlači kroz tamnu vodu. Valovi su se svijali i valjali preko delfinski glatkog pramca, cepajući se na dve bele trake. Na crnoj kuli je stajalo nekoliko ljudi, umotanih u teške kapute, nisko spuštenih kapa. Neverovatno veliki dvogled visio je o vratu jednog od njih za koga sam pretpostavljala da je kapetan. Pokazivao je nešto iza Salivenovog ostrva. Zurila sam u njega. Moj periferni vid je počeo da se gubi dok sam uspostavljala kontakt. Zvuci i oseti su dopirali do mene kao iz daljine.

Napetost. Uživanje u slanim kapljicama i vetru izpravca severseverozapad. Nestrpljivost nad zapečaćenim naredbama dole. Svest peščanim sprudovima koji upravo ulaze u vidik od strane luke.

Trgla sam se kada se neko pojavio iza mene. Tačkice koje su igrale po ivici mog vidnog polja nestale su dok sam se okretala. To je bio gospodin Torn. Tik uz mene. Nepozvan. Otvorila sam usta da mu zapovedim da se vrati na vrh stepenica kada sam ugledala povod njegovom prilasku. Mladić koji je slikao svoju bledu ženu išao je prema meni. Gospodin Torn mu krenu u susret.

„Hej, oprostite, gospođo. Da li biste vi ili vaš muž hteli da nas slikate?"

Klimnula sam glavom, a gospodin Torn je uzeo pruženu kameru. U njegovim dugoprstim šakama izgledala je sićušno. Dva škljocaja i par je bio zadovoljan što je njihovo prisustvo ovde zabeleženo za potomstvo. Mladić se idiotski cerio i klimao glavom. Beba se rasplakala kada se podigao hladan vetar. Pogledala sam ponovo ka podmornici, ali već je bila prošla, njen sivi toranj bio je samo tanka pruga koja povezuje more i nebo.

Gotovo smo stigli natrag u grad, trajekt se ljuljao ka pristanu, kada mi je nepoznata osoba rekla za Vilijevu smrt.

„Užasno, zar ne?“ Brbljiva starica izašla je za mnom na otvoreni deo palube. Iako je vetar postao neprijatno hladan, a ja se dva puta pomerila da izbegnem njeno besmisleno blebetanje, luckasta žena me je očigledno odabrala za svoju metu za razgovor u završnom delu ture. Nisu je obeshrabrili ni moja uzdržanost ni preteće prisustvo gospodina Torna. „Mora da je bilo strašno", nastavila je, „u mraku i sve.“

„Šta se to dogodilo?“ Moje pitanje je bilo izazvano mračnim predosećanjem.

„Pa, avionska nesreća. Niste čuli? Mora da je bilo strašno, pad u močvaru i sve. Rekla sam jutros svojoj kćeri..."

„Kakva avionska nesreća? Kada?“ Starica malo ustuknu od oštrine mog tona, ali blesavi osmeh joj je ostao na licu.

„Pa, sinoć. Jutros. Rekla sam svojoj kćeri...“

»Gde? Koji avion?“ Začuvši ton moga glasa, gospodin Torn priđe bliže.

„Onaj od sinoć“, reče starica drhtavim glasom. „Onaj iz Čarlstona. Sve novine u salonu govore o tome. Nije li to strašno? Osamdeset pet Ijudi. Rekla sam svojoj kćeri...“

Ostavila sam je tamo kraj ograde. Pored šanka su ležale zgužvane novine, u kojima su ispod naslova od četiri reči mogle pročitati pojedinosti o Vilijevoj smrti. Let broj 417, za Čikago, napustio je Međunarodni aerodrom Čarlston u 00.18 časova. Dvadeset minuta kasnije letelica je eksplodirala u vazduhu nedaleko od grada Kolumbija. Komadi trupa i delovi tela pali su u močvaru Kongari, gde su ih pronašli noćni ribari. Nema preživelih. Istragu vrše FAA, NTSB i FBI. [23]

Brujalo mi je u ušima, pa sam morala da sednem da se ne bih onesvestila. Ruke su mi se znojile na zelenoj plastičnoj presvlaci stolice. Ljudi su prolazili pored mene idući prema izlazu.

Vili je mrtav. Ubijen. Nina ga je ubila. Nekoliko zbunjenih sekundi razmatrala sam mogućnost zavere, plana koji su Nina i Vili smislili da me zbune i navedu na pomisao da je ostala samo jedna pretnja. Ali ne. Nema razloga za to. Ako je Nina uključila Vilija u svoje planove, onda nema potrebe za ovakvim besmislenim mahinacijama.

Vili je mrtav. Njegovi ostaci rasejani su po smrdljivoj, mračnoj močvari. Lako sam mogla da zamislim njegove poslednje trenutke. Sedeo je zavaljen u udobnosti prve klase, sa pićem u ruci, možda šapućući nešto jednom od svojih drugara prostaka. Zatim eksplozija. Vrisci. Iznenadna tama. Surovo izokretanje naglavce i završni pad u ništavilo. Zadrhtala sam i stegla metalni naslon stolice.

Kako je Nina to izvela? Gotovo sigurno ne preko nekog iz Vilijeve pratnje. Ne bi bilo iznad Ninine Sposobnosti da Upotrebi nekog od Vilijevih piona, naročito u svetlu opadanja njegove Sposobnosti, ali nije bilo razloga za to, jer je mogla da Upotrebi bilo koga na tom letu. Ono prvo bilo bi teško. Namerni korak pripremanja bombe, vrhunski napor blokiranja sećanja na to i gotovo neverovatno vešta Upotreba dok mi sedimo zajedno pijući kafu i brendi. Ali Nina bi to mogla. Da. Ona bi mogla to da izvede. I da isplanira vreme. Planiranje vremena je moglo da znači sve.

Poslednji turista napustio je kabinu. Osetila sam laki udar koji je značio da smo privezani za dok. Gospodin Torn je stajao kraj vrata.

Ninino planiranje vremena značilo je da pokušava da savlada oboje odjednom. Očigledno je sve smislila mnogo pre sastanka i moje bojažljive objave povlačenja. Kako li se Nina samo zabavljala. Nije ni čudo da je reagovala onako velikodušno! Ali, načinila je jednu veliku grešku. Završivši najpre sa Vilijem, Nina je sve stavila na jednu kartu, na to da neću čuti vesti pre nego što se okrene na mene. Znala je da nemam pristupa dnevnim novostima i više ne napuštam kuću često. Pa ipak, nije nalikovalo Nini da išta prepusti slučaju. Je li moguće da je mislila da sam potpuno izgubila Sposobnost i da je Vili bio veća pretnja?

Zatresla sam glavom dok smo izlazili iz kabine na sivu popodnevnu svetlost. Vetar me je šibao kroz tanki kaput. Videla sam mostić vrlo zamućeno i shvatila da su mi oči pune suza. Zbog Vilija? On je bio razmetljiva slaba stara budala. Zbog Ninine izdaje? Možda su tekle samo zbog hladnog vetra.

Na ulicama Stare četvrti gotovo da nije bilo pešaka. Ogoljene grane sudarale su se ispred prozora lepih kuća. Gospodin Torn je sve vreme bio pored mene. Hladni vazduh slao je igle artritičnog bola uz moju desnu nogu do kuka. Sve više sam se oslanjala na očev štap za šetnju.

Koji će joj biti sledeći potez? Komad novina, nošen vetrom, omotao mi se oko članka, a zatim odleteo dalje.

Kako će mene da napadne? Ne iz daljine. Negde je u gradu. Iako je moguće Upotrebiti nekoga sa velike udaljenosti, to iziskuje snažnu međusobnu vezu, gotovo intimno poznavanje te osobe, a ako se kontakt izgubi, izuzetno je teško, gotovo nemoguće ponovo ga uspostaviti iz daljine. Niko od nas nije znao zašto je to tako. Sada nije ni bilo važno. Ali od pomisli da je Nina još uvek ovde, blizu, zalupalo mi je srce.

Ne iz daljine. Koga god da je Upotrebila, taj će doći k meni. Videću svoga napadača. Ako uopšte znam nešto o Nini, onda znam i to. Vilijeva smrt svakako je bila najbezličnije Hranjenje koje se da zamisliti, ali, to je bila samo tehnička operacija. Nina je očigledno odlučila da poravna stare račune sa mnom, a Vili joj je postao prepreka, mala ali merljiva smetnja koju je morala da otkloni pre nego što nastavi. Lako sam mogla da zamislim da je Nina svoj izbor načina Vilijeve smrti okarakterisala kao čin saosećanja, gotovo kao znak ljubavi. Sa mnom neće biti tako. Osećala sam da Nina želi da znam, koliko god za kratko, da ona stoji iza napada. Njena sopstvena sujeta biće mi na neki način upozorenje. Ili se bar tako nadam

Obuzelo me je iskušenje da odmah odem. Gospodin Torn je mogao da uzme audi iz garaže i bili bismo van Nininog domašaja za sat - a za nekoliko stigli bismo u novi život. U kući sam imala važnih stvari, naravno, ali sredstva koja sam spremila na drugim mestima nadoknadila bi većinu njih. Gotovo da bih se radovala da ostavim sve stvari za sobom, zajedno sa odbačenim identitetom koji ih je i sakupio.

Ne. Nisam mogla da odem. Još ne.

Kuće na drugoj strani ulice izgledale su mračno i zlonamerno. Jesam li ja zatvorila te šalone na drugom spratu? Dvorištem su se kretale senke i spazila sam unuku gospođe Hodžis kako sa svojom drugaricom jurca od vrata do vrata. Stajala sam neodlučno na ivičnjaku i lupkala očevim štapom o drvo crne kore. Bilo je glupo toliko se uzbudivati - znala sam da jeste - ali odavno nisam morala da pod pritiskom donosim odluke.

„Gospodine Torne, molim vas, uđite i proverite kuću. Pogledajte u svaku prostoriju. Vratite se brzo.“

Hladni vetar se pojača dok sam gledala kako se crni kaput gospodina Torna utapa u tamu dvorišta. Osećala sam se užasno izloženom stojeći tamo sama. Hvatala sam sebe kako gledam uz i niz ulicu, tražeći tamnu kosu gospođice Kramer, ali samo je neka mlada žena gurala dečja kolica daleko niz ulicu.

Šaloni na drugom spratu se podigoše i za trenutak se zabele lice gospodina Torna. Onda se okrenuo, a ja sam ostala da buljim u mračni pravougaonik prozora. Povik iz dvorišta me prestraši, ali to je samo devojčica - kako joj beše ime - dozivala svoju drugaricu. Ketlin, tako je. Njih dve sedoše na rub fontane i otvoriše kutiju krekera u obliku životinja. Uporno sam piljila u njih, pa se opustila. Čak sam uspela i da se nasmešim razmerama svoje paranoje. Za trenutak sam pomislila da Upotrebim gospodina Torna direktno, ali me je odgovorila pomisao da bih ostala bespomoćna na ulici. Kada je neko potpuno kontrolisan, njegova čula i dalje rade, ali su opažaji, u najboljem slučaju, zanemareni.

Požuri. Misao je odaslana gotovo bez namere. Dva bradata čoveka išla su pločnikom mojom stranom ulice. Prešla sam ulicu i stala ispred svoje kapije. Bradonje su se smejali i pokazivali jedan na drugog. Jedan me je pogledao. Požuri.

Gospodin Torn je izašao iz kuće, zaključao vrata za sobom i prišao mi kroz dvorište. Jedna devojčica mu reče nešto i ponudi mu kutiju sa krekerima, ali on nije obraćao pažnju. Preko puta su dva čoveka nastavila svojim putem. Gospodin Torn mi dade veliki ključ od ulaznih vrata. Spustila sam ga u džep kaputa i oštro pogledala tog čoveka. Klimnuo je glavom. Svojim mirnim osmehom nesvesno se rugao mom strahu.

„Sigurni ste?“, upitala sam. Ponovo je klimnuo glavom. „Proverili ste sve prostorije?" Klimnuo je. „Alarm?“ Klimnuo je.

„Pogledali ste u podrum?“ Klimnuo je. „Nema znakova upada?“ Gospodin Torn odmahnu glavom.

Moja ruka posegnu za metalnom kapijom, ali sam i dalje oklevala. Strepnja mi je poput žuči ispunjavala grlo. Bila sam luckasta starica, umorna i promrzla do bola, ali nisam se mogla naterati da otvorim kapiju.

„Dođite.“ Prešla sam ulicu i žurno krenula da se udaljavam od kuće. „Večeraćemo Kod Henrija i vratiti se kasnije." Samo, nisam krenula prema starom restoranu; išla sam sve dalje u stanju, znala sam to u sebi, slepe, besciljne panike. Počela sam da se smirujem tek kad smo stigli do doka i krenuli duž Baterija. Na vidiku nije bilo nikoga. Na ulicama je bilo nekoliko automobila, ali da bi nam neko prišao, morao bi da pređe širok prazan prostor. Sivi oblaci bili su veoma niski i stapali se sa naglim valovima belih ivica u zalivu.

Otvoren prostor i večernja svetlost koja se gasila oživeli su me, počela sam jasnije da mislim. Kakvi god bili Ninini planovi, gotovo sigurno su poremećeni mojim celodnevnim odsustvovanjem. Sumnjala sam da bi Nina ostala ako je za nju postojao i najmanji rizik. Ne, skoro sigurno se vraća avionom u Njujork, možda već sada, dok ja stojim drhteći na šetalištu Baterija. Ujutru ću primiti telegram. Skoro da sam mogla precizno da zamislim tekst. MELA-NI. NIJE LI STRAŠNO OVO SA VILIJEM? UŽASNO TUŽNO. MOŽEŠ LI DA PUTUJEŠ SA MNOM NA SAHRANU? VOLI TE NINA.

Polako mi je postajalo jasno da je moje oklevanje proisticalo iz želje da se vratim u udobnost i toplotu svoga doma koliko i iz bilo čega drugog. Jednostavno sam se plašila da stresem ovu svoju staru čauru. Sada sam mogla. Sačekaću na sigurnom mestu da se gospodin Torn vrati u kuću i uzme jedinu stvar koju nisam mogla da ostavim. Onda ću ga poslati u garažu po kola i dok Ninin telegram stigne, biću daleko. Nina će biti ta koja zuri u senke sledećih meseci i godina. Nasmešila sam se i spremila se da izdam neophodne komande.

„Melani.“

Naglo okretoh glavu. Gospodin Torn nije progovorio već dvadeset osam godina. Sada je govorio.

„Melani.“ Lice mu se grčilo u zjapećem osmehu koji mu je otkrivao kutnjake. U desnoj ruci je držao nož. Oštrica je izletela dok sam zurila u njega. Pogledala sam u njegove prazne sive oči i znala sam.

„Melani.“

Duga oštrica spustila se u moćnom luku. Nisam mogla ništa da učinim da je zaustavim. Prosekla je put kroz tkaninu rukava moga kaputa i nastavila ka meni. Ali, dok sam se okretala, moja tašna se zavrtela sa mnom. Nož je prosekao kožu, probio se kroz nabacani sadržaj, isekao mi kaput i posekao me iznad najnižeg levog rebra. Tašna mi je spasla život.

Podigla sam očev teški štap za šetnju i udarila gospodina Torna pravo u levo oko. Zaneo se, ali nije pustio ni zvuka. Ponovo je zamahnuo nožem, ali ja sam se već povukla dva koraka, a njemu se vid zamutio. Uhvatila sam štap obema rukama i ponovo zamahnula, nekim trapavim pokretom. Štap je, neverovatno, ponovo pogodio očnu duplju. Povukla sam se još tri koraka.

Krv je kuljala niz levu stranu lica gospodina Torna, a povređeno oko ležalo je na obrazu. On se i dalje razjapljeno smešio, onda je podigao glavu, zatim polako i levu ruku, pa je iščupao oko uz tiho pucanje žila i bacio ga u vodu zaliva. Krenuo je prema meni. Okrenula sam se i potrčala.

Pokušala sam da trčim. Posle dvadeset koraka sam, zbog bola u desnoj nozi, mogla samo da hodam. Posle još petnaest žurnih koraka ostala sam bez daha, a srce je htelo da mi eksplodira. Osećala sam kako mi nešto curi levom stranom, i jezu - kao kockice leda na koži - tamo gde me je dodirnula oštrica noža. Osvrnula sam se i videla kako mi se gospodin Torn približava krupnim koracima, mnogo bržim od mojih. Normalno bi me stigao u četiri koraka. Teško je nekoga naterati da trči kada ga Upotrebljavate. Naročito kada telo te osobe reaguje na šok i povredu. Osvrnula sam se... ponovo, skoro se okliznuvši na vlažnom pločniku.

Gospodin Torn se široko cerio. Krv mu je lila iz prazne očne duplje i prljala mu zube. Na vidiku nije bilo nikoga.

Niz stepenice, držeći sa za rukohvat da ne padnem. Niz vijugavo šetalište i gore na asfaltnu stazu do ulice. Ulične svetiljke treperile su i palile se dok sam prolazila. Iza mene se gospodin Torn popeo uz stepenice u dva skoka. Dok sam žurila stazom zahvalila sam bogu što sam za vožnju brodom obula cipele niskih potpetica. Šta li bi posmatrač pomislio gledajući ovu bizarnu usporenu jurnjavu dvoje starih ljudi? Nije bilo posmatrača.

Skrenula sam u sporednu ulicu. Zatvorene radnje, prazna skladišta. Skretanje levo bi me odvelo u Široku ulicu, ali desno, pola bloka dalje, iz mračne radnje se pojavila usamljena prilika. Pošla sam na tu stranu, bez snage da trčim, gotova da se onesvestim. Grčevi artritisa u nozi bili su bolniji nego što sam uopšte mogla da zamislim i pretili su da me obore na pločnik. Na dvadeset koraka iza mene, gospodin Torn je brzo smanjivao razdaljinu.

Približavala sam se mršavom, visokom crncu u smeđoj najlonskoj jakni. Nosio je u kutiji nešto što je ličilo na uramljene fotografije u sepiji. Hitro me je osmotrio dok sam se primicala, a zatim pogledao preko mog ramena u priliku deset koraka dalje.

„Hej!“ Čovek je stigao da izusti samo jedan slog, a tada sam posegla svojim umom i ubola. Trgao se kao loše vođena marioneta. Vilica mu je pala, oči se ucaklile, prošao je pored mene baš kada je gospodin Torn posegnuo za rubom mog kaputa.

Kutija je poletela u vazduh i staklo se razbilo o pločnik. Dugi, smeđi prsti tražili su belo grlo. Gospodin Torn ga je gurao, ali crnac je čvrsto stezao i njih dvojica su se okretali kao neusklađen plesni par. Stigla sam do prolaza između kuća i naslonila lice na hladne cigle da se povratim. Naporna koncentracija neophodna za Upotrebu ovog nepoznatog nije mi dozvoljavala ni časka odmora. Posmatrala sam trapavo posrtanje dvojice visokih ljudi i susprezala besmislenu želju da se nasmejem.

Gospodin Torn zabode nož u crnčev stomak, izvuče ga, ponovo zabode. Crnčevi nokti sada su se zabadali u zdravo oko gospodina Torna. Snažni zubi škljocali su tražeći Tornovu vratnu arteriju. Neodređeno sam po treći put osetila hladni ubod oštrice, ali srce je još kucalo i on je i dalje bio upotrebljiv. Čovek skoči, obuhvati nogama struk gospodina Torna dok su mu se vilice sklapale oko mišićavog grla. Nokti su kopali krvave brazde po beloj koži. Dva čoveka se prevrtoše i padoše.

Ubij ga. Prsti pođoše za okom, ali gospodin Torn levom rukom ščepa i polomi njegov tanki ručni zglob. Mlitavi prsti i dalje su grabili. Sa silnim naporom gospodin Torn gurnu ruke na protivnikove grudi i podiže ga iznad sebe kao otac koji ležeći podiže dete. Zubi otkinuše parče mesa, ali smrtonosne povrede nije bilo. Gospodin Torn uvuče nož među njih, gore, levo, zatim desno. Otkinuo je drugim zamahom pola crnčevog grla i krv poprska obojicu. Noge nižeg muškarca zatresle su se dvaput, gospodin Torn ga je odgurnuo u stranu, a ja sam se okrenula i brzo pošla prolazom.

Kada sam se ponovo našla na svetlu, na umirućem večernjem svetlu, shvatila sam da sam uletela u slepu ulicu. Zadnji zidovi skladišta i metalna strana zgrade marine na Bateriju, bez prozora, uzdizali su se odmah iznad zaliva. Ulica je zavijala nalevo, ali je bila mračna, pusta i predaleko da bih pokušala. Pogledala sam unazad na vreme da spazim crni obris kako ulazi za mnom u prolaz.

Pokušala sam da uspostavim kontakt, ali tamo nije bilo ničega. Ničega. Gospodin Torn je mogao da bude i rupa u vazduhu. Kasnije ću da brinem o tome kako je to Nina izvela.

Bočna vrata marine bila su zaključana. A verovatno i glavna, udaljena gotovo sto metara. Gospodin Torn je izbio iz prolaza i zagledao levo i desno tražeći me. Na nejasnom svetlu njegovo žestoko izgrebano lice izgledalo je skoro crno. Krenuo je ka meni.

Podigla sam očev štap, razbila donje okno prozora i uvukla ruku kroz razbijeno staklo. Ako je reza na vrhu ili dnu, mrtva sam. Ali bila je obična, kao i kvaka. Prsti su mi klizali po hladnom metalu, ali reza se otvorila baš kada je gospodin Torn stupio na stazu iza mene. Onda sam se našla unutra i navlačila rezu.

Bilo je vrlo mračno. Hladnoća je tukla iz betonskog poda. Čulo se kako se mnogi mali brodovi na vezu valjaju po talasima. Četrdesetak metara dalje, kroz prozor neke kancelarije škiljilo je svetlo. Nadala sam se da postoji alarmni sistem, ali zgrada je bila suviše stara, a marina suviše jeftina za takvu opremu. Krenula sam prema svetlu kada je ruka gospodina Torna razbila preostalo staklo na vratima iza mene. Ruka se povukla. Strašan udarac nogom izbio je gornju šarku i drvo oko reze polomio u iverje. Pogledala sam prema kancelariji, ali kroz nedostižno daleka vrata dopirao je samo zvuk govorne emisije sa radija. Još jedan udarac nogom.

Okrenula sam se udesno i skočila oko metar do palube zaljuljanog brodića sa potpalubljem. Pet koraka i našla sam se u malom, pokrivenom prostoru koji je izigravao prednju kabinu. Zatvorila sam prljavi poklopac za sobom i zapiljila se kroz zamrljani pleksiglas.

Treći udarac gospodina Torna srušio je vrata, ostale su da vise samo trake drveta. Njegov tamni obris ispunio je okvir. S oštrice noža u njegovoj desnoj ruci odbijalo se svetlo udaljene ulične svetiljke.

Molim te. Molim te da čuješ buku. Ali u kancelariji nije bilo kretanja, samo metalni glasovi sa radija. Gospodin Torn načini četiri koraka, zastade, pa zakorači u prvi brodić u redu. To je bio otvoreni čamac i on se vratio na pločnik za šest sekundi. Drugi brodić je imao malu kabinu. Čuo se zvuk cepanja kada je gospodin Torn nogom razvalio mala vrata sa kapkom, a onda se vratio na stazu. Moj brodić je bio osmi u redu. Čudila sam se kako ne čuje lupanje moga srca.

Promenila sam položaj i gledala kroz desni prozor. Kroz mutni pleksiglas svetlo se cedilo u linijama i šarama. Spazila sam zakratko odsjaj sede kose kroz prozor kancelarije i radio je prebačen na drugu stanicu. Malom prostorijom odjeknula je glasna muzika. Gospodin Torn je ulazio u četvrti brodić.

Zatvorila sam oči, silom umirila iskidano disanje i pokušala da se prisetim bezbrojnih večeri kada sam posmatrala krivonogu staru figuru kako vuče noge po ulici. Gospodin Torn je pregledao peti brodić, poduži brod sa kabinom i nekoliko mračnih udubljenja, i izvukao se na stazu.

Zaboravi kafu u termosu. Zaboravi ukrštene reči. Izađi i pogledaj!

Šesti brodić je opet bio mali i otvoren. Gospodin Torn je kratko osmotrio, ali nije ušao. Sedmi je bio niski brod za otvoreno more, spuštene katarke, jedra razapetog preko kabine. Nož gospodina Torna cepao je debelo platno. Krvlju umrljane ruke vukle su jedro kao da podižu pokrov. Skočio je nazad na stazu.

Zaboravi kafu! Pogledaj! Sada!

Gospodin Torn zakorači na palubu mog brodića. Osetila sam kako se zaljuljao pod njegovom težinom. Nije bilo mesta za skrivanje osim malog skladišnog plakara ispod sedišta, premalog da se uvučem u njega. Odvezala sam platnene trake koje su držale jastuke za klupu. Zvuk mog isprekidanog daha kao da je odzvanjao u malom prostoru. Sklupčala sam se iza jastuka u položaj zametka kada su noge gospodina Torna prošle iza desnog prozora. Sada. Odjednom njegovo lice ispuni ploču pleksiglasa ni pola metra od moje glave. Njegova neverovatno široka grimasa postade još šira. Sada. Ušao je u kabinu.

Sada. Sada. Sada.

Gospodin Torn se sagnu na vratima kabine. Pokušala sam da nogama obuhvatim vrata, ali desna noga me nije slušala. Pesnica gospodina Torna probi tanke drvene ploče i on me zgrabi za gležanj.

„Hej tamo!“

Bio je to drhtavi glas gospodina Hodžisa. Njegova baterijska lampa svetlela je u našem pravcu.

Gospodin Torn jurnu ka vratima. Leva noga mi se bolno savi. Desnica gospodina Torna čvrsto je držala moj gležanj kroz slomljeno drvo, dok je ruka sa nožem prolazila kroz kapak na vratima.

„Hej...!“, viknu gospodin Hodžis, a tada se moj um zari. Vrlo snažno. Starac je zastao. Ispustio je ručnu lampu i otkopčao sigurnosnu traku na dršci revolvera.

Gospodin Torn mahao je nožem levodesno. Gotovo mi je izbio jastuk iz ruku, a delići penaste gume poleteli su kabinom. Oštrica me dokači po vrhu malog prsta dok je nož ponovo zamahivao.

Učini to. Sada. Učini to.

Gospodin Hodžis stisnu revolver obema rukama i opali. Metak je otišao daleko u stranu dok je pucanj odzvanjao po pločniku i vodi. Bliže, budalo. Hajde! Gospodin Torn ponovo upre i telo mu se provuče kroz otvoreni kapak. Pustio mi je gležanj da bi oslobodio levicu, ali se ona gotovo odmah vratila u kabinu, grabeći za mnom. Posegla sam rukom i upalila svetlo na tavanici. Mrak je zurio u mene iz prazne očne duplje. Svetlo je kroz razbijene šalone bacalo žute pruge po njegovom unakaženom licu. Izvila sam se nalevo, ali ruka gospodina Torna, koja mi je uhvatila kaput, vukla me je sa klupe. Klečao je, oslobađajući desnicu za ubod nožem.

Sada! Drugi kuršum gospodina Hodžisa pogodio je gospodina Torna u desni kuk. Zaječao je kada ga je pogodak bacio unatrag u sedeći položaj. Kaput mi se pocepao i dugmeta zazvečaše po podu.

Nož je probio tavaniću pored mog uha pre nego što se povukao.

Gospodin Hodžis klecavo stupi na palubu, gotovo pade, i polako krenu desnom stranom. Gurala sam kapkom ruku gospodina Torna, ali on je i dalje stezao moj kaput i vukao me k sebi. Pala sam na kolena. Oštrica se vrati, procepi sunđer i iseče mi kaput. Ono što je ostalo od jastuka izlete mi iz ruku. Naterala sam gospodina Hodžisa da stane metar dalje od nas i prisloni revolver na krov kabine.

Gospodin Torn povuče nož nazad i uperi ga poput matadorovog mača. Osećala sam neme krike trijumfa kako cure preko zamrljanih zuba poput otrovne pare. Svetlost Nininog ludila plamtela mu je u jedinom oku ukočenog pogleda.

Gospodin Hodžis opali. Metak pokida kičmu gospodina Torna i produži u brodski odlivnik. On se povi unazad, raširi ruke i sruči se na palubu poput velike, na kopno upravo dovučene ribe.

Nož pade na pod kabine dok su kruti beli prsti i dalje refleksno udarali po palubi. Naterala sam gospodina Hodžisa da zakorači, prisloni cev na slepoočnicu gospodina Torna odmah iznad preostalog oka i ponovo opali. Zvuk je bio prigušen i šupalj.

U toaletu kancelarije bio je pribor za prvu pomoć. Naterala sam starca da stoji pored vrata dok previjem mali prst i uzmem tri aspirina.

Kaput mi je bio uništen, a haljina zamrljana krvlju. Nikada je nisam volela - činilo mi se da u njoj izgledam aljkavo - ali kaput mi je bio omiljen. Kosa mi je bila u neredu, poprskana sitnim, vlažnim mrvicama nečeg sivog. Umila sam se i očetkala kosu kako sam najbolje mogla. Neverovatno, ali moja iscepana tašna je ostala sa mnom sve vreme, iako se dosta sadržaja prosulo. Premestila sam ključeve, novčanik, naočari za čitanje i papirne maramice u veliki džep kaputa i spustila tašnu iza toaletne školjke. Nisam više imala očev štap za šetnju, ali nisam mogla da se setim gde sam ga ispustila.

Pažljivo sam izvukla revolver iz stiska gospodina Hodžisa. Starčeva ruka je ostala ispružena, prstiju savijenih ni oko čega. Posle nekoliko trenutaka petljanja uspela sam da otvorim burence. Ostala su dva neispaljena metka. Stara budala išla je naokolo sa svih šest metaka u burencetu! Uvek ostavi prazno mesto ispod udarne igle. Tome me je Čarls naučio onog veselog i dalekog, tako davnog leta, kada je ovakvo oružje bilo samo izgovor za izlet do ostrva radi tobožnjih vežbi u gađanju, isprekidanih oštrom piskom mog i Nininog nervoznog smeha dok smo dopuštale da nas drže, dok smo stajale poduprtih ruku, tela zabačenih na čvrsti oslonac naših navodno ozbiljnih učitelja. Uvek treba brojati metke, poučavao me je Čarls dok sam se napola okretala prema njemu, udišući miris slatkog, muževnog sapuna za brijanje i duvana koji se dizao sa njega tog toplog, svetlog dana.

Dok mi je pažnja lutala, gospodin Hodžis se malko pomerio. Usta su mu se širom otvorila, veštačka vilica mu se klatila.

Pogledala sam izlizani kožni opasač, ali u njemu nije bilo rezervnih metaka, a nisam imala predstavu gde bi mogao da ih drži. Pokušala sam, ali u starčevim zbrkanim mislima jedva da je išta ostalo osim stalnog ponavljanja slike cevi kako se prislanja na slepoočnicu gospodina Torna, eksplozije...

„Dođite“, rekla sam. Namestila sam naočari na prazno lice gospodina Hodžisa, vratila revolver u futrolu i pustila ga da me izvede iz zgrade. Napolju je bilo vrlo mračno. Kretali smo se od jedne do druge ulične svetiljke. Prešli smo šest blokova pre nego što me je silovito starčevo drhtanje podsetilo da sam zaboravila da mu obučem kaput. Pojačala sam mentalni stisak pa je prestao da se trese.

Kuća je izgledala isto kao... o, bože moj... pre samo četrdeset pet minuta. Nije bilo svetla. Ušli smo u dvorište. Potražila sam ključ u prepunom džepu. Kaput je visio oko mene i hladni noćni vazduh me je štipao. Iza osvetljenih prozora preko puta dopirao je smeh devojčica, pa sam požurila kako Ketlin ne bi videla da njen deda ulazi u moju kuću. Gospodin Hodžis je ušao prvi, sa uperenim revolverom. Naterala sam ga da upali svetlo pre nego što sam ušla.

Salon je bio prazan, nedirnut. Svetlost sa svećnjaka u trpezariji odbijala se od uglačanog nameštaja. U predvorju sam za trenutak sela, na kopiju vilijemsburške fotelje, kako bi mi se srce smirilo. Nisam naredila gospodinu Hodžisu da spusti oroz na još uvek podignutom pištolju. Ruke su mu se tresle od napora stezanja pištolja. Najzad sam ustala i krenula kroz predvorje prema zimskoj bašti.

Gospođica Kramer izletela je kroz klatna kuhinjska vrata sa teškim gvozdenim žaračem koji se već spuštao u luku. Zrno je bezopasno pogodilo uglačani pod, a starčeva ruka se trgnula od siline pucnja. Pištolj mu je ispao iz mlitavih prstiju dok je gospođica Kramer podizala žarač po drugi put.

Okrenula sam se i potrčala kroz predvorje. Iza sebe sam čula zvuk pucanja lubenice kada je žarač udario u glavu gospodina Hodžisa. Umesto u dvorište, potrčala sam uz stepenice. Greška. Gospođica Kramer polete uz stepenište i stiže do spavaće sobe svega sekundudve posle mene. Uspela sam da vidim njene iskolačene, poludele oči i podignuti žarač pre nego što sam zalupila i zaključala teška vrata. Brava je škljocnula baš kad se smeđokosa sa druge strane vrata bacila na njih. Debela hrastovina nije se ni pomakla. Zatim sam čula zvuk udara metala o vrata i okvir. Opet. Opet.

Proklinjući sopstvenu glupost okretala sam se po dobro poznatoj sobi, ali nije bilo ničega što bi mi pomoglo, čak ni telefona. Nije bilo čak ni ormara za skrivanje, samo starinski plakar za garderobu. Hitro sam se pomerila do prozora i podigla kapak. Moji krici privući će nečiju pažnju, ali ne pre nego što ono čudovište upadne u sobu. Već je kopala oko ivica vrata. Pogledala sam napolje, videla senke u prozorima preko puta i učinila ono što sam morala.

Dva minuta kasnije bila sam jedva svesna da drvo oko brave popušta. Iz daljine sam čula čangrljanje žarača koji odvaljuje neposlušnu metalnu ploču. Vrata uleteše unutra.

Gospođica Kramer bila je mokra od znoja. Iz širom razjapljenih usta niz bradu su joj curile bale. Oči su joj izgubile ljudskost. Ni ona ni ja nismo čule tiho tapkanje patika po stepenicama iza nje.

Nastavi da se krećeš. Podigni ga. Povuci nazad - skroz nazad. Upotrebi obe ruke. Ciljaj.

Nešto je opomenulo gospođicu Kramer. Opomenulo Ninu, trebalo bi da kažem, pošto gospođice Kramer više nije bilo. Smeđokosa se okrete i vide malu Ketlin kako stoji na vrhu stepenica sa dedinim pištoljem, napetim i uperenim. Druga devojčica je iz dvorišta zvala svoju drugaricu.

Ovoga puta Nina je znala da joj preti opasnost. Gospodica Kramer odvagnu žarač u ruci i okrete se prema predvorju baš kada je pištolj opalio. Trzaj je preturio Ketlin unazad niz stepenice, a iznad leve dojke gospođice Kramer procvetao je crveni buket. Ona se zanese, ali se uhvati levom rukom za ogradu i pojuri niz stepenice za detetom. Pustila sam tu desetogodišnju devojčicu baš kada se žarač spustio, podigao, ponovo spustio. Došla sam do vrha stepenica. Morala sam da vidim.

Gospođica Kramer podiže pogled sa svog sumornog dela. Na njenom zamrljanom licu bile su vidljive samo beonjače. Muška košulja na njoj bila je natopljena njenom sopstvenom krvlju, ali i dalje se kretala, funkcionisala. Usta joj se širom razjapiše i iz njih izađe zvuk poput pare iz starog radijatora.

„Melani... Melani...“ Zatvorila sam oči dok je to zurilo uz stepenice u mene.

Ketlinina drugarica utrča na svojim nožicama kroz otvorena vrata. Popela se uz stepenice u šest koraka i svojim tankim belim rukama obgrlila vrat gospođice Kramer u čvrst zagrljaj. Njih dve se prevrnuše unazad, preko Ketlin, i skotrljaše se niz stepenice skroz do uglačanog drvenog podnožja.

Devojčica se, izgleda, samo malo jače ugruvala. Sišla sam i pomerila je u stranu. Na jednom obrazu rasla joj je plava mrlja, na rukama i čelu imala je ogrebotine. Njene plave oči treptale su bez razumevanj.a.

Vrat gospođice Kramer bio je slomljen. Na putu do nje pokupila sam pištolj i šutnula žarač u stranu. Glava joj je stajala pod nemogućim uglom, ali još je bila živa. Telo paralizovano, mokraća je već zaprljala pod, ali oči su joj i dalje treptale, a zubi odvratno škljocali. Morala sam da požurim. Čuli su se glasovi odraslih kako dozivaju iz kuće Hodžisovih. Vrata prema dvorištu bila su širom otvorena. Okrenula sam se devojčici. „Ustani.“ Trepnula je i bolno se osovila na noge.

Zatvorila sam vrata i uzela svetlosmeđi kišni mantil sa čiviluka. Trebao mi je samo minut da premestim sadržinu džepova kaputa u džepove kišnog mantila i odbacim uništeni prolećni kaput. Glasovi su sada dozivali iz dvorišta.

Kleknula sam pored gospođice Kramer i uzela njeno lice u ruke, snažno pritiskajući da zadržim vilice zatvorene. Oči su joj se ponovo okrenule nagore, ali ja sam joj grubo tresla glavu dok se dužice ne pojaviše. Sagla sam se tako da su nam se obrazi dodirivali. Moj šapat je bio snažniji od vike.

„Dolazim po tebe, Nina.“

Ispustila sam njenu glavu na pod i brzo otišla do zimske bašte, moje sobe za šivenje. Nisam imala vremena da se popnem po ključ, pa sam podigla vindzorsku stolicu i razbila staklo vitrine. Džep mog kišnog mantila jedva da je bio dovoljno velik.

Devojčica je ostala da stoji u predvorju. Pružila sam joj pištolj gospodina Hodžisa. Leva ruka joj je visila pod čudnim uglom, pa sam se pitala nije li ipak nešto slomila. Neko je kucao na vrata i uhvatio za kvaku.

„Ovuda“, šapnula sam i povela devojčicu u trpezariju. Usput smo prekoračile preko gospođice Kramer, prošle kroz kuhinju dok se lupanje pojačavalo, i našle se napolju, na ulici, u noći.

U ovom delu Stare četvrti bila su samo tri hotela. Jedan je bio skup ali ekskluzivan motel, udaljen nekih deset blokova, udoban ali komercijalan. Odmah sam ga odbacila. Drugi je bio mali, domaćinski pansion svega jedan blok od moje kuće. Bilo je to prijatno, ali neekskluzivno mesto, baš one vrste kakvu bih ja izabrala u poseti nekom gradu. I njega sam odbacila. Treći je bio dva i po bloka dalje, stara vila u Širokoj ulici pretvorena u mali hotel sa dragocenim antikvitetima u svakoj sobi, besmisleno skup. Požurila sam tamo. Devojčica je hitro koračala pored mene. I dalje je držala pištolj u ruci, ali naterala sam je da skine džemper i prebaci ga preko pištolja. Noge su me bolele, pa sam se često oslanjala na devojčicu dok smo žurile niz ulicu.

Upravnik hotela Mansard. me je prepoznao. Ovlaš je podigao obrve kada je opazio moju neurednu pojavu. Devojčica je stajala tri metra dalje od mene u predvorju, upola skrivena u senci.

„Tražim jednu prijateljicu1, rekla sam vedro. „Gospođu Drejton."

Upravnik progovori, zaćuta, nesvesno se namršti i pokuša ponovo. „Žao mi je. Pod tim imenom ovde niko nije prijavljen.“

„Možda se prijavila pod devojačkim prezimenom“, rekoh. „Nina Hokins. Postarija ali vrlo privlačna žena. Nekoliko godina mlađa od mene. Duge sede kose. Možda ju je prijavila prijateljica... privlačna mlada smeđokosa dama po imenu Baret Kramer..."

„Ne, žao mi je“, reče upravnik čudnovato ravnim tonom. „Niko pod tim imenom ovde nije prijavljen. Želite li da ostavite poruku za slučaj da se vaša prijateljica pojavi kasnije?"

„Ne“, rekoh. „Nema poruke."

Povela sam devojčicu u predvorje. Skrenule smo u hodnik koji je vodio ka toaletima i sporednim stepenicama. „Oprostite, molim vas“, obratila sam se hotelskom nosaču koji je prolazio, „možda biste mogli da mi pomognete.“

„Da, gospođo.“ Stao je, ozlojeden, zabacio dugu kosu. Biće teško. Ako ne želim da izgubim devojčicu moram da delam brzo.

„Tražim prijateljicu", rekla sam. „Postarija dama, ali vrlo privlačna. Ima plave oči i dugu sedu kosu. Putuje sa mladom ženom tamne, kovrdžave kose.“

„Ne, gospodo. Niko takav nije prijavljen ovde.“

Posegla sam i uhvatila ga za podlakticu. Pustila sam devojčicu i usredsredila se na dečka. „Jesi li siguran?“

„Gospođa Harison", rekao je. Gledao je nekuda pored mene. „Soba 207. Severno krilo.“

Nasmešila sam se. Gospođa Harison. Dobri bože, kakva je Nina budala. Devojčica odjednom tiho zagrca i nasloni se na zid. Brzo sam donela odluku. Draže mi je da mislim da ju je izazvalo saosećanje, ali ponekad se setim da joj je leva ruka bila beskorisna.

„Kako se zoveš?“, upitala sam dete, nežno joj milujući pletenice. Oči sujoj zbunjeno šetale levodesno. „Tvoje ime“, podstakla sam je.

„Ališa“. Bio je to samo šapat.

„U redu, Ališa. Hoću da sada odeš kući. Požuri, ali nemoj da trčiš.“

„Boli me ruka“, reče ona. Usne joj zadrhtaše. Ponovo sam joj dotakla čelo i gurnula. '

„Ti ideš kući“, rekla sam. „Ruka te ne boli. Nećeš se ničega sećati. Ovo je kao san koji ćeš da zaboraviš. Idi kući. Požuri, ali nemoj da trčiš.“ Uzela sam pištolj od nje, onako umotan u džemper. „Zdravo, Ališa.“

Trepnula jei otišla predvorjem do vrata. Osvrnula sam se na obe strane i pružila pištolj nosaču. „Stavi ga pod prsluk" rekla sam.

***

„Ko je?“ Ninin glas je bio tih.

„Albert, gospođo. Nosač. Vaša kola su pred vratima, pa sam došao da ponesem vaše torbe.“

Čuo se zvuk školjocanja brave i vrata se otvoriše za dužinu lanca, i dalje zakačenog. Albert trepnu od svetla, stidljivo se nasmeši i zabaci kosu. Ja sam se priljubila uza zid.

„Odlično.“ Otkačila je lanac i širom otvorila vrata. Već se okrenula i zatvarala kofer kada sam ušla u sobu. „Zdravo, Nina“, rekla sam tiho. Leđa joj se ispraviše, ali i taj pokret je bio graciozan. Videla sam otisak na krevetu gde je ležala. Polako se okrenula. Nosila je ružičastu haljinu koju ranije nisam videla.

„Zdravo, Melani.“ Osmehnula se. Oči su joj bile najmekše, najplavlje boje koju sam ikada videla. Naterala sam nosača da izvadi revolver gospodina Hodžisa i nacilja. Ruka mu je bila mirna. Povukao je oroz i zaglavio ga. Nina sklopi ruke na grudima. Pogled joj nije napuštao moje oči.

„Zašto?“, upitala sam.

Nina neprimetno slegnu ramenima. Načas sam mislila da će se nasmejati. Ne bih podnela da se nasmeje - tim promuklim, dečjim smehom koji me je dotakao toliko puta. I dalje se smešila.

„Zašto gospođa Harison?" upitala sam.

„Pa, dušo, osećala sam da mu nešto dugujem. Mislim, jadni Rodžer. Jesam li ti ikada rekla kako je umro? Ne, naravno da nisam. A ti nikada nisi pitala, Melani draga.“ Oči joj se raširiše. Pogledala sam nosača, ali on ju je i dalje držao na nišanu. Trebalo je samo da malo jače pritisne obarač.

„ Udavio se, dušo“, reče Nina. „Jadni Rodžer se bacio sa onog parobroda - kako se ono zvao - onog kojim se vraćao u Englesku. Baš čudno. A baš mi je bio napisao pismo u kome je obećavao brak. Nije li to strašno tužna priča, Melani? Šta misliš, zašto je to uradio? Mislim da nikada nećemo saznati, zar ne?“

„Mislim da nećemo“, rekla sam. Nemo sam naredila nosaču da povuče obarač.

Ništa.

Brzo sam pogledala desno. Mladićeva glava se okretala prema meni. Ja mu nisam naredila da to učini. Ispružena, kruta ruka poče da se okreće u mom pravcu. Pištolj se okretao lako, poput vrha vetrokaza na vetru.

Ne! Napela sam se tako da su mi iskočile vratne žile. Okretanje se usporilo, ali nije stalo dok cev nije bila uperena meni u lice. Sada se Nina nasmejala. Zvuk je u maloj sobi bio vrlo glasan.

„Zbogom, Melani, dušo“, reče Nina i ponovo se nasmeja. Smejući se klimnula je nosaču. Blenula sam u crnu rupu dok se oroz spuštao.

Na prazno mesto. I još jedno. I još jedno.

„Zbogom, Nina“, rekoh dok sam izvlačila Čarlsov dugački pištolj iz džepa kišnog mantila. Eksplozija mi je trgnula zglavak i napunila sobu plavim dimom. Mala rupa, manja od novčića, savršeno okrugla, pojavila se u samom središtu čela. Jedan kratki trenutak ostala je da stoji kao da se ništa nije desilo. Tada je pala unazad, prevrnula se sa visokog kreveta i pala licem na pod.

Okrenula sam se nosaču i zamenila njegovo beskorisno oružje prastarim ali dobro održavanim revolverom. Prvi put sam primetila da dečko nije mnogo stariji od Čarlsa. Kosa mu je bila gotovo iste boje. Nagnula sam se i lako mu poljubila usne.

„Alberte“, šaputala sam, „imaš još četiri metka. Čovek uvek mora da broji metke, sećaš se? Idi u predvorje. Ubij upravnika. Pucaj na nekog drugog, najbližeg. Gurni cev sebi u usta i povuci obarač. Ako ne opali, povuci ponovo. Drži revolver sakriven dok ne stigneš do predvorja.“

Izašli smo u opštu pometnju na hodniku.

„Zovite hitnu pomoć!“, viknula sam. „Dogodila se nesreća. Neka neko pozove hitnu pomoć.“ Nekoliko ljudi je potrčalo da posluša. Zanela sam se i naslonila na jednog sedokosog gospodina. Ljudi su jurcali unaokolo, neki su virili u sobu i uzvikivali. Odjednom su se začula tri pucnja iz predvorja. U novoj pometnji izvukla sam se na zadnje stepenište, kroz požarna vrata, u noć.

ČETIRI

Čarlston

Utorak, 16. decembar 1980.

Šerif Bobi Džo Džentri zaljuljao se unazad u stolici i iz konzerve otpio još jedan gutljaj kole. Noge je podigao na pretrpani sto. Kožni opasač je zaškripao dok se krupni čovek udobnije smeštao u stolici. Zid od blokova i prastara drvena pregrada odvajali su malenu kancelariju od buke i gužve ostatka Okružne kuće. Boja koja se ljuštila sa starog drveta imala je drugačiju nijansu zelene predviđene za zvanične ustanove nego ona koja se ljuspala na grubom zidu od blokova. Kancelarija je bila do zagušenja pretrpana šerifovim pisaćim stolom, trima visokim ormarima za spise, dugačkim stolom sa gomilama knjiga i fascikli, tablom, visećim policama punim koječega i dvema tamnim drvenim stolicama na kojima su, kao i na stolu, ležala brda dosijea i hartije.

„Mislim da ovde više ništa ne mogu da učinim“, reče agent Ričard Hejns. Čovek iz FBI-ja raskrčio je neke fascikle i naslonio se zadnjicom na sto. Ivica duž nogavica njegovih sivih pantalona bila je oštra poput britve.

„Aha“, složi se šerif Džentri. Lako je podrignuo i spustio konzervu bezalkoholnog pića na sto. Džentri je bio tek u srednjim tridesetim godinama, ali njegova visoka prilika već je naginjala gojaznosti. Stomak mu je zatezao sivu košulju uniforme i visio preko opasača kao da teži sličnosti s nekom karikaturom iz crtanog filma. Rumenog i ovlaš pegavog lica, uprkos kosi koja se povlačila i podvaljku, Džentri je bio otvorenog, prijateljskog, neodređenoodrugljivog izgleda, sa dečačkim crtama još vidljivim na licu muškarca.

Glas šerifa Džentrija bio je tih, a otezao je na način dobrog starog momka koji je odskora postao blizak Amerikancima preko poplave radioemisija, hiljada kantrivestern pesama i naizgled beskrajne serije filmova za autobioskope sa Bertom Rejnoldsom. Džentrijeva raskopčana košulja, ispupčeni stomak i lenjo otezanje uklapali su se u opšti utisak druželjubive nespretnosti koji je nametala njegova prenatrpana kancelarija, ali u pokretima tog krupnog čoveka bilo je hitre lakoće, gotovo gracioznosti, koji se nisu uklapali u sliku.

Specijalni agent Ričard M. Hejns iz FBI-ja bio je dosledniji u izgledu i temperamentu. Iako dobrih deset godina stariji od Džentrija, izgledao je mlađi. Nosio je svetlosivo trodelno letnje odelo i bež košulju Džošue A. Benka. Njegova kravata od fulara boje vina nosila je broj 280235 iz istog kataloga. Kosa mu je bila umereno kratko podšišana, pažljivo očešljana, sa jedva vidljivim sedinama na slepoočnicama. Četvrtasto, trezveno lice običnih crta pristajalo je uz Hejnsovu vitku figuru. Vežbao je četiri puta nedeljno da održi stomakravnim i čvrstim. Glas mu je takođe bio ravan i čvrst, dubok ali nenaglašen. Hejnsa kao da je pokojni Dž. Edgar Huver [24] projektovao kao kalup za sve svoje agente.

Dvojicu Ijudi razdvajalo je mnogo više od razlika u izgledu. Ričard Hejns je proveo tri godine osrednje studirajući na Univerzitetu Džordžtaun pre nego što je regrutovan za Biro. Njegova obuka u FBI-ju bila je i kraj njegovog školovanja.

Bobi Džo Džentri je stekao dve diplome na Univerzitetu Djuk, iz istorije i istorije umetnosti, pre nego što je otišao na Univerzitet Nortvestern da stekne stepen magistra istorije. Sa policijskim poslom upoznao se preko svog strica Lija, okružnog šerifa u oblasti blizu Spartanburga. On je leta 1967. unajmio Bobija Džoa kaorivremenog zamenika. Godinu dana kasnije Bobi Džo je dobio svoju magistarsku titulu i sedeo u čikaškom parku gledajući kako policija besni izvan svake kontrole, tuče palicama i prebija učesnike antiratnih demonstracija koji su se mirno razilazili.

Džentri se vratio kući na Jug, proveo dve godine kao nastavnik na koledžu Morhaus u Atlanti, a zatim se, dok je pisao knjigu o Birou za oslobođene robove i njegovoj ulozi tokom Rekonstrukcije, [25] zaposlio kao čuvar. Knjiga nikada nije dovršena, ali Džentri je otkrio da uživa u rutinskom poslu obezbeđenja, mada je imao stalan problem da održi težinu unutar zahtevanih granica. Godine 1976. preselio se u Čarlston i pridružio policijskoj jedinici kao pozornik. Godinu dana kasnije odbio je ponudu Univerziteta Djuk da dođe kao vanredni profesor istorije na jednu školsku godinu. Džentri je voleo rutinu policijskog posla, svakodnevne kontakte sa pijancima i ludacima i osećaj da nijedan dan na tom poslu ne liči na drugi. Sledeće godine iznenadio je samog sebe kandidujući se za šerifa Čarlstonskog okruga. Produžio je iznenadivši priličan broj ljudi time što je izabran. Mesni novinar je napisao da je Čarlston neobičan grad, zaljubljen u svoju istoriju, te da se pomisao o istoričaru kao šerifu uvukla u maštu javnosti. Džentri sebe nije smatrao istoričarem. Smatrao je sebe pajkanom. „...Ako vam više ne trebam", reče Hejns.

„Mmmm? Šta?“, upita Džentri. Pažnja mu je odlutala. Zgužvao je praznu konzervu i bacio je u korpu za otpatke, gde je udarila u druge zgužvane konzerve i preturila se na pod.

„Rekao sam da bih da proverim sa Galagerom i odletim večeras nazad za Vašington ako vam više ne trebam. Bićemo u kontaktu preko Terija i ekipe FAA.“

„Da, naravno", reče Džentri. „Pa, svakako smo ti zahvalni za pomoć, Dik. Ti i Teri znate o ovome više nego celo naše odeljenje zajedno."

Taman kad je Hejns ustao da krene, šerifova sekretarica proturi glavu kroz vrata. Njena frizura je kasnila za modom dvadeset godina, a nosila je na lancu naočari sa rožnatim okvirom. „Šerife, tu je onaj tip, psihijatar iz Njujorka."

„Uf, do đavola, skoro sam zaboravio", reče Džentri i uspravi se na noge. „Hvala ti, Linda Mej. Reci mu da uđe, hoćeš, molim te.“

Hejns krete ka vratima. „Pa, šerife, imate moj broj ako se bilo šta...“

„Dik, bi li mi učinio veliku uslugu i odsedeo ovo sa mnom? Zaboravio sam da taj tip dolazi, a možda bi mogao da nam da neke informacije o ovoj stvari sa Fulerovom. Zvao je juče. Rekao je da je bio psihijatar gospođe Drejton i da je u gradu nekim poslom. Hoćeš da ostaneš još neki minut? Tomi će posle da te odveze u motel službenim kolima ako budeš žurio da uhvatiš avion ili tako nešto.“

Hejns se osmehnu i podiže ruku, dlanom napred. „Nema žurbe, šerife. Biće mi drago da čujem šta taj psihijatar ima da kaže.“ Agent FBI-ja ode do jedne stolice i podiže sa nje belu kesu s natpisom „Mekdonalds“.

„Hvala ti, Dik, mnogo ti hvala“, reče Džentri i obrisa lice. Krenuo je prema vratima kad se čulo kucanje. Ušao je sitan bradat čovek u sportskom sakou od somota.

„Šerif Gentri?“ Psihijatar je izgovorio ime sa tvrdim G.

„Ja sam Bobi Džo Džentri.“ Šerifove velike šake sklopiše se oko pružene lekarove ruke. „Vi ste dr Laski, je 1’ tako?“

„Sol Laski.“ Iako normalne visine, pored Džentrijevog ogromnog trupa psihijatar je izgledao poput patuljka - mršav, visokog, bledog čela, brade progrušane sedim i tužnih smeđih očiju koje su izgledale starije od ostatka njegove pojave. Jednu dršku naočara pričvrstio je lepljivom trakom.

„Ovo je specijalni agent Ričard Hejns iz FBI-ja“, pokaza Džentri rukom. „Nadam se da vam ne smeta što sam zamolio Dika da bude ovde. On je ionako bio u poseti pa sam pomislio da bi mogao da postavi inteligentija pitanja nego ja.“

Psihijatar klimnu Hejnsu. „Nisam znao da Biro radi na mesnim ubistvima“, reče Laski. Glas mu je bio tih, govorio je engleski sa vrlo slabim naglaskom, sintaksa i izgovor su bili pažljivo kontrolisani.

„Obično ne radimo“, reče Hejns. „Ali postoji nekoliko činilaca u... a... ovoj situaciji, koji... a... mogu da uđu u oblast rada Biroa.“

„O? Kojih?“, upita Laski.

Hejns prekrsti ruke i pročisti grlo. „Kidnapovanje je jedan, doktore. Takode, kršenje građanskih prava jedne ili više žrtava. Osim toga, ponudili smo lokalnim službama za sprovodenje zakona pomoć naših stručnjaka za sudsku medicinu."

„A Dik je ovde zbog onog aviona raznetog u komadiće“, reče Džentri. „Hej, doktore, sedite. Evo, skloniću ovo đubre.“ On premesti neke časopise, fascikle i plastične šolje za kafu na sto, obiđe ga i sede na svoju stolicu. „Onda, rekli ste juče preko telefona da možda možete da nam pomognete oko ovog višestrukog ubistva."

„Njujorški tabloidi nazvali su aferu ’Ubistva u hotelu MansardK‘, reče Laski i odsutno gurnu naočari naviše.

„Je l’?“, upita Džentri. „Pa, do đavola, bolje to nego ’Čarlstonski masakr’, čini mi se, mada nije dovoljno precizno. Većina ljudi uopšte nije ni bila u Mansardu. I dalje mislim da su podigli suviše buke oko devetoro ubijenih. Zamišljam da više ljudi bude upucano tokom mirnih noći u Njujorku.“

„Da, možda“, reče Laski, „ali raznolikost žrtava i osumnjičenih za ubistvo nije tako... a... zapanjujuća kao u ovom slučaju.“

„Tu ste me dobili“, reče Džentri. „Stvarno bismo cenili ako možete da bacite nešto svetla na ovo zamešateljstvo, doktore Laski.“

„Biće mi drago da pomognem. Na žalost, imam vrlo malo da ponudim."

„Vi ste bili psihijatar gospođe Drejton?“, upita Hejns.

„Pa, da, na neki način.“ Sol Laski zastade i povuče se za bradu. Zbog velikih očiju i teških kapaka izgledao je kao da dugo nije dobro spavao. „Video sam se sa gospođom Drejton svega tri puta, poslednji put u septembru. Došla je k meni posle predavanja koje sam održao na Univerzitetu Kolumbija u avgustu. Posle toga smo imali dve... a... seanse."

„Ali ona jeste bila vaš pacijent?“ Hejnsov glas je zadobio blagi insistirajući ton tužioca.

„Tehnički, da“, reče Laski. „Znate, ja zapravo ne obavljam praksu. Predajem na Kolumbiji, vidite, a ponekad vršim konsultacije na tamošnjoj klinici... sa studentima za koje tamošnji stalni psiholog, Elen Hajtauer, smatra da bi imali koristi od posete psihijatru. Ponekad i sa nekim nastavnikom."

„Znači, gospođa Drejton je bila studentV'

„Ne. Ne verujem“, reče Laski. „Ponekad je slušala neke diplomske tečajeve i večernje seminare kao što je moj. Ona je... a... izrazila zanimanje za knjigu koju sam napisao."

„Patologija nasilja“, reče šerif Džentri.

Laski trepnu i popravi naočari. „Ne sećam se da sam vam spomenuo naslov moje knjige kada smo juče razgovarali, šerife Džentri.“

Džentri prekrsti ruke na stomaku i osmehnu se. „Niste, profesore. Pročitao sam je proletos. Da budem iskren, pročitao sam je dvaput. Nisam prepoznao vaše ime sve do sada. Mislim da je to vraški sjajna knjiga. Treba da je pročitaš, Dik.“

„Zapanjen sam što ste uspeli da pronađete primerak“, reče psihijatar. Okrenuo se prema agentu FBI-ja. „To je jedan vrlo sitničav pogled na neke psihijatrijske slučajeve. Štampano je samo dve hiljade primeraka, u izdanju Akademi presa. Većina primeraka se koristi na tečajevima u Njujorku i Kaliforniji.“

„Doktor Laski smatra da su neki Ijudi podložni... kako ste to nazvali, gospodine? Klimi nasilja. Tako beše, zar ne?“, upita Džentri

„Da.“

„A da drugi ljudi... ili mesta... ili trenuci... nekako programiraju ove podložne tipove na ponašanje koje bi im pod drugim okolnostima bilo nezamislivo. Naravski, ovo je samo moj priglupi sažetak.“

Laski ponovo trepnu na šerifa. „Veoma temeljan sažetak", reče. Hejns ustade i ode da se nasloni na ormar za spise. Prekrstio je ruke i Iako se namrštio. „Samo malo, pogubili smo se. Dakle, gospođa Drejton je došla kod vas... zainteresovana za knjigu... i zatim postala vaš pacijent. Je li tako?“

„Saglasio sam se da je primim u svom profesonalnom svojstvu, da.“

„A jeste li takođe imali s njom i privatan odnos?“

„Ne“ reče Laski. »Videli smo se svega triputa. Jednom na nekoliko minuta nakon mog predavanja o nasilju u Trećem rajhu i još dva puta - dve jednosatne seanse - na klinici."

„Shvatam", reče Hejns, iako je iz njegovog tona bilo jasno ne shvata. „I vi smatrate da se na tim seansama pojavilo nešto što bi moglo da nam pomogne da raščistimo tekuću situaciju?11

„Ne“, reče Laski. „Bojim se da ne. Bez kršenja profesionalne tajne mogu da kažem da je gospođu Drejton brinuo odnos sa ocem, koji je umro pre mnogo godina. Ne vidim ništa u našim razgovorima što bi moglo da rasvetli detalje njenog ubistva."

„Mhm“, reče Hejns i vrati se na stolicu. Pogledao je na sat. Džentri se nasmeši i otvori vrata. „Linda Mej! Dušo, bi li nam donela malo kafe? Hvala ti, dušo.“

„Doktore Laski, možda vam je jasno da je nama jasno ko je ubio vašu pacijentkinju", reče Hejns. „Ono što nam u ovom trenutku nedostaje jeste motiv.“

„Oh, da“, reče Laski. Razbarušio je bradu. „To je bio neki mladić iz kraja, zar ne?“

„Albert la Folet“, reče Džentri. „Devetnaestogodišnji nosač u hotelu.“

„I nema sumnje u njegovu umešanost?"

„Ni proklete trunke“, reče Džentri. „Prema izjavama pet svedoka koje imamo, Albert je izašao iz lifta, otišao do prijavnice i upucao svog šefa, Kajla Andersona, upravnika hotela Mansard, upucao je svog šefa pravo u srce. Prislonio je revolver čoveku na grudi. Imamo mrlje od baruta na odelu. Dečko je nosio kolt na potezanje kalibra četrdeset pet. Ne jeftinu imitaciju, doktore, nego pravi, originalni, serijski'brojfabrikegospodina-Kolta pistola. Pravi antikvitet. Dakle, dečko prislanja tu stvarčicu na Kajlove grudi i povlači obarač. Prema svedocima, ne govori ništa. Zatim se okreće i upucava Leonarda Vitnija pravo u lice.“

„Ko je gospodin Vitni?“, upita psihijatar.

Hejns pročisti grlo i dade odgovor. „Leonard Vitni je bio poslovni čovek iz Atlante u poseti gradu. Kada je pogoden, upravo se vraćao iz hotelskog restorana. Koliko znamo, nije imao veze ni sa jednom od ostalih žrtava.“

,Jes’“, reče Džentri. „Onda mladi Albert gurne cev sebi u usta i povuče obarač. Nijedan od naših pet svedoka nije ni pokušao da se umeša u bilo šta od ovoga. Naravski, sve je bilo gotovo za nekoliko sekundi."

„A tim istim oružjem je ubijena gospođa Drejton?"

„Aha.“

„Je li bilo svedoka te pucnjave?“

„Ne baš“, reče Džentri. „Ali nekoliko ljudi je videlo Alberta kako ulazi u lift. Sećaju ga se jer je išao iz pravca sobe iz koje se čula pucnjava. Neko je tek posle pucnjave otkrio gospođu Drejton. Čudno je što se niko živi ne seća da je video revolver u dečkovoj ruci. To, opet, nije neobično. Verovatno biste mogli da nosite svinjsku nogu kroz gužvu a da niko ne primeti."

„Ko je prvi video telo gospođe Drejton?“

„Nismo sigurni“, reče šerif. „Tamo je bila silna pometnja, a zatim je počela prava gužva u predvorju."

„Doktore Laski“, reče Hejns, „ako ne možete da nam pomognete ni sa kakvom informacijom o gospođi Drejton, onda nisam siguran koliko nam je sve ovo uopšte korisno."

Agent FBI-ja je očigledno želeo da okonča razgovor, ali ga je prekinula sektretaricakoja je upala s kafom. Hejns je spustio svoju plastičnu šolju na ormar za spise. Laski se zahvalno nasmešio i srknuo mlaku tečnost. Džentrijeva kafa je stigla u velikoj beloj šolji sa natpisom ŠEF. „Hvala ti, Linda Mej.“

Laski blago slegnu ramenima. „Voleo bih da vam pružim svu pomoć koju mogu“, rekao je tiho. „Shvatam da ste vi, gospodo, izuzetno zauzeti. Ne bih više da trošim vaše vreme,“ Spustio je šolju na sto i ustao.

„Ehej!“ viknu Bobi Džo Džentri. „Pošto ste već ovde, želim da čujem vaše ideje o nekoliko stvarčica.“ Okrenuo se Hejnsu. „Ovaj ovde profesor bio je konsultant Uprave policije Njujorka tokom one afere Semovog Sina [26] pre godinudve.“

„Samo jedan od mnogih“, reče Laski. „Pomogli smo da se sastavi profil ličnosti ubice. Na kraju je sve to ispalo sasvim nebitno. Ubica je uhvaćen zahvaljujući prilično pravolinijskom policijskom radu.“

„Aha“, reče Džentri. „Ali napisali ste knjigu o ovim serijskim ubistvima. Dik i ja bismo svakojako voleli da čujemo vaše mišljenje o ovoj petljanciji.“ Ustao je i odšetao do dugačke table. Na nju je lepljivom trakom bio pričvršćen veliki komad smeđe hartije. Džentri pomeri hartiju i otkri tablu prekrivenu kredom nacrtanim dijagramima, imenima i oznakama vremena. „Verovatno ste čitali za ostatak naše male liste učesnika.“

„Ponešto“, reče Laski. „Njujorške novine posvetile su posebnu pažnju gospođi Drejton, devojčici i njenom dedi.“

„Da, Keti“, reče Džentri. Protrljao je zglavak o tablu odmah pored njenogimena. „Ketlin Meri Eliot. Stara deset godina. Video sam juče sliku njenog razreda, četvrtog. Slatka. Mnogo lepša za gledanje nego slike sa mesta zločina tamo u dosijeu.“ Džentri zastade i protrlja obraze. Laski je srknuo još malo kafe i čekao.

„Ovde imamo osnovna mesta“, reče šerif i kucnu po dijagramu. „Jedan građanin je ubijen ovde, oko jednog bloka dalje, u marini Baterija. Tri tela u kući Fulerove ovde...“ Kucnuo je po urednom malom kvadratu u kom su se tiskale tri oznake X. „ A veliki finale sa četvoro mrtvih u hotelu Mansard.“

„Ima li povezujućih niti?“, upita Laski.

„U tome i jeste stvar, do đavola", uzdahnu Džentri. „Ima i nema, ako me razumete.“ Mahnuo je prema koloni imena. „Ovaj gospodin Preston ovde, on je crni gospodin nađen smrtno isečen nožem u Ulici Kalhun, a bio je lokalni fotograf i trgovac u Staroj četvrti dvadeset šest godina. Radimo pod pretpostavkom da je bio nevini prolaznik, da ga je ubio sledeći leš koji imamo ovde...“

„Karl Torn“, pročita Laski sa spiska.

„Sluga nestale žene“, kaza Hejns.

„Aha“, reče Džentri, „ali uprkos onome što piše na njegovoj vozačkoj dozvoli, njegovo ime nije bilo Torn. Niti Karl. Identifikacija otisaka prstiju koju smo dobili od Interpola kaže da je bio poznat kao Oskar Feliks Haupt, sitni hotelski lopov u Švajcarskoj. Nestao je iz Berna hiljadu devetsto pedeset i treće godine.“

„Dobri bože“, promuca psihijatar, „zar toliko dugo čuvaju otiske bivših hotelskih lopova?“

„Haupt je bio više od toga“, umeša se Hejns. „Izgleda da je pedeset treće bio glavni osumnjičeni u prilično prljavom slučaju ubistva francuskog barona koji je boravio u jednoj banji. Haupt je nestao ubrzo nakon toga. Švajcarska policija je tada smatrala da je Haupt ubijen, da su ga najverovatnije ubili tipovi iz evropskog sindikata."

„Kanda su pogrešili“, reče šerif Džentri.

„Šta vas je navelo da pošaljete upit Interpolu?“, upita Laski.

„Samo osećaj“, odgovori Džentri i pogleda natrag na tablu. „Dobro, imamo Karla Oskara Feliksa Torna-Haupta mrtvog ovde u marini. Da je ludilo tu stalo mogli bismo da skucamo nekakav motiv... možda krađu brodića... metak u Hauptovom mozgu potiče iz pištolja noćnog čuvara, kalibra trideset osam. Problem je u tome što je Haupt, osim što je upucan dvaput, i vraški prebijen. Na njegovoj odeći su, osim njegove, nađen mrlje još dveju različitih krvnih grupa, mislim, a uzorci kože i tkiva ispod noktiju jasno ukazuju da je on bio napadač gospodina Prestona."

„Vrlo zbunjujuće“, reče Sol Laski.

„O, profesore, niste još ništa videli.“ Džentri kucnu zglobom prstiju pored još tri imena: Baret Kramer, Džordž Hodžis, Ketlin Meri Eliot. „Znate li ovu damu, profesore?“

„Baret Kramer?“, ponovi Laski. „Ne. Pročitao sam njeno ime u novinama, inače ga ne bih prepoznao.“

„Ah, dobro. Vredelo je pokušati. Ona je bila saputnica gospođe Drejton. ’lzvršna pomočnica’ mislim da su rekli Njujorčani koji su preuzeli telo gospođe Drejton. Žena u srednjim tridesetim. Smeđokosa. Prilično mišičave građe.“

„Ne“, reče Laski. „Ne sečam je se. Nije došla sa gospodom Drejton ni na jednu seansu. Možda je bila na mom predavanju one večeri kad sam upoznao gospođu Drejton, ali je nisam zapazio.“ „Dobro. Dakle, imamo gospođicu Kramer koja je upucana iz Hodžisove tridesetosmice marke smit i veson. Samo, mrtvozornik je poprilično siguran da je nije to ubilo. Izgleda da je slomila vrat prilikom pada niz stepenice u kući Fulerove. Još je disala kada su bolničari stigli tamo, ali je proglašena mrtvom na Hitnoj. Nije bilo moždanih talasa, ničega.

E sad, ono što nas kolje jeste to što dokazi sudske medicine kažu da uopšte nije jadni stari gospodin Hodžis upucao tu damu. On je nađen ovde“ - Džentri lupnu po drugom dijagramu - „u predvorju kuće Fulerove. Njegov revolver je nađen ovde, na podu sobe gospođe Drejton u hotelu Mansard. Šta, dakle, imamo ovde? Osam žrtava, devet ako računate i Alberta la Foleta, pet oružja...“ „Pet oružja?“, upita Laski. „Oprostite, šerife, nisam želeo da vas prekinem.“

„Ne, do đavola, u redu je. Aha, pet oružja za koja znamo. Stara četrdesetpetica koju je upotrebio Albert. Hodžisova tridesetosmica, nož pronađen pored Hauptovog tela i prokleti kaminski žarač kojim je ona Kramerova ubila devojčicu.“

„Baret Kramer je ubila devojčicu?“

„Aha. U svakom slučaju, njeni otisci prstiju su bili posvuda po toj prokletoj stvari, a krv devojčice je bila posvuda po Kramerovoj.“

„To su i dalje samo četiri oružja“, reče Laski.

„Mmm, oh, da, tu je takođe i drveni štap za šetnju koji smo našli pored zadnjih vrata marine. Na njemu je bilo krvi.“

Sol Laski zatrese glavom i pogleda Ričarda Hejnsa. Agent je prekrštenih ruku zurio u tablu. Izgledao je veoma umorno i veoma zgađeno.

„Pravo zamršeno klupko, a, profesore?" dovrši Džentri. Vratio se do svoje stolice i srušio se u nju sa uzdahom. Nagnuo se napred i srknuo malo hladne kafe iz velike šolje. „Neka teorija?"

Laski se žalosno nasmeši i odmahnu glavom. Zurio je u tablu kao da pokušava da upamti informacije. Posle jednog minuta počešao se po bradi i tiho rekao: „Nema teorija, bojim se, šerife. Ali moram da postavim očigledno pitanje."

„Koje?“

„Gde je gospođica Fuler? Dama u čijoj se kući ovaj pokolj dogodio?"

„Gospojica Fuler“, ispravi ga Džentri. „Kako su nam susedi rekli, ona je bila jedna od čarlstonskih velikih starih usedelica. A taj naziv ’gospojica’ u ovim krajevima se koristi skoro dvesta godina, profesore. Da odgovorim na vaše pitanje - nema ni traga od gospojice Melani Fuler. Postoji izveštaj po kome je neidentifikovana starija žena viđena u gornjoj sali hotela odmah posle ubistva gospođe Drejon, ali niko nije potvrdio da je to bila gospojica Melani Fuler. Staru damu traže u tri države, ali do sada nema reci.

„Ona bi mogla da bude ključ“, sugerisao je Laski nesigurno.

„Aha. Možda. A opet, njena isečena tašna je nađena sakrivena iza toaletne školjke dole u marini Baterija. Mrlje krvi na njoj poklapaju se sa onima sa oštrice Torn-Hauptovog noža pariske izrade.“

„Gospode bože“, prošaputa psihijatar. „To nema smisla.“

Za tenutak je vladala tišina, a onda Hejns ustade. „Možda je sve jednostavnije nego što izgleda“, reče i povuče manžete naniže. „Gospođa Drejton je bila u poseti gospođici Fuler... oprostite, gospojici Fuler... dan pre ubistava. Otisci prstiju u kući potvrđuju da je bila tamo, a i susetka ju je videla kako u petak uveče ulazi u kuću. Gospođa Drejton je načinila loš izbor i zaposlila tu Baret Kramer kao svoju pomoćnicu. Kramerova je tražena u Filadelfiji i Baltimoru zbog optužbi koje sežu čak od hiljadu devetsto šezdeset osme.“

„Kakvih optužbi?“, upita Laski.

„Poroci i narkotici“, odseče agent. „Dakle, gospođica Kramer i Fuleričin čovek - taj Torn - udružuju se i kuju zaveru protiv svojih postarijih poslodavki. Na kraju krajeva, kažu da imovina gospođe Drejton vredi skoro dva miliona dolara, a gospođica Fuler je imala priličan bankovni račun ovde u Čarlstonu."

„Ali kako bi oni mogli...“, započe psihijatar.

„Samo trenutak. Dakle, Kramerova i Torn - Haupt, kako god - ubijaju vašu gospođicu Fuler i rešavaju se njenog leša... lučke patrole upravo sada pretražuju zaliv. Ali im njen sused, stari čuvar, kvari planove. On ubija Haupta, vraća se u Fuleričinu kuću i tamo zatiče Kramerovu. Starčeva unuka ga vidi kako prelazi dvorište i trči za njim upravo na vreme da postane žrtva zajedno sa njim. Albert la Folet, treći zaverenik, uspaniči se pošto se Kramerova i Haupt ne pojavljuju, ubija gospođu Drejton i poludi,“

Džentri se ljuljao naprednazad u stolici, ruku prekrštenih na stomaku. Lako se smešio. „A šta je sa Džozefom Prestonom, fotografom?“

„Kao što ste rekli, slučajni prolaznik“, odgovori Hejns. „Možda je video Haupta kako baca telo stare dame. Nema sumnje da ga je ubio Švaba. Uzorci kože i tkiva uzeti ispod Prestonovih noktiju savršeno se uklapaju sa ogrebotinama na Hauptovom licu. Na onome što je ostalo od Hauptovog lica.“

„Da, a šta je sa njegovim okom?“

„Okom? Čijim okom?“ Psihijatar je gledao čas šerifa, čas čoveka iz FBI-ja.

„Hauptovim“, odgovori Džentri. „Nema ga. Neko mu je štapom obradio levu stranu lica.“

Hejns slegnu ramenima. „Ovo je ipak jedini scenario koji ima ikakvog smisla. Imamo dvoje zaposlenih, bivše kriminalce, koji rade za dve bogate stare dame. Njihov pokušaj otmice ili ubistva ili čega god se izjalovljuje i završava u lancu ubistava.“

„Aha. Možda“, reče Džentri.

U nastaloj tišini Sol Laski je čuo smeh iz drugih kancelarija Okružne kuće. Negde napolju sirena je zatulila, a zatim se utišala.

„Šta vi mislite, profesore? Imate li neku ideju?“, upita Džentri.

Sol Laski polako odmahnu glavom. „Mislim da je ovo krajnje zbrkano.“

„Šta je sa idejom o ’rezonanciji nasilja’ iz vaše knjige?“, upita Džentri.

„Mmm“, reče Laski, „ovo nije baš ona vrsta situacije na koju sam mislio. Ovde svakako postoji lanac nasilja, ali ne vidim kataIizator.“

„Katalizator?“, ponovi Hejns. „O čemu mi, do đavola, ovde pričamo?"

Džentri podiže noge na sto i obrisa vrat crvenom maramom. „Knjiga doktora Laskija govori o situacijama koje programiraju ljude na ubistvo.“

„Ne shvatam“, reče Hejns. „Kako to mislite ’programiraju’? Mislite li na stare liberalne argumente o tome kako siromaštvo i društveni uslovi izazivaju zločine?“ Po agentovom tonu dalo se zaključiti šta misli o tom gledištu.

„Uopšte ne“, reče Laski. „Moja hipoteza je da neke situacije, uslovi, ustanove, čak i pojedinci, izazivaju u drugima naglašene reakcije koje kulminiraju u nasilju, čak i ubistvu, i to kada naizgled nema neposrednih uzročnoposledičnih odnosa.“

Agent FBI se namršti. „I dalje ne shvatam.“

„Do đavola", reče šerif Džentri, „videli ste našu cisternu za vodu tamo pozadi. Dik? Ne? Isuse, treba da je pogledate pre nego što odete. Obojili smo je prošlog avgusta u ružičasto. Zovemo je Peptobizmo Hilton. Ali prokleta stvar je uspela. Broj slučajeva nasilja se smanjio za šezdeset odsto otkako smo bacili tu farbu na nju, a nije baš da dobijamo bolju klijentelu. Naravno, ovo bi bilo nešto suprotno od onoga o čemu govorite, zar ne, profesore?“

Laski popravi naočari. Kad je podigao ruku, Džentri ugleda izbledele plave brojeve utetovirane na njegovu podlakticu odmah iznad zglavka. „Da, ali se mogu primeniti neki aspekti iste teorije“, reče psihijatar. „Istraživanja o bojama okoline pokazala su merljive promene navika i ponašanja kod subjekata. Razlozi za smanjenje broja slučajeva nasilja u takvim okruženjima u najboljem su slučaju višesmisleni, ali iskustveni podaci postoje... kao što ste se i sami uverili, šerife... i izgleda da ukazuju da izmena u psihofiziološkim reakcijama nastaje usled jednostavne promene boje. Moja teza sugeriše da su neki od manje shvatljivih slučajeva nasilnih zločina rezultat složenijih serija stimulativnih činilaca.“

„Aha'‘ reče Hejns. Pogledao je na sat, pa Džentrija. Šerif je udobno sedeo sa nogama podignutim na sto. Iznerviran, Hejns ukloni zamišljenu nit sa svojih sivih pantalona. „Bojim se da ne vidim kako bi ovo moglo da nam pomogne, doktore Laski“, reče agent. „Šerif Džentri ovde ima posla sa zapetljanom serijom ubistava, a ne sa nekakvim laboratorijskim miševima koji mu trče kroz lavirint.“

Laski klimnu glavom i lako slegnu ramenima. „Došao sam ovamo u posetu“, reče. „Odlučio sam da kažem šerifu o svojoj povezanosti sa gospođom Drejton i ponudim svaku moguću pomoć. Shvatam da sam verovatno potrošio dosta vašeg dragocenog vremena. Hvala vam na kafi, šerife.“

Psihijatar ustade i krete ka vratima.

„Hvala na saradnji, profesore“, reče Džentri i useknu se u svoju crvenu maramicu. Trljao je tkaninom tamoamo kao da se češe. „O, još nešto sam hteo da vas pitam."

Laski se okrenu sa rukom na kvaki i sačeka.

„Doktore Laski, da li mislite da su ova ubistva mogla da proisteknu iz neke svađe dveju starih dama - Nine Drejton i Melani Fuler, hoću da kažem? Jesu li možda one mogle da pokrenu ceo proces?“

Laskijevo lice je bilo bezizražajno. Tužne oči su treptale. „Moguće je, ali to ne objašnjava ubistva u hotelu Mansard, zar ne?“, reče.

„Ne, svakako ne“, saglasi se Džentri i protrlja nos maramicom poslednji put. „U redu. Pa, hvala, profesore. Zaista cenimo što ste nam se javili. Ako se setite još nečega o gospođi Drejton štoi moglo da nas uputi ka rešavanju motiva i načina nastanka ove zbrke, molim vas da nas pozovete, na naš račun, važi?“

„Naravno", reče psihijatar. „Srećno, gospodo."

Hejns sačeka dok se vrata ne zatvoriše. „Trebalo bi da proverimo Laskija“, rekao je.

„Mmm“, reče Džentri. Držao je svoju praznu šolju za kafu i polako je okretao u ruci. „Već jesam. On je onaj za kog se izdaje, sve je u redu.“

Hejns trepnu. „Proverili ste ga pre nego što je ušao danas ovamo?“

Džentri se iskezi i spusti šolju. „Posle njegovog jučerašnjeg poziva. Mislim, nije baš da imamo previše osumnjičenih pa da bih traćio vreme na telefoniranje u Njujork."

„Videću da Biro proveri gde je bio u periodu počev od...“

„Držao je predavanja na Kolumbiji", prekide ga Džentri. „U subotu uveče. Bio je na javnoj raspravi o uličnom nasilju. Posle toga je bio na prijemu koji je trajao do posle jedanaest. Razgovarao sam sa dekanom."

„Bez obzira“, reče Hejns, „proveriću njegov dosije. Onaj deo Nini Drejton kako dolazi kod njega na terapiju prosto nije zvučao istinito."

„Aha“, reče Džentri, „Bio bih ti zahvalan ako to uradiš, Dik.“

Agent FBI-ja uze svoj kišni mantil i torbu za spise. Kada je pogledao šerifa, zastao je. Džentri je toliko jako stisnuo ruke da su se prsti zabeleli. U obično živahnim plavim očima ljutnja je ključala gotovo do besa. Džentri ga pogleda.

„Dik, u ovoj stvari trebaće mi sva pomoć koju mogu da dobijem.“

„Naravno."

„Zaista to mislim“, reče Džentri i podiže olovku obema rukama. „Niko u mom okrugu ne može da se izvuče sa devet bogomprokletih ubistava. Neko je pokrenuo ovo sranje i ja ću da pronađem ko je to.“

„Da“, reče Hejns.

„Ja ću da pronađem ko je to“, ponovi Džentri. Podigao je pogled. Oči su mu bile hladne. Olovka mu puče u rukama a da nije ni primetio. „ A onda ću da ih pohvatam, Dik. Hoću. Kunem se da hoću.“

Hejns klimnu, oprosti se i ode. Nakon agentovog odlaska Džentri je dugo zurio u zelena vrata. U jednom trenutku pogledao je u polomljenu olovku u svojoj ruci. Nije se osmehnuo. Polako, pažljivo, nastavio je da Iomi olovku u sve manje i manje komade.

Hejns se odvezao do hotela taksijem, platio račun i istim taksijem se odvezao do Međunarodnog aerodroma Čarlston. Poranio je. Nakon što je predao prtljag, šetao je goredole po zgradi, kupio Njuzvik, prošao pored nekoliko telefonskih govornica, da bi se na kraju zaustavio kod reda govornica smeštenih u sporednom hodniku. Otkucao je broj sa pozivnim brojem Vašingtona.

„Broj koji ste birali privremeno nije dostupan", rekao je snimljeni ženski glas. „Molimo vas da pokušate ponovo ili pozovete mesnog predstavnika kompanije Bel.“

„Ričard M. Hejns“, reče čovek iz FBI-ja. Osvrnuo se preko ramena kada su žena i dete prošli ka toaletu. „Koventri. Kabl. Pokušavam da dobijem 779-491“

Čuo se škljocaj, tiho zujanje, pa šum još jednog magnetofona. „0va kancelarija je zatvorena zbog popisa do daljeg obaveštenja. Ako želite da ostavite poruku, molimo sačekajte zvučni signal. Nema vremenskog ograničenja." Posle pola minuta tišine čula se tiha zvonjava.

„Ovde Hejns. Upravo napuštam Čaiiston. Pojavio se psihijatar po imenu Sol Laski i razgovarao sa Džentrijem. Laski kaže da radi na Univerzitetu Kolumbija. Napisao je knjigu s naslovom Patologija nasilja, izdanje Akademi pres. Kaže da se tri puta sreo sa Ninom Drejton u Njujorku. Poriče da poznaje Baret Kramer, ali možda laže. Laski ima tetovažu iz koncentracionog logora na ruci. Serijski broj 4490182.

Još nešto. Džentri je proverio Karla Torna i zna da je on zapravo švajcarski lopov po imenu Oskar Feliks Haupt. Džentri je brljiv, ali nije glup. Izgleda da ima motor u dupetu povodom cele ove stvari.

Podneću izveštaj do sutra. U međuvremenu preporučujem da se postavi prismotra nad Laskijem i šerifom Džentrijem. Možda ćete kao meru opreza razmotriti otkazivanje polisa oba gospodina. Stižem kući večeras do dvadeset nula nula i čekaću dalja uputstva. Hejns. Kabl. Koventri."

Agent Ričard Hejns spusti slušalicu, uze svoju torbu za spise i brzo se pridruži gužvi koja se kretala prema izlazima.

Sol Laski je izašao iz Okružne kuće i odšetao do sporedne ulice u kojoj je parkirao iznajmljenu tojotu. Padala je slaba kiša. Sol se iznenadio koliko je vazduh topao uprkos kišici. Temperatura mora da je bila petnaestak stepeni. Kada je juče napustio Njujork padao je sneg, a temperatura se danima kretala oko -5°C.

Sol je sedeo u kolima i posmatrao kako kapi kiše prskaju po vetrobranskom staklu. Kola su mirisala na nove presvlake i nečiju cigaru. Počeo je da drhti uprkos toplom vazduhu. To se pojačavao, počeo je da se trese. Snažno je stezao volan dok mu drhtavica nije sišla iz trupa i postala napeto podrhtavanje u nogama. Čvrsto je zgrabio mišiće bedara i mislio o drugim stvarima; o proleću, o tihom jezeru koje je otkrio prošlog leta u planinama Adirondak, napuštenoj dolini na koju je naišao u Sinaju, gde su se peskom izgrebani rimski stubovi usamljeno uspravljali ispred slojevitih poroznih stena.

Posle nekoliko minuta Sol je pokrenuo auto i besciljno se vozikao mokrim ulicama. Bilo je malo saobraćaja. Razmišljao je da krene Putem broj 52 ka svom motelu. Umesto toga je na Istočnom obalnom putu okrenuo nazad prema jugu, prema Staroj četvrti Čarlstona.

Hotel Mansard bio je označen zelenom lučnom tendom koja je dopirala do ivičnjaka. Sol hitro pogleda mračni ulaz ispod nje i proveze se dalje. Tri bloka dalje okrenuo je desno u usku stambenu ulicu. Ograde od kovanog gvožđa odvajale su dvorišta od popločanog trotoara. Sol je usporio i, brojeći tiho za sebe, pratio kućne brojeve.

Kuća Melani Fuler bila je mračna. Prazno dvorište sa severa je zatvarala kuća, prozora zaštićenih teškim kapcima. Na dvorišnoj kapiji bio je lanac sa katancem, naizgled novim.

Sol skrenu levo u sledeću ulicu, pa opet levo, skoro se vrativši u Široku ulicu, pre nego što je našao mesto za parkiranje iza kamiona za snabdevanje. Kiša je sada padala jače. Sol uze belu tenisku kapu sa zadnjeg sedišta, spusti je duboko na čelo i podiže kragnu svog sportskog sakoa od somota.

Ulica je išla kroz centar bloka; oivičavale su je male garaže, gusto grmlje, visoke ograde i bezbrojne kante za smeće. Sol je brojao kuće kao dok je vozio, ali je ipak morao da potraži dve palme mrtvog izgleda ispred južnog prozora prema zalivu kako bi bio siguran da je našao pravu kuću. Koračao je sa rukama u džepovima, svestan da izgleda sumnjivo u uskoj ulici, ali nije mogao ništa da učini povodom toga. Kiša je i dalje padala. Sivo popodne klizilo je u mutno zimsko veče. Neće imati više od pola sata svetlosti. Sol duboko udahnu tri puta i krenu tri metra dugim prilaznim putem koji se završavao nečim što je nekada moralo biti mala štala za kočije. Prozori su bili prebojeni crnom bojom, ali bilo je očigledno da zgrada nikada nije korišćena kao garaža. Visoka zadnja ograda od čelične žice preplitala se sa lozom i oštrim granama gustog žbunja. Donja kapija, nekada deo crne gvozdene ograde, bila je zatvorena lancem i katancem. Na žutoj plastičnoj traci pričvršćenoj duž lanca pisalo je: ZABRANJEN PROLAZ PO NAREĐENJU ŠERIFA OKRUGA ČARLSTON.

Sol je oklevao. Čulo se samo rešetanje kiše po crepovima štale za kočije i kapanje vode sa loze. Posegnuo je, uhvatio se za visoku ogradu, stavio levo stopalo na prečku kapije, za trenutak opasno balansirao iznad zarđalih gvozdenih šiljaka, pa skočio na pločnik zadnjeg dvorišta.

Čučao je zgrčen nekoliko trenutaka, prstiju raširenih po vlažnom kamenju, sa grčevima u desnoj nozi. Začuo je lupanje sopstvenog srca i iznenadno kevtanje nekog malog psa iz obližnjeg dvorišta. Lavež prestade. Sol brzo promače pored cveća i naherenog kupatila za ptice do zadnje drvene verande, očigledno dodate dugo nakon što je kuća od cigle bila sagrađena. Kiša, zamiruće svetlo i kapi sa lišća kao da su utišavali udaljene zvuke i pojačavali one koje je Sol proizvodio. Levo od sebe video je biljke iza staklenih ploča tamo gde se prepravljena zimska bašta produžavala u vrt. Pokušao je da otvori klizna vrata sa verande. Otvorila su se sa zarđalim uzdahom i Sol stupi u mrak.

Dug i uzan prostor mirisao je na plesan i trulu zemlju. Sol je video tamne obrise praznih zemljanih saksija poređanih po policama duž zida. Unutrašnja vrata, masivna, sa umetnutim staklom armiranim olovom i prelepim reljefom, bila su čvrsto zaključana. Sol je znao da imaju nekoliko brava. Bio je takođe siguran da je starica imala neku vrstu alarmnog uređaja, ali i jednako siguran da je to nekakav unutrašnji alarm koji nije povezan sa policijskom stanicom.

A šta ako ga je policija povezala? Sol zatrese glavom i pređe mračnim prostorom da proviri kroz uzane prozore iza police. Video se bledi masivni obris hladnjaka. Odjednom se dovalja udaljeni pucanj groma i kiša udvostruči snagu napada na krovove i živicu. Sol pomeri saksije, smesti ih na prazne radne površine, obrisa ruke od crne zemlje pa spusti metar dug deo police. Prozori iznad grube ploče bili su bezbedno zabravljeni iznutra. Sol čučnu, pritisnu staklo prstima za trenutak, pa se okrete da uzme najveću i najtvrđu saksiju.

Zvuk razbijenog stakla učinio se Solu vrlo glasan, glasniji od grmljavine koja je bučno sledila munje čiji je blesak pretvarao nerazbijena stakla u ogledala. Sol ponovo zamahnu, zajedno sa oknom razbi bradati obris sopstvenog odraza, odbi ostatke stakla sa ivica i rukom u mraku potraži bravu. Od iznenadne, detinjaste pomisali na ruku koja dodiruje njegovu naježio mu se vrat. Našao je lanac i povukao. Prozor se otvori upolje. On se provuče unutra, stade na ultrapas i slomljeno staklo i teško doskoči na popločani kuhinjski pod.

U staroj kuči čuli su se zvuci. Voda je jurila kroz oluke odmah iza prozora. Motor hladnjaka promenio je ritam rada udarom od kog je Solu srce skočilo u grlo. Zapazio je da struja nije isključena. Odnekud se čulo fino grebanje, kao da nokti stružu po staklu.

Iz kuhinje su vodila troja klatna vrata. Sol odabra ona ispređ sebe i uđe u dugačak hodnik. Čak i po slabom svetlu video je mesto, na korakdva od kuhinjskih vrata, gde je tamno uglačan pod bio oštećen. Zastao je u podnožju širokog stepeništa, upola očekujući da vidi kredom iscrtane obrise tela kao u američkim detektivskim filmovima koje je vrlo voleo. Nije ih bilo. Tek jedna široka mrlja na drvetu blizu prvog stepenika. Sol kratko pogleda duž drugog, kratkog hodnika prema predvorju, pa uđe u veliku ali prenatrpanu sobu koja je ličila na salon namešten stvarima iz prošlog veka. Svedo je prolazilo kroz umrljane ploče stakla na vrhu širokog prozora prema zalivu. Časovnik na kaminu smrzao se u 3.26. Teški tapacirani nameštaj i visoke vitrine pune kristala i porcelana kao da su usisali sav kiseonik iz sobe. Sol povuče okovratnik i brzo pregleda sobu. Smrdelaje. Vonjala je na starost, na sredstvo za poliranje, na gorki talk i trulo meso, vonjala je mirisom koji je Sol uvek povezivao sa svojom prastarom tetkom Danutom i njenim malim stanom u Krakovu. Danuta je umrla u sto trećoj godini.

Na kraju ulaznog hodnika bila je trpezarija, prazna. Od težine Solovih koraka fini luster lako je zvecnuo. U ulaznom predvorju stajao je prazan čiviluk za šešire i dva crna štapa naslonjena na zid. Napolju polako prođe kamion i kuća zadrhta.

Zimska bašta, smeštena iza trpezarije, bila je mnogo svetlija od ostatka kuće. Stojeći u njoj Sol se osećao izloženim. Kiša je stala. Sol je video ruže kako vire iz mokrog zelenila u vrtu. Za nekoliko časaka pašće mrak.

Predivna ostakljena vitrina bila je razbijena. Ispolirano trešnjevo drvo bilo je polomljeno, a pod je još prekrivalo slomljenotaklo. Sol joj oprezno priđe i čučnu. Nekoliko figurica i poslužavnika od kalaja ležali su prevrnuti na srednjoj polici.

Sol se uspravi i pogleda unaokolo. Osećaj panike rastao je u njemu bez očiglednog razloga. Zadah mrtvog mesa kao da ga je dopratio u sobu. Otkrio je da mu se desna šaka grčevito zatvara otvara. Mogao bi sada da ode, pravo kroz vrata u kuhinju i bio bi na kapiji za dva minuta.

Sol se okrenuo i pošao mračnim hodnikom ka stepeništu. Ograda je bila hladna i glatka na dodir. Uprkos malom okruglom prozoru preko puta stepenica, mrak se dizao poput hladnog vazduha i slagao se ispred njega na odmorište. Na vrhu je zastao. Vrata sa njegove desne strane bila su gotovo iščupana iz šarki.

Bledi iveri visili su s dovratka poput pokidanih tetiva. Sol se prisili da uđe u spavaću sobu. Zaudarala je poput hladnjače za meso nedeljama nakon što je nestalo struje. Visoki plakar za garderobu .stajao je u jednom uglu nalik na pretrpan uspravljen mrtvački sanduk. Teške zavese sakrivale su prozore koji su gledali na dvorište. Na samom središtu starog toaletnog stola ležali su starinska četka i češalj od abonosa. Ogledalo izbledelo i mrljavo; visoki krevet uredno zategnut.

Sol se okrenu da ode kada začu zvuk.

Skamenio se u pola koraka, ruke mu se nevoljno digoše, stegnute u pesnice. Nije bilo ničega osim mirisa trulog mesa. Spremio se da ponovo pođe, gotov da pripiše zvuk vodi u zagušenim olucima napolju, kada ga je ponovo čuo, ovoga puta jasnije.

Bili su to koraci u prizemlju. Tihi, veoma oprezni, počeli su da se penju uz stepenice.

Sol se okrete u mestu i u četiri koraka stiže do velikog garderobnog plakara. Vrata nisu pustila zvuka dok ih je otvarao i uvlačio se unutra, među obešenu vunu odeće stare dame. U ušima mu je divlje lupalo. Iskrivljena vrata se nisu sasvim zatvarala i kroz pukotinu ispred sebe video je tanku uspravnu liniju sivog svetla presečenu tamnim vodoravnim krevetom.

Koraci su se popeli uz poslednje stepenice, dugo oklevali u tišini, pa ušli u sobu. Bili su vrlo tihi.

Sol zađrža dah. Miris vune i naftalina mešao se sa zadahom pokvarenog mesa u njegovim nozdrvama i pretio da ga uguši. Teške haljine i šalovi obavijali su ga, posezali za njegovim ramenima i grlom.

Sol nije mogao da kaže da li su koraci otišli ili ne, toliko mu je snažno zujalo u ušima. Zgrabila ga je klaustrofobična panika. Nije mogao da se usredsredi na tanki prorez svetla. Setio se zemlje kako pada na lica, okrenuta nebu, bledog micanja ruke po grudvi crnog blata, belog flastera na obrazu i nehajne težine noge u sivoj vuni koja se crnela u zimskoj noći kako se klati iznad Jame gde su se beli udovi gurali poput sporih crva kroz crno blato...

Sol glasno ispusti dah. Borio se sa obešenom vunom i posegao da otvori vrata plakara.

Njegova ruka ih nije ni dotakla. Pre nego što se pomakao, vrata su se s trzajem otvorila spolja.

PET

Vašington, okrug Kolumbija

Utorak, 16. decembar 1980.

Toni Harod i Marija Čen sleteli su na Nacionalni aerodrom u Vašingtonu, unajmili kola i odvezli se pravo u Džordžtaun. Bilo je rano popodne. Dok su prelazili Mejsonov Memorijalni most, reka Potomak izgledala je sivo i ljigavo. Golo drveće bacalo je uske senke na Mel. Na Aveniji Viskonsin nije bilo gužve.

„Ovde“, reče Harod. Marija skrenu u Ulicu M. Skupe gradske kuće kao da su se zbile na slabom zimskom svetlu. Kuća koju su tražili ličila je na mnoge druge duž ulice. Ispred bledožutih vrata garaže bila je zona zabranjenog parkiranja. Ulicom je prošao jedan par, oboje umotani u teško krzno, sa uzdrhtalom pudlicom koja je zatezala povodac.

„Čekaću“, reče Marija Čen.

„Ne“, reče Harod. „Vozi ukrug. Prođi ovuda na svakih deset minuta.“

Kada je Harod izašao, za trenutak je oklevala, a zatim se odvezla, provukavši se ispred jedne limuzine sa šoferom.

Harod nije prišao ulaznim vratima kuće, nego garaži. Metalna ploča kliznu nagore i otkri tanki prorez i četiri neobeležena plastična dugmeta. Harod izvuče iz novčanika malu kreditnu karticu ugura je u prorez. Čuo se škljocaj. Stao je bliže zidu i pritisnuo treće dugme četiri puta, a zatim ostala tri. Vrata garaže se podigoše. Harod izvuče kartu i uđe.

Kada su se vrata spustila za njim, u praznom prostoru postalo je vrlo mračno. Harod nije osetio ni trag mirisa benzina ili nafte, samo hladni beton i lak sa drvene oplate. Načinio je tri koraka do sredine garaže i stao mirno, ne trudeći se da pronađe vrata ili prekidač za svetlo. Čulo se tiho električno zujanje. Harod je znao da ga skenira kamera ugrađena u zid i proverava da niko drugi nije ušao sa njim. Pretpostavljao je da je kamera opremljena infracrvenim sočivom ili onim za pojačavanje svetla. Zapravo ga je bilo baš briga.

Vrata se škljocnuvši otvoriše. Harod krenu prema svetlu i stupi u praznu prostoriju koja je, sudeći po električnim i vodovodnim izvodima, bila predviđena za perionicu. Još jedna videokamera virila je iznad vrata koja se zaključaše za njim. Harod raskopča svoju pilotsku kožnu jaknu.

„Molim vas da skinete naočari za sunce, gospodine Harode.“ Glas je dopirao iz standardnog kućnog interfona na zidu.

„Jebi se“, reče Harod ljubazno i skide svoje pilotske naočari za sunce. Dok ih je stavljao natrag, vrata se otvoriše i uđoše dva visoka čoveka u tamnim odelima. Jedan je bio ćelav i krupan, stereotipna slika izbacivača ili telohranitelja. Drugi, viši, vitak i taman, na neki neodređeni način izgledao je mnogo opasnije.

„Budite ljubazni i podignite ruke, gospodine“, reče krupni.

„Budite ljubazni pa se jebite“, reče Harod. Mrzeo je da ga dodiruju muškarci. Mrzeo je samu pomisao da ga oni dodiruju. Dvojica ljudi strpljivo su čekala. Harod podiže ruke. Teškaš ga opipa stručno, bezlično, pa klimnu tamnom čoveku.

„Ovuda, gospodine Harode.“ Vitki čovek ga povede kroz vrata, kroz neupotrebljavanu kuhinju, niz osvetljeni hodnik pored nekoliko praznih, nenameštenih soba i zastade u podnožju stepenica. „Prva soba levo, gospodine Harode“, reče i pokaza naviše. „Čekaju vas.“

Harod pođe uz stepenice ne rekavši ništa. Parket je bio od svetle hrastovine, uglačan do visokog sjaja. Zvuk njegovih čizama po stepenicama odjekivao je kroz celu kuću. Mirisala je na svežu boju i prazninu.

„Gospodine Harode, tako mi je drago što ste nam se pridružii.“ Pet muškaraca sedelo je u polukrugu na sklopivim stolicama.

Soba je možda trebalo da bude glavna spavaća soba ili velika radna soba. Podovi nisu bili zastrti, rebrasti kapci bili su beli, a kamin hladan. Harod je poznavao ove ljude - ili je bar znao njihova imena. Sleva nadesno bili su.poznati kao Trask, Kolben, Sater, Barent i Kepler. Nosili su skupa, konzervativno skrojena odela i sedeli u gotovo jednakim pozama, uspravnih leđa, prekrštenih nogu, sklopljenih ruku. Trojica su pored sebe imali kofere za spise. Trojica su nosili naočari. Sva petorica bili su belci, između kasnih četrdesetih i ranih šezdesetih, sa Barentom kao najstarijim. Kolben je bio gotovo ćelav, ali ostala četvorica kao da su išla kod istog berberina sa Kapitol Hila. Trask je prvi progovorio. „Kasnite, gospodine Harode.“

„ Aha“ reče Harod i priđe bliže. Nije bilo stolice za njega. Skinuo je kožnu jaknu i prebacio jepreko ramena, držeći je jednim prstom. Nosio je svetlocrvenu košulju, otkopčanu napred kako bi se video privezak od ajkulinog zuba na zlatnom lancu, vrlo pripijene pantalone, zlatnu R2-D2 kopču na kaišu, koju mu je poklonio Džordž Lukas, i teške cipele nalik onima za polo. „Avion je kasnio."

Trask klimnu. Kolben se nakašlja kao da će da govori, ali je samo popravio naočari u rožnatom okviru.

„Dakle, šta znamo?“, upita Harod. Ne čekajući na odgovor, on ode do ormara, izvadi metalnu sklopivu stolicu, postavi je unutar kruga naslonom napred i uzjaha je. Jaknu je spustio preko naslona. „Ima li nešto novo?“, upita. „Ili sam prešao ovaj jebeni put zabadava?“

„Mi smo hteli to vas da pitamo“, reče Barent. Glas mu je bio prefinjen i dobro moduliran. U samoglasnicima se osećao tračak naglaska Istočne obale i Engleske. Barent očigledno nije bio čovek koji mora da povisi ton da bi ga čuli. Slušali su ga.

Harod slegnu ramenima. „Održao sam jedan od posmrtnih govora na Vilijevoj komemoraciji“, reče. „Na groblju Forest Loun. Vrlo tužno. Pojavilo se oko dvesta holivudskih slavnih ljudi da odaju poštu. Deset ili petnaest njih stvarno je i poznavalo Vilija.“ „Njegova kuća“, reče Barent strpljivo. „Jeste li pretražili njegovu kuću kao što je zahtevano?“

„Da.“

„I?“

„I ništa“, reče Harod. Usta mu postadoše tanka crta na bledom licu. Mišići u uglovima usana, koji su često izražavali sarkazam ili surovi humor, sada su bili stegnuti od napetosti. „Imao sam samo nekoliko sati. Pola od toga sam proveo isterujući neke Vilijeve bivše Ijubavnike koji imaju ključeve i koji su se kao lešinari vratili da pokupe kosti iz njegove kuće...“

„Jesu li bili Upotrebljavani?" upita Kolben. U njegovom glasu bilo je strepnje.

„Ne, mislim da nisu. Vili je gubio moć, sećate se. Možda ih je malo uslovljavao. Milovao ih malčice. Sumnjam da je čak i to činio. Nije morao, sa svojim novcem i uticajem u studiju.“

„Pretraga, reče Barent.

„Da. Dakle, imao sam oko jedan sat. Tom Megvajer, Vilijev advokat, moj je stari prijatelj, pa mi je dopustio da pregledam papire iz Vilijevog sefa i stola. Nije bilo ničega naročitog. Neka filmska i televizijska prava. Nešto akcija, ali ništa što bih nazvao velikim. Vili se u svojim ulaganjima držao filmske industrije. Mnogo poslovnih pisama, ali gotovo ništa lično. Njegov testament je pročitan juče, znate. Ja sam dobio kuću... ako platim posrane poreze. Većina novca vezana je u projektima. Ostavio je ostatak svog bankovnog računa holivudskom ogranku ASPCA.“ [27]

„ASPCA?, ponovi Trask.

„Nego šta. Stari Vili je ludovao za životinjama. Uvek se žalio na način na koji se koriste u filmovima i zagovarao oštrije zakone i profesionalna pravila za zaštitu konja u opasnim scenama i sva ta sranja."

„NastaviteK, reče Barent. „Nije bilo papira koji bi ukazivali na Vilijevu prošlost?"

„Ne.“

„I ničega što bi ukazivalo na njegovu Sposobnost?“

„Ne. Ničega."

„I nigde se ne spominje niko od nas?“, upita Sater.

Harod se uspravi u stolici. „Naravno da ne. Znate da Vili nije ništa znao o Klubu.“

Barent klimnu i preplete prste. „Nema šanse za to, gospodine Harode?"

„Nema šanse.“

„Pa ipak je bio svestan vaše Sposobnosti.“

„Pa, jeste, mislim, svakako. Ali vi ste se pre nekoliko godina saglasili da o tome bude obavešten. Rekli ste mi to kada ste mi naložili da se upoznam s njim.“

„Da.“

„Osim toga, Vili je uvek mislio da je moja Sposobnost slaba i nepouzdana u poređenju s njegovom, pošto nisam imao potrebe da Upotrebljavam nikoga na način na koji je to on činio... zbog mojih opredeljenja...“

„Niste Upotrebljavali muškarce", reče Trask.

„Zbog mojih opredeljenja“, reče Harod. „Šta je Vili znao koji kurac? Gledao me je niz nos čak i kad je izgubio sve osim moći da drži u redu Rejnoldsa i Luhara, ta dva njegova zavisnika od milovanja. A polovinu vremena ni u tome nije uspevao.“

Barent ponovo klimnu. „Vi, dakle, verujete da on više nije bio u stanju da Upotrebljava Ijude kako bi otkazao druge?“

„Zaboga, ne“, reče Harod. „Uopšte ne. Možda je bio u stanju da iskoristi svoju dvojicu siledžija ili nekog od svojih švalera, ali nije bio toliko glup da to učini.“

„A vi ste ga pustili da otputuje u Čarlston na to... okupljanje sa one dve žene?“, upita Kepler.

Harod zgrabi naslon stolice preko kožne jakne. „Kako to mislite ’pustio sam ga’? Do đavola, jesam, pustio sam ga. Moj posao je bio da ga nadzirem, ne da mu ograničavam putovanja. Vili je putovao po celom svetu.“

„A šta mislite da je radio na tim okupljanjima?“, upita Barent.

Harod slegnu ramenima. „Pričao o starim vremenima. Prežvakavao prošlost sa one druge dve bivše. Što se mene tiče, možda je još tucao te dve babe. Kako ja, jebiga, da znam? Obično je ostajao samo dva ili tri dana. Nikada nije bilo problema."

Barent se okrenu Kolbenu i pokaza rukom. Ćelavi čovek otvori svoj kofer za spise i izvadi smeđu, spiralom povezanu knjižicu koja je ličila na nečiji album za fotografije. Proneo ju je do Haroda duž kruga.

„Kakvo je ovo sranje?“

„Pogledajte", naredi Barent.

Harod je listao album, prvo brzo, zatim veoma sporo. Pročitao je nekoliko novinskih izrezaka do kraja. Kada je završio, skinuo je tamne naočari. Niko nije govorio. Odnekud sa Ulice M. čula se sirena.

„Ovo nije Vilijevo", reče Harod.

„Nije“, reče Barent. „To je pripadalo Nini Drejton." „Neverovatno. Potpuno neverovatno, jebote. Ovo ne može biti stvarno. Matora riba mora da je bila senilna, imala maniju veličine. Želela da bude kao u stara vremena."

„Ne“, reče Barent. „Izgleda da je mnogo puta bila prisutna u odgovarajuće vreme. Vrlo verovatno su njena.“

„Sranje“, reče Harod. Stavio je naočari i masirao obraze. „Odakle vam ovo? Iz njenog njujorškog stana?“

„Ne“, odgovori Kolben. „Neko od naših je prošle subote bio u Čarlstonu zbog Vilijeve avionske nesreće. Bio je u prilici da uzme ovo iz prtljaga Nine Drejton, iz kancelarije mrtvozornika, pre nego što su mesne vlasti mogle to da vide.“

„Sigurni ste?“, upita Harod.

»Da.“

„Pitanje glasi“, reče Barent, „da li su njih troje i dalje igrali neku varijantu njihove stare Bečke igre? I ako jesu, da li je vaš prijatelj Vili posedovao slična dokumenta?"

Harod odmahnu glavom, ali ne reče ništa.

Kolben iz svog kofera izvadi dosije. „Među ostacima aviona nije pronađeno ništa od značaja. Naravno, jedva da je pronađenošta prepoznatljivo. Ostaje da se pronađe više od polovine žrtava. Tela izvučena iz močvare previše su raskomadana da bi se mogla brzo identifikovati. Eksplozija je bila veoma snažna. Uslovi u močvari usporavaju vađenje tela. Za istražitelje je situacija veoma teška.“

„Koja od matorih kučki je odgovorna?“, upita Harod.

„Nismo sigurni“, reče Kolben. „Ipak, izgleda da Vilijeva prijateljica, gospođica Fuler, nije preživela vikend. Ona je logičan kandidat.“

„Vili je umro na baš usran način“, reče Harod nikome posebno.

„Ako je uopšte umro“, reče Barent.

„Šta?“ Harod se zavali unazad. Ispravio je noge, a potpetice čizama ostavile su crni trag na hrastovom parketu. „Mislite da nije? Mislite da se nije ukrcao?“

„Agent za prodaju karata seća se da su se Vili i njegova dva prijatelja ukrcali“, reče Kolben. „Svađali su se. Vili i njegov crni saputnik."

„Džensen Luhar“, reče Harod. „Taj šupak bez mozga.“

Barent reče: „Ali ne može se garantovati da su ostali u avionu. Agenta su pozvali van prostora za ukrcavanje nekoliko minuta pre zatvaranja aviona.“

„Ali ništa ne navodi na to da Vili nije bio u avionu“, navaljivao je Harod.

Kolben odloži dosije. „Ništa. Ipak, dok ne pronađemo telo gospodina Bordena, ne možemo bezbedno da pretpostavljamo da je... a... neutralisan.“

„Neutralisan“, ponovi Harod.

Barent ustade i ode do prozora. Povukao je u stranu trakaste zavese koje su visile ispred belih kapaka. Koža mu je na indirektnom svetlu izgledala glatko poput porcelana. „Gospodine Harode, postoji li ikakva mogućnost da je Vili fon Borhert znao za Ostrvski klub?“

Harodova glava polete unazad kao da ga je neko ošamario. „Ne. Apsolutno ne.“

„Sigurni ste?“

„Potpuno."

„Nikada ga niste spomenuli? Ni zaobilazno?“

„Zašto bih koji kurac to učinio? Ne, do đavola, Vili nije ništa znao o tome.“

„Sigurni ste?“

„Vili je bio star čovek, Barente.Starac. Napola lud jer više nije mogao da Upotrebljava ljude. Naročito da ih Upotrebljava da bi ubijao. Ubijao, Kolbene, ub-ij-ao, a ne neutralisao ili otkazivao njihove polise ili uništavao sa krajnjim opreznošću ili bilo koji od vaših jebenih agencijskih eufemizama. Vili je ubijao da ostane mlad, više to nije mogao da čini i jadni stari prdonja se sušio kao šljiva ostavljena na suncu. Da je išta znao o vašem bogomprokletom Ostrvskom klubu, dopuzao bi dovde na kolenima i preklinjao vas da ga primite.“

„To je takođe i vaš Ostrvski klub, Harode“, reče Barent.

„Aha, čuo sam. Jedino što još nisam bio tamo, tako da ne znam.“

Barent reče: „Bićete pozvani na drugu nedelju ovog leta. Prva nedelja nije... a... neophodna, zar ne?“

„Možda nije. Ali čini mi se da bih voleo da se očešem o bogate moćne. Da ne spominjem malko milovanja.“

Barent se nasmeja. Nekoliko drugih je sledilo njegov primer. „Bože moj, Harode“, reče Sater, „zar ne dobijate dovoljno toga u Gradu Šljokica?"

„Osim toga“, reče Trask, „zar ne biste imali poteškoća? Mislim, s obzirom na našu listu gostiju za prvu nedelju... mislim, u svetlu vaših opredeljenja.“

Harod se okrenu i pogleda ga. Njegove oči postadoše uski prorezi na bledoj masci. Govorio je vrlo polako, svaka reč je zvecnula kao puščani metak kada pada u ležište. „Znate na šta sam mislio. Ne zajebavajte se sa mnom.“

„Da“, reče Barent. Glas mu je bio umirujući, britanski naglasak čujniji. „Znamo na šta ste mislili, gospodine Harode. Možda je ovo vaša godina za to. Da li znate ko će biti na ostrvu ovog juna?“

Harod slegnu ramenima i skrenu pogled sa Kolbena. „Uobičajena gomila momaka željnih letnjeg kampa, pretpostavljam. Zamišljam da će i Henri K. [28] ponovo biti tamo. Možda bivši predsednik.“

„Dva bivša predsednika“, reče Barent sa osmehom. „I zapadnonemački kancelar. Ali to nije tako važno. Doći će nam sledeći predsednik.“

„Sledeći predsednik? Gospode bože, zar niste upravo postavili novog?“

„Jesmo, ali on je star“, reče Trask, a ostali se nasmejaše kao da je to bio omiljeni skorašnji vic.

„Ozbiljno“, reče Barent, „ovo je vaša godina, gospodine Harode. Kada nam pomognete da razjasnimo pojedinosti čarlstonske zbrke, ništa više neće stajati između Vas i punopravnog članstva.“

„Koje pojedinosti?“

„Prvo, pomoći ćete nam da se uverimo da je Vilijem D. Borden, takođe poznat kao Herr Vilhelm fon Borhert, mrtav. Mi ćemo nastaviti sopstveno istraživanje. Možda će njegovo telo uskoro biti pronađeno. Možete nam pomoći tako što ćete jednostavno odbaciti druge mogućnosti, ako se pojave."

„U redu. Šta još?“

„Drugo, sprovešćete mnogo detaljnije pretraživanje kuće gospodina Bordena pre nego što se pojave drugi... a... lešinari. Uverite se da nije ostavio apsolutno ništa što bi moglo bilo kome da nanese neprijatnosti."

„Večeras letim nazad“, reče Harod. „Otići ću ujutro do Vilijeve kuće.“

„Odlično. Treće i poslednje, želeli bismo vašu pomoć u obračunu sa tom poslednjom čarlstonskom sitnicom.“ „Koja je to?“

„Osoba koja je ubila Ninu Drejton i koja je gotovo sigurno odgovorna za smrt vašeg prijatelja Vilija. Melani Fuler."

„Vi mislite da je još živa?“

„Da.“

„I želite da vam pomognem da je pronađete?“

„Ne“, reče Kolben. „Mi ćemo je pronaći."

„Šta ako je napustila zemlju? Ja bih to učinio na njenom mestu."

„Mi ćemo je pronaći“, reče Kolben.

„Ako ne želite da je pronađem, šta želite da učinim?"

„Želimo da budete prisutni kada bude uhvaćena“, reče Kolben. „Želimo da vi otkažete njenu polisu."

„Da je neutrališete", reče Trask sa bledim osmehom.

„Da je uništite sa krajnjom opreznošću", reče Kepler.

Harod trepnu i pogleda ka prozoru pored kog je stajao Barent. Visoki čovek se okrenuo i nasmešio. „Vreme je da platite svoje dugove, gospodine Harode. Naći ćemo vam tu damu. Želimo da zatim ubijete tu kučku koja se petlja u sve.“

Kako bi uhvatili direktan avion za Los Anđeles pre poslednjeg zvanog „Crveno oko - posebni“, Harod i Marija Čen morali su da polete sa Međunarodnog aerodroma Dals. Let je kasnio dvadeset minuta zbog mehaničkih problema. Harod je užasno želeo piće. Mrzeo je letenje. Mrzeo je da se stavlja na bilo čiju milost, a to je bilo upravo ono što je letenje značilo za njega. Poznavao je statistike koje su pokazivale koliko je letenje bezbedno. One mu nisu značile ništa. Imao je jasne vizije krhotina razbacanih po nekoliko hektara, savijenih komada metala još usijanih do beline, parčadi tela kako leže, bela i crvena, nalik na kriške lososa koji se suši na suncu. Jadni Vili, mislio je.

„Zašto ne služe prokleto pićepre poletanja, kada nam je potrebno?“, rekao je. Marija Čen se osmehnu.

Svetla na pisti već su se upalila kada su najzad zarulali da polete, ali kada se avion uzdigao iznad oblaka, bilo je sunca još nekoliko minuta. Harod otvori kofer za spise i izvadi gomilu fascikli. Stavio je na krilo pet mogućih scenarija. Tri su bila preduga, preko 150 stranica, pa ih je nepročitane vratio u kofer. Jedan je imao nečitljivu prvu stranicu, pa ga je odložio sa strane. Bio je na osmoj strani petog rukopisa kada im se približila stjuardesa da uzme njihove porudžbine za piće.

„Votku sa ledom“, reče Harod. Marija Čen je odbila piće. Harod pogleda mladu stjuardesu kada mu je donela piće. Po njegovom mišljenju, jedan od najglupljih postupaka u istoriji korporacija bio je podleganje aviokompanija optužbama za polnu diskriminaciju i njihovo unajmljivanje muškaraca kao stjuarda. Ovih dana su mu čak i stjuardese izgledale starije i običnije. Ali ova ne. Bila je mlada, izgledala je dobro oribano, a ne uobičajeno lutkasto, i bila seksi na način seljančice. Ličila je na Skandinavku. Imala je plavu kosu, plave oči i lako rumene obraze posute pegicama. Pune grudi, možda prevelike za njen stas, lepo su zatezale zlatnoplavi blejzer.

„Hvala vam, draga moja“, reče Harod kada je spustila čašu na mali poslužavnik ispred njega. Dotakao joj je ruku dok se uspravljala. „Kako se zovete?“

„Kristen." Nasmešila se, ali je učinak umanjila brzina kojom je povukla ruku. „Prijatelji me zovu Kris.“

„Pa, Kris, sedite za trenutak." Harod potapša široki naslon za ruku. „Da malo popričamo.“

Kristen se ponovo osmehnu, ali to je bio službeni osmeh, gotovo mehanički. „Oprostite, gospodine. Kasnimo, a ja moram da pripremim obroke.“

„Upravo čitam filmski scenario", reče Harod. „Verovatno ću biti producent tog filma. U njemu ima uloga koja kao da je napisana za lepu malu madchen [29] kao što ste vi.“ „Hvala vam, ali zaista moram da pomognem Lori i Kurtu oko obroka.“

Kada je krenula, Harod je uhvati za zglavak. „Da li bi vam bilo ubistveno teško da mi donesete još jednu votku sa ledom pre nego što se vratite Kurtu i Lori?“

Ona polako izvuče ruku, očigledno se opirući iskušenju da protrlja zglavak koji je on čvrsto stezao. Nije se smešila.

Drugo piće nije stiglo ni kada je nasmešena Lori donela Harodu odrezak i jastoga za večeru. Nije jeo. Napolju je bilo mračno, svetla na krajevima krila crvenkasto su treptala. Harod upali svetlo za čitanje iznad glave, ali na kraju ipak odloži scenario. Gledao je kako se Kristen efikasno kreće tamoamo. Harodov nepojedeni obrok pokupio je Kurt. „Želite Ii još kafe, gospodine?"

Harod ne reče ništa. Posmatrao je plavokosu stjuardesu kako se šali sa nekim poslovnim čovekom i donosi jastuk usnulom petogodišnjaku, dva reda ispred njega.

„Toni“, započe Marija Čen.

„Zaveži“, reče Harod.

Harod je sačekao da Kurt i Lori budu zauzeti negde drugde i da Kristen ostane sama u blizini prednjeg toaleta. Tada je ustao. Devojka se na prolazu okrenula da mu napravi mesta, ali inače kao da ga nije primetila. Toalet je bio slobodan. Harod uđe u njega, a zatim otvori vrata da virne nazad iza ugla.

„Oprostite, gospođice.“

„Da?“ Kristen podiže pogled sa poslužavnika koje je ređala.

„Izgleda da ovde nema vode.“

„Nema pritiska?“

„Nema vode uopšte“, reče Harod. On otkorači u stranu da je pusti da uđe. Preko ramena je video putnike prve klase kako slušaju muziku sa slušalica, čitaju ili dremaju. U njihovom pravcu gledala je samo Marija Čen.

„Čini mi se da sada teče kako treba“, reče stjuardesa. Harod uđe za njom i spusti rezu. Kristen se uspravi i okrenu. Pre nego što je progovorila Harod je zgrabi za mišicu.

Ćuti. Harod primače svoje lice njenom. Kabina je bila vrlo mala i vibracije motora su pulsirale kroz pregrade i metalnu tablu za odlaganje stvari.

Devojka širom otvori oči, a usne joj se rasklopiše da progovore, ali Harod gurnu i ona ne reče ništa. Piljio je u njene oči toliko snažno da je sila njegovog pogleda bila mnogo jača od pritiska njegove ruke na njenoj mišici. Harod oseti otpor i gurnu jače. Osećao je struju njenih misli i gurnuo još jače, krčeći sebi put poput čoveka kojipliva uzvodno. Njenu nelagodu je osetio najpre telesno, a zatim u dubinama njenog uma. Pribio je njenu napetu svest čvrsto kao što je jednom pribio uz zemlju svoju rođaku Elizabetu u rvanju kada su bili deca, slučajno se našavši odozgo, držeći je za ručne zglobove, pritiskajući ih na zemlju, donjeg dela tela među njenim nogama, među njenim bedrima, opirući se njenoj napetoj, izvijajućoj karlici trljanjem svom svojom težinom, osećajući nelagodnost i uzbuđenje zbog iznenadne erekcije i uzaludne i silovite borbe svoje bespomoćne zarobljenice.

Prestani. Kristenin otpor je omlitavio i skliznuo u stranu. Harodu je to ličilo na šokantnu, gotovo vrhunsku toplinu fizičkog prodiranja u ženu. Iznenadni mir i skoro uzbunjujuća opuštenost zavladali su dok se njegova volja širila njenim umom. Njena samosvest je bledela kao što gasne svetlost. Harod je pusti da nestaje. Nije se potrudio da sklizne duž krivina i niti njenih misli do tople tačke zadovoljstva u njenom središtu. Nije gubio vreme da je miluje. Haroda nije zanimalo njeno zadovoljstvo, samo njeno potčinjavanje

Ne miči se. Harod primače svoje lice još bliže. Po Kristeninim rumenim obrazima bilo je zlatnog puhora. Oči su joj bile širom otvorene, vrlo plave, potpuno proširenih zenica. Usne su joj bile vlažne i otvorene. Harod pređe svojim ustima preko njenih, lako ujede njenu punu donju usnu, a zatim gurnu jezik.

Kristen se nije micala, osim što je slabo izdahnula, što bi, da je bila slobodna, moglo biti uzdisanje, jecaj ili vrisak. Imala je ukus peperminta. Harod ponovo ugrize njenu donju usnu, ovoga puta jako, a onda odmače lice i osmehnu se. Sićušna kapljica krvi napuštala je njenu usnu i kretala se ka bradi. Oči su joj zurile negde pored Haroda, kroz njega, pasivne, bestrasne, ali iza njih strah je lepetao poput polusvesnog kretanja zarobljene životinje iza hladnih rešetaka.

Harod pusti njenu mišicu i pređe joj dlanom po obrazu. Uživao je u bespomoćnom savijanju njene volje, u čvrstoj sigurnosti sopstvene kontrole. Njena panika punila mu je nosnice poput snažnog parfema. Prelazio je preko molbenih podtonova njenog grčenja i pratio dobro utabane staze mraka ka motornom središtu njenog uma. Oblikovao je i mesio njenu svest sigurno kao što snažne ruke gnječe meko testo. Ponovo je uzdahnula.

Budi mirna. Harod povuče njen blejzer i pusti ga da, zgužvan, padne na tablu iza njih. Kabina je odjekivala njegovim teškim disanjem i brujanjem motora. Avion se blago nagnu i Harod pade po njoj, bedra uz bedra. Uzbuđenje poveća njegovu moć nad njom.

Budi tiha. Nosila je svilenu maramu u bojama aviokompanije, crvenoj i beloj, utaknutu u bež bluzu. Harod zanemari maramu i sigurnim prstima otkopča joj bluzu. Ona poče da se trese kada je grubo istrgao bluzu iz pojasa suknje, ali on pojača mentalni stisak i ona prestade.

Kristen je nosila obični beli grudnjak. Dojke su joj bile blede i teške, okrugle iznad bele krivine tkanine. Harod oseti neizbežnu nežnost kako raste u njemu, talas ljubavi i osećaja gubitka koji nikada nije izostao. To nije ometalo njegovu kontrolu.

Usne mlade žene se slabo pokrenuše. Na donjoj usni podrhtavale su krv i pljuvačka.

Ne miči se. Harod joj povuče bluzu preko ramena i ostavi je da visi niz njene mlitave ruke. Prsti su joj se trzali. Otkopčao joj je grudnjak i povukao ga nagore. Otvorio je svoju kožnu jaknu i raskopčao košulju kako bi mogao da trlja grudi o nju. Dojke su joj bile veće nego što je mislio, teške na njegovim prsima, kože tako ranjivo bele i bradavica tako fino ružičastih i malih da Harod oseti kako mu se grlo steže od siline ljubavi prema njoj.

Ćuti, ćuti, ćuti. Stoj mirno, kučko. Avion se još više nagnu nalevo. Harod se naslonio na nju, svom težinom po njoj, i trljao se o blagu oblinu njenog stomaka.

Iz hodnika se čula buka. Neko uhvati za kvaku. Harod joj zadiže suknju i povuče je preko njenih širokih bokova do usana. Hulahopke su joj se pocepale kada ih je grubo svukao, pridržao ih stopalom i pomerio joj kolenom levu nogu u stranu da ih potpuno skine. Ispod njih je nosila bele bikini gaćice. Na bedrima je imala još nežnog, zlatnog puhora. Noge su joj bile neverovatno glatke i čvrste. Harod zahvalno sklopi oči.

„Kristen? Jesi li unutra?“ To je bio stjuardov glas. Kvaka ponovo zalupka. „Kristen? Ja sam, Kurt.“

Harod joj spusti gaćice i raskopča pantalone. Imao je bolnu erekciju. Dodirnuo je njen trbuh odmah iznad linije stidnih dlaka i od tog dodira je uzdrhtao. Avion je posrtao u turbulenciji. Negde se čulo, panično zvonce. Harod joj stegnu butine, raširi joj noge i skliznu nagore u nju baš kad je avion počeo silovito da se trese. Osetio je pod prstima ivicu umivaonika dok se njena težina prenosila unazad, na njegove ruke. Za sekund je osetio suvi otpor, a zatim, u novom prodoru, sveobuzimajuću toplotu predaje. Harodove kretnje bile su grube. Privezak od ajkulinog zuba udarao je o njene zgnječene dojke.

„Kristen? Šta nije u redu, do đavola? Prolazimo kroz malo gadnog vremena. Kristen?" Avion se nagnu nadesno. Umivaonik i poklopac su vibrirali. Harod zabode, osloni je na sebe, ponovo zabode.

„Lovite stjuardesu?" Kroz tanka vrata začu se glas Marije Čen. „Pomaže jednoj starijoj dami kojoj je loše... vrlo loše, bojim se.“ Čulo se nerazumljivo mrmljanje. Između Kristeninih dojki blistao je znoj. Harod je jače pritisnu o sebe, stežući je, držeći je u mengelama svoje volje, u njoj, osećajući kako ulazi i izlazi kroz grube odraze u njenim mislima, osećajući slani ukus njenog mesa i opori ukus njenog paničnog straha, pokrećući je u odgovor kao veliku, mekanu lutku, osećajući kako orgazam raste u njoj, ne, u njemu, dve struje misli i osećaja koje skaču u jednom mračnom kipućem kotlu fizičke reakcije.

„Svakako ću joj reći“, reče Marija Cen. Začulo se tiho kucanje na vrata na petšest centimetara od Harodovog lica.

Harod se napeo, eksplodirao, osetio kako se privezak useca u njih i zabo bradu u prevoj između njenog ramena i vrata. Glavu je zabacila unazad, usta otvorenih u nemom kriku, očiju netremice uprtih u nisku tavanicu. .

Avion se ljuljao i valjao. Harod poljubi znoj na njenom grlu i saže se da podigne njene gaćice. Prsti su mu se tresli dok joj je zakopčavao bluzu. Hulahopke su joj bile iskidane u nekoliko komada. Strpao ih je u džep svoje jakne. Zagladio joj je suknju. Noge su joj bile dovoljno preplanule da prikriju odsustvo čarapa.

Harod postepeno oslabi pritisak. Misli su joj bile u neredu, sećanja pobrkana sa snovima. Harod je pusti da se nagne nad umivaonik dok je povlačio rezu sa vrata.

„Znak za pojaseve je uključen, Toni.“ Vitka prilika Marije Čen ispuni vrata.

„Dobro.“

„Šta?“, upita Kristen odsutno. Pogled joj se još nije usredsredio. „Šta?“ Spustila je lice do čeličnog umivaonika i tiho povratila.

Marija uđe i uhvati je za ramena. Kada je završila, Marija joj obrisa lice vlažnim peškirom. Harod je stajao u hodniku, obgrlivši svoja ramena, naslonjen na okvir vrata dok je avion posrtao poput malog broda na burnom moru.

„Šta?“, upita Kristen i pogleda belo Mariju Čen. „Ja se... zašto sam... sećam?“

Marija pogleda Haroda dok je milovala devojci čelo. „Bolje idi i sedi, Toni. Imaćeš neprilika što ti nije vezan pojas.“

Harod se vrati na sedište i uze rukopis koji je čitao. Marija Čen mu se pridruži trenutak kasnije. Turbulencija je oslabila. Spreda se preko buke motora čuo Kurtov glas.

„Ne znam“, čuo se Kristenin ravan odgovor. „Ne znam.“ Harod ih je ignorisao i pravio je beleške na marginama rukopisa.

Nekoliko minuta kasnije podiže pogled i vide kako ga Marija Cen posmatra. Osmehnuo se, a uglovi usana mu se izviše nadole. „Ne volim da čekam na drugo piće“, reče tiho.

Marija Čen se okrenula. Gledala je napolje u mrak i trepćuća crvena svetia na krajevima krila.

Rano sledećeg jutra Toni Harod se odvezao do Vilijeve kuće. Čuvar na kapiji ga je prepoznao iz daljine i kada se crveni ferari zaustavio, kapija je već bila otvorena.

„Dobro jutro, Čak.“

„’Brojutro, gospodine Harode. Nisam naviko da vas vidim ovde ovako rano.“

„Ni ja, Čak. Moram da prođem kroz neke poslovne papire. Pokušavamo da raščistimo finansije za neke nove projekte. Naročito za stvar po imenu Beli trgovac robljem.“

„Da, čitao sam o tome u novinama, gospodine.11 „Obezbeđenje ostaje ovde, Čak?“

„Da, gospodine, bar do aukcije sledećeg meseca.“

„Megvajer vas plaća?“

„Da, gospodine. Iz ostavštine."

„Aha. Vidimo se, Čak. Pazi da te neko ne prevari.“

„Vi takođe, gospodine Harode.“

On pokrenu auto sa zadovoljavajućim brujanjem i ubrza uz dugački put. Jutarnje sunce je izazivalo stroboskopski efekt kroz drvored topola duž puta. Harod okrenu oko suve fontane ispred glavnog ulaza i parkira blizu zapadnog krila, gde su bile Vilijeve kancelarije.

Kuća Bila Bordena na Bel Eru izgledala je poput palate prenesene iz neke banana republike. Hektari gipsanih reljefa, crvenih pločica i silna prozorska stakla odbijali su jutarnje sunce. Kapije su se otvarale prema pokrivenom dvorištu oivičenom verandama koje se vodile u otvorene, zračne sobe, a one su pak bile popločanim hodnicima povezane sa drugim pokrivenim dvorištima. Kuća je izgledala kao da su je doziđivali tokom generacija, a neao da je podignuta vrelog leta 1938. za jednog od manjih filmskih mogula koji je tri godine kasnije umro posmatrajući nemontirani materijal snimljen tog dana.

Harod je otključao vrata zapadnog krila sopstvenim ključem. Venecijanske roletne bacale su žute trake preko tepiha sekretaričine kancelarije. Soba je bila uredna, pisaće mašine pokrivene, stolovi raščišćeni. Harod oseti neočekivan bol kada je pomislio na uobičajeni haos telefonske zvonjave i kancelarijske buke koji je ovde vladao. Vilijeva kancelarija bila je dvoja vrata dalje, pored sobe za sastanke.

Harod je iz džepa izvukao komad papira i otvorio sef. Stavio je bojama obeležene fascikle i dosijee na sredinu Vilijevog širokog, belog stola. Otključao je ormar za spise i uzdahnuo. Biće ovo dugo jutro.

Tri sata kasnije Harod se protegao, zevnuo i odgurnuo stolicu od pretrpanog stola. Među papirima Vilijema Bordena nije bilo ničega što bi ikoga uznemirilo, osim nekoliko pijavica i poklonika filmske umetnosti. Harod ustade i poče da boksuje sa svojom senkom. Patike adidas koje je nosio činile su ga lakim i pokretljivim. Na sebi je imao svetloplavu trenerku raskopčanu oko ručnih zglobova i gležanja. Ogladneo je. Lako se krećući nečujnim koracima po podnim pločicama, Harod pođe hodnikom zapadnog krila kuće, preko dvorišta sa fontanom, duž pokrivene terase, dovoljno velike da se na njoj održi skupština Udruženja filmskih glumaca, i kroz južna vrata uđe u kuhinju. U frižideru je još bilo hrane. Taman je otvorio veliku bocu šampanjca i mazao majonez na krišku francuskog hleba kada je začuo buku. Poneo je šampanjsku bocu kroz ogromnu trpezariju do dnevne sobe.

„Hej, šta to radiš koji kurac?“, viknu Harod. Desetak metara dalje neki čovekje, sagnut, preturao po policama u kojima je Vili držao svoje videokasete. Čovek se hitro uspravi, njegov torzo je bacao senku na tri metra široki televizijski ekran u uglu.

„Oh, to si ti“, reče Harod. Prepoznao je jednog od Vilijevih ljubavnika koje su on i Tom Megvajer isterali pre nekoliko dana. Momak je bio vrlo mlad, vrlo plavokos, savršeno preplanule kožeakvu retko ko na svetu može sebi da priušti. Dečko je bio visok preko dva metra, odeven samo u tesne farmerke odsečenih nogavica i patike. Nagi torzo mu se napinjao. Samo grudi i rameni mišiči svedočili su o stotinama sati dizanja tegova i rvanja sa mašinama za vežbanje. Stomak mu je izgledao, činilo se Harodu, kao da na njemu neko redovno razbija stenje.

„Da, to sam ja.“ Harod pomisli kako dečkov glas više liči na glas okorelog pomorca nego tetkice sa plaže Malibua. „Je 1’ ti smeta?“

Harod umorno uzdahnu i povuče dug gutljaj šampanjca. Obrisao je usta. „Gubi se odavde, dečko. Ovde si bespravno."

Lice preplanulog Kupidona se naduri. „ A je l’? Ko to kaže? Bili je bio moj dobar prijatelj."

„Aha...“

„Imam prava da budem ovde. Mi smo imali pravu vezu.“

„Jeste, i zajedničku teglu vazelina“, reče Harod. „A sad se nosi odavde dli ćeš biti izbačen."

„Je l’, a ko će da me izbaci?“

„Ja“, reče Harod.

„Ti i ko još?“ Dečko se uspravi do pune visine i nape mišiće. Harod nije znao da li vidi bicepse ili tricepse; svi mišići su se talasali zajedno kao zategnuto platno pod kojim trče miševi.

„Ja i pajkanf, reče Harod i priđe telefonu na stolu pored sofe.

„ A je 1’?“ Dečko izvuče slušalicu Harodu iz leve ruke, pa iščupa kabl iz aparata. To mu nije bilo dovoljno, nego zagunđa i istrgnu kabl i iz zida.

Harod slegnu ramenima i spusti šampanjsku bocu. „Smiri se, Brusi. Ima još telefona. Puno, puno telefona.“

Dečko u tri koraka stiže do Haroda i zagradi ga telom. „Polako, jebem ti mater.“

„Jebeš mi mater? Gospode, to nisam čuo otkako sam maturirao u gimnaziji Evanston. Imaš još nešto takvo, Brusi?“

„Ne zovi me Brusi, govnaru.“

„E, to sam već čuo“, reče Harod i krenu da ga obiđe. Dečko spusti tri prsta Harodu na grudi i gurnu. Harod se dočeka na doručje sofe. Dečko odskoči unazad i sagnu se, s rukama pod čudnim uglovima. „Karate?“, reče Harod. „Hej, nemapotrebe da se fizički obračunavamo ovde.“ Glas mu je slabo zatreperio.

„Govnaru jedan', reče dečko. „Jebem ti mater usranu."

„Oho, ponavljaš se. Znak starenja", reče Harod i okrete se kao da beži. Dečko skoči napred. Harod završi krug, sa bocom šampanjca iznenada ponovo u ruci. Načinio je njome širok luk koji se završio na dečkovoj slepoočnici. Nije se razbila. Čuo se tup udar koji je najviše ličio na zvuk velikog zvona udarenog mrtvom mačkom. Dečko pade na kolena, obešene glave. Harod koraknu napred i izvede jedanaesterac zamišljenom loptom vezanom direktno na vrh dečkove snažne brade.

„Aaaaah!“, viknu Toni Harod i uhvati se za stopalo. Skakutao je na levoj nozi dok se dečko uspravljao, pao unazad, odbio se o debele jastuke sofe i dočekao na kolena pred njim poput grešnika koji se kaje. Harod ga zviznu po lepom licu teškom meksičkom lampom sa stola. Za razliku od boce, lampa se na zadovoljavajući način polomila. Kao i dečkov nos i neke druge, manje istaknute strukture. Pao je na debeli tepih poput gnjurca koji skače sa čamca.

Harod prekorači preko njega i ode do kuhinjskog telefona. „Čak? Ovde Toni Harod. Postavi Leonarda na prednju kapiju i dovezi svoja kola do kuće, hoćeš? Vili je ostavio ovde nekakvo đubre koje treba odvesti na deponiju."

Kasnije, pošto je Vilijev dečko odvezen u hitnu pomoć, Harod je dovršio svoj obrok od šampanjca i guščije paštete sa francuskim hlebom i odlunjao do Vilijeve videoteke. U policama je bilo više od tri stotine kaseta. Neke su bile snimci Vilijevih ranih trijumfa - filmskih remekdela kao što su Troje na Ijuljašci, Biće sa zabave na plaži i Pariske uspomene. Pored toga je bilo smešteno osam filmova u kojima je Harod bio koproducent sa Vilijem, uključujući i Masakr na maturskoj večeri, Deca umiru i dva nastavka Valpurgijske noći. Na policima su takođe bili i omiljeni probni snimci za kasne emisije, scene izbačene u montaži, pilotepizoda i tri epizode Vilijevog neuspelog pokušaja prodora u televizijske humorističke serije - Njegovo i njeno, celokupna zbirka filmova Džerija Damijana zabranjenih za mladež, neki novi filmovi njegovog studija i raznolika zbirka drugih kaseta. Onaj dečko je već izvukao neke i Harod kleknu da ih pogleda. Prva je imala natpis A&B. Harod uključi televizor i ubaci kasetu u rikorder. Kompjuterski ispisan naslov je glasio Aleksander i Bajron, 4123.

Uvodni snimci su prikazivali Vilijev veliki bazen za plivanje. Kamera skrenu desno, pored vodopada, do otvorenih vrata Vilijeve spavaće sobe. Vitak mladić u malim crvenim kupaćim gaćicama iskoči na sunce. Mahnuo je kameri u najboljem maniru kućnog videa i stajao nelagodno pored bazena, izgledajući pomalo, činilo se Harodu, poput anemične verzije Afrodite u školjci, samo ravnih grudi. Odjednom iz senke izađe mišićav dečko. Nosio je još manje crvene kupaće gaćice i odmah stao da zauzima bilderske poze. Mršavi dečkić - Aleksander? - mimikom je pokazivao svoje divljenje. Harod je znao da je Vili imao odličan mikrofonski sistem u svojoj kućnoj videoopremi, ali ovaj iznenadni izlet u cinema verite [30] bio je nem koliko i Čaplinovi prvi filmovi od dve rolne.

Vilijev dečko okonča svoju demonstraciju završnim izvijanjem torza. Do tada je Aleksander već bio na kolenima, vernik pred Adonisom. Dok je Adonis bio u završnoj pozi, obožavalac posegnu i svuče mu kupaće gaćice. Dečko je zaista savršeno preplanuo. Harod isključi rikorder.

„Bajron?“, promrmlja Harod. „Gospode!" Vratio se do zida sa policama. Trebalo mu je petnaest minuta, ali najzad je pronašao ono što je tražio. Označena sa „U slučaju moje smrti“, kaseta je stajala između filmova Hladnokrvno ubistvo i U vrelini noći. Harod je seo na otoman i prevrtao kasetu u rukama. Osećao je prazninu u stomaku i poriv da odmah izađe pravo na vrata i odveze se. Stavio je kasetu u rikorder, pritisnuo dugme i nagnuo se napred.

„Zdravo, Toni", reče Vili, „pozdrav iz groba.“ Njegovlik bio je veći od prirodne veličine. Sedeo je u pletenoj stolici pored bazena. Palmini listovi su se kretali na povetarcu, ali niko drugi, čak ni sluga, nije se video na snimku. Vilijeva bela kosa bila je počešljana prema napred, ali Toni je video od sunca izgorela ćelava mesta. Starac je na sebi imao široku havajsku košulju na cvetove i vrećaste zelene kratke pantalone. Videla su se bela kolena. Harodovo srce je udaralo pod rebrima. „Ako si pronašao ovu traku“ reče Vilijeva slika, „onda moram da pretpostavim da me je neki nesrećni događaj odneo od tebe. Nadam se da si ti, Toni, prvi došao do ovog... mmm... poslednjeg testamenta i da ga gledaš sam.“ Harod steže pesnice. Nije mogao tačno da odredi kada je snimak načinjen, ali činilo se da je snimljen nedavno.

„Siguran sam da si uredio sve nedovršene poslove koje su možda zaostali“ reče Vili. „Znam da će producentska kuća ostati u dobrim rukama. Opusti se, prijatelju moj, ako je moj testament već pročitan, onda nemaš šta da brineš. Ovo je samo prijateljska poseta starog prijatelja, ja?“

„Jebiga“, prosikta Harod. Koža na rukama mu se naježila. „...uživaj u kući“, govorio je Vili. „Znam da joj se nikada nisi posebno divio, ali ćeš je, ako se ukaže potreba, lako pretvoriti u investicioni kapital. A možda možeš da je iskoristiš za naš mali projekt Beli trgovac robljem, zar ne?“

Traka je bila vrlo skorašnja. Harod zadrhta uprkos vrućini. „Toni, nemam mnogo šta da ti kažem. Složićeš se da sam prema tebi postupao kao prema sinu, nicht war7. [31] Dobro, ako ne kao prema sinu, a ono bar kao prema najdražem nećaku. I to uprkos tome što nisi uvek bio iskren prema meni koliko si mogao. Imaš prijatelje o kojima mi nikada nisi pričao... nije li to istina? Pa dobro, nijedno prijateljstvo nije savršeno, Toni. Možda ni ja tebi nisam rekao sve o svojim prijateljima. Moramo da živimo sopstvene živote, zar ne?“

Harod je sedeo uspravno, vrlo miran, jedva dišući.

„To sada nije važno“, reče Vili i okrenu pogled od kamere da se divi pokretima svetla koje je plesalo u bazenu. „Ako gledaš ovu traku, mora da sam otišao. Niko ne živi večito, Toni. Shvatićeš to kada dođeš u moje godine...“ Vili ponovo pogleda u kameru. „Ako dođeš u moje godine." Nasmešio se. Veštački zubi bili su mu savršeni. „Imam da ti kažem još tri stvari, Toni. Prvo, žao mi je što nikada nisi naučio da igraš šah. Znaš koliko mi je šah značio. Sah je više od igre, prijatelju moj. Ja, mnogo više od igre. Jednom si rekao da nemaš vremena za takve igre pošto imaš život koji treba da živiš. Pa, uvek se ima vremena za učenje, Toni. Čak i mrtav čovek može da ti pomogne da naučiš. Zweitens, drugo, moram da ti kažem da sam uvek prezirao ime Vili. Ako se sretnemo na onom svetu, Toni, tražiću od tebe da mi se obraćaš drugačije. Herr Fon Borhert će biti prihvatljivo. Ili Der Meister. Da li veruješ u život posle smrti, Toni? Ja verujem. Siguran sam da postoji. Kako zamišljaš takvo mesto, a? Uvek sam zamišljao raj kao predivno ostrvo na kome su sve potrebe zadovoljene, gde ima mnogo zanimljivih ljudi za razgovor i gde svako može da Lovi koliko mu srce hoće. Prijatna slika, zar ne?“

Harod trepnu. Često je čuo izraz „probio ga hladan znoj“, ali nikada ranije to nije doživeo. Sada jeste.

„Na kraju, Toni, moram da te pitam. Kakvo je to prezime Harod, a? Kažeš da si iz hrišćanskog roda sa Srednjeg zapada, a svakako dovoljno često potežeš ime Hristovo, ali ja mislim da prezime Harod ima drugačije poreklo, da? Ja mislim da je moida moj dragi nećak Jevrejin. Pa, to sada nije ni važno. U međuvremenu, na ovoj traci ima još, Toni. Dodao sam nekoliko odlomaka iz vesti. Možda će te prosvetliti, mada obično nemaš vremena za ovakve stvari. Zbogom, Toni. Ili, radije, Auf Wiedersen.“ [32] Vili je mahnuo prema kameri. Na traci je bilo nekoliko sekundi beline, a zatim odlomak iz pet meseci starih mesnih vesti o hvatanju Holivudskog davitelja. Bilo je još delova vesti, koji su govorili o raznim ubistvima tokom godine dana. Dvadeset pet minuta kasnije traka se završila i Harod isključi rikorder. Dugo je sedeo, sa glavom u šakama. Najzad je ustao, izvadio kasetu, stavio je u džep jakne i izašao.

Vozio je oštro prema svojoj kući, dužim putem, grubo menjajući brzine, ušavši na Holivudski autoput sa više od 130 kilometara na sat. Niko ga nije zaustavio. Trenerka mu je bila vlažna od znoja kada je skrenuo na svoj prilazni put i klizeći stao, dok ga je satir zlobno gledao.

Harod ode do bara pored đakuzija i nasu visoku čašu votke. Popio je piće u četiri gutljaja i izvadio kasetu iz džepa. Izvukao je traku iz kasete i odmotao je po podu, otkinuvši krajeve sa plastičnih držača. Trajalo je nekoliko minuta dok je cela traka izgorela u staroj jami za roštilj na terasi pored bazena. U pepelu je ostala istopljena plastika. Harod je udarao praznom kasetom po kamenom dimnjaku roštilja dok se nije razbila. Bacio je polomljenu kasetu u kantu pored bazenske kabine i ušao po još jednu votku, ovoga puta pomešanu sa Rouzovim sokom od limete.

Skinuo se i legao u đakuzi. Gotovo je zaspao kada je ušla Marija Čen noseći dnevnu poštu i njegov diktafon.

„Ostavi ovde“, reče i ponovo zadrema. Petnaest minuta kasnije otvorio je oči i počeo da pregleda dnevnu gomilu koverata, ponekad kazujući beleške ili kratke odgovore u Sonijev diktafon. Stigla su četiri nova rukopisa. Tom Megvajer poslao je gomilu papira u vezi s preuzimanjem Vilijeve kuće, dogovorom oko aukcije i plaćanjem poreza. Bile su tri pozivnice na zabave. Harod načini belešku da razmisli o jednoj. Majkl Mej-Drejnan, nadobudni mladi pisac, poslao je žvrljotinu u kojoj se žalio da Šubert Vilijems, reditelj, već prepravlja njegov, Drejnanov scenario, a prokleta stvar nijejoš ni gotova. Bi Ii Harod, molim lepo, intervenisao? Inače će on, Drejnan, da napusti projekt. Harod baci poruku u stranu ne izdiktiravši nikakav odgovor.

Poslednje pismo je bilo u maloj, ružičastoj koverti s poštanskim žigom Pacifička Palisada. Harod pocepa koverat. Hartija je odgovarala kovertu i bila lako namirisana, a rukopis zbijen i gusto posut dečjim krugovima iznad „i“.

„Dragi gospodine Harode,

Ne znam šta mi je bilo prošle subote. Nikada to neću shvatiti. Ali, ne krivim Vas i opraštam Vam, iako sebi ne mogu da oprostim.

Danas je Loren Sejls, moj agent, primio paket ugovornih obrazaca u vezi sa Vašom ponudom za film. Rekla sam Lorenu i svojoj majci da se radi o grešci. Rekla sam im da sam razgovarala sa g. Bordenom o filmu neposredno pre njegove smrti, ali da nisu data nikakva obećanja.

U ovom trenutku svoje karijere ne mogu da učestvujem u takvom projektu, gospodine Harode. Sigurna sam da shvatate moju situaciju. Ovo ne znači da možda nećemo raditi u budućnosti, na nekom drugom filmskom projektu. Nadam se da shvatate moju odluku i da ćete ukloniti sve prepreke - i sve neprijatne detalje - koji bi mogli da ugroze takve buduće odnose..

Znam da mogu da se oslonim na to da ćete u ovoj situaciji učiniti pravu stvar, gospodine Harode. Prošle subote ste spomenuli da znate da sam član Crkve Isusa Hrista svetaca Poslednjeg dana. Treba takođe da shvatite da je moja vera vrlo snažna i da moja odanost Gospodu i Njegovim zakonima dolazi pre svih ostalih stvari.

Molim se - i znam u svom srcu - da će Vam Bog pomoći u rešavanju ove situacije.

Iskreno Vaša Šajla Berington“

Harod vrati namirisanu hartiju u koverat. Šajla Berington. Skoro da je zaboravio na nju. Uzeo je majušni diktafon i izgovorio u mikrofon ugrađen sa strane: „Marija, pismo za Toma Megvajera. Dragi Tome, rešiću ove pravne stvari čim stignem. Nastavi sa aukcijom kako je dogovoreno. Novi red. Vrlo mi je drago što ste uživali u zabranjenim scenama izbačenim u montaži koje sam vam poslao za Kalov rođendan. Mislio sam da vi, momci, možete da se napalite na to. Šaljem ti još jednu traku koja bi mogla da ti se dopadne. Ne pitaj me ništa, samo uživaj. Slobodno načini koliko god hoćeš kopija. Možda bi se i Marv Sendborn i momci iz Četiri zvezde malo proveselili uz njih. Novi red. Poslaću ti papire za prenos tapije što pre. Moj knjigovođa će te potražiti. Novi red. Pozdravi Saru i decu. Kraj. Sve najbolje. Ah, da. Marija, donesi mi danas na potpis, u redu? Pošalji sa videokasetom broj 165.1, Marija - pošalji posebnom isporukom."

ŠEST

Čarlston

Utorak, 16. decembar 1980.

Žena je stajala vrlo mirno, ispruženih ruku, obeju šaka sklopljenih oko drške pištolja uperenog u grudi Sola Laskija. Sol je znao da bi ona, ako on izađe iz plakara, mogla da puca, ali nije bilo te sile na svetu koja bi ga zadržala u tom mračnom prostoru sa mirisom Jame u nozdrvama. Isteturao je u sivo svetlo spavaće sobe.

Žena koraknu unazad držeći pištolj ravno. Nije pucala. Sol je, duboko udišući, zapazio da je žena mlada i crna, da su joj beli mantil skvasile kišne kapi i da ima afro frizuru. Možda je bila i privlačna, ali Sol je mogao da se usredsredi samo na pištolj uperen u njega. Bio je to mali automatski pištolj - Sol je mislio da je kalibra 32 - ali njegova veličina nije sprečavala mračni otvor cevi da zaokuplja svu Solovu pažnju.

„Podigni ruke“, rekla je. Glas joj je bio mekan, senzualan, sa obrazovanim južnjačkim naglaskom. Sol podiže ruke i preplete prste iza vrata.

„Ko si ti?“, upitala je. I dalje je stezala automatik obema rukama, ali kao da nije bila sigurna kako se koristi. Stajala mu je preblizu, na metar i po. Sol je znao da ima dobre izglede da odgurne cev pre nego što ona povuče obarač. Nije se ni makao da to učini. „Ko si ti?“, ponovila je.

„Zovem se Sol Laski.“

„Šta radiš ovde?“

„To bih i ja vas mogao da pitam.“

„Odgovori na pitanje." Podigla je pištolj kao da bi to moglo da ga podstakne. Sol je znao da ima posla s naoružanim amaterom, s nekim koga je televizija navela da poveruje kako je vatreno oružje čarobni štapić kojim će nagnati ljude da ga slušaju. Pogledao ju je. Bila je mlađa nego što mu se u prvi mah učinilo, u ranim dvadesetim. Imala je privlačno, ovalno lice, fine crte, pune usne i krupne oči koje su na slabom svetlu izgledale potpuno crne. Koža joj je imala boju kafe s pavlakom.

„Njuškam unaokolo", reče on. Glas mu je ostao čvrst, ali Sol sa zanimanjem otkri da mu telo reaguje uglavnom isto kao i uvek kadaje u njega upereno vatreno oružje - testisi su pokušavali da se popnu u telo i obuzimala ga je neodoljiva potreba da se sakrije iza nekoga, bilo koga, čak i iza samog sebe.

„Policija je zatvorila ovu kuću“, kaza devojka. Sol je zapazio da je rekla „policija“, a ne „polic’ja", kako je čuo da izgovaraju mnogi američki crnci u Njujorku.

„Da“, rekao je. „Znam da jeste.“

„Šta radiš ovde?“

Sol je oklevao. Pogledao ju je u oči. U njima je bilo strepnje, napetosti i snage. Ljudske emocije su ga privolele da joj kaže istinu. „Ja sam lekar“, reče. „Psihijatar. Zanimaju me ubistvakoja su se ovde dogodila prošle nedelje.“

„Psihijatar?“ Devojka kao da je sumnjala. Pištolj nije zadrhtao. Kuća je sada bila vrlo mračna, jedino svetlo je dolazilo od lampe iz dvorišta. „Kako si provalio unutra?“, upitala je.

Sol slegnu. Ruke su mu se umorile. „Mogu li da spustim ruke?“ »Ne.“

Sol klimnu. „Plašio sam se da mi vlasti neće dozvoliti da vidim kuću. Nadao sam se da će ovde biti nečega što bi pomoglo da se događaji objasne. Ne verujem da ima ičega.“

„Trebalo bi da pozovem policiju", reče devojka.

„Svakako", saglasi se Sol. „Nisam dole video telefon, ali mora da ima negde. Hajde da pozovemo policiju. Da pozovemo šerifa Džentrija. Mene će optužiti za provalu i upad. Mislim da ćete vi biti optuženi za provalu i upad, dovođenje u životnu opasnost i nezakonito posedovanje oružja. Pretpostavljam da nemate dozvolu?"

Na pomen Džentrijevog imena žena podiže glavu. Zanemarila je pitanje. „Šta znate o prošlonedeljnim ubistvima?“ Glas joj se gotovo slomio na poslednjoj reči.

Sol isteže leđa da umanji bol u vratu i rukama. „Znam samo ono što sam pročitao“, reče. „Iako sam upoznao jednu od žena - Ninu Drejton. Mislim da je u slučaj umešano više od policije - šerif Džentri, agent FBI, Hejns - zamislite."

„Šta hoćete da kažete?"

„Hoću da kažem da je devet ljudi ubijeno u ovom gradu prošle subote i da niko to ne može da objasni", reče Sol. „Pa ipak mislim da postoji zajednička nit koju vlasti nisu videle. Ruke me bole, gospođice. Sada ću da ih spustim, ali neću načiniti nikakav drugi pokret.“ Spustio je ruke pre nego što je stigla da odgovori. Odmakla se za korak. Stara kuća slegala se oko njih. Negde na ulici radio je na trenutak zaurlao, pa prestao.

„Mislim da lažete", reče devojka. „Možda ste običan lopov. Ili nekakav perverznjak u lovu na suvenire. A možda vi sami imate neke veze sa ubistvima.“

Sol ne reče ništa. Piljio je u nju u mraku. Mali automatik jedva joj se video u ruci. Osećao je njenu neodlučnost. Trenutak kasnije on progovori. „Preston", rekao je. „Džozef Preston, fotograf. Žena? Ne, niste njegova žena. Šerif Džentri je rekao da je gospodin Preston živeo u kraju punih... dvadeset šest godina, čini mi se. Možda njegova kći. Da, njegova kći.“

Žena se odmače još korak.

„Vaš otac ubijen je na ulici“, reče Sol. „Brutalno. Besmisleno. Vlasti ne mogu da vam kažu ništa važno, a ono što vam kažu nije zadovoljavajuće. Zato čekate. Motrite. Verovatno već danima motrite na ovu kuću. Onda se pojavi jedan njujorški Jevrejin sa teniskom kapom i preskoči ogradu. Mislite ovaj će mi nešto reći. Jesam li u pravu?“ Devojka je i dalje ćutala, ali pištolj se spustio. Sol je video kako joj ramena lako podrhtavaju i pitao se da li plače.

„Pa“, reče on nežno joj dotakavši rame, „možda i mogu da pomognem. Možda zajedno možemo da nađemo nešto smisla u ovom ludilu. Dođite, hajde da odemo iz ove kuće. Zaudara na smrt.“

Kiša je prestala. Vrt je mirisao na mokro lišće i mokru zemlju. Devojka je povela Sola do suprotne strane štale za kočije, gde je spoj stare i nove žice bio isečen. Provukao se za njom. Primetio je da je stavila pištolj u džep svog belog kišnog mantila. Pošli su niz ulicu, pod nogama im je tiho krckao malter. Noć je bila sveža.

„Kako ste znali?“, upita ona.

„Nisam znao. Nagađao sam.“

Stigli su do sledeće ulice i stajali nemo jedan minut. „Moja kola su iza ugla“, reče devojka najzad.

„Je li? Kako ste me videli?"

„Zapazila sam vas kad ste se provezli. Pažljivo ste posmatrali i gotovo se zaustavili ispred kuće. Kada ste obišli oko bloka došla sam da proverim."

„Hmmm“, reče Sol. „Bio bih veoma loš špijun.“

„Stvarno ste psihijatar?“

"Da.“

„Ali niste odavde."

„Nisam. Iz Njujorka sam. Ponekad radim na klinici Univerziteta Kolumbija."

„Vi ste američki državljanin?“

„Jesam.“

„Vaš naglasak. On je... kakav, nemački?"

„Ne, nije nemački“, reče Sol. „Rođen sam u Poljskoj. Kako vam je ime?“

„Natali“, reče ona. „Natali Preston. Moj otac je bio... to znate.“

„Ne“, reče Sol. „Znam veoma malo. U ovom trenutku znam zasigurno samo jedno.“

„Šta?“ Oči mlade žene bile su vrlo napete.

„Da umirem od gladi“, reče Sol. „Ništa nisam jeo od doručka, osim užasne kafe u šerifovoj kancelariji. Ako mi se pridružite negde na večeri, možemo da nastavimo sa razgovorom."

„Hoću, pod dva uslova“, reče Natali Preston.

„Koja?“

„Prvo, želim da mi kažete sve što bi moglo da pomogne u razjašnjenju ubistva moga oca.“

„Da?“

„I drugo, da skinete tu mokru kapu s glave dok budemo jeli.“

„Dogovoreno", reče Sol Laski.

Restoran se zvao Kod Henrija i nalazio se svega nekoliko blokova dalje, blizu stare pijace. Sa ulice nije izgledao obećavajuće. Isprana fasada nije imala prozora niti ukrasa osim jednog jedinog svetlećeg znaka iznad uskih vrata. Unutrašnjost je bila stara i mračna i podsetila je Sola na jednu krčmu u blizini Lođa u kojoj je njegova porodica ponekad obedovala kad je bio dečak. Visoki crnoputi ljudi u čistim belim bluzama nenametljivo su se kretali između stolova. Vazduh je bio ispunjen izazovnim mirisom vina, piva i hrane.

„Izvrsno", reče Sol. „Ako je ukus hrane jednak mirisu, ovo će biti predivno iskustvo.“ Bilo je. Natali je naručila salatu od škampi, a Sol sabljarku posluženu na ražnjiću sa barenim povrćem i malim belim krompirima. Oboje su pili hladno belo vino. Razgovarali su o svemu što im je palo na pamet. Natali je saznala da Sol živi sam, iako ga maltretira kućna pomoćnica, upola tračara, a upola terapeut. Objasnio je Natali da nema potrebu da se prepusti profesionalnoj ljubaznosti svojih kolega sve dok mu Tema objašnjava njegove sopstvene neuroze i traži lek za njih.

„Znači, nemate nikoga od porodice?“, upita Natali.

„U Sjedinjenim Državama samo jednog nećaka", reče Sol i klimnu konobaru koji je raspremao sto. „Imam rođake u Izraelu, kao i mnoštvo dalje rodbine."

Sol je saznao da je Natalina majka poginula pre nekoliko godina i da Natali trenutno studira. „Rekoste da pohađate univerzitet na Severu?“, upita on.

„Pa, ne baš na Severu. Sent Luis. Univerzitet Vašington."

„Zašto ste odabrali tako udaljenu školu? U Carlstonu postoji koledž. Imam prijatelja koji je kratko vreme predavao u Južnoj Karolini, u... beše li Kolumbija?"

„Jeste.“

„Pa koledž Voford. To je u Južnoj Karolini, zar ne?“

„Svakako“, reče Natali. „A Univerzitet Bob Džons je gore u Grinvilu, ali moj otac je želeo da odem što dalje od onoga što je zvao Linijom seljačina. Univerzitet Vašington u Sent Luisu je odličan... jedan od najboljih na koji može da se upiše neko sa diplomom iz lepih umetnosti. Ili bar da dobije stipendiju na njemu.“

„Vi ste umetnik?“

„Fotograf“, reče Natali. „Nešto malo filmova. Malko crtanja i slikanja uljem. Drugi predmet bio mi je engleski. Išla sam u školu u Oberlin, u Ohaju. Jeste li čuli za nju?“

„Jesam.“

„U svakom slučaju, jedna mojaprijateljica - odličan akvarelist po imenu Dajana Gold - ubedila me je prošle godine da bi podučavanje bilo zabavno. I zašto vam ja sve ovo pričam?“

Sol se nasmeši. Konobar je doneo račun i Sol je insistirao da plati. Ostavio je velikodušnu napojnicu.

„Vi meni nećete reći ništa, zar ne?“, upita Natali. U njenom glasu čuo se prizvuk bola.

„Naprotiv“, reče Sol. „Verovatno ću vam reći više nego što sam ikada ikome rekao. Pitanje je... zašto?“

„Kako to mislite?“

„Mislim... zašto verujemo jedno drugom? Vidite stranca kako provaljuje u kuću i dva sata kasnije ćaskamo ovde posle sjajne večere. Upoznam devojku koja odmah uperi pištolj u mene i kroz satdva želim da sa njom podelim nešto o čemu sam godinama ćutao. Otkud to, gospođice... ili gospođo Preston?“ „Gospođica Preston. Natali. I mogu da govorim samo u svoje ime.“

„Molim vas.“

„Imate iskreno lice, doktore Laski. Možda ’iskreno’ nije prava reč. Lice kome je stalo. Upoznali ste tugu...“ Natali zaćuta.

„Svako je upoznao tugu“, reče Sol tiho.

Crnoputa devojka klimnu glavom. „ Ali neki ljudi iz toga ništa nisu naučili. Mislim da vi jeste. To je... to je u vašim očima. Ne znam kako to drugačije da kažem.“

„Znači na tome zasnivate svoje procene i postupke?“, upita Sol. „Na očima ljudi?“

Natali podiže pogled ka njemu. „Zašto da ne? Imate li bolji način?

Sol polako odmahnu glavom. „Ne. Možda i nema boljeg načina. Ne za početak."

Odvezli su se jugozapadno od Starog Čarlstona. Sol je pratio njenu zelenu novu u svojoj iznajmljenoj tojoti. Prešli su reku Ešli Autoputem br. 17 i nekoliko minuta kasnije stali u kraju zvanom Sent Endruz. Ovde su kuće bile bele, susedstvo uredno, ali radničko. Sol je parkirao kola na prilaznom putu iza Natalinih.

Kuća je iznutra bila čista i udobna, pravi dom. Velika fotelja i teška sofa zauzimale su veći deo dnevne sobe. Na belom okviru kamina spremnog za vatru bile su poređane saksije sa švedskim bršljanom i brojne porodične fotografije u metalnim ramovima. Na zidovima je visilo još fotografija, ali ove su bile umetničke, a ne obični snimci. Sol je išao od slike do slike dok je Natali palila svetlo i kačila svoj mantil.

„Ansel Adams“, reče Sol dok je buljio u izuzetnu crnobelu fotografiju malog, napuštenog sela i groblja koje svetluca na bledoj mesečini. „Čuo sam za njega.“ Na drugoj slici se teška zavesa magle valjala preko grada na brdu.

„Majnor Vajt“, reče Natali. „Moj otac ga je poznavao početkom pedesetih."

Bilo je fotografija Imodžen Kaningem, Sebastijana Militoa, Džordža Tisa, Andrea Kertesa i Roberta Frenka. Frenkova fotografija je naterala Sola da zastane. Čovek u tamnom odelu, sa štapom, stajao je na verandi prastare kuće ili hotela. Stepenište ka verandi na spratu sakrivalo je čovekovo lice. Sol je poželeo da se pomeri dva koraka ulevo kako bi video njegovo lice. Nešto na toj fotografiji pobudilo je duboku tugu u njemu. „Žao mi je što ne znam ta imena“, reče Sol. „Jesu li oni dobro poznati fotografi?“ „Neki jesu“, reče Natali. „Ovi snimci sada vrede sto puta više nego što je tata platio za njih, ali on ih nikada neće prodati." Devojka zaćuta.

Sol uze snimak crnačke porodice na izletu. Žena se široko smešila, a ravna, crna kosa bila joj je nameštena po modi šezdesetih. „Vaša majka?“

„Da“, reče Natali. „Poginula je u bezveznoj nesreći juna šezdeset osme. Dva dana nakon ubistva Roberta Kenedija. Imala sam devet godina.“

Devojčica na fotografiji stajala je na izletničkom stolu, nasmejana, žmirkajući prema svom ocu. Pored ove fotografije stajao je jedan portret Natalinog oca kao starijeg čoveka, ozbiljnog i vrlo privlačnog. Tanki brkovi i sjajne oči podsetili su Sola na Martina Lutera Kinga bez istaknutih viličnih zglobova. „Ovo je lep portret“, reče.

„Hvala vam. Uradila sam ga prošlog leta.“

Sol pogleda unaokolo. „Nema uramljenih fotografija koje je načinio vaš otac?“

„Ovde su“, reče Natali i povede ga do trpezarije. „Tata nije hteo da ih okači u istoj sobi sa ostalima." Iznad niskog pijanina, na dugom zidu preko puta trpezarijskog stola visile su četiri uramljene crnobele fotografije. Dve su bile studije svetla i senke na starim kućama od cigle. Jedna je bila neverovatno osvetljeni snimak plaže i mora koje se pružalo u beskraj. Poslednja je prikazivala šumske staze i bila je studija površina, senki i kompozicije. „Predivne su“, reče Sol, „ali nema ljudi.“

Natali se tiho nasmeja. „Tačno. Tataje živeo od izrade portreta i govorio da mu ne pada na pamet da ih izrađuje kao hobi. Takođe, bio je stidljiva osoba. Nije voleo da krišom fotografiše ljude... i uvek je insistirao da uzmem pismenu dozvolu ako to uradim. Mrzeo je ideju o ugrožavanju nečije privatnosti. Takođe, tata je bio... znate... stidljiv. Ako smo hteli da naručimo picu od kuće, uvek je molio mene da pozovem." Njen glas postade hrapav i ona se načas okrenu. „Da li biste želeli kafu?“

„Da.“ reče Sol. „Kafa bi mi prijala." Iza kuhinje bila je mračna komora. Izvorno je verovatno bila ostava ili drugo kupatilo. „Ovde ste vi i vaš otac pravili fotografije?“, upita Sol. Natali klimnu glavom i upali neutralno svetlo. Mala prostorija bila je dobro organizovana: aparat za povećavanje, kadice, boce sa hemikalijama, sve poređano i obeleženo. Iznad odlivnika visilo je osam ili deset snimaka na najlonskoj niti. Sol ih pregleda. Sve su bili snimci kuće gospojice Fuler, snimljeni pod različitim svetlom, u različita doba dana, iz različitih uglova.

„Vaši?“

„Da“, reče Natali. „Znam da je glupo, ali bolje to nego da sedim u kolima po ceo dan i čekam da se nešto desi.“ Slegnula je ramenima. „Išla sam svakog dana u policiju ili kod šerifa i nisu mi pomogli. Hoćete li pavlaku i šećer?“

Sol odmahnu glavom. Vratili su se u dnevnu sobu i seli blizu kamina, Natali u fotelju, Sol na sofu. Kafa je poslužena u vrlo tankim, gotovo prozirnim porcelanskim šoljama. Natali poređa cepanice i drvca za potpalu i upali kaminsku šibicu. Vatra se odmah upalila i dobro gorela. Njih dvoje su sedeli i nekoliko trenutaka posmatrali plamen. ,

„Prošle subote sam bila u Klejtonu u božićnoj kupovini sa prijateljima“, reče Natali najzad. „To je predgrađe Sent Luisa. Otišli smo u bioskop... gledali smo Popaja sa Robinom Vilijemsom. Vratila sam se u svoj stan u Univerzitetskom naselju oko jedanaest i trideset. Cim je telefon zazvonio znala sam da nešto nije u redu. Ne znam zašto. Dosta prijatelja me zove kasno uveče. Frederik, on mi je vrlo dobar prijatelj, obično ne izađe iz kompjuterskog centra pre jedanaest i često želi da izademo na picu ili negde. Ali ovoga puta sam znala da je poziv međugradski i da su vesti loše. Zvala je gospođa Kalver, naša prva susetka ovde. Ona i mama su bile dobre prijateljice. Samo je ponavljala da se dogodila nesreća, to je reč koju je upotrebila, ’nesreća’. Trebalo mi je minut ili dva da shvatim da je tata mrtav, da je ubijen.

Doletela sam u nedelju prvim avionom u kom je bilo mesta. Ovde je sve bilo zatvoreno. Zvala sam mrtvačnicu iz Sent Luisa, ali kad sam stigla, vrata mrtvačnice bila su zaključana. Morala sam sve da obiđem kako bih ulovila nekoga da me pusti unutra, a nisu bili ni spremni za mene. Gospođa Kalver sačekala me je na aerodromu, ali ona je plakala sve vreme i ostala je u kolima.

Tata nije ličio na sebe. A u utorak, na sahrani, još manje, sa svom onom šminkom. Bila sam veoma pometena. Niko u Upravi policije u nedelju nije znao šta se događa. Obećali su mi da će me detektiv Holman zvati uveče, ali nije, zvao je tek u ponedeljak ujutru. Umesto toga, okružni šerif - rekli ste da ste ga upoznali - gospodin Džentri - došao je u mrtvačnicu u nedelju. Kasnije me je odvezao kući i pokušao da odgovori na moja pitanja. Svi ostali su samo postavljali pitanja.

Bilo kako bilo, u ponedeljak je stigla moja tetka Lija sa decom, pa sam bila prezauzeta čak i da mislim, sve do srede. Mnogo ljudi došlo je na sahranu. Zaboravila sam bila koliko je tata bio omiljen. Došli su mnogi trgovci i stanovnici stare četvrti. Došao je i šerif Džentri.

Lija je htela da ostane nedeljudve, ali njen sin Flojd morao je da se vrati u Montgomeri. Rekla sam joj da će biti sve u redu. Rekla sam da ću ih možda posetiti za Božić.“ Natali ućuta. Sol je sedeo nagnut napred, sklopljenih ruku. Duboko je udahnula i načinila neodređen pokret prema prozoru okrenutom ka ulici. „Na ovaj vikend smo tata i ja obično kitili jelku. Prilično kasno, ali tata je uvek govorio da je mnogo zabavnije ako jelka ne stoji tu nedeljama. Obično smo je kupovali na farmi Mlekarska kraljica gore u Savani. Znate, baš u subotu sam mu kupila Pendltonovu košulju, crvenu, kariranu. Zbog nečega sam je donela sa sobom.

Ne znam zašto. Sad ću morati da je vratim.11 Zastala je i spustila glavu. „Oprostite.11 Brzo je izašla u kuhinju.

Sol je sedeo nekoliko minuta posmatrajući vatru, čvrsto prepletenih prstiju. Zatim je ustao da joj se pridruži. Naslonjena na kuhinjsku ploču, krutih ruku, čvrsto je stezala maramicu u levoj ruci. Sol stade na metar od nje.

„Tako sam vraški besna“, rekla je, još ne gledajući Sola.

„Da.“

„Mislim, kao da se nije računao. Nije bio važan. Razumete li šta hoću da kažem?“

„Da.“

„Kada sam bila mala, volela sam da gledam kauboje na televiziji“, rekla je. „I neko bi poginuo - ne glavni junak ili razbojnik, prosto neki čovek - i bilo bi kao da nikada nije postojao, znate? To me je mučilo. Imala sam samo šest ili sedam godina, ali to me je mučilo. Uvek sam razmišljala o tom čoveku i kako mora da je imao roditelje, i o svim godinama odrastanja, i kako se ujutru oblačio, kad odjednom - bang - on više ne postoji jer je pisac morao da pokaže kako je glavni junak brz na pištolju ili tako nešto. O, sranje, lupetam gluposti....“ Natali udari ploču dlanom desne ruke.

Sol koraknu napred i dotače joj levu mišicu. „Da“, reče, „tako je.“

„Tako sam vraški gnevna“, reče ona. „Moj otac je bio stvaran. Nikoga nije povredio. Nikada. Bio je najljubazniji čovek na svetu i neko ga je ubio i niko živi nema pojma zašto. Prosto ne znaju. O, do đavola, oprostite...“ Kada je zaplakala Sol ju je zagrlio.

Natali je podgrejala kafu. Sedela je u fotelji. Sol je stajao pored kamina, nesvesno dodirujući listove švedskog bršljana. „Bilo ih je troje“, rekao je. „Melani Fuler, Nina Drejton i čovek zvani Borden iz Kalifornije. Oni su ubice, sve troje.“

„Ubice? Ali policija je rekla da je gospojica Fuler stara dama... prilično stara... a da je gospođa Drejton bila žrtva.“

„Tako je“, reče Sol, „i sve troje su ubice.“

„Niko nije spomenuo Bordenovo ime“, reče Natali.

„Bio je tamo“, reče Sol. „I bio je u onom avionu koji je eksplodirao u petak uveče... zapravo, u subotu rano ujutru. Odnosno, smatra se da je bio u tom avionu.“

„Ne razumem. To se desilo satima pre nego što je moj otac ubijen. Kako je taj Borden... ili bilo ko od tih ljudi... kako bi mogli da imaju bilo kakve veze sa ubistvom mog oca?“

„Oni koriste ljude“, reče Sol. „0ni... kontrolišu druge ljude. Svako od njih ima podređene koje koristi. Teško je to objasniti." „Mislite da su bili povezani sa mafijom ili tako nešto?“

Sol se osmehnu. „Voleo bih da je tako jednostavno.“

Natali zatrese glavom. „Ne razumem.“

„To je vrlo duga priča“, reče'Sol. „Veči deo je prilično fantastičan, zapravo neverovatan. Bilo bi bolje da je ne čujete. Ili ćete misliti da sam lud ili ćete se sami umešati u nešto što može imati strašne posledice.“

„Već sam umešana“, reče Natali čvrsto.

„Da“, oklevao je Sol, „ali nema potrebe za daljom umešanošću.“

„Ostajem umešana, makar dok se ne pronađe ubica moga oca. Biće tako sa vama i vašim informacijama ili bez vas, doktore Laski. Kunem vam se.“

Jedan dugi trenutak Sol je posmatrao mladu ženu. Zatim je uzdahnuo. „Da, verujem da hoće. Mada ćete možda promeniti mišljenje kada čujete moju priču. Bojim se da ću morati, da bih vam objasnio sve o ovo troje starih ljudi - o troje ubica odgovornih za smrt vašeg oca - da vam ispričam i svoju sopstvenu priču. Nikada je nikome nisam ispričao. To je vrlo duga priča."

„Počnite“, reče Natali Preston. „Imam sve vreme ovoga sveta.“

„Rođen sam hiljadu devetsto dvadeset pete godine u Poljskoj“, reče Sol, „u gradu Lođu. Moja porodica je bila relativno imućna. Otac mi je bio lekar. Bili smo Jevreji, ali ne ortodoksni Jevreji. Majka je u mlađim godinama razmišljala o prelasku u katoličanstvo.

Otac je smatrao sebe prvo lekarom, drugo - Poljakom, treće - građaninom Evrope, a četvrto - Jevrejinom. Možda svoje jevrejstvo nije rangirao ni toliko visoko.

Kad sam ja bio dečak, Lođ je bio isto tako dobro mesto za Jevreje kao i svako drugo. Trećina od šest stotina hiljada žitelja bili su Jevreji. Mnogi važni građani, poslovni ljudi i zanatlije bili su Jevreji. Nekoliko prijatelja moje majke aktivno se bavilo umetnošću. Njen ujak je godinama svirao u gradskom simfonijskom orkestru. Do vremena kada sam napunio deset godina mnogo toga se promenilo. Mesne političke stranke pobeđivale su na izborima obećavajući da će odstraniti Jevreje iz grada. Kao da se zarazila antisemitskom groznicom koja je besnela u susednoj Nemačkoj, naša zemlja se okretala protiv nas. Moj otac je za to krivio teška vremena kroz koja smo upravo prošli. Nikada se nije umorio ponavljajući da su se evropski Jevreji navikli na talase progona praćene pokolenjima napretka. ’Svi smo mi Ijudska bića’, imao je običaj da kaže, ’uprkos privremenim razlikama koje nas dele’ Siguran sam da je moj otac otišao u smrt verujući u ovo.“

Sol zaćuta. Koračao je tamoamo, a kada je konačno stao, oslonio je ruke na naslon sofe. „Vidite, Natali, nisam naviknut da govorim o ovome. Ne znam šta je neophodno reći, a šta ne. Možda treba da sačekamo neku drugu priliku."

„Ne“, reče Natali, „sada. Ne žurite. Rekli ste da će to objasniti zašto je moj otac umro.“

„Da.“

„Nastavite. Recite sve.“

Sol je klimnuo glavom, obišao sofu i seo. Oslonio je laktove na kolena. Njegove velike ruke izvodile su pokrete po vazduhu dok je govorio. „Imao sam četrnaest godina kada su Nemci ušli u naš grad. Bilo je to septembra hiljadu devetsto trideset devete. U početku nije bilo tako strašno. Uredili su da se osnuje Jevrejski savet, da pomogne oko upravljanja ovim novim delom Rajha. Otac mi je objasnio da to znači da se može sa svakim ako se civilizovano pregovara. On nije verovao u đavole. Uprkos majčinom protivljenju, otac se ponudio da služi u Savetu. Od toga nije bilo ništa. U Savet je već bio imenovan trideset i jedan ugledni Jevrejin. Mesec dana kasnije, početkom novembra, Nemci su deportovali članove Saveta u logor i zapalili našu sinagogu.

Tada se razgovaralo o tome da naša porodica otputuje na imanje našeg strica Mošea pored Krakova. U Lođu su već vladale teške nestašice hrane. Obično smo provodili leta na imanju i zamisao da svi zajedno odemo tamo bila nam je privlačna. Preko strica Mošea dobili smo vesti od njegove kćeri Rebeke, koja se udala za američkog Jevrejina i planirala da sa mužem ode u Palestinu i tamo osnuje farmu. Godinama je ubeđivala ostale mlađe članove porodice da joj se pridruže. Ja bih, na primer, rado otišao na stričevo imanje. Već sam, kao i ostali Jevreji, bio isključen iz svoje škole u Lođu. Stric Moše je nekada predavao na Varšavskom univerzitetu i znao sam da bi me rado podučavao. Novi zakoni ograničili su očevu praksu isključivo na Jevreje, od kojih je većina živela u udaljenim, siromašnijim krajevima grada. Bilo je malo razloga za ostajanje, mnogo za odlazak.

Ali ostali smo. Trebalo je da odemo u posetu stricu Mošeu u junu, kao i uvek, i da tamo odlučimo hoćemo li se vratiti u grad ili ne. Kako smo bili naivni.

Marta hiljadu devetsto četrdesete Gestapo nas je izbacio iz naših domova i stvorio gradski jevrejski geto. Do mog rođendana, petog aprila, geto je bio potpuno zatvoren. Putovanja su Jevrejima u potpunosti zabranjena.

Ponovo su Nemci osnovali savet - Judenrat - i ovoga puta je moj otac odabran da služi u njemu. Jedan od starešina, Haim Rumkovski, ponekad je dolazio u naš stan - jednu sobu u kojoj je spavalo nas osmoro - i provodio noći razgovarajući s mojim ocem o upravljanju getom. Neverovatno, ali uprkos prenatrpanosti i gladovanju vladao je red. Ponovo sam pošao u školu. Moj otac je, kada nije bio na sastancima Saveta, radio po šesnaest sati dnevno u jednoj od bolnica koje su on i Rumkovski stvorili ni od čega.

Ovako smo preživeli punu godinu. Za svoje uzrast bio sam sitan, ali sam ubrzo naučio kako se preživljava u getu, čak i ako je to značilo krađu, otimanje ili cenkanje sa nemačkim vojnicima za hranu i cigarete. U jesen četrdeset prve Nemci su počeli u naš geto da dovlače hiljade i hiljade Jevreja sa zapada. Neki su doterani čak iz Luksemburga. Mnogi su bili nemački Jevreji i gledali su na nas s visine. Sećam se tuče sa jednim starijim dečakom, Jevrejinom iz Frankfurta. Bio je mnogo viši od mene. Imao sam šesnaest godina, ali sam lako mogao da prođem kao trinaestogodišnjak. Ipak sam ga oborio. Kada je pokušao da ustane, udario sam ga daskom i napravio mu veliku ranu na čelu. Stigao je nedelju dana ranije, u jednom od zapečaćenih vozova, i još je bio slab. Zaboravio sam oko čega smo se potukli.

Te zime je moja sestra Štefa umrla od tifusa, zajedno sa hiljadama drugih. Svi smo se radovali dolasku proleća, uprkos vestima obnovljenom nemačkom napredovanju na Istočnom frontu. Moj otac je smatrao da je neizbežni bliski pad Rusije dobar znak. Očekivao je da će mnogo Jevreja biti preseljeno u nove gradove na istoku. ’Možda ćemo morati da budemo farmeri i hranimo njihov novi Rajh’, govorio je. ’Ali, život na farmi nije tako loš’

U maju je većina nemačkih i stranih Jevreja prebačena na jug, u Osvjenćim. Aušvic. Retko ko je uopšte čuo za Osvjenćim dok transporti nisu počeli da se kotrljaju iz geta prema tom mestu.

Do tog proleća naš geto je služio kao ogromni obor. Sada su vozovi odlazili iz njega četiri puta dnevno. Kao član Judenrata, moj otac je bio primoran da pomaže u nadzoru prikupljanja i transportovanja hiljada ljudi. Sve se odvijalo u velikom redu. Moj otac je to mrzeo. Radio je u bolnici od jutra do jutra kao da obavlja pokajanje.

Na nas je red došao krajem juna, otprilike u vreme kada smo obično išli kod strica Mošea na farmu. Nas sedmoro dobilo je naređenje da se javi na železničku stanicu. Majka i mlađi brat Juzef su plakali. Ali otišli smo. Mislim da je to za mog oca bilo olakšanje.

Nismo poslani u Aušvic. Otišli smo na sever, u Helmno, selo manje od sedamdeset kilometara udaljeno od Lođa. Nekad sam imao drugara u igri, malog dečka iz provincije po imenu Mordehaj, čija porodica je poticala iz Helmna. Mnogo kasnije sam saznao da su u Helmnu Nemci izveli svoje prve opite sa trovanjem gasom... i to baš one zime kada je jadna Štefa ležala i umirala od tifusa.

Za razliku od većine priča koje smo čuli o zapečaćenim transportima, naš put nije bio neprijatan. Prevalili smo ga za nekoliko sati. Bili smo vrlo stisnuti u kupeima, ali to su bili redovni putnički vagoni. Dan je bio predivan. Bio je dvadeset četvrti jun. Kada smo stigli, bilo je kao da smo putovali kod strica Mošea. Stanica u Helmnu bila je mala, jedva nešto više od seoskog depoa okruženog gustom, zelenom šumom. Nemački vojnici poveli su nas u pripremljene kamione, ali bili su opušteni, gotovo veseli. Nije bilo guranja i urlanja na koje smo navikli u Lođu. Vozili smo se nekoliko kilometara do velikog imanja na kom se nalazio logor. Kada smo stigli, prvo su nas upisali - jasno se sećam redova činovničkih stolova napolju, na zemlji, cvrkuta ptica - a onda smo podeljeni po polovima za tuširanje i dezinfekciju. Bio sam nestrpljiv da stignem ostale muškarce i nisam video kada su moja majka i četiri sestre nestale iza ograde u ženski deo.

Rečeno nam je da se svučemo i stanemo u red. Bilo mi je vrlo neprijatno, jer sam tek te zime počeo da sazrevam. Ne sećam se da sam se plašio. Dan je bio topao, obećali su nam obrok nakon pranja, a obližnja šuma i zvuci logora davali su danu veselu, gotovo karnevalsku atmosferu. Napred, na čistini, video sam veiiki kamion sa šarenim crtežima životinja i drveća na stranama. Naš red je krenuo ka čistini kada nam je prišao jedan esesovac, mladi poručnik debelih naočara i stidljivog lica, i počeo da odvaja bolesne, vrlo mlade i starije ljude od snažnijih. Poručnik je oklevao kada je stigao do mene. I dalje sam bio mali za svoje godine, ali sam te zime jeo relativno dobro i počeo naglo da rastem. Nasmešio se i mahnuo štapićem, poslavši me u skraćeni red sposobnih. Otac je takođe poslan tamo. Juzef, koji je imao samo osam godina, trebalo je da ostane sa decom i starcima. Počeo je da plače i otac je odbio da ga ostavi. Vratio sam se u red i stao pored oca i

Juzefa. Mladi esesovac mahnuo je stražaru. Otac mi je rekao da se vratim kod ostalih. Odbio sam.

To je bio jedini put u životu kada me je otac udario. Gurnuo me je i rekao: ’ldi!’ Odmahnuo sam glavom i ostao u redu. Stražar, jedan krupni narednik, dahtao je prema nama. Otac me je ošamario, jednom, vrlo snažno, i ponovio: ’ldi!’ Preneražen, povređen, oteturao sam se nekoliko koraka do kraćeg reda pre nego što je stražar stigao. Esesovac je nastavio dalje. Bio sam vrlo ljut na oca. Nisam shvatao zbog čega ne možemo da se tuširamo zajedno. Ponizio me je pred ostalim Ijudima. Gledao sam kroz suze kako odlazi, golih leđa bledih na jutarnjem suncu, noseći Juzefa koji je prestao da plače i gledao unaokolo. Otac se jednom okrenuo prema meni pre nego što je nestao sa vidika zajedno sa kolonom dece i staraca.

Mi ostali, otprilike petina muškaraca koja je stigla tog dana, nismo bili dezinfikovani. Odmarširali smo pravo u barake, gde smo dobili grube zatvoreničke uniforme.

Otac se nije pojavio ni popodne ni uveče. Sećam se da sam, kada sam kretao na spavanje u prljavu baraku, plakao od usamljenosti. Bio sam siguran da me je otac, razdvojivši nas, osudio da budem van onog dela logora u kome su porodice.

Ujutru smo dobili hladnu čorbu od krompira i podeljeni smo u radne grupe. Moja grupa odvedena je u šumu. Tamo je bila iskopana jama. Bila je duga sedamdesetak metara, široka petnaest i duboka bar pet. Po sveže raskopanoj zemlji video sam da u blizini ima drugih, nedavno zatrpanih jama. Trebalo je da mi miris kaže sve, ali poricao sam to samom sebi sve dok nije došao prvi kamion za taj dan. Bio je to isti kamion kao oni koje sam video juče.

Vidite, Helmno je bio probni logor. Kasnije je, na osnovu onoga što su naučili, Himler naredio da se tu instaliraju gasne komore sa cijanovodoničnom kiselinom, ali tog leta su još uvek koristili karbonmonoksid u zapečaćenim komorama i veselo obojenim kamionima.

Naš posao je bio da odvajamo tela, zapravo da ih silom razdvajamo jedna od drugih, bacamo ih u jamu i pospemo zemljom i krečom pre nego što stigne sledeći tovar. Kamioni sa gasom nisu bili efikasni. Često bi i polovina žrtava preživela izduvne gasove, pa su na ivici jame morali da ih streljaju pripadnici Totenkopfverbande - jedinica Mrtvačke glave - koji su tu čekali, pušeći i šaleći se među sobom između dolazaka kamiona. Neki ljudi su čak preživeli i gas i streljanje i dok smo ih sahranjivali još su se micali.

Te večeri vratio sam se u baraku prekriven izmetom i krvlju. Tokom noći razmišljao sam o tome da umrem, ali sam, umesto toga, odlučio da živim. Da živim uprkos svemu, da živim uprkos bilo čemu, da živim bez drugog razloga osim samog življenja.

Slagao sam i rekao da sam sin zubara i da sam i sam išao u zubarsku školu. Kapoi su se smejali tako mladom šegrtu, aii sledeće nedelje sam prebačen u zubnu grupu. Sa još tri Jevrejina pretraživao sam naga tela, tražio prstenje, zlato, bilo šta vredno. Čeličnim kukama smo pregledali anuse i vagine. Zatim sam kleštima vadio zlatne zube i plombe. Često su me slali na rad u Jamu. Narednik SS-a po imenu Bauer imao je običaj da me gađa grumenjem zemlje u glavu i da se smeje. On sam imao je dva zlatna zuba.

Nakon nedeljudve Jevreje iz grupa za pokop rutinski bi streljali, a zamenjivali su ih novopridošli. Možda zato što sam radio brzo i efikasno, ostao sam u Jami devet nedelja. Svakog jutra bio sam siguran da je na mene red. Svake noći u baraci, dok su stariji ljudi izgovarali Kadiš, [33] dok sam slušao jecaje ’Eli, Eli’ [34] kako se otkidaju sa mračnih ležajeva, očajnički sam se pogađao s Bogom u kog više nisam verovao. ’Samo još jedan dan’, govorio sam. ’Samo još jedan dan’. Ali najviše sam verovao u sopstvenu volju da preživim. Možda sam podlegao mladalačkom solipsizmu,li bio sam ubeđen da će se, ako dovoljno snažno budem verovao u nastavak svog postojanja, ono svakako i nastaviti.

U avgustu je logor bio proširen i ja sam iz nekog razloga prebačen u Waldkommando, šumsku brigadu. Sekli smo drveće, vadili panjeve i lomili kamen za izgradnju puteva. Svakih nekoliko dana cela kolona radnika bi u povratku bila odvedena do kamiona ili pravo u Jamu. Tako se brigada obnavljala. Kada je u novembru pao prvi sneg, bio sam u Waldkommando duže od svih osim od starog kapoa, Karskog."

„Šta je to kapo?“, upita Natali.

„Kapo je Jevrejin s bičem.“

„I oni su pomagali Nemcima?“

„Mnoge učene rasprave napisane su o kapoima i njihovom poistovećivanju sa nacističkim gospodarima“, reče Sol. „Stenli Elkins [35] i drugi proučavali su ovu vrstu potčinjavanja u koncentracionim logorima i poredili je sa poslušnošću i poistovećivanjem crnih američkih robova. U septembru sam učestvovao u raspravi o takozvanom stokholmskom sindromu, gde ne samo da se taoci identifikuju sa svojim otmičarima, nego im pružaju aktivnu pomoć.“

„Oh, kao ona kakosezvaše... Pati Herst“, [36] reče Natali.

„Da. I ta... ta dominacija putem snage volje opsedala me je mnogo godina. Ali o tome ćemo više da govorimo kasnije. Za sada, dozvolite mi da kažem da, ako ima ičega što može da mi se pripiše u zaslugu za vreme dok sam bio u logorima, onda je to činjenica što nisam postao kapo.

Novembra četrdeset druge proširenje logora je dovršeno i ja sam prebačen iz privremenih baraka nazad u glavni logor. Postavili su me u jedinicu za Jamu. Do tada su peći bile završene, ali broj Jevreja koji su stizali u transportima bio je loše procenjen, pa su Jama i kamioni i dalje bili u upotrebi. Više im nisu bile potrebne moje usluge mrtvačkog zubara. Bacao sam kreč, drhtao na hladnoći rane zime i čekao. Znao sam da je samo pitanje vremena kada ću se pridružiti onima koje sam sahranjivao svaki dan.

Onda se nešto dogodilo, jednog utorka, noću, novembra četrdeset druge.“ Sol je utonuo u ćutanje. Posle nekoliko sekundi ustao je i otišao do kamina. Vatra je gotovo ugasla. „Natali, imate li možda neko jače piće od kafe? Možda šeri?“

„Naravno", reče Natali. „Može li brendi?“

„Odlično."

Dok se ona nije vratila sa velikom gotovo punom čašom za brendi, Sol je prodžarao ugalj, dodao drva i podstakao vatru.

„Hvala vam, draga moja.“ Zanjihao je čašu sa ćilibarskom tečnošću i duboko udahnuo pre nego što je otpio. Vatra je pucketala i bacala iskre. „U utorak - gotovo sam siguran da je bio devetnaesti novembar četrdeset druge - kasno noću, u našu baraku ušlo je pet Nemaca. Dolazili su i ranije. Svaki put bi odveli četvoricu. Više ih niko nikada ne bi video. Zatočenici iz svake od ostalih sedam baraka u našem delu logora rekli su nam da se isto dešava i kod njih. Nismo imali pojma zašto bi nacisti odabrali ovakav način likvidacije kada su svakodnevno hiljade otvoreno odlazile u Jamu, ali nije to bilo jedino što nismo shvatali. Bilo je govorkanja o medicinskim opitima.

Te noći došao je jedan mladi oberst, pukovnik, sa stražarima. I te noći odabrali su mene.

Odlučio sam da se borim ako me odaberu jedne noći. Shvatao sam da je ovo kršenje moje odluke da preživim uprkos svemu, ali u pomisli da će me odvesti napolje u mrak zbog nečega me je hvatala panika i sva nada je čilela iz mene. Kada su mi stražari naredili da ustanem s ležaja, znao sam da su mi ostale samo sekunde života. Spremio sam se da pokušam da ubijem makar jednog krmka pre nego što oni ubiju mene.

To se nije deslio. Umesto toga, Oberst mi je naredio da izađem ija sam poslušao. Odnosno, moje telo me nije slušalo. Nije bio u pitanju prosti kukavičluk niti pokornost. Oberst j e ušao u moj um. Ne znam kako da to kažem na drugi način. Osetio sam to, kao što sam se spremio da osetim metke koji nisu ispaljeni. Osećao sam kako pomera moje mišiće, vuče moje noge po podu i izvodi moje telo iz barake. A za sve vreme esesovski stražari su se smejali.

Nemoguće je opisati šta sam tada osećao. To može da se nazove jedino silovanjem uma, a čak i taj izraz ne prenosi taj osećaj nasilja. Tada nisam verovao... a ne verujem ni sada... u posednutost demonima niti natprirodne sile. To što se tada desilo bilo je rezultat neke čudovišne, ali vrlo stvarne psihičke ili psihološke sposobnosti da se neposredno kontroliše um drugih ljudskih bića.

Popeli smo se na kamion. To je samo po sebi bilo neverovatno. Osim kratkih, varavih vožnji sa železničke stanice Helmno, Jevreji se nisu vozili. Robovi su te zime u Poljskoj bili mnogo jeftiniji od benzina.

Odvezli su nas u šumu. U kamionu nas je bilo šesnaest, uključujući i jednu mladu ženu iz ženskog dela logora. Silovanje uma je za sada prestalo, ali je za njim ostalo nešto mnogo smrdljivije i stidnije od izmeta kojim sam bio pokriven po cele dane dok sam radio u ]ami. Iz ponašanja i prošaptanih reči drugih Jevreja zaključio sam da to još nisu iskusili. Da budem iskren, u tom trenutku sumnjao sam u sopstvenu pamet.

Put je trajao manje od sata. Sa nama je pozadi u kamionu bio jedan stražar. Imao je automatski pištolj. Logorski stražari gotovo nikada nisu nosili automatsko oružje kada su išli među zatočenike, zbog opasnosti da budu napadnuti. Da se nisam oporavljao od strašnog iskustva iz barake, pokušao bih da savladam Nemca ili makar da iskočim iz kamiona. Ali samo nevidljivo Oberstovo prisustvo u kabini kamiona budilo je u meni užas kakav nisam osetio mesecima.

Već je prošla ponoć kada smo stigli do građevine veće čak i od one oko koje je sagrađen logor Helmno. Nalazila se duboko u šumi. Amerikanci bi je nazvali zamkom, ali bila je i manje i više od toga. Bila je to vrsta prastare Velike dvorane, na kakve čovek povremeno nailazi u mračnim šumama moje zemlje, ogromna gomila kamenja, starijeg od naše istorije, koje su donosila i slagala nebrojena pokolenja usamljenih porodica čije poreklo seže u prehrišćanska vremena. Dva kamiona su stala i mi smo bili poterani u podrum nedaleko od glavne dvorane. Prema vojnim vozilima parkiranim na ostacima nekada uređenog vrta i po velikoj buci koja je dopirala iz dvorane pretpostavio sam da su Nemci imanje pretvorili u centar za odmor i zabavu povlašćenih jedinica. I zaista, kada smo ostali zaključani u mračnom podrumu, čuo sam kako jedan litvanski Jevrejin iz drugog kamiona šapuće da je prepoznao pukovske oznake na vozilima. Pripadala su Einsatzgruppe 3 - Grupi za posebne akcije - koja je likvidirala čitava jevrejska sela blizu njegovog rodnog grada Dvenska. Pripadnike Einsatzgruppen su sa strahom i strahopoštovanjem gledali čak i pripadnici SS Toterkopfverbande, koji su sprovodili logorska pogubljenja.

Nešto kasnije stražari su se vratili sa bakljama. U podrumu nas je bilo trideset i dvoje. Podeljeni smo u dve jednake grupe i odvedeni gore u odvojene prostorije. Tamo je naša grupa odevena u grube tunike obojene u crveno sa belim simbolima napred. Moj simbol - toranj ili stub barokne ulične svetiljke - nije mi značio ništa. Čovek pored mene nosio je siluetu slona sa podignutom prednjom levom nogom.

Poveli su nas u Veliku dvoranu. Dočekala nas je srednjevekovna scena pravo iz dela Hijeronimusa Boša; stotine ubica iz SS Einsatzgruppen ležalo je, kockalo se i kurvalo se gde god im je bilo volja. Poljske seoske devojke, neke još devojčice, bile su sluškinje i robinje ljudima u sivom. U držače po zidovima bile su pobodene baklje i scena je bila osvetljena kao titravi grozničavi san Pakla. Otpaci hrane trulili su tamo gde su bačeni. Vekovima stare tapiserije bile su umrljane i nagorele od otvorenog ognjišta. Nekada veličanstveni sto za bankete gotovo se raspadao na mestima gde su Nemci bajonetima urezivali svoja imena. Ljudi su ležali po podu onesvešćeni i hrkali. Video sam kako dva vojnika uriniraju na stari ćilim koji mora da je bio donesen iz Svete zemlje tokom jednog od krstaških ratova.

Dvorana je bila ogromna, ali njeno središte, prostor od oko jedanaest metara širine i dužine bio je sumnjivo prazan. Pod je na tom mestu bio od belih i crvenih kvadratnih ploča, sa stranicama od oko metar i dvadeset. Na suprotnim krajevima ovog otvorenog kvadrata, odmah ispod mesta odakle su se uzdizali balkoni, stajale su na kamenim gromadama dve teške stolice. Na jednom od ovih prestola sedeo je mladi Oberst. Bio je bled, plavokos, arijevski tip. Belih uzanih šaka. U drugoj stolici sedeo je starac, naizgled drevan koliko i gomile kamenja oko njega. I on je nosio esesovsku uniformu, generalsku, ali ostavljao je utisak zbrčkane voštane lutke kojoj je nestašno dete navuklo tu vrećastu odoru.

Jevreji iz drugog kamiona dovedeni su kroz pokrajnja vrata. Bili su odeveni u svetloplave tunike sa crnim simbolima sličnim našim. Video sam da je žena iz te grupe nosila svetloplavu haljinu sa simbolom krune ili venca napred. Tada sam shvatio šta se događa. U stanju iscrpljenosti i stalnog straha u koje sam dospeo, nijedno ludilo nije bilo suviše nastrano da se u njega ne bi poverovalo.

Naredili su nam da stanemo na svoja polja. Ja sam bio pion, pion belog kraljevog lovca. Stajao sam na tri metra ispred i desno od Oberstovog trona, licem u lice sa preplašenim litvanskim Jevrejinom koji je bio pion crnog lovca.

Vika i pevanje su se utišali. Nemački vojnici se skupiše unaokolo, boreći se za mesta blizu ivica table. Neki su se popeli stepenicama i natiskali na balkone kako bi bolje videli. Pola minuta je vladala potpuna tišina, remećena samo pucketanjem baklji i teškim disanjem gomile. Stajali smo na dodeljenim poljima, trideset dvoje izgladnelih i preplašenih Jevreja, bledi, zablenuti, plitko dišući, čekajući šta god se spremalo.

Starac se Iako nagnu napred u stolici i pruži prema Oberstu ruku dlanom napred. Mlađi čovek se osmehnu i klimnu glavom. Igra je počela.

Oberst je ponovo klimnuo glavom i pion levo od mene, koščat, stariji čovek sa sedim čekinjama po obrazima, oteturao je dva polja napred. Starac je odgovorio pomakavši napred svog kraljevog piona. Po načinu na koji su se jadni, smeteni zatočenici kretali video sam da ne kontrolišu svoja tela.

Igrao sam pomalo šah sa svojim ocem i stricem. Znao sam standardna otvaranja. Ovde nije bilo iznenađenja. Oberst pogleda na svoju desnu stranu i krupni Poljak, obučen u tuniku skakača, stade ispred mene. Starac posla skakača na damino krilo. Oberst izvuče lovca, malog čoveka sa levom rukom u zavoju, sa polja iza mene i postavi ga u peti red kraljeve kolone. Starac pomeri kraljičinog piona za jedno polje.

Želeo sam da imam bilo koji drugi znak osim znaka piona. Pogrbljena figura seljaka ispred mene, skakača, pružala je slab osećaj sigurnosti. Desno od mene, jedan pion se osvrnuo, a zatim načinio bolnu grimasu kada ga je Oberst naterao da gleda napred. Ja se nisam osvrtao. Noge su počele da mi se tresu.

Oberst je pomerio daminog piona za dva polja, pored starog piona iz kraljeve kolone. Naš damin pion je bio dečak od jedva petnaestak godina koji je gledao kradomice levo i desno od sebe ne pomerajući glavu. Seljakskakač ispred mene bio je jedina dečakova zaštita od starčevog piona.

Starac načini mali pokret levom rukom i njegov lovac stade ispred Holanđanke, njegove dame. Lovčevo lice bilo je vrlo bledo. Oberstov peti potez izvukao je našeg drugog skakača. Nisam mogao da vidim lice tog čoveka. Okupljeni esesovci počeli su da viču i tapšu svakom potezu, kao da gledaju fudbalsku utakmicu. Čuo sam deliće razgovora u kojima su Oberstovog protivnika zvali Der Alte, Starac. Oberstu su klicali Der Meistere.

Starac se pogrbi poput bledog pauka i njegov kraljev skakač stade na polje ispred lovčevog piona. Skakač je bio mlad i snažan, suviše snažan da bi bio u logoru duže od nekoliko dana. Na licu je imao idiotski osmeh, kao da uživa u ovoj igri iz noćne more. Oberst, kao da odgovara na momkov osmeh, pomeri krhkog lovca na isto polje. Sada sam prepoznao lovca. Bio je to drvodelja iz naše barake koji se povredio pre dva dana režući daske za stražarsku saunu. Mali čovek diže zdravu ruku i potapša crnog skakača po ramenu, onako kako se prijatelji tapšu kada se smenjuju na dužnosti.

Nisam video blesak iz cevi. Puška je opalila odnekud sa balkona iza mene, tako snažnim praskom da sam odskočio i počeo da se okrećem, ali su mi se klešta Oberstove kontrole sklopila oko vrata. Osmeh mladog skakača nestao je u crvenoj i sivoj izmaglici, a lobanja mu se razletela od udara metka. Pioni ispred njega sagnuše se u užasu, a zatim se uspraviše u bolu. Skakačevo telo otkliza gotovo do njegovog početnog polja. Na polju belog piona već se stvorila lokva krvi. Dva esesovca priđoše i odvukoše telo. Delići lobanje i mozga poprskali su nekoliko okolnih crnih figura, ali niko drugi nije bio povređen. Dvorana je odzvanjala od uzvika.

Starac se nagnuo napred i njegov lovac napravi dijagonalni potez do našeg, koji je čekao. Crni lovac lako dotače ranjenu drvodeljinu ruku. Ovoga puta bila je pauza pre nego što je puška progovorila. Metak pogodi lovca ispod leve lopatice, mali čovek se zateturao nekoliko koraka, ostao je da stoji jedan trenutak, desne ruke savijene unazad kao da se češe, a onda su mu kolena popustila i pao je na ploče. Prišao mu je jedan narednik, prislonio mu luger uz lobanju i opalio jednom pre nego što su sa table odvukli leš koji se još mrdao. Igra je nastavljena.

Oberst je pomakao našu damu za dva polja. Samo jedno prazno polje delilo me je od dame. Mogao sam da vidim da su joj nokti izgrizeni do mesa. To me je podsetilo na moju sestru Štefu i zapanjeno sam shvatio da mi suze mute vid. Tada sam prvi put plakao za Štefom.

Starac je izveo svoj sledeći potez uz urlike pijane rulje. Njegov kraljev pion hitro se pomakao i uzeo našeg daminog piona. Naš pion bio je bradati Poljak, [37] očigledno ortodoksni Jevrejin. Puška je brzo opalila dvaput. Crni kraljev pion bio je pokriven krvlju dok je stajao na mesto našeg piona.

Sada ispred mene nije bilo nikog. Gledao sam preko samo tri prazna reda u lice crnog skakača. Baklje su bacale duge senke. Sa ivica table esesovci su dovikivali savete. Nisam se usudio da se osvrnem i pogledam Obersta, ali sam gledao Starca kako se vrpolji na svom podijumu. Mora da je shvatao da gubi kontrolu nad sredinom table. Okrenuo je glavu i njegov pion kraljevog skakača pređe jedno polje. Oberst je pomerio našeg preživelog lovca na sledeće polje, blokiravši protivničkog piona i zapretivši Starčevom lovcu. Rulja je navijala.

Završivši otvaranja, dvojica igrača su nastavila razvijanjem središnjice. Obe strane su se utvrđivale. Obojica su uvela topove u igru. Oberst je pomerio našu damu na polje ispred mene. Blenuo sam u njene lopatice koje su štrčale ispod platna njene haljine, i u uvojke kose koji su joj dodirivali vrat. Stezao sam i opuštao šake. Nisam se ni makao otkako je igra počela. Od stravične glavobolje igrale su mi tačke pred očima i plašio sam se da ću se onesvestiti. Šta će onda biti? Hoće li mi Oberst dozvoliti da padnem ili će moje nesvesno telo ostati uspravno i na mestu? Borio sam se za vazduh i koncentrisao se na posmatranje svetlosti baklji kako podrhtava na tapiseriji na zidu preko puta mene.

U četrnaestom potezu crnog Starac je poslao svog lovca na polje na kome je stajao naš seljak skakač, na sredini table. Ovoga puta nije bilo pucnja. Debeli narednik SS-a stupio je na tablu i pružio svoj ceremonijalni bodež crnom lovcu. Prostorija je utihnula. Svetlost baklji je igrala na oštrom čeliku. Pogrbljeni seljak skakač trzao se i vrpoljio. Video sam kako mu se mišići ruku napinju u uzaludnom naporu da se odupre Oberstovoj kontroli. Nije uspeo. Lovac mu je prerezao grlo jednim zamahom oštrice. Narednik je uzeo svoj nož natrag i pokretom naredio dvojici da iznesu telo. Igra je nastavljena.

Jedan od naših topova uzeo je njihovog isturenog lovca. Ponovo je upotrebljen nož. Stajao sam iza mlade dame i stiskao oči. Otvorio sam ih nekoliko poteza kasnije kada je Oberst pomerio moju damu unapred za jedno polje. Kada me je ostavila, poželeo sam da zajecam, da plačem iza glasa. Starac je odmah doveo svoju damu, mladu Holanđanku. Protivnička dama je stajala dijagonalno udaljena od mene samo jedno polje. Nikoga nije bilo između nas. Osećao sam kako mi utroba mekša od straha.

Oberst je sada započeo sa napadom. Prvo je pomerio kraljevog piona sa leve strane. Starac je makao svog topovog piona, čoveka crvenog lica koga sam znao iz šumske brigade, da se suprotstavi našem pionu. Oberst je parirao ovom potezu našim topovim pionom. Ovo mi je bilo teško da vidim. Većina zatočenika je bila viša od mene. Video sam leđa, ramena i ćelave glave, oznojene, prestravljene ljude, a ne šahovske figure. Pokušavao sam da zamislim šahovsku tablu. Znao sam da su samo naš kralj i jedan top ostali u redu iza mene. Jedina figura u istom redu sa mnom bio je pion ispred kralja. Napred i levo od mene bili su grupisani dama, pion, top i lovac. Dalje levo je sam stajao naš preživeli skakač. Zdesna mi je i dalje pretila crna dama.

Naš kralj, mršavi Jevrejin šezdesetih godina, pomerio se dijagonalno za jedno polje udesno. Starac je učvrstio svoje topove na kraljevoj koloni. Odjednom se moja dama pomerila na drugo polje kolone našeg skakača. Sada sam bio sam. Mogao sam da vidim pravo napred, preko četiri prazna polja, kako litvanski Jevrejin bulji u mene. U njegovim očima videla se životinjska panika.

Odjednom sam se pomerao napred, noge su mi strugale po mramornoj ploči. U mojoj lobanji bilo je užasno, neporecivo prisustvo, guralo me je, ograničavalo, čvrsto mi stezalo vilice i gušilo urlik koji mi je izbijao iz korena kičme. Stao sam na polje na kome je naša dama pre stajala, sa po jednim belim pionom sa svake strane. Starac je doveo svog crnog skakača ispred mene, delilo nas je jedno prazno polje. Rulja je sada urlala još glasnije. Čuo sam uzvike ’Meister! Meister!’ kako prelaze u skandiranje.

Ponovo sam koraknuo napred - ovoga puta samo jedno polje. Sada sam bio jedina bela figura ispod sredine table. Negde iza mene desno stajala je crna dama. Osećao sam njeno prisustvo onoliko snažno koliko i prisustvo nevidljivog strelca na balkonu. Pola metra ispred mene bili su znojavo lice i izmučene oči crnog skakača. Iza njega je drhtao litvanski Jevrejin.

Crni top je prošao levo pored mene. Kada je stupio na polje belog piona, počeli su da se rvu. U prvi mah sam pomislio da ovo znači da Oberst ili Starac gube kontrolu, a onda sam shvatio da je to deo igre. Nemački vojnici krvožedno su urlali. Crni top je bio jači ili nije bio obuzdavan, pa se beli pion povio pod njegovim stiskom. Top je obema rukama uhvatio piona za grlo i stezao sve jače. Čulo se dugo, suvo krkljanje i pion je pao.

Tek što su sklonili pionovo telo, Oberst je pomerio našeg preživelog skakača na to polje i borba je nastavljena. Ovoga puta je crni top odvučen, bosih stopala koja su škripala po pločama, iskolačenih, izbuljenih očiju.

Crni skakač se promuvao pored mene i opet je nastala borba. Dva čoveka su padala jedan po drugome, prstima su tražili oči jedan drugom, mlatili se kolenima sve dokbeli skakač nije oteran na prazno polje iza mene. Puška mora da je opalila sa balkona tačno ispred mene. Osetio sam nalet vazduha kad mi je metak proleteo pored uha i čuo sam pogodak. Umirući skakač zakačio me je u padu. Za trenutak su me njegove ruke stezale za članak kao da traže pomoć. Nisam se okrenuo.

Moja dama je ponovo došla iza mene. Crni pion desno od mene pomerio se napred da joj zapreti. Da mi je bilo dozvoljeno, zgrabio bih ga. Nisam mogao. Dama se povukla za tri polja. Starac je pomerio svog piona za jedno polje. Oberst je doveo našeg drugog lovčevog piona.

'Meister! Meister!', skandirala je rulja. Starac je povukao svoju damu dva polja.

Ponovo sam bio pomeren. Stajao sam licem u lice sa litvanskim Jevrejinom. Stajao je ukočeno, paralisan od straha. Da li je znao da mu ne mogu naškoditi dok god smo na istoj koloni? Možda nije, ali ja sam bio i te kako svestan da crna dama može da me ukloni svakog trenutka. Sigurnost mi je davalo jedino nevidljivo prisustvo moje dame pet polja iza mene. Ali šta ako je Der Alte spreman da razmeni dame? Umesto toga, pomerio je topa nazad na kraljevo početno polje.

Levo od mene došlo je do gužve kada je drugi lovčev pion uklonio crnog piona i zauzvrat bio uklonjen od strane preživelog crnog lovca. Za trenutak sam bio sam na neprijateljskoj teritoriji. Tada je Oberst doveo belu damu na polje iza mene. Šta god da se dogodi, neću biti sam. Zadržao sam dah i čekao.

Ništa se nije desilo. Zapravo, Starac je sišao sa svog uzvišenog mesta, načinio rukom gest i otišao. Predao je. Pijana rulja vojnika Einsatzgruppen urlala je svoje odobravanje. Gomila vojnika sa oznakama Mrtvačke glave dotrčala je do Obersta i ponela ga na ramenima unaokolo. Ostao sam tamo da stojim, preko puta Litvanca, obojica smo glupavo treptali. Igra je bila završena i ja sam znao da sam nekako bio odlučujući u Oberstovoj pobedi, ali sam bio isuviše otupeo da shvatim kako. Sve što sam video bili su umorni Jevreji kako stoje sa olakšanjem dok dvorana odjekuje od uzvika i pesme. Šest naših belih bilo je mrtvo. Nedostajalo je šest crnih figura. Mi ostali smo mogli da se krećemo, da puzimo okolo. Okrenuo sam se da zagrlim ženu iza mene. Plakala je. ’Šalom’ rekao sam i poljubio joj ruke. ’Šalom’ Litvanski Jevrejin srušio se na kolena na svom belom polju. Pomogao sam mu da ustane.

Odred vojnika s automatskim pištoljima odveo nas je kroz rulju u prazno predvorje. Naredili su nam da se svučemo i bacili naše tunike na gomilu. Onda su nas poveli u noć da nas streljaju.

Naredili su nam da iskopamo sebi grobove. Petšest lopata ležalo je na čistini četrdeset metara iza kuće, pa smo njima kopali široke, plitke rovove dok su vojnici držali baklje ili stajali i pušili u tmini. Na tlu je bilo snega. Zemlja je bila smrznuta i tvrda kao kamen. Nismo mogli da kopamo dublje od pola metra. Između tupih udara lopata čuo sam ponovni smeh iz zgrade. Svetlo je gorelo iza visokih prozora, praveći od njih žute pravougaonike na kamenim pločama. Jedino rad i strah sačuvali su nas od smrzavanja. Moja bosa stopala postala su užasno plavobela. Nisam osećao prste na nogama. Gotovo smo završili sa kopanjem i znao sam da moram da donesem odluku šta da radim. Bilo je vrlo mračno. Osećao sam da mi je najbolja šansa da pokušam bekstvo u šumu. Bilo bi bolje kada bismo svi zajedno potrčali odjednom, ali nekoliko starijih Jevreja očigledno je bilo previše promrzlo i iscrpljeno da se pomeri, a nije nam bilo dozvoljeno da razgovaramo. Dve žene stajale su nekoliko metara od rovova, uzaludno pokušavajući da pokriju svoju nagotu dok su se stražari grubo šalili i prinosili im baklje.

Nisam mogao da odlučim da li da prosto potrčim ili da upotrebim lopatu duge drške i pokušam da oborim jednog od vojnika i otmem njegov automatski pištolj. Oni su bili iz Einsatzgruppen Toterkopfverbande, ali pijani i opušteni. Morao sam da odlučim.

Lopata. Odabrao sam stražara - niskog mladića koji kao da je dremao korakdva od mene. Stisnuo sam čvršće dugu dršku.

„Halt! Wo ist denn mein BauerV‘ Bio je to mladi Oberst; probijao se kroz sneg prema nama. Na sebi je imao težak šinjel i oficirsku kapu. Kada je ušao u krug baklji, pogledao je okolo.Tražio je svog piona. Kogpiona?

„Du! Komm her!“ Pokazao je na mene. Ustuknuo sam, očekujući ponovno silovanje uma, ali nije ga bilo. Iskočio sam iz plitkog rova, dao svoju lopatu stražaru i stao nag i drhteći ispred Obersta, ispred onog kog su zvali Der Meister.

„Morate da završavate ovde“, rekao je na nemačkom naredniku. „Schnell!“

Narednik je klimnuo glavom i grupisao Jevreje na ivicu rupe. Dve žene skupile su se na daljem kraju i tankim rukama zagrlile jedna drugu. Narednik je zapovedio da svi legnu u ledene jame. Trojica ljudi su odbili i streljani su tamo gde su stajali. Jedan od njih, koji je bio crni kralj, pao je trzajući se na samo dva metra od mene. Pogledao sam u svoja beskrvna stopala i pokušao da se ne pokrenem, ali moje drhtanje se pojačalo. Ostalim Jevrejima naređeno je da otkotrljaju tela sa sobom u jamu. Zatim je nastala tišina. Bleda leđa i zadnjice mojih suzatočenika bleskali su se na svetlu baklji. Narednik je izdao komandu i streljanje je počelo.

Trajalo je manje od minuta. Zvuk automatskih pištolja i lakih karabina zvučao je muklo, nebitno, tiho „pop“ i još jedno nago, belo telo za tren bi se trgnulo, zgrčilo u jami i zatim umirilo. Žene su umrle jedna drugoj u zagrljaju. Litvanski Jevrejin vikao je nešto na hebrejskom i pokušao da se uspravi na kolena, ruku ispruženih prema stražarima ili prema nebu - ni dandanas ne znarh kuda - a onda je skoro presečen napola vatrom iz automatskog oružja.

Za sve to vreme stajao sam tresući se, buljeći u svoje noge, moleći se da postanem nevidljiv. Ali i pre nego što su završili, narednik mi je okrenuo leđa i upitao: ’Ovoga, meiti OberstV ’Mein zuverlassiger Bauer?', reče Oberst. Mogpouzdanog piona? ’Priredićemo lov’, rekao je.

’Ein Jagd?’, upita narednik. ’Heute nacht?’

’Wenn es dammert.’

’Auch Der Alte?’

’Ja.’

’Jawohl, mein Oberst.’ Video sam da se naredniku smučilo. Neće biti vremena za spavanje noćas.

Stražari su počeli lopatama da nabacuju tanki pokrivač smrznute zemlje preko leševa, a ja sam poveden natrag do zgrade i vezan lancem u onaj isti podrum u kome su nas držali nekoliko sati ranije. Stopala su počela prvo da mi bride, a zatim da gore. Mnogo je bolelo. Uprkos tome, dremao sam kada se narednik vratio, otključao moje lance i naredio mi da obučem odeću koju je doneo: donje rublje, plave vunene pantalone, košulju i debeli džemper, debele čarape i teške cipele koje su mi bile za dlaku premale. Posle meseci provedenih u zatvorskim krpama bilo je predivno nositi pristojnu odeću.

Narednik me je odveo napolje, gde su četiri esesovca čekala na snegu. Nosili su ručne svetiljke - baterijske lampe - i teške puške. Jedan je držao nemačkog ovčara na kaišu i pustio je napetu životinju da me onjuši dok smo čekali. Velika dvorana sada je bila mračna, vika je za tu noć utihnula. Zora se približavala i noćno nebo svetlucalo je sivim.

Čuvari su upravo ugasili svoje lampe kada su se pojavili Oberst i stari general. Nisu bili u uniformama. Nosili su debele zelene lovačke jakne i ogrtače. Svaki je nosio nevojničku pušku velikog kalibra sa nameštenim teleskopskim nišanom. Tačno sam znao šta sledi, ali sam bio suviše iscrpljen da bih mario.

Oberst je mahnuo i stražari se odmakoše od mene i stadoše pored dvojice oficira. Stajao sam tamo jedan minut, neodlučan, odbijajući da učinim ono što su tražili od mene. Narednik je zarežao na mene na lošem poljskom: ’Trči! Trči, ti jevrejski crve! Idif Pas se režeći bacao i zatezao povodac. Narednik je podigao pušku i hicem raspršio sneg preda mnom. Nisam se makao. Tada sam u svom umu osetio prve oprezne dodire.

’Hajde, kleiner Bauer. Hajde!’ Svileni šapat u mom umu naterao me je da se zanesem od gađenja. Okrenuo sam se i potrčao u šumu.

Nisam bio u stanju dugo da trčim. Kroz nekoliko minuta sam dahtao i saplitao se. Otisci mojih stopala jasno su se videli u snegu, ali tu ništa nisam mogao da učinim. Nebo je postajalo sve svetlije doksam teturao, nadao sam se, prema jugu. Čuo sam poludelo lajanje iza sebe i znao da su lovci krenuli, da prate moj trag.

Prešao sam nešto više od kilometra kada sam izbio na čistinu. Traka široka gotovo sto metara bila je očišćena od drveća i rastinja. Krugovi bodljikave žice pružali su se sredinom ove ničije zemlje, ali nije žica bila to što me je zaustavilo. Na sredini čistine stajao je beli znak i na nemačkom i poljskom govorio STOJ! MINSKO POLJE!

Lajanje se približavalo. Okrenuo sam nalevo i bolno, dahtavo pokaskao. Sada sam znao da nema izlaza. Minirani pojas okružuje čitavo imanje - njihovo privatno lovište. Moja jedina nada je bila da ću pronaći put kojim smo došli prošle noći, pre čitave večnosti. Tamo će svakako biti kapija i stražara, ali bez obzira na to, probaću putem. Bolje smrt od stražarske ruke nego ona odvratnost iza mene. Odlučio sam da ću pre utrčati u minsko polje nego omogućiti lovcima čist pogodak.

Tek što sam stigao do plitkog potoka kada je silovanje uma ponovo počelo. Stajao sam mirno, blenući u polusmrznuti potok, kada sam osetio kako ulazi u mene. Nekoliko trenutaka sam se odupirao, stežući slepoočnice, pao sam na kolena u sneg, ali Oberst je bio u meni, punio moj um onako kako voda puni davljenikova usta i nosnice. Gore od toga. Kao da mi je u lobanju ušla velika pandjičara pa buši sebi put u moj mozak. Vrištao sam, ali nije izašao nikakav zvuk. Nesigurno sam se uspravio na noge.

’Komm her, mein kleiner Bauer!’, šaputao mi je bešumno Oberstov glas. Njegove misli mešale su se s mojima, gurale moju volju u nekakvu mračnu jamu. Ređale su mi se slike lica, mesta, uniformi i prostorija. Jahao sam na talasima mržnje i nadmenosti. Njegova ljubav prema nasilju punila mi je usta bakarnim ukusom krvi. Komm! Mentalni šapat bio je zavodljiv, izazivao mučninu, kao da mi muški jezik ulazi u usta.

Posmatrao sam sebe kako trčim u potok, skrećem ponovo prema zapadu, prema hajci, sada brzim trkom, dišući plitkim, bolnim udisajima. Ledena voda mi je nakvasila noge i otežala vunene pantalone. Nos je počeo da mi krvari i krv mi je slobodno tekla po licu i vratu.

’Komm her!'

Izašao sam iz potoka i teturao kroz šumu prema gomili glatkog stenja. Moje telo se cimalo i trzalo poput marionete dok sam se penjao da se sakrijem u šupljinu između stena. Ležao sam tamo sa obrazom na kamenu, a moja krv je tekla po smrznutoj mahovini. Glasovi su se približavali. Hajka nije bila više od pedeset koraka daleko, iza zavese drveća. Pretpostavio sam da će opkoliti moju gomilu kamenja i da će me Oberst naterati da ustanem kako bi imali čist pogodak. Upinjao sam se da pokrenem noge, da pomerim ruku, ali bilo mi je kao da je neko presekao kablove koji mi povezuju telo sa mozgom. Bio sam čvrsto prikovan kao da su stene pale na mene.

Čuo se zvukrazgovora, a zatim suljudi, neverovatno, nastavili putem kojim sam išao pre deset minuta. Čuo sam psa kako laje dok prati moj trag. Zašto se Oberst igra sa mnom? Trudio sam se da razvijem ove misli, ali moji slabi pokušaji bili su otresani onako kako se otresa uporan insekt.

Odjednom sam se ponovo kretao, trčao pogrbljen pored drveća, zatim puzao na stomaku kroz sneg. Namirisao sam dim cigarete pre nego što sam ih video. Starac i narednik bili su na čistini. Starac je sedeo na oborenom trupcu. Lovačka puška ležala mu je preko kolena. Narednik je stajao pored njega, leđima okrenut meni, nemarno prstima lupkajući po kundaku puške.

Tada sam ustao i potrčao, brže nego ikada ranije. Narednik se okrenuo da vidi ko je baš kada sam skočio i udario ga ramenom. Bio sam manji od narednika i mnogo lakši, ali brzina sudara ga je oborila. Zakotrljao sam se, vrišteći nemo, želeći samo daponovo steknem kontrolu nad svojim telom i poletim u šumu, a zatim sam zgrabio Starčevu lovačku pušku i udarao narednika po licu i vratu, služeći se predivno izrezbarenim kundakom kao batinom. Narednik je pokušao da ustane, ponovo sam ga oborio. Posegao je za svojom puškom, smrskao sam mu šaku cipelom i udarao teškim kundakom po licu dok se kosti nisu slomile, dok više nije bilo pravog lica. Onda sam ispustio pušku i okrenuo se Starcu.

Još uvek je sedeo na deblu, u jednoj ruci je držao luger koji je izvadio iz futrole, cigareta mu je i dalje visila sa tankih usana. Izgledao je hiljadu godina star, ali na toj zbrčkanoj karikaturi lica bio je osmeh.

’SieF, rekao je i ja sam znao da ne govori meni.

’Ja, Alte, rekao sam ja i zapanjio se čuvši kako reči izlaze iz mojih sopstvenih usta. ’Das Spiel ist beendet’

’Videćemo’, rekao je Starac i podigao pištolj da puca. Skočio sam i metak mi je prošao kroz džemper duž rebara. Zgrabio sam ga za zglavak pre nego što je stigao ponovo da opali. Napravili smo piruetu na snegu, Starac se uspravio da mi se pridruži u bizarnom plesu: izranavljeni mladi Jevrejin kome krv teče iz nosa i drevni starac izgubljen u vunenom kaputu. Njegov luger ponovo je opalio, bezopasno, u vazduh, a onda sam ga oteo i odmakao se. Podigao sam pištolj.

’Nein!’, povikao je Starac i onda sam osetio njegovo prisustvo kao udarac čekićem po lobanji. Za sekundu sam bio u ništavilu dok su se ova dva ogavna parazita borila oko kontrole nad mojim telom. Odjednom kao da sam posmatrao scenu odnekud iznad sebe. Video sam kako Starac kruto stoji, a moje sopstveno telo se grči unaokolo kao da je pod teškim napadom. Oči su mi se okrenule nazad u dupljama, a usta su mi zjapila otvorena kao u idiota. Mokraća mi je kvasila pantalone i isparavala na hladnom vazduhu.

Zatim sam gledao svojim sopstvenim očima i Starać više nije bio u mom umu. Načinio je tri koraka unazad i seo na deblo. ’Vili’ rekao je, ’Mein Freund...’

Ruka mi se podigla i pucao sam Starcu dva puta u lice i jednom u srce. Srušio se unazad, a ja sam stajao i buljio u njegove potkovane đonove.

Mi dolazimo, pionu, šaptao je Oberst. Čekaj nas.

Stajao sam i čekao dok nisam odmah tu, iza drveća, začuo njihove povike i režanje nemačkog ovčara. I dalje sam držao pištolj u ruci. Pokušao sam da opustim telo, usredsredio sam svu svoju volju i energiju u jedan jedini prst desne ruke, čak i ne misleći šta ću da uradim. Hajka je gotovo bila na vidiku kada je Oberstova kontrola popustila taman dovoljno da pokušam. To je bila najvažnija i najteža borba u mom životu. Trebalo je samo da zgrčim jedan prst za milimetar, ali za to mi je trebala sva preostala telesna i duhovna energija i odlučnost.

Uspeo sam. Luger je opalio i metak mi je prošišao duž bedra i pogodio mali prst desne noge. Bol je bio poput vatre pročišćenja. Izgleda da je to iznenadilo Obersta, osetio sam da se povukao na sekundudve.

Okrenuo sam se i potrčao, ostavljajući na snegu krvave tragove. Iza sebe sam čuo bliske povike. Automatska puška je zaštektala, čuo sam čelikom okovane metke kako bruje oko mene poput pčela. Ali Oberst me nije kontrolisao. Stigao sam do minskog polja utrčao u njega bez stajanja. Razdvajao sam bodljikavu žicu golim rukama, bacao u stranu zamršene niti i trčao dalje. Neverovatno, neobjašnjivo, prešao sam preko čistine. Tada je Oberst ponovo ušao u moj um.

’HaltF Stao sam. Okrenuo sam se i video četiri stražara i Obersta kako me gledaju preko smrtonosne trake. Vrati se, malipionu, šaputao je glas tog stvorenja. Igraje završena.

Pokušao sam da podignem luger do slepoočnice. Nisam mogao. Moje telo je krenulo prema njima, nazad u minsko polje, prema podignutom oružju. U tom trenutku se nemački ovčar oteo od stražara koji ga je držao i jurnuo ka meni. Zver je tek stigla na ivicu trake, ni deset metara od Obersta, kada je mina eksplodirala. Bila je to protivtenkovska mina, veoma snažna. Zemlja, metal i delovi psa poleteli su kroz vazduh. Video sam kako sva petorica nestaju nadole kada me je nešto meko pogodilo u grudi. Pao sam.

Borio sam se da ustanem i video glavu nemačkog ovčara na svom krilu. Oberst i dvojica esesovaca bili su na rukama i kolenima, smeteni, tresući glavama. Druga dvojica nisu se micala. Oberst nije bio sa mnom. Podigao sam luger i ispraznio okvir prema Oberstu. Bio je predaleko. Prejako sam se tresao. Nijedan metak nije pogodio ni u blizinu dvojice ljudi. Nisam više trošio vreme gledajući, već sam se okrenuo i potrčao.

Ni do današnjeg dana ne znam zašto me je Oberst pustio da pobegnem. Možda ga je eksplozija povredila. Ili bi možda svako dalje pokazivanje njegove kontrole nada mnom otkrilo da je Starčeva smrt njegovo delo. Ne znam. Ali i danas podozrevama sam toga dana pobegao jer je to odgovaralo Oberstovim namerama..."

Sol ućuta. Vatra se ugasila, ponoć je odavno prošla. On i Natali Preston sedeli su skoro u potpunom mraku. Tokom poslednjeg sata priče Solov glas je bio jedva nešto jači od hrapavog krkljanja.

„Iscrpljeni ste“, reče Natali.

Sol nije porekao. Nije spavao dve noći - ne otkako je video fotografiju „Vilijema Bordena" u nedeljnim jutarnjim novinama.

„U ovoj priči ima još nečega, zar ne?“, reče Natali. „Sve ovo ima veze sa ljudima koji su ubili mog oca, zar ne?“

Sol klimnu glavom.

Natali izađe iz sobe i vrati se trenutak kasnije noseći pokrivače, čaršave i debeli jastuk. Počela je da namešta kauč za spavanje. „Ostanite ovde noćas", rekla je. „Možete da dovršite ujutru. Napraviću nam doručak."

„Uzeo sam sobu u motelu', reče Sol promuklo. Pomisao na tako dugu vožnju Putem broj 52. izazivala je u njemu želju da sklopi oči i zaspi tu gde sedi. ,

„Ali bila bih vam zahvalna ako biste ostali“, reče ona. „Želim da čujem... ne, moram da čujem ostatak priče.“ Zastala je. „A i ne želim da budem noćas sama u kući.“

Sol klimnu glavom.

„Dobro“, reče Natali. „Na polici u kupatilu naći ćete novu četkicu za zube. Mogu da izvadim jednu čistu tatinu pidžamu ako želite...“

„Ne“, reče Sol. „Nema potrebe."

„U redu onda“, reče Natali i zastade na vratima malog hodni-,ka. „Sole...“ Zaćutala je i protrljala mišice. „Sve ovo... to je istina, zar ne?“

„Da.“

„I tvoj Oberst je bio u Čarlstonu prošle nedelje, zar ne? On je jedan od krivaca za ubistvo mog oca.“

„Mislim da je tako.“

Natali klimnu, zausti da nešto kaže, ujede se lako za usnu i reče samo: „Laku noć, Sole.“

„Laku noć, Natali."

Iako umoran, Sol Laski ležao je neko vreme budan, posmatrajući pravougaonike odblesaka automobilskih farova kako lutaju po fotografijama na zidu. Pokušao je da misli na prijatne stvari; na zlatno svetlo koje dodiruje grane vrba pored potoka ili na polje belih rada na imanju gde se igrao kao dečak. Ali kada je najzad zaspao, Sol je sanjao predivan junski dan i svog brata Juzefa kako ide sa njim u cirkus na prijatnoj livadi; s nje su veselo ukrašeni cirkuski vagoni odvozili grupe nasmejane dece u Jamu koja je čekala.

SEDAM

Čarlston

Sreda, 17. decembar 1980.

Šerif Bobi Džo Džentri u početku se obradovao kad je otkrio da ga neko prati. Koliko je znao, do sada ga niko nikad nije uhodio. On sam pratio je ljude nekoliko puta; koliko juče pratio je psihijatra, Laskog, gledao ga kako provaljuje u kuću Melani Fuler, čekao je strpljivo u neobeleženom dodžu Linde Mej dok su Laski i mlada Prestonova večerali, i proveo dobar deo noći u Sent Endruzu pijući kafu i posmatrajući ulazna vrata kuće Natali Preston. Bila je to izuzetno hladna i izuzetno straćena noć. Jutros se dovezao ovamo rano svojim službenim kolima, a psihijatrova unajmljena tojota još je bila na prilaznom putu. Kako su ovo dvoje povezani? Džentri je imao predosećaj u vezi s Laskim - osetio je bockanje prvi put kad je razgovarao telefonom s psihijatrom - i taj predosećaj brzo se pretvarao u onaj intuitivni svrab između lopatica koji se ne može počešati, svrab koji je Džentri iz iskustva poznavao kao jedan od neophodnih alata dobrog pajkana. Zato je juče pratio Laskog. A sada neko prati njega, Bobija Džoa Džentrija, šerifa okruga Čarlston.

U početku gotovo nije verovao u to. Te srede ujutru ustao je, kao i obično, u šest sati, umoran od premalo sna i previše kofeina od sinoć, provezao se pored kuće Prestonovih u Sent Endruzu da proveri je li Laski proveo noć tamo, svratio na uštipke u restoran Sare Dikson na Aveniji Rivers, a onda se odvezao do Hampten Parka da razgovara s gospođom Luelin. Njen muž je napustio grad pre četiri dana, u noći kada su se dogodila ubistva u hotelu

Mansard, i poginuo u saobraćajnoj nesreći u Atlanti u nedelju rano ujutru. Kad ju je pripadnik Državne policije pozvao da je obavesti da je postala udovica, da je njen muž brzinom od 140 kilometara na sat uleteo u ogradu nadvožnjaka na Međudržavnom putu broj 285 ispred Atlante, gospođa Luelin postavila mu je jedno pitanje. „Šta je, za ime sveta, Artur radio u Atlanti? Izašao je sinoć da kupi cigaru i nedeljne novine.“

Džentri je ovo smatrao važnim pitanjem. Na njega još nije stigao odgovor kada je u devet sati izašao iz kuće Luelinovih, sazidane od cigala, posle polučasovnog razgovora s udovicom. Upravo tada Džentri je opazio zeleni plimut parkiran nešto niže, u senci visokog drveća koje se nadnosilo nad ulicu.

Taj plimut prvi put je primetio nešto ranije tog jutra, kad je izlazio s parkinga restorana. Obratio je pažnju na njega samo zato što je imao registarske tablice države Merilend. Prema Džentrijevom iskustvu, policajci umeju da postanu opsednuti ovakvim pojedinostima, od kojih je većina potpuno beskorisna. Dok je sedao za volan svog terenskog auta parkiranog ispred kuće gospođe Luelin, namestio je ogledalo da dobro pogleda plimut parkiran nešto niže. Bio je to isti auto. Zbog odsjaja na vetrobranu nije video da li u njemu ima nekoga. Džentri je slegnuo ramenima, sišao s prilaznog puta i skrenuo levo ispred prvog znaka za zaustavljanje. Plimut je krenuo neposredno pre nego što bi mu se Džentrijeva kola izgubila iz vida. Džentri je ponovo skrenuo levo i pošao ka jugu, trudeći se da odluči da li da se odveze u Okružnu kuću i završi neke administrativne poslove ili da se vrati u Sent Endruz. Iza sebe, dvoja kola dalje, video je zeleni plimut.

Džentri je vozio polako, lupkajući velikim crvenim šakama po volanu i zviždućući neku kantri pesmu. Sa pola uha slušao je pucketanje policijskog radija i razmatrao sve razloge koje je mogao da smisli, a zbog koji bi ga neko sledio. Nije ih bilo mnogo. Osim nekoliko ratobornih tipova koje je za proteklih godinudve strpao u zatvor, niko koga je poznavao nije imao razloga da izravnava stare račune s Bobijem Džoom Džentrijem, a još manje da gubi vreme prateći ga u dnevnom obilasku. Džentri se pitao da moždae umišlja. U Čarlstonu svakako ne postoji samo jedan zeleni plimut. S merilendskim tablicama?, cerio mu se pajkanski deo uma. Džentri odluči da se vrati u kancelariju zaobilaznim putem.

Skrenuo je u gusti saobraćaj Ulice Kanon. Plimut je ostao za njim, iza tri automobila. Da Džentri nije već znao da je plimut tamo, sada ga ne bi primetio. Samo pusta sporedna uličica blizu Hampten Parka, gde je živela gospođa Luelin, odala je namere njegovog pratioca. Džentri skrenu na rampi na Međudržavni put broj 26. Vozio se ka severu jedno kilometar i po, a onda izašao s puta i krenuo sporednim ulicama prema Ulici Miting. Plimut mu se nije gubio iz ogledala; pokrivao se drugim vozilima kad je mogao, zaostajao je kad drugih kola nije bilo.

„Vidi, vidi“, reče šerif Džentri. Nastavio je ka severu, prema Čarlston Hajtsu, prošavši desno pored mornaričke baze. Kroz rešetku dizalica videli su se visoki sivi brodovi. Skrenuo je levo u Ulicu Dorčester, pa ponovo ušao na Put broj 26, ovoga puta u pravcu juga. Plimuta više nije bilo. Džentri se taman spremio da izađe s puta blizu centra grada i ceo događaj pripiše tome što previše gleda krimiće na kablovskoj televiziji, kada je kamionet kilometar iza njega promenio traku, pa je opazio zelenu haubu.

Džentri se isključio na izlazu broj 221 i vratio se u uske uličice u blizini Okružne kuće. Počela je slaba kiša. Vozač plimuta uključio je brisače u istom trenutku kad i Džentri. Šerif pokuša da odredi koji su zakoni prekršeni. Ovako napamet, nije se setio nijednog. U redu, pomisli šerif, kako se čovek oslobađa pratnje? Pomislio je na silne jurnjave kolima koje je video u filmovima. Neka, hvala. Pokušao je da se seti pojedinosti špijunskog zanata iz mnogih trilera koje je pročitao, ali uspeo je da se doseti samo slika menjanja vozova u moskovskom metrou. Hvala najlepše. Šerifu nije bilo nimalo od pomoći to što je vozio svetli džip s natpisom ŠERIF OKRUGA ČARLSTON na obe strane.

Džentri je znao da bi mogao da upotrebi policijski radio, provoza se malo naokolo, i osam okružnih kola i polovina saobraćajnih patrola sačekalo bi ovog bezveznjaka na sledećoj velikoj raskrsnici. I onda šta? Džentri je zamislio sebe pred sudijom Tranorom, optuženog za zlostavljanje gosta iz druge države koji je, pokušavajući da nađe trajekt za tvrđavu Samter, odlučio da prati mesnog policajca.

Inteligentan postupak, znao je Džentri, jeste pustiti tog tipa da se otvori. Treba ga pustiti da ide za njim koliko god hoće - dane, sedmice, godine - sve dok Džentri ne shvati o kakvoj je igri reč. Tip u plimutu - ako je tip - možda je sudski pozivar, ili novinar, ili uporni Jehovin svedok, ili pripadnik nove guvernerove jedinice za istragu policijske korupcije. Inteligentan postupak, bio je potpuno ubeđen Džentri, jeste vratiti se u kancelariju, ne misliti o svemu ovome i pustiti da se sve reši samo od sebe.

„Oh, do đavola s tim“, reče Džentri. Nikad nije bio poznat po strpljenju. Okrenuo je džip na vlažnom kolovozu za 180 stepeni, uključio rotaciona svetla i sirenu i ubrzao natrag uskom jednosmernom uličicom pravo prema plimutu. Desnom rukom otkopčao j e futrolu svog privatnog pištolja. Proverio j e da li mu j e palica na sedištu, kao i obično. Onda je ubrzao, pritiskajući sirenu da poveća zbrku.

Branik plimuta kao da se iznenadio. Džentri je video da je u kolima samo jedan čovek. Plimut skrenu udesno, Džentri levo da ga blokira. Plimut skrenu levo do ivice puta, a onda ubrza i izlete na pločnik i provuče se desno pored šerifovih kola. Džentri cimnu volan ulevo, poskoči kad su se kola popela preko ivičnjaka, i pripremi za čeoni sudar.

Plimut kliznu pored njega, zakači red kanti za smeće zadnjim delom i postrance udari u telefonski stub. Džentri je nagazio kočnicu i zaustavio džip pred samim pregrejanim hladnjakom plimuta, namestivši ga tako da mu zapreči bekstvo. Zatim je izašao, odmakao ramenu futrolu pištolja i podigao palicu u levoj ruci.

„Mogu li da vidim vašu vozačku i saobraćajnu dozvolu, gospodine?“, upita Džentri. U njega je zurilo bledo mršavo lice. Plimut je udario u telefonski stub taman dovoljno jako da zaglavi suvozačka vrata i protrese vozača, čoveka tamne proređene kose, starog, po Džentrijevoj proceni, četrdesetak godina. Na sebi je imao tamno odelo, belu košulju i usku tamnu kravatu koja kao da je pripadala Kenedijevom dobu.

Džentri je pažljivo posmatrao kako čovek po džepovima traži novčanik. „Molim vas, izvadite dozvolu iz novčanika, gospodine." Covek zastade, trepnu i okrenu se da posluša.

Džentri brzo koraknu napred i otvori vrata levom rukom s koje mu je visila palica. Desnom rukom se mašio za dršku pištolja ruger blekhok. „Gospodine! Molim vas, izađite iz... jebote!“

Vozač se naglo okrenuo s automatskim pištoljem već uperenim u šerifovo lice. Svih Džentrijevih 120 kilograma poleteše kroz otvorena vrata kola kad je sunuo napred da zgrabi čoveka za ruku. Pištolj opali dvaput; jedan metak prolete šerifu pored uha i zabi se u krov, drugi skrenu šire i pretvori vetrobransko staklo u paučinu. Onda je Džentri obema rukama uhvatio čoveka za ručni zglob i njih dvojica počeše da se valjaju po prednjem sedištu kao dvoje šiparaca u autobioskopu. Obojica su dahtali i duvali. Džentrijeva palica zaglavila se u prsten volana i plimut je urlao kao ranjena zver. Vozač je podigao levu ruku da izgrebe šerifovo lice. Džentri spusti krupnu glavu i udari ga, jednom, dvaput; čuo je kako od trećeg udarca vazduh izleće iz njega. Automatik izlete iz vozačeve ruke, odbi se od volana i Džentrijeve noge i zazveketa po pločniku napolju. Profesija je Džentriju usadila strah od ispuštenog oružja, pa je očekivao da pištolj opali i zatera mu pola okvira u leđa. Nije opalio.

„Zajebi ovo“, reče Džentri, baci se unazad i povuče vozača sa sobom napolje. Povukao je desnu ruku i uhvatio čoveka za okovratnik, a kad je proverio da je automatik u blizini, napola ispod kola, bacio je vozača dva metra po pločniku. Dok se ovaj uspravio na noge, Džentri je već izvukao teški ruger koji mu je ujak poklonio kad je otišao u penziju. Oružje mu je čvrsto ležalo u ruci.

„Ostani tu. Da nisi prstom mrdnuo", naredi Džentri. Desetak ljudi izašlo je iz zgrada i prodavnica da zija. Džentri se uverio da su van dometa i da je iza vozača plimuta samo zid od cigala. Uz talas mučnine shvatio je da se sprema da upuca ovog bednika. Džentri nikada pre nije pucao u ljudsko biće. Umesto da drži revolver obema rukama i stoji raširenih nogu kao što je obučavan, Džentri je stajao uspravno, savijenog lakta, cevi uperene uvis. Kiša je stvarala laku izmaglicu na njegovom rumenom licu. „Tuča je gotova“, rekao je dahćući. „Opusti se malo, drugar. Daj da popričamo o ovome."

Vozačeva ruka pojavi se iz džepa s nožem. Oštrica je izletela uz čujan škljocaj. Čovek se spustio u polučučanj; lako je balansirao, a prsti slobodne ruke bili su mu sasvim rašireni. Šerif sa žaljenjem vide da vozač drži nož ispravno, opasno, palca ispruženog duž drške i sečiva. Dvanaest centimetara duga oštrica već je šetala u kratkim mekim lukovima. Džentri šutnu automatik dublje pod kola i načini tri koraka unazad.

„Ajde, drugar“, reče. „Nemoj da praviš gluposti. Spusti to.“ Nije potcenio brzinu kojom bi čovek mogao da pređe pet metara među njima. Niti je sumnjao u to da je bačen nož na toj razdaljini smrtonosan koliko i metak. Ali setio se i kolike rupe ruger ostavlja na crnom papiru mete s četrdeset koraka daljine. Nije želeo ni da pomisli šta bi metak kalibra 357 mogao da učini ljudskom tkivu sa pet metara.

„Spusti nož“, reče šerifDžentri. Govorio je mekim jednoličnim glasom, ne preteći, ali ne dopuštajući protivljenje. „Da stanemo malo i porazgovaramo o ovome.“ Otkako je Džentri prišao plimutu, vozač nije ispustio nikakav zvuk osim gunđanja. Sada mu se kroz stisnute zube začuo čudnovat zvižduk, nalik na zvuk pare iz čajnika koji se hladi. Počeo je da uspravlja nož.

„Ne mrdaj!“ Džentri podiže pištolj jednom rukom i nacilja duž cevi u sredinu čovekove tanke kravate. Ako se nož podigne do pune visine za bacanje, Džentri će morati da puca. Pritisak njegovog prsta na obaraču gotovo je bio dovoljan da podigne oroz.

Šerif opazi nešto od čega mu se podivljalo srce ukočilo u bolnom grču. Vozačevo lice kao da je podrhtavalo; nije se treslo nego se mreškalo, kao loše nameštena gumena maska koja klizi preko čvršće strukture. Čoveku su oči bile iskolačene, kao u iznenađenju ili u panici, i letele su tamoamo poput uplašenih životinja. Za trenutak Džentri vide kako se drugačija ličnost pomalja na tom mršavom licu, uoči izraz potpunog užasa i izgubljenosti u tim zarobljenim očima, a onda se mišići lica i vrata ukrutiše, kao da je neko čvršće navukao masku. Oštrica je nastavila uvis dok se nije našla čoveku tačno ispod brade, dovoljno visoko da je precizno baci.

„Hej!“, povika Džentri. Opustio je pritisak na obaraču.

Vozač ugura nož sebi u grlo. Nije ubo, niti nabio, niti zasekao, uvukao je dvanaest centimetara čelika kao što hirurg izvodi početni rez, ili kao što bi neko pažljivo probo lubenicu da je iseče. Onda je, sporo i snažno, povukao oštricu sleva nadesno celom širinom donje vilice.

„Oh, gospode", prošaputa Džentri. Neko iz mase vrisnu.

Krv pokulja niz bele grudi vozačeve košulje kao da je pukao balon pun crvene boje. On iščupa nož i ostade da stoji neverovatnih desetak sekundi, bez ikakvog izraza, dok mu se krv u slapovima slivala niz grudi i čujno kapala na vlažni pločnik. Onda se srušio na leđa i zamlatarao nogama.

„Ne prilazite!“, zaurla Džentri posmatračima i potrča napred. Teškom cipelom prikovao je vozačevu ruku za tlo i palicom izbacio nož. Vozačeva glava izvijala se unazad, a crveni rez na grlu zjapio je poput ogavnog osmeha ajkule. Džentri spazi iskidanu hrskavicu i neravne krajeve sivih vlakana pre nego što je krv ponovo pokuljala napolje. Vozačeve grudi počeše da se dižu i spuštaju kako su se pluća punila.

Džentri otrča do džipa i pozva hitnu pomoć. Onda ponovo vikom udalji posmatrače i pročeprka palicom ispod plimuta da izvuče automatik. Bio je to brauning kalibra devet milimetara s nekakvim dvostrukim okvirom, zbog čega je bio težak kao đavo. Našao je osigurač, zatvorio ga, gurnuo pištolj u džep i otišao do umirućeg.

Vozač se prevrnuo na desni bok, skupio kolena i ruke i čvrsto stegnuo pesnice. Krv je već načinila baru od metra, a tekla je i dalje sa svakim slabim otkucajem srca. Džentri kleknu u krv i pokuša da zatvori ranu golim rukama, ali bila je prevelika i nepravilna. Za pet sekundi šerifova košulja bila je natopljena. Vozačeve oči su se ukočile i ucaklile, što je Džentri video kod mnogo mrtvaca.

Iskidano disanje i penušanje prestalo je baš kad se iz daljine začula sirena ambulantnih kola.

Džentri se odmaknu, pade na kolena i obrisa ruke o bedra. Tokom tuče vozačev novčanik nekako je odleteo na pločnik i Džentri ga skloni od sve bližeg potočića krvi. Zanemarivši propisani postupak, otvorio je novčanik i brzo pregledao plastične umetke i pregrade. U novčaniku je bilo oko devet stotina dolara u gotovom, mala crnobela fotografija šerifa Bobija Džoa Džentrija i ništa više. Ni vozačka dozvola, ni kreditne kartice, ni porodični snimci, ni karta socijalnog osiguranja, ni posetnice, ni stari računi - baš ništa.

„Neka mi neko kaže šta se ovde događa“, proŠaputa Džentri. Kiša je stala. Vozačevo telo spokojno je ležalo u blizini. Mršavo lice bilo je tako bledo da je ličilo na vosak. Džentri zatrese glavom i prazno pogleda okupljene ljude, policajce i bolničare koji su mu prilazili. „Hoće li mi neko reći šta se ovde događaV', povikao je.

Niko mu nije odgovorio.

OSAM

Bajeriš-Ajzenštajn

Četvrtak, 18. decembar 1980.

Toni Harod i Marija Čen vozili su se na severoistok iz Minhena, pored Degendorfa i Regena, duboko u šume Zapadne Nemačke i planinski kraj blizu granice s Čehoslovačkom. Harod je oštro vozio unajmljeni BMV, menjajući brzine da kontrolisanim klizanjem savlada krivine skliske od kiše, ubrzavajući naglo do sto dvadeset kilometara na sat po ravnim delovima puta. Čak ni ova usredsređenost i aktivnost nije bila dovoljna da iz tela odagna napetost dugog leta. Pokušao je da spava tokom beskrajnog preleta okeana, ali svakog trenutka bio je svestan da je zapečaćen u krhku kutiju s veštački održavanim pritiskom koja visi hiljadama metara iznad hladnog Atlantika. Harod se strese, pojača grejanje u kolima i obiđe još dva automobila. Sada je sneg prekrivao polja i ležao u nanosima pored puta dok su se penjali u više predele.

Dva sata ranije, kad su pretrpanim Autobahnom napuštali Minhen, Marija je proučavala Šelovu saobraćajnu kartu i rekla: „Oh, Dahau je svega nekoliko kilometara odavde.“

„Pa?“, reče Harod.

„Pa tamo je bio jedan od onih logora", reče ona. „U koje su slali Jevreje tokom rata.“

„Pa šta?“, upita Harod. „To je praistorija, jebote."

„Nije to bilo tako davno“, reče Marija Čen.

Harod skrenu s autoputa na izlazu broj 92 na drugi, isto tako pretrpani autoput. Uveo je BMV u levu traku i vozio ravnomerno sa sto na sat. „Kad si ti rođena?“, upitao ju je.

„Hiljadu devetsto četrdeset osme“ odgovori Marija Čen.

„Sve što se dogodilo pre tvog rođenja nije vredno razmišljanja", reče Harod. „To je posrana praistorija."

Marija Čen je zaćutala i zagledala se u hladnu traku reke Isar. Iz sivog neba cedilo se kasno popodnevno svetlo.

Harod pogleda postrance svoju sekretaricu i priseti se kako ju je upoznao. Bilo je to pre četiri godine, u leto 1976, kada je Harod otputovao u Hong Kong na sastanak s braćom Foj - Vili je želeo da finansira neki od onih besmislenih kung fu filmova. Harod se radovao što neće biti u Sjedinjenim Državama za vreme vrhunca histerije oko Dvestogodišnjice. Mlađi Foj izveo ga je u večernji provod u Kaulun.

Harodu nije trebalo mnogo da shvati da su skupi bar i noćni klub na osmom spratu kaulunske zgrade koje su posetili zapravo javna kuća, i da su prelepe otmene žene u čijem društvu su uživali u stvari kurve.

Harod je u trenutku izgubio svako zanimanje i otišao bi da nije opazio prelepu Evroazijku kako sedi sama za šankom; njene oči pokazivale su stepen nezainteresovanosti koji nije mogao da se odglumi. Kad je upitao Bednika Foja za nju, krupni Azijat se iscerio i rekao. „Ah, vrlo zanimljivo. Vrlo tužnapriča. Njena majka bila američka misionarka, a otac nastavnik u Kaulunu. Majka umrla odmah kad došli u Hong Kong. Otac isto umro. Marija Čen ostala ovde i postala vrlo slavna manekenka, vrlo skupa."

„Manekenka?“, reče Harod. „Šta radi ovde?“

Foj slegnu ramenima i osmehnu se pokazujući zlatan zub. „0na zarađuje puno, ali treba joj mnogo više. Vrlo skupe navike. Želi da se vrati u Ameriku - američka državljanka - ali ne može zbog skupih navika."

Harod klimnu glavom. „Kokain?“

„Heroin', reče Foj i nasmeši se. „Hoćeš upoznaš?"

Harod hteo da upozna. Posle predstavljanja, kad su ostali sami za šankom, Marija Čen reče: „Čula sam za vas. Pravite karijeru pomoću loših filmova i još goreg ponašanja.“

Harod klimnu glavom. „A ja sam čuo za vas“, reče. „Vi ste zavisnica od heroina i hongkonška kurva.“

Video je šamar kako stiže i posegao u njen um da je spreči. I nije uspeo. Od zvuka udarca ljudi su zaćutali i zagledali se u njih. Kad je graja ponovo porasla, Harod je izvadio maramicu i potapkao usne. Njen prsten ga je posekao.

Harod je i ranije susretao Neutralne - ljude na koje Sposobnost nije imala nikakvog uticaja. Ali retko. Veoma retko. I uvek u prilikama kad je to unapred znao i mogao da izbegne bol. „U redu“ rekao je, „upoznavanje je gotovo. Sada imam za vas poslovnu ponudu."

„Ništa što mi vi možete ponuditi mene ne zanima", reče Marija Cen. Nije bilo sumnje u iskrenost njene izjave. Ali ostala je da sedi za šankom.

Harod klimnu glavom. Mislio je brzo, prisećao se briga koje su ga mučile već nekoliko meseci. Rad s Vilijem ulivao mu je strah. Starac je retko koristio Sposobnost, ali kad je to učinio, videlo se da su njegove moći nesumnjivo daleko veće od Harodovih. Čak i kad bi Harod proveo mesece pažljivo obučavajući pomoćnika, bilo je malo verovatno da Vili ne bi mogao za tren oka da preobrazi tog piona. Harod je osećao sve veću strepnju otkako ga je prokleti Ostrvski klub naveo da se zbliži sa matorim ubicom. Ako Vili to sazna, upotrebiće svako sredstvo koje postoji...

„Daću vam posao u Sjedinjenim Državama" reče Harod. „Posao moje lične sekretarice i izvršne sekretarice filmske kompanije koju predstavljam."

Marija Čen ga hladno pogleda. U njenim prelepim smeđim očima nije bilo zanimanja.

„Pedeset hiljada američkih dolara godišnje", nastavi on. „Plus beneficije."

Nije ni trepnula. „Zarađujem više od toga u Hong Kongu reče ona. „Zašto bih karijeru manekenke zamenila za slabije plaćeni posao sekretarice?" Naglasak na reči „sekretarica" ukazivao je na prezir kojim je dočekala ponudu.

„Beneficije", reče Harod. Kad Marija Čen nije rekla ništa, Harod nastavi: „Stalno snabdevanje... onim što vam treba“, reče tiho. „I nikada više nećete imati udela u postupku nabavke."

Marija Čen trepnu. Samouverenost je skliznula s nje kao iscepani veo. Spustila je pogled na svoje ruke.

„Razmislite o tome", reče Harod. „Biću u hotelu Viktorija i Albert do utorka ujutru.“

Nije podigla pogled kad je Harod izašao iz noćnog kluba. U utorak ujutru Harod se spremao za polazak, portir mu je već odneo prtljag u predvorje, a on se poslednji put gledao u ogledalu zakopčavajući safari jaknu koja kao da je kupljena u nekoj banana republici, kad se Marija Čen pojavila na vratima.

„Kakve su moje dužnosti osim poslova lične sekretarice?“, upitala je.

Harod se polako okrenuo, opirući se porivu da se osmehne, i slegnuo ramenima. „Sve što kažem“, reče. Ipak se osmehnuo. „ Ali ne ono što misliš. Ja ne koristim kurve.“

„Postoji jedan uslov“, reče Marija Čen.

Harod ju je ćutke gledao.

„Jednog dana u toku sledeće godine želim da... prestanem“, reče ona, a po glatkom čelu izbi joj znoj. „Da... kako ono vi Amerikanci kažete? Da se skinem. A kad navedem vreme, ti ćeš... ti ćeš mi to omogućiti."

Harod malo razmisli. Nije bio siguran da će mu koristiti to što bi se Marija izvukla iz svoje zavisnosti, ali sumnjao je da će ona to ikada zatražiti. Ako zatraži, on će to tada rešiti. U međuvremenu, imaće usluge lepe i inteligentne pomoćnice koju Vili neće moći da dotakne. „U redu“, reče. „Idemo da ti sredimo za vizu.“

„Nema potrebe“, reče Marija Čen i pomeri se u stranu da ga propusti prvog ka liftu. „Sve je sređeno.“

Trideset kilometara iza Degendorfa primakli su se Regenu, srednjovekovnom gradu u senci stenovitih klisura. Dok su vijugali planinskim putem prema predgrađu, Marija Čen pokaza mesto na kom su farovi osvetlili ovalnu tablu postavljenu uspravno ispod drveća pored puta. „Jesi li primetio ovo usput?“, upitala je.

„Aha“, reče Harod i smanji brzinu u oštroj krivini.

„U vodiču piše da su ih koristili za nošenje seljana na pogrebe“, reče ona. „Na svakoj tabli piše pokojnikovo ime i molba za molitvu."

„Super“, reče Harod. Put ih je vodio kroz grad. Harod letimice zapazi sjaj uličnih svetiljki u zimskoj tmini, vlažnu kaldrmu sporednih ulica i tamnu građevinu koja se nadnosila nad grad sa šumovite litice.

„Taj zamak nekada je pripadao grofu Hundu“, čitala je Marija Čen. „Naredio je da mu ženu živu sahrane kad je udavila njihovu bebu u reci Regen.“

Harod ne reče ništa.

„Zar to nije zanimljiv delić mesne istorije?“, reče Marija Čen.

Harod skrenu levo i uspori uz strmi Autoput broj 11 prema šumovitim predelima. U svetlu farova video se sneg. Harod posegnu da uzme vodič iz Marijinog krila i isključi svetlo za čitanje. „Učini mi uslugu“, reče. „Zaveži, jebote.“

Stigli su u svoj mali hotel u Bajeriš-Ajzenštajnu tek nešto posle devet uveče, ali sobe su im bile spremne, a večera se još služila u majušnoj trpezariji jedva dovoljnoj za pet stolova. Prostoriju je grejao ogroman kamin, a davao je i veći deo osvetljenja. Jeli su ćutke.

Na osnovu ono malo letimičnih pogleda tokom vožnje do hotela, Bajeriš-Ajzenštajn činio se Harodu malim i pustim. Jedna jedina ulica, nekoliko starih kuća u bavarskom stilu zguranih u uskoj dolini pod mračnim brdima; gradić ga je podsećao na neku izgubljenu koloniju u planinama Katskil. Putokaz na ivici grada obavestio ih je da su svega nekoliko kilometara udaljeni od granice sa Češkom.

Kad su se vratili u svoje spojene sobe na trećem spratu, Harod reče: „Idem dole da vidim kakva im je sauna. Ti pripremi sve za sutra.“

Hotel je imao dvadeset soba, a većinu su zauzeli skijaši kroskantrija koji su došli da ispitaju staze na Grose Arberu, hiljadu četristo metara visokoj planini nekoliko kilometara severno od grada. Petšest parova sedelo je u malom salonu na prvom spratu, pilo pivo ili toplu čokoladu i smejalo se na onaj srdačni nemački način koji je Harodovom uhu uvek zvučao usiljeno.

Sauna je bila u podrumu, jedva nešto veća od kutije od kedrovine s klupama. Harod je podesio temperaturu, svukao se u malenoj garderobi i zakoračio u zagrejanu unutrašnjost saune samo sa peškirom oko bokova. Nasmešio se videvši na vratima mali natpis na engleskom i nemačkom: OBAVEŠTAVAMO GOSTE DA JE ODEĆA U SAUNI STVARIZBORA. Očigledno su ovde u prošlosti odsedali američki turisti koje je iznenađivala nemačka ravnodušnost prema nagosti u ovakvim prilikama.

Gotovo je zaspao kad su ušle dve devojke. Bile su mlade - ne starije od devetnaest godina - i Nemice. Kikotale su se ulazeći. Nisu zastale kad su videle Haroda. „Guten Abend‘\ [38] rekla je viša plavuša. Sele su umotane u peškire. I Harod je imao peškir oko pasa; nije progovorio gledajući devojke ispod teških kapaka.

Setio se onog meseca, pre skoro tri godine, kada je Marija Čen objavila kako je došao trenutak da joj pomogne da se skine.

„Zašto bih to učinio?“, upitao ju je.

„Zato što si obećao", glasio je njen odgovor.

Harod se zagledao u nju i prisetio se meseci seksualne napetosti, njenih hladnih odbijanja svakognjegovogpokušaja, i one noći kada je tiho došao do njene sobe i otvorio vrata. Iako je bilo prošlo dva po ponoći, ona je sedela u krevetu i čitala. Dok je stajao na vratima, ona je mirno spustila knjigu, izvadila revolver kalibra 38 iz fioke noćnog ormarića, spustila ga udobno na krilo i rekla: „Da, Toni, šta ti treba?“ On je odmahnuo glavom i izašao.

„U redu, obećao sam“, rekao je Harod. „Šta želiš da učinim?“

Marija Čen mu reče.

Tri nedelje nije izašla iz zaključane podrumske sobe. U početku je dugim noktima cepala meke obloge koje su uz njegovu pomoć postavljene na zidove i vrata. Vrištala je i udarala, kidala je goli madrac i jastuke, jedini nameštaj u sobici, a onda ponovo vrištala. Samo je Harod, sedeći u medijskoj sali ispred njene sobe, čuo njene krike.

Nije jela obroke koje joj je gurao kroz niski otvor na vratima. Posle dva dana nije ustajala s madraca, nego je ležala sklupčana, naizmenično se znojeći i drhteći, ječeći slabašno u jednom trenutku i urlajući neljudskim glasom u sledećem. Na kraju je Harod ostao s njom u sobi tri dana i tri noći; pomagao joj je da ode do kupatila kad je mogla da sedi, prao je i negovao tamo gde je ležala kada nije mogla da se uspravi. Najzad, petnaestog dana, spavala je stalno, a Harod ju je okupao i previo joj rane koje je sama sebi nanela. Prelazeći vlažnom krpom preko njenih bledih obraza, savršenih dojki i znojem prekrivenih bedara, mislio je na sve one trenutke kada je posmatrao njeno u svilu obučeno telo u kancelariji i žalio što je Neutralna.

Kad ju je okupao i obrisao, obukao joj je meku pidžamu, zamenio prljave krpe čistim čaršavima i pokrivačem i ostavio je samu da spava.

Izašla je treće sedmice. Njeno držanje i lako uzdržano ponašanje bili su besprekorni kao i njena frizura, odeća i šminka. Nijedno od njih nikada nije reklo ni reč o te tri nedelje.

Mlađa Nemica se zakikotala i podigla ruke iznad glave govoreći nešto svojoj drugarici. Harod je krišom pogleda kroz paru. Njegove crne oči bile su tamni prorezi ispod teških kapaka.

Starija devojka trepnu nekoliko puta i razveza peškir. Grudi su joj bile teške i čvrste. Mlađa iznenađeno zaćuta, s rukama i dalje iznad glave. Harod vide paperjaste malje u njenim pazusima i zapita se zašto se mlade Nemice tu ne briju. Mlađa devojka zausti da nešto kaže, zaćuta i takođe razveza peškir. Prsti su joj bili trapavi kao da spava ili to radi prvi put. Peškir je pao baš kad je starija devojka podigla ruku do sestrinih grudi.

Sestre, shvatio je Harod škiljeći da bolje uživa u telesnim osećajima. Kirsten i Gabi. Sa dve nije bilo lako. Stalno je morao da prelazi iz jedne u drugu, ne dopuštajući jednoj da isklizne dok se bavio drugom. Kao da je igrao tenis protiv samog sebe, i nije želeo da takvu igru igra dugo. S druge strane pak, igra ne mora da bude duga. Harod sklopi oči i osmehnu se.

Kad se Harod vratio, Marija Čen stajala je na prozoru i posmatrala grupicu božićnih pevača okupljenu oko saonica s konjima. Okrenula se baš kad su smeh i zvuci pesme Oh Tannenbaum ispunili ledeni vazduh napolju.

„Gde je?“, upita Harod. Na sebi je imao svilenu pidžamu i zlatni kućni mantil. Kosa mu je bila vlažna.

Marija Čen otvori kofer za spise i izvadi automatik kalibra 45. Spustila ga je na stočić za kafu.

Harod podiže oružje, pritisnu obarač u prazno i klimnu glavom. „Bio sam siguran da te neće gnjaviti na carini. Gde je okvir?“

Marija izvadi tri metalna okvira iz kofera i spusti ih na stočić. Harod gurnu prazni pištolj preko staklene površine do same njene ruke.

„U redu“, reče, „da pogledamo ovo posrano mesto.“ Razvio je zelenobelu topografsku kartu po stolu i pritisnuo uglove automatikom i okvirima. Njegov kratki kažiprst zaustavio se na grupici tačaka s obe strane crvene linije. „Bajeriš-Ajzenštajn“, reče. „Mi.“ Prst pokaza dvatri centimetra severozapadno. „Vilijevo imanje je iza ovog brda...“

„Grose Arber“, reče Marija Čen.

„Kako god. Tačno ovde, usred šume...“

„Bajeriše Vald“, reče Marija Čen.

Harod je zurio u nju nekoliko trenutaka, a onda se vratio mapi. „Deo nekakvog nacionalnog parka, ali je ipak privatno imanje. To je baš bezveze."

„Postoji privatno vlasništvo i nad američkim nacionalnim parkovima“, reče Marija Čen. „Osim toga, imanje bi trebalo da je pusto.“

„ Aha“, reče Harod. Smotao je kartu i otišao u svoju sobu. Minut kasnije vratio se noseći bocu skoča koju je kupio u bescarinskoj zoni na aerodromu Hitrou. „DakIe“, reče, „upamtila si sutrašnje zadatke?“

„Jesam“ reče Marija Čen.

„Ako nije tamo, sve je u redu“, reče Harod. „Ako jeste i ako želi da razgovara, opet nema problema.“

„A ako bude problema?“

Harod sede, spusti bocu na stočić i uz škljocaj gurnu okvir u automatik. Podigao je oružje i sačekao da ga ona uzme. „Onda ćeš ga upucati“, reče. „Pucaj u njega i u svakoga ko je s njim. U glavu. Dvaput, ako budeš imala vremena.“ Krenuo je ka vratima i zastao. „Imaš li još pitanja?“

„Nemam“, reče Marija Čen.

Harod ode u svoju sobu i zatvori vrata. Marija Čen je čula kad je brava škljocnula. Sedela je neko vreme, držeći automatik, slušajući povremene zvuke prazničnog Gemutlichkeif s ulice i posmatrajući usku traku žutog svetla ispod vrata sobe Tonija Haroda.

DEVET

Vašington, okrug Kolumbija

Četvrtak, 18. decembar 1980.

K. Arnold Barent izašao je iz hotela Mejflauer ostavivši novoizabranog predsednika i odvezao se na nacionalni aerodrom pored zgrade FBI-ja. Ispred njegove limuzine išao je sivi, a iza nje plavi mercedes; oba vozila unajmila je jedna od njegovih kompanija, a ljudi u njima prošli su isto tako dobru obuku kao i agenti Tajne službe, toliko uočljivi u Mejflaueru.

„Mislim da je razgovor protekao vrlo dobro“, reče Carls Kolben, jedini Barentov saputnik u limuzini.

Barent klimnu glavom.

„Predsednik je bio vrlo otvoren za naše predloge", nastavi Kolben. „Čini se čak da će možda ponovo u junu doći u odmaralište Ostrvskog kluba. To bi bilo zanimljivo. Nijedan predsednik nije nam dolazio tokom mandata."

„Novoizabrani predsednik", reče Barent.

„Molim?“

„Rekao si da je predsednik bio vrlo otvoren", reče Barent. „Mislio si na novoizabranog predsednika. Do januara naš predsednik je gospodin Karter."

Kolben se podrugljivo nasmeja.

„Šta tvoja obaveštajna grupa kaže o taocima?“, upita Barent tiho.

„Kako to misliš?"

„Hoće li biti pušteni tokom poslednjih časova Karterovog mandata ili tokom sledeće administracije?"

Kolben slegnu ramenima. „Mi smo FBI, nismo CIA. Radimo na domaćem terenu, ne u inostranstvu."

Barent klimnu glavom, sve vreme se lako smešeći. „ A deo vaših napora na domaćem terenu“, reče, „jeste uhođenje CLA. Zato te ponovo pitam - kada taoci dolaze kući?“

Kolben se namršti i pogleda kroz prozor golo drveće duž ulice. „Najpouzdanija procena kaže dvadeset četiri sata pre ili posle inauguracije“, reče. „ Ali, sudeći po načinu kako je ajatolah gurao tu kosku u dupe Karteru poslednjih godinu i po, ne verujem da će mu je najzad baciti.“

„Upoznao sam se s njim“, reče Barent. „Zanimljiv čovek.“ „Šta? Ko?“, upita zbunjeno Kolben. Karter jenekoliko puta za poslednje četiri godine bio gost na Barentovom imanju u Palm Springsu i u zamku Hiljadu ostrva.

„Ajatolah Homeini“, reče Barent strpljivo. „Odleteo sam u Pariz da se sastanem s njim nedugo nakon što je prognan. Jedan prijatelj rekao mi je da bi mi imam možda bio zabavan." „Zabavan?“, reče Kolben. „Taj posrani mali fanatik?"

Barent se lako namršti zbog Kolbenovog rečnika. On nije voleo prostote. Pre nekoliko dana upotrebio je reč „kučka“ govoreći s Tonijem Harodom jer je osećao da je vulgarni izraz neophodan za objašnjavanje suštine vulgarnom čoveku. Čarls Kolben bio je takođe vulgaran čovek. „Bilo je zabavno“, reče Barent, sada žaleći što je pokrenuo temu. „Razgovarali smo petnaest minuta s verskim vođom - uz pomoć prevodioca, naravno, mada sam obavešten da ajatolah razume francuski - i ne bi nikad pogodio šta je taj čovečuljak uradio neposredno pre isteka audijencije.“

„Zatražio je od tebe da finansiraš revoluciju?“, reče Kolben tonom koji je pokazivao da ga tema uopšte ne zanima. „Predajem se.“

„Pokušao je da me Upotrebi“, reče Barent ponovo se smešeći, zaista razgaljen ovom uspomenom. „Osetio sam kako poseže u moj um, slepo, nagonski. Stekao sam utisak da on sebe smatra jedinim koji na svetu ima Sposobnost. Takođe sam stekao utisak da sebe smatra bogom.“

Kolben ponovo slegnu ramenima. „Osećao bi se manje božanski da je Karter imao muda i poslao nekoliko bombardera čim su zarobili naše ljude.“

Barent promeni temu. „ A gde je naš prijatelj gospodin Harod danas?“

Kolben izvadi inhalator, udahnu s obe nozdrve i načini grimasu. „On i njegova sekretarica - ili šta god da mu je - otputovali su sinoć za Zapadnu Nemačku."

„Da vide je li njegov prijatelj Vili možda živ i zdrav u Vaterlandu [39] pretpostavljam", reče Barent.

„Naravno."

„A jesi li poslao nekoga s njim?“

Kolben odmahnu glavom. „Nije bilo razloga. Trask je upotrebio neke veze iz Frankfurta i Minhena, iz vremena kad je radio u Kompaniji, [40] da provere zamak. Harod bi trebalo da je pošao tamo. Pratićemo komunikacije CIA.“

„I hoće li nešto naći?“

Čarls Kolben slegnu ramenima.

„Ti ne veruješ da je gospodin Borden živ, zar ne?“, upita ga Barent.

„Ne. Ne vidim kako bi mogao da bude toliko đavolski pametan“, reče Kolben. „Mislim, naša zamisao je bila da pristupimo Nini Drejton u vezi s njegovom eliminacijom. Jednoglasno smo odlučili da su njegove aktivnost postale previše javne, zar ne?“

„A onda smo saznali za sitne indiskrecije Nine Drejton", reče K. Arnold Barent. „Ah, pa, šteta.“

„Šta je šteta?“

Barent pogleda ćelavog birokratu. „Šteta je što nijedno od njih nije postalo član Ostrvskog kluba“, reče. „Bili su vrlo posebne osobe.“

„Sranje", reče Kolben. „Bili su posrani ludaci.“

Limuzina stade. Brave škljocnuše u vratima pored Kolbena. Barent pogleda ružni sporedni ulaz nove zgrade FBI-ja. „Ovo je tvoja stanica", reče. Trenutak kasnije, dok je Kolben stajao na pločniku a vozač se spremao da zatvori vrata, Barent reče: „Čarlse, prosto moramo nešto da učinimo povodom tvog rečnika.“ Ostavio je ćelavog čoveka na pločniku da zuri dok je limuzina odmicala.

Vožnja do Nacionalnog aerodroma trajala je svega nekoliko minuta. Barentov prepravljeni boing 747 čekao je ispred privatnog hangara; motori su radili, klimauređaji su bili uključeni, a pored Barentove omiljene fotelje stajala je čaša ledene mineralne vode. Don Mičel, pilot, ušao je u zadnji odeljak i dotakao svoju kapu. „Sve je spremno, gospodine Barente“, rekao je. „Moram da obavestim toranj koji plan leta je operativan. Koje je vaše odredište, gospodine?“

„Želim da odem na svoje ostrvo“, reče Barent pijuckajući mineralnu vodu.

Mičel se lako osmehnu. Bila je to stara šala. K. Arnold Barent posedovao je preko četiri stotine ostrva širom sveta, a na većini je imao i kuće. „Razumem, gospodine“, reče pilot i ostade da čeka.

„Obavestite toranj da je važeći plan leta E“, reče Barent. Ustao je s čašom u ruci i prišao vratima svoje spavaće sobe. „Obavestiću vas kad budem spreman."

„Razumem, gospodine“, reče Mičel. „Imamo dozvolu za poletanje u bilo kom trenutku tokom sledećih petnaest minuta.“

Barent otpusti pilota klimnuvši glavom i sačeka ga da izađe.

Specijalni agent Ričard Hejns sedeo je na ogromnom krevetu kad je Barent ušao. Ustao je, ali Barent, koji je popio piće, mahnu rukom agentu da ponovo sedne i uze da skida sako, kravatu i košulju. Bacio je zgužvanu košulju u korpu za rublje i izvadio čistu iz fioke ugrađene u pregradni zid.

„Reci mi, Ričarde“, reče Barent zakopčavajući košulju, „šta ima novo?“

Hejns trepnu i progovori. „Nadzornik Kolben i gospodin Trask sastali su se jutros pre vašeg sastanka s novoizabranim predsednikom. Trask je u ekipi za tranziciju...“

„Da, da“, reče Barent i dalje stojeći. „A šta je sa situacijom u Čarlstonu?"

„Biro još održava prismotru", reče Hejns. „Stručna ekipa ubeđena je da je avion uništila bomba. Jedan od putnika - naveden kao Džordž Humel - upotrebio je kreditnu karticu koja je ukradena u Bar Harboru, država Mejn.“

„Mejn“, reče Barent. Niman Trask bio je „pomoćnik“ starijeg senatora iz te države. „Vrlo traljavo."

„Tako je, gospodine11, reče Hejns. „U svakom slučaju, gospodin Kolben vrlo se uznemirio zbog vaše naredbe da ne ometa šerifa Džentrija i istragu. Sastao se juče s gospodinom Traskom i gospodinom Keplerom u Mejflaueru i prilično sam siguran da su sinoć poslali u Čarlston jednu ili više svojih grupa.“

„Nekog od Traskovih vodoinstalatera?“ [41]

„Tako je, gospodine.“

„U redu, nastavi, Ričarde."

„Danas otprilike u devet i dvadeset pre podne po istočnom vremenu, šerif Džentri zaustavio je čoveka koji ga je pratio u plimutu, model volare, godište sedamdeset šesto. Čovek se u prvi mah opirao, a onda je sebi presekao grlo sklopivim nožem francuske izrade. Proglašen je mrtvim na prijemu u čarlstonskoj Opštoj bolnici. Ispitivanje otisaka prstiju i registarskog broja automobila nije otkrilo ništa. Zubarski kartoni se proveravaju, ali to će potrajati nekoliko dana.“

„Neće naći ništa ako je to bio jedan od Traskovih vodoinstalatera“, reče zamišljeno Barent. „Je li šerif povređen?“

„Nije, gospodine, sudeći po izveštaju naše ekipe za prismotru." Barent klimnu glavom. Skinuo je svilenu kravatu s vešalice i počeo da je vezuje oko vrata. Posegao je umom i dotakao svestpecijalnog agenta Ričarda Hejnsa. Osetio je štit koji je Hejnsa činio Neutralnim, čvrstu ljušturu oko kovitlaca misli, ambicija i mračnih poriva koji su činili Ričarda Hejnsa. Kao i ostali sa Sposobnošću, kao i sam Barent, Kolben je za svog najbližeg pomoćnika odabrao Neutralnog. Iako ga nije bilo moguće usloviti, Hejnsu nije pretila opasnost da ga preokrene neko s većom Sposobnošću. Ui je Kolben makar tako mislio.

Barent je klizio duž površine mentalnog štita dok nije naišao na neizbežnu pukotinu; kliznuo je dublje kroz lavirint Hejnsove bedne odbrane i omotao sopstvenu volju oko potke i osnove svesti agenta FBI-ja. Dotakao je Hejnsov centar za zadovoljstvo i agent je sklopio oči kao da struja teče kroz njega.

„Gde je Melani Fuler?“, upita Barent.

Hejns otvori oči. „Nema nikakvih vesti još od brljotine na aerodromu u Atlanti u ponedeljak uveče.“

„Je li se ušlo u trag telefonskom pozivu?“

„Nije, gospodine. Aerodromski operater misli da je to bio lokalni poziv.“

„Da li misliš da Kolben, Kepler ili Trask mogu imati pristupa bilo kojoj drugoj informaciji o tome gde je ona... ili gde je Vili?“

Hejns je oklevao sekundudve. „Ne, gospodine“, rekao je najzad. „Kad neko od njih dvoje bude pronađen, mislim da će to stići u Biro na uobičajeni način. Saznaću za to kad i gospodin Kolben.“

„A još bolje pre“, reče Barent s osmehom. „Hvala ti, Ričarde. Kao i uvek, tvoje društvo bilo je vrlo podsticajno. Lester je na svom uobičajenom mestu ako ti budem potreban. Čim dobiješ informaciju o tome gde se nalazi Melani Fuler ili naš prijatelj iz Nemačke, želim da me obavestiš o tome.“

„Da, gospodine." Hejns se okrenu da izađe.

„Oh, Ričarde." Barent je vadio iz plakara plavi kašmirski blejzer. „Da li i dalje smatraš da šerifa Džentrija i tog psihijatra..."

„Laskog", reče Hejns.

„Tako je.“ Barent se osmehnu. „Da li i dalje misliš da ugovore te dvojice gospode treba zvanično otkazati?"

„Da.“ Hejns se namrštio i pažljivo sastavio odgovor. „Džentri je suviše pametan za svoje dobro“, rekao je. „U početku sam mislio da je uzbuđen zbog ubistava u Mansardu jer će zbog njih izgledati loše u svom okrugu, ali kad sam otišao odande bio sam ubeđen da je ubistva shvatio lično. Glupa debela pandurska seljačina." „Ali pametna“, reče Barent.

„Aha.“ Hejns se ponovo namrštio. „Za Laskog ne znam, ali i on je... nekako povezan. Poznavao je gospođu Drejton i...“

„Da, da“, reče Barent. „Pa, možda za doktora Laskija imamo druge planove." Dugo je posmatrao agenta FBI-ja. „Ričarde?“ „Da, gospodine?“

Baret sastavi vrhove prstiju. „Želeo bih nešto da te pitam, Ričarde. Ti si radio za gospodina Kolbena nekoliko godina pre nego što je stupio u Klub. Je li tako?“

„Tako je, gospodine.“

Barent dodirnu donju usnu sastavljenim vrhovima prstiju. „Moje pitanje, Ričarde, glasi... ovaj... zašto?“

Hejns mrštenjem pokaza da ne shvata.

„Mislim“, nastavi Barent, „zašto ti radiš sve ono što Čarls traži od tebe... što još traži od tebe... ako imaš mogućnost izbora?“ Hejns se razvedri. Njegov osmeh otkri savršene zube. „Oh“, reče. „Pa, pretpostavljam da volim svoj posao. Je li to sve za danas, gospodine Barente?"

Barent ga je gledao trenutakdva, a onda odgovorio: „Jeste.“ Pet minuta posle Hejnsovog odlaska, Barent je preko interkoma pozvao pilota. „Donalde“, rekao je, „molim te da sada uzletimo. Želim da pođem na svoje ostrvo.“

DESET

Čarlston

Sreda, 17. decembar 1980.

Sola je probudila dečja graja sa ulice. Nekoliko trenutaka nije znao gde je. Nije bio u svom stanu; ležao je na sklopivom krevetu ispod prozora sa žutim zavesama. Za trenutak su ga te žute zavese podsetile na njegov dom u Lođu... dečji povici... Štefa i Juzef...

Ne, uzbuđena vika bila je na engleskom. Čarlston. Natali Preston. Setio se kako joj je sve ispričao i osetio talas stida, kao da ga je mlada crnkinja videla nagog. Zašto joj je ispričao sve to? Posle svih tih godina, zašto...

„Dobro jutro.“ Natali je provirila iz kuhinje. Na sebi je imala crvenu majicu i mekane farmerke.

Sol sede i protrlja oči. Pantalone i košulja bili su mu uredno presavijeni preko naslona kauča. „Dobro jutro."

„Jaja sa slaninom i tost, je li to u redu?“, upita ona. Kuća je mirisala na sveže prženu kafu.

„Zvuči divno“, reče Sol, „samo što ću preskočiti slaninu.“

Natali stegnu šaku u pesnicu i šaljivo se udari u glavu. .„Naravno“, reče. „Verski razlozi?“

„Holesterolski razlozi“, reče Sol.

Za doručkom su razgovarali o nevažnim temama - kako je to živeti u Njujorku, školovati se u Sent Luisu, odrastati na Jugu.

„Teško je to objasniti“, rekla je Natali, „ali nekako je lakše biti crn ovde nego u gradu na Severu. Rasizam ovde još postoji, ali je... Ne znam tačno kako to da objasnim... on se menja. Možda činjenica da su ljudi ovde toliko dugo igrali uloge i da moraju dah izmene dozvoljava svakome da bude malo pošteniji. Gore, na severu, sve deluje sirovo i zlo.“

„ Ja ne mislim o Sent Luisu kao o severnjačkom gradu“, reče Sol s osmehom. Pojeo je poslednji komad tosta i pijuckao je kafu.

Natali se nasmeja. „Tako je, a nije nijužnjački grad“, reče. „Pretpostavljam da je to običan grad Srednjeg zapada. Mislila sam više na Čikago.“

„Živela si u Čikagu?“

„Provodila sam leta tamo“, reče Natali. „Tata mi je našao posao fotografa preko svog starog prijatelja u Tribjunu.“ Zaćutala je i zagledala se u šolju s kafom.

Sol tiho reče: „Teško je, zar ne? Čovek zaboravi na trenutak, a onda ne razmišljajući spomene ime i sve mu se vrati...“

Natali klimnu glavom.

Sol kroz kuhinjski prozor pogleda velike listove palme. Prozor je bio odškrinut i topli povetarac prolazio je kroz mrežu. Sol je jedva verovao da je polovina decembra.

„Školuješ se za nastavnicu“, reče, „ali tvoja prva ljubav je izgleda fotogtafija."

Natali ponovo klimnu glavom i ustade da im oboma sipa kafu. „To je bio dogovor između mene i tate“, reče i ovog puta se osmehnu. „Pomagaće mi s fotografijom ako pristanem da učim za ono što je on zvao ’poštenim poslom’."

„Hoćeš li raditi kao nastavnica?"

„Možda“, reče Natali.

Nasmešila mu se i Sol zapazi da su joj zubi savršeni. Njen osmeh je bio istovremeno topao i stidljiv, pravi blagoslov.

Pomogao joj je da opere i obriše posuđe od doručka, a onda su nasuli sebi svežu kafu i izašli na malu verandu. Saobraćaja je bilo malo, a zvuk dečjeg smeha je nestao. Sol shvati da je sreda i da su deca sada u školi. Seli su na bele stolice od trske, okrenuti licem u lice. Natali je prebacila laki džemper preko ramena, a Sol je obukao udobni zgužvani somotski sako koji je nosio i juče.

„Obećao si mi drugi deo priče“, reče Natali tiho.

Sol klimnu glavom. „Prvi deo ti nije previše fantastičan?“, upitao ju je. „Trabunjanja ludaka?“

„Ti si psihijatar“, reče Natali. „Ne možeš biti lud.“

Sol se glasno nasmeja. „Ah, šta bih sve o tome mogao da ti ispričam...“

Natali se osmehnu. „Važi, ali prvo drugi deo priče.“

Sol zaćuta i pogleda crni krug kafe.

„Pobegao si od Obersta“, podstaknu ga Natali.

Sol na trenutak sklopi oči, otvori ih i nakašlja se. Kad je progovorio, u njegovom glasu bilo je malo osećanja - u najboljem slučaju laki nagoveštaj tuge.

Natali posle nekoliko minuta takođe sklopi oči, kao da zamišlja prizore koje joj je Sol opisivao tihim, čudnovato prijatnim, pomalo tužnim glasom. „

„U zimu četrdeset druge za Poljaka zapravo nije bilo pravog bekstva. Nedeljama sam lutao po šumama severno i zapadno od Lođa. Noga je vremenom prestala da mi krvari, ali infekcija je bila neizbežna. Privijao sam mahovinu na ranu, umotavao nogu u krpe i hramao dalje. Dugačke posekotine na desnom bedru i butini danima su pulsirale, ali uskoro su ih prekrile kraste. Krao sam hranu s imanja, držao se podalje od puteva i izbegavao grupe poljskih partizana koje su delovale u tim šumama. Partizani bi streljali Jevrejina hitro koliko i Nemci.

Ne znam kako sam preživeo tu zimu. Sećam se dve seljačke porodice - hrišćanske - koje su mi dozvolile da se sakrijem u senu u njihovim štalama i donosile mi hranu kad su jedva imale i za sebe.

U proleće sam otišao na jug, pokušavajući da dođem do imanja strica Mošea pored Krakova. Nisam imao dokumente, ali uspeo sam da se priključim grupi radnika koji su se vraćali s izgradnje odbrambenih nemačkih utvrđenja na istoku. U proleće četrdeset treće više nije bilo sumnje u to da će Crvena armija uskoro stići na poljsko tlo.

Bio sam na osam kilometara od Mošeovog imanja kad me je jedan radnik prijavio. Uhapsila me je poljska Plava policija. Ispitivali su me tri dana, mada mislim da im nisu trebali odgovori na pitanja, nego izgovor da me tuku. Onda su me predali Gestapou.

Gestapo nije bio zainteresovan za mene. Verovatno su mislili da sam samo jedan od Jevreja koji beže iz gradova ili su pobegli iz transporta. Nemačka mreža za Jevreje bila je prepuna rupa. Kao i u mnogim drugim okupiranim zemljama, samo dobrovoljna saradnja samih Poljaka gotovo je onemogućavala Jevrejima da izbegnu svoju sudbinu u logorima.

Iz nekog razloga poslali su me na istok. Nisu me poslali u Aušvic, Helmno, Belzec ili Treblinku, koji su bili mnogo bliži, nego na sasvim drugi kraj Poljske. Posle četiri dana puta u zapečaćenom vagonu - za ta četiri dana trećina ljudi u vagonu je umrla - vrata su se uz tresak otvorila pa smo isteturali napolje. Oči su nam suzile i treptale, nenaviknute na svetlost. Obreli smo se u Sobiboru.

Tu, u Sobiboru, ponovo sam video Obersta.

Sobibor je bio logor smrti. Tu nije bilo fabrika kao u Aušvicu ili Belzenu, nije bilo pokušaja obmane kao u Terezijenštatu ili Helmnu, nije bilo ironičnog natpisa Arbeit Macht Frei [42] nad kapijom kao nad mnogim drugim nacističkim kapijama pakla. Hiljadu devetsto četrdeset druge i četrdeset treće Nemci su imali šesnaest velikih koncentracionih logora kakav je bio Aušvic, preko pedeset manjih, stotine radnih logora, ali samo tri Vernichtungslagera, logora smrti, stvorena samo radi likvidacija - Belzen, Treblinku i Sobibor. Za kratkih dvadeset meseci njihovog postojanja, u njima je umrlo preko dva miliona Jevreja.

Sobibor je bio mali logor - manji od Helmna - i nalazio se na reci Bug. Ta reka pre rata je bila istočna granica Poljske, a u leto četrdeset treće Crvena armija je ponovo gurala Vermaht na drugu stranu. Zapadno od Sobibora bila je divljina šume Parčev, Šume sova.

Čitav kompleks Sobibora mogao bi da stane na tričetiri američka fudbalska igrališta. Ali logor je vrlo efikasno obavljao svoj zadatak - sprovođenje Himlerovog Konačnog rešenja.

Očekivao sam da ću tamo sigurno umreti. Kad smo se iskrcali iz vozova, poterali su nas iza visoke živice u hodnik od bodljikave žice. Preko žice su stavili slamni krov tako da ništa nismo videli osim jedne visoke stražarske kule, vrhova drveća i dva dimnjaka od cigle pravo ispred nas. U depou su bila tri putokaza: KANTI-NA ->TUŠEVI -> PUT U NEBO Neko je u Sobiboru izrazio esesovski smisao za humor. Nas su poslali pod tuševe.

Jevreji iz francuskog i holandskog transporta tog dana su bili sasvim poslušni, ali sećam se da je poljske Jevreje trebalo goniti kundacima i psovkama. Jedan starac pored mene psovao je svakog Nemca i pretio pesnicom esesovcu koji nas je naterao da se svučemo.

Ne mogu ti reći šta sam osećao kad sam ušao u salu s tuševima. Nisam osećao gnev, a plašio sam se vrlo malo. Možda je moje glavno osećanje bilo olakšanje. Gotovo četiri godine pokretala me je jedna jedina misao - Živeću - i da bih zadovoljio tu zapovest gledao sam kako su mojim zemljacima, mojim sunarodnicima Jevrejima i mojom porodicom hranili izopačenu nemačku mašinu smrti. Gledao sam. Na neki način sam i pomagao. Sada ću se odmoriti. Učinio sam sve što sam mogao da preživim, i sada je bilo gotovo. Žalio sam samo što mi nije bilo dato da ubijem Obersta umesto Starca. U tom trenutku Oberst je za mene predštavljao sve zlo koje me je dovelo tamo. Kad su tog juna hiljadu devetsto četrdeset treće zatvorili teška vrata sale s tuševima, u glavi mi je bilo njegovo lice.

Nabili su mnogo nas unutra. Ljudi su se gurali, vikali i ječali. Minutdva ništa se nije dešavalo, a onda su cevi zadrhtale i zazveketale. Tuševi su proradili i ljudi su počeli da se guraju dalje od njih. Ja nisam. Stajao sam tačno ispod jednog tuša i podigao sam lice ka njemu. Pomislio sam na svoju porodicu. Požalio sam što se nisam oprostio s majkom i sestrama. Tek u tom trenutku najzad sam osetio mržnju. Usredsredio sam se na Oberstovo lice i bes je planuo u meni poput požara, ljudi su vrištali, cevi su se tresle, zveketale i pljuvale svoju sadržinu na nas.

Bila je to voda. Voda. Ti tuševi - koji su svakodnevno odnosili tolike hiljade - takode su korišćeni kao obični tuševi za nekoliko grupa mesečno. Otvorili su salu. Poveli su nas napolje i isprskali protiv vaši. Obrijali su nam glave. Dobio sam zatočeničku odeću. Istetovirali su mi broj na podlakticu. Ne sećam se da je bolelo.

U Sobiboru, gde su tako delotvorno obrađivali hiljade Ijudi dnevno, svakog meseca odabirali su nekoliko zatočenika za održavanje logora i druge zadatke. Odabran je naš transport.

U tom trenutku - još otupeo, još ne verujući da sam ponovo izašao na bolno svetlo - shvatio sam da sam izabran da izvršim neki zadatak. Još sam odbijao da verujem u Boga... nijedan bog koji izda svoj narod nije dostojan mog verovanja... ali od tog trenutka verovao sam da postoji razlog za moje postojanje. Taj razlog mogao se izraziti jednom jedinom slikom Oberstovog lica sa kojom sam bio spreman da umrem. Veličina zla koje je progutalo moj narod bila je prevelika da bi je iko shvatio, a pogotovo sedamnaestogodišnji dečak. Ali izopačenost Oberstovog postojanja bila je i te kako u granicama moje moći poimanja. Živeću. Živeću iako više nisam odgovarao ni na kakav nagon za preživljavanjem. Živeću da ostvarim sudbinu koja me čeka, kakva god bila. Nateraću sebe da živim i izdržim sve kako bih jednog dana izbrisao tu izopačenost.

Sledeća tri meseca živeo sam u Logoru I u Sobiboru. Logor

II bio je usputna stanica, a niko se nije vraćao iz Logora III. Jeo sam ono što su mi davali, spavao kad mi dozvole, praznio se kad mi narede i obavljao svoje dužnosti u Bahnhojkommando [43] Nosio sam plavu kapu i plavi kombinezon sa žutim slovima BK. Nekoliko puta dnevno dočekivali smo nove transporte. I dandanas, kad ne mogu da zaspim, vidim polazna mesta ispisana kredom na tim zapečaćenim vagonima: Turobin, Gorškov, Vlodava, Šedlce, Izbica, Markuškov, Kamorov, Zamošć. Uzeli bismo prtljag od preneraženih Jevreja i dali im potvrde. Zbog otpora poljskih Jevreja

- usporavao je obradu - ponovo je postao običaj da se preživelima iz transporta govori kako je Sobibor usputna stanica, mesto za odmor pre polaska u centre za raseljene. Jedno vreme u depou su čak postojali i putokazi s razdaljinama do tih nepostojećih mesta izraženim u kilometrima. Poljski Jevreji retko su verovali u sve ovo, ali na kraju su ipak odlazili pod tuševe s ostalima. A vozovi su i dalje stizali: Baranov, Riki, Dubjenka, Bjala Polska, Uhanje, Demblin, Rejovjec. Najmanje jednom dnevno delili smo dopisnice novopridošlima iz odabranih geta. Poruke su bile unapred odštampane - STIGLI SMO U CENTAR ZA RASELJENE. POSAO NA POLJIMA JE TEŽAK, ALISUNCE JE TOPLOIIMA DOSTA DOBRE HRANE. JEDVA ČEKAMO DA VAS ŠTO PRE VIDIMO. Jevreji bi napisali adrese i potpisali se pre nego što ih odvedu u gasne komore. Pred kraj leta, kad su getoi ispražnjeni, ova obmana više nije bila neophodna. Konskovola, Juzefov, Mihov, Grabovic, Lublin, Lođ. Neki vozovi stizali su bez živog tereta. Onda smo mi iz Bahnhofkommando ostavljali svoje potvrde za prtljag i izvlačili nage leševe iz smrdljivih vagona. Ličili su na kamione s gasom u Helmnu, samo su ovde leševi provodili u smrtnom zagrljaju dane i sedmice dok su vozovi čekali po vrućini na nekom sporednom seoskom koloseku. Jednom, doksmo vukli ženski leš prepleten u poslednjem zagrljaju s detetom i starijom ženom, povukao sam ruku i ona se otkinula.

Prokleo sam Boga i zamislio bledo nacereno Oberstovo lice. Živeću.

U julu je Sobibor posetio Hajnrih Himler. Tog dana stigli su naročiti transporti Jevreja sa Zapada kako bi on mogao da vidi postupak. Od dolaska voza do poslednjeg pramena dima iz šest peći prošlo je manje od dva sata. Za to vreme sva zemaljska imovina Jevreja bila je oduzeta, sortirana, popisana i uskladištena. Cak je u Logoru II ženama odsečena kosa i od nje je načinjen materijal za postavu odeće posada podmornica.

Ja sam odvajao stvari u dolaznom prostoru kad je komandant s pratnjom proveo Himlera tuda. Slabo se sećam Himlera - bio je to nizak čovek s brčićima i naočarima birokrate - ali iza njega je išao mladi plavokosi oficir kog sam odmah opazio. Bio je to Oberst. Dva puta se sagnuo da šapne nešto Himleru na uho; jednom je Reichsfuhrer SS zabacio glavu i nasmejao se neobično ženskastim smehom.

Prošli su na pet metara od mene. Pognut nad poslom, podigao sam krišom pogled i video da Oberst gleda pravo u mene. Mislim da me nije prepoznao. Od Helmna i događaja na imanju prošlo je bilo svega osam meseci, ali za Obersta sam sigurno bio samo još jedan Jevrejin koji slaže prtljag mrtvih. Oklevao sam. Imao sam priliku, oklevao sam i prilika je propala. Verujem da sam tada mogao da dohvatim Obersta. Mogao sam da mu stegnem grlo rukama pre nego što odjeknu pucnji. Možda sam čak mogao i da zgrabim pištolj nekog oficira iz Himlerove pratnje i pucam pre nego što Oberst shvati opasnost.

Pitao sam se od onda je li mi nešto drugo osim iznenađenja i neodlučnosti zadržalo ruku. Tada svakako nisam znao za strah. Moj strah je umro s drugim delovima duha nedeljama ranije, u zapečaćenoj sali s tuševima. Koji god da je bio razlog, oklevao sam desetak sekundi, možda minut, i prilika je zauvek izgubljena. Himler i pratnja otišli su dalje, prošli kroz kapiju i ušli u Komandu, oblast poznatu kao Vesela buva. Dok sam zurio u kapiju kroz koju su nestali, narednik Vagner počeo je da urla na mene da se latim posla ili da idem u ’bolnicu’. Niko se nikada nije vratio iz bolnice. Pognuo sam glavu i vratio se poslu.

Motrio sam celog tog dana, probdeo sam noć i ceo sutrašnji dan čekao još jednu priliku, ali nisam ponovo video Obersta. Himler i njegova pratnja tokom noći su otišli.

Četrnaestog oktobra Jevreji u Sobiboru su se pobunili. Čuo sam govorkanja o ustanku, ali to je delovalo toliko neverovatno da se nisam zainteresovao. Na kraju su se svi pažljivo skovani planovi sveli na ubistvo nekoliko stražara i ludačku trku oko hiljadu Jevreja prema glavnoj kapiji. Većinu su u prvom minutu pokosili mitraljezi. Ostali su tokom meteža uspeli da se probiju kroz žicu u dnu logora. Moja radna jedinica vraćala se iz depoa kad je izbilo ludilo. Kaplara koji nas je čuvao prebila je gomila i nije mi preostalo ništa osim da potrčim s ostalima. Bio sam siguran da će moj plavi kombinezon privući vatru Ukrajinaca s tornja, ali uspeo sam da zamaknem među drveće baš kada je dve žene koje su trčale pored mene pokosila puščana paljba. Kad sam stigao u šumu, presvukao sam se u zatočeničku sivu bluzu jednog starca kog je pogodio zalutali metak baš kad se dokopao sigurnosti stabala.

Mislim da nas je tog dana iz logora pobeglo oko dve stotine. Išli smo sami ili u malim grupama, uglavnom bez vođa. Grupa koja je isplanirala bekstvo nije mislila o tome šta će preživeli da rade kad se domognu slobode. Većinu Jevreja i Rusa ulovili su Nemci ili su ih otkrili i pobili poljski partizani. Neki su potražili utočište na obližnjim imanjima, gde su ih odmah prijavili. Nekoliko preživelih iz šume i još nekolicina drugih krenuli su preko Buga u susret nastupajućoj Crvenoj armiji. Ja sam imao sreće. Trećeg dana boravka u šumi pronašli su me pripadnici jevrejske partizanske grupe zvane Čil. Bili su pod komandom hrabrog i neustrašivog čoveka po imenu Jehijel Grinšpan; on je me primio u odred i naredio njihovom lekaru da se pobrine za moj oporavak. Prvi put od prošle zime moja noga je lečena kako treba. Pet meseci išao sam s odredom Čil Šumom sova. Bio sam pomoćnik lekara, doktora Jačika, i spasavao živote kad god sam mogao, čak i živote Nemaca.

Nacisti su zatvorili logor u Sobiboru nedugo posle bekstva. Uništili su barake, uklonili peći i posadili krompir na poljima gde su Jame skrivale hiljade žrtava koje nisu bile kremirane. Do dana kad je partizanski odred slavio Hanuku, većina Poljske bila je u neredu, a Vermaht se povlačio na zapad i jug. U martu je Crvena armija oslobodila oblast u kojoj smo se kretali i rat se za mene završio.

Sovjeti su me zarobili i saslušavali nekoliko meseci. Neki članovi odreda bili su poslani u ruske logore, ali mene su u maju pustili, pa sam se vratio u Lođ. Tamo me nije čekalo ništa. Jevrejski geto nije bio desetkovan, bio je likvidiran. Naša stara kuća u zapadnoj četvrti bila je srušena u borbama.

Avgusta četrdeset pete otputovao sam u Krakov i odande biciklom otišao na imanje strica Mošea. Tamo je živela neka druga porodica - hrišćanska. Kupili su farmu od civilnih vlasti tokom rata. Rekli su da ništa ne znaju o prethodnim vlasnicima.

Tokom tog putovanja otišao sam i u Helmno. Sovjeti su zatvorili tu oblast i nisam mogao ni da priđem logoru. Pet dana sam logovorao u blizini i vozio se biciklom svim utabanim stazama i stazicama. Najzad sam pronašao ostatke velike dvorane. Bila je uništena, ili granatama ili su je srušili Nemci u povlačenju. Malo šta je preostalo osim prevrnutog kamenja, spaljenih trupaca i nagorelog monolita glavnog dimnjaka. Nije bilo ni traga popločanom podu Glavne dvorane.

Na čistini gde je bila načinjena plitka jama videli su se znakovi nedavnog kopanja. Tlo su prekrivali bezbrojni opušci ruskih cigareta. Kad sam pitao u mesnoj krčmi, stanovnici su tvrdili da ne znaju ništa o iskopavanju masovnih grobnica. Takođe su tvrdili - vrlo ljutito - kako niko u okolini nije sumnjao u to da je Helmno nešto drugo, a ne ono što su im Nemci govorili - privremeni logor za kriminalce i političke zatvorenike. Umorio sam se od spavanja na zemlji i hteo sam da prenoćim u krčmi pre nego što se biciklom vratim na jug, ali nisam mogao. Jevrejima je bilo zabranjeno da borave u krčmi. Sutradan sam otišao vozom u Krakov da potražim posao.

Zima četrdeset pete na šestu bila je gotovo isto teška kao i ona četrdeset druge na treću. Stvarala se nova vlast, ali mnogo važnije bile su nestašice hrane i goriva, crna berza, izbeglice koje su se u hiljadama vraćale da pronađu iskidane krajeve svojih života, i sovjetska okupacija. Naročito okupacija. Vekovima smo se borili protiv Rusa, pobeđivali ih, opirali se invazijama, živeli pod njihovom pretnjom i onda ih dočekivali dobrodošlicom kao oslobodioce. Sada smo se probudili iz ružnog sna nemačke okupacije u ledenu zoru ruskog oslobođenja. Kao i Poljska, i ja sam bio iscrpljen, otupeo, nekako iznenađen time što sam preživeo i posvećen samo tome da preživim još jednu zimu.

U proleće četrdeset šeste stiglo mi je pismo rođake Rebeke. Ona i njen muž, Amerikanac, živeli su u Tel Avivu. Potrošili su mesece pišući pisma, obraćajući se zvaničnicima, šaljući telegrame agencijama i ustanovama, sve u cilju pronalaženja nekog preživelog iz njene porodice. Mene je našla preko prijateija iz Međunarodnog Crvenog krsta.

Poslao sam joj pismo u odgovor i uskoro je stigao telegram u kom me je molila da dođem kod nje u Palestinu. Ona i David ponudili su da mi telegrafski pošalju novac za put.

Nikada nisam bio cionista - zapravo, naša porodica nikad nije priznavala postojanje Palestine kao moguće jevrejske države - ali kad sam zakoračio u taj pretrpani turski teretni brod juna četrdeset šeste i stupio nogom na tlo onoga što će jednog dana postati Izrael, kao da mi je s ramena skinut težakjaram. Prvi put od septembra trideset devete disao sam slobodno. Priznajem da sam tog dana pao na kolena i prolivao suze.

Možda je moj osećaj slobode bio preuranjen. Nekoliko dana posle mog dolaska u Palestinu dogodila se eksplozija u jerusalimskom hotelu Kralj David, gde je bila smeštena britanska komanda. Kako se ispostavilo, Rebeka i njen muž bili su aktivni članovi grupe ’Hagana’.

Godinu i po kasnije pridružio sam im se u ratu za nezavisnost, ali uprkos mojoj partizanskoj obuci i iskustvima, otišao sam u rat samo kao bolničar. Nisu Arapi bili predmet moje mržnje.

Rebeka je insistirala da nastavim školovanje. David je tada bio upravitelj vrlo ugledne američke kompanije, pa novac nije bio prepreka. Tako se nezainteresovani dečak iz Lođa - dečak čije je osnovno obrazovanje bilo prekinuto na pet godina - vratio u učionicu kao odrastao čovek, išaran ožiljcima i ciničan, drevan sa dvadeset tri godine.

Neverovatno, ali škola mi je išla dobro. Upisao sam se na univerzitet hiljadu devetsto pedesete, a tri godine kasnije na medicinu. Studirao sam dve godine u Tel Avivu, petnaest meseci u Londonu, godinu dana u Rimu i jedno veoma kišno proleće u Cirihu. Kad god sam mogao vraćao sam se u Izrael, radio u kibucu pored farme na kojoj su Rebeka i David provodili leta i obnavljao stara prijateljstva. Moj dugprema rođaci i njenom mužu rastao je izvan svakog uzvraćanja, ali Rebeka je tvrdila da to što sam jedini preživeli član moje grane porodice Eškol svakako nešto znači.

Odabrao sam psihijatriju. Studije medicine su za mene uvek bile samo neophodna priprema, proučavanje tela u cilju sticanja znanja o umu. Uskoro sam postao opsednut teorijama nasilja i dominacije u ljudskim odnosima. Preneraženo sam utvrdio da je o toj oblasti obavljeno veoma malo istraživanja. Ima mnoštvo podataka o preciznim mehanizmima hijerarhije dominacije kod lavova, postoje brojna istraživanja redova kljucanja kod većine ptičjih vrsta, primatolozi objavljuju sve više podataka o ulozi dominacije i agresije u društvenim grupama naših najbližih srodnika, ali gotovo ništa se ne zna o mehanizmima ljudskog nasilja i njegovog odnosa prema dominaciji i društvenom redu. Uskoro sam počeo da stvaram sopstvene teorije i pretpostavke.

Tokom godina studiranja mnogo sam se raspitivao za Obersta. Imao sam njegov opis, znao sam da je bio oficir u Einsatzgruppe 3, video sam ga s Himlerom i sećao sam se da su poslednje Starčeve reči bile: ’Vili, prijatelju moj’ Obratio sam se Savezničkoj komisiji za ratne zločine u brojnim okupacionim zonama, Crvenom krstu, Stalnom narodnom sudu za fašističke zločine Sovjetskog Saveza, Jevrejskom komitetu i bezbrojnim ministarstvima i ustanovama. Ništa nisam saznao. Posle pet godina obratio sam se Mosadu, izraelskoj obaveštajnoj službi. Njih je najzad mojapriča zainteresovala, ali u to vreme Mosad nije bio efikasna organizacija kakvom se danas smatra. Osim toga, na njihovim spiskovima slavnija imena, kao što su Ajhman, Murer i Mengele, zauzimala su viša mesta od nepoznatog Obersta kog je prijavio jedan preživeli holokausta. Tek hiljadu devetsto pedeset pete otišao sam u Austriju da se sastanem s lovcem na naciste, Simonom Vizentalom.

’Vizentalov dokumentacioni centar’ zauzimao je sprat jedne oveštale zgrade u siromašnom delu Beča. Zgrada je izgledala kao da je podignuta za privremeni smeštaj tokom rata. Vizental se smestio u tri sobe; dve su bile pune pretrpanih ormara za spise, a njegova kancelarija imala je betonski pod. Sam Vizental bio je nervozan, napet čovek uznemirujučih očiju. U tim očima bilo je nečeg poznatog. U prvi mah pomislio sam da su to oči fanatika, a onda sam se setio gde sam ih već video. Oči Simona Vizentala podećale su me na oči u koje zurim svakog jutra dok se brijem.

Ispričao sam Vizentalu skraćenu verziju svoje priče, nagovestivši samo da je Oberst činio zverstva među zatočenicima Helmna da bi zabavio svoje vojnike. Vizental se usredsredio kad sam mu rekao da sam ponovo video Obersta u Sobiboru, u pratnji Hajnriha Himlera. ’Sigurni ste?’, upitao me je. ’Potpuno’, odgovorio sam.

Iako zauzet, Vizental je proveo dva dana pomažući mi da uđem Oberstu u trag. U pretrpanoj grobnici svojih prostorija Vizental je imao stotine dosijea, desetine registara i imena više od dvadeset dve hiljade članova SS-a. Proučavali smo fotografije pripadnika Einsatzgruppen, slike svršenih pitomaca Vojne akademije, novinske izreske i fotografije iz zvaničnog časopisa SS-a, Crni korpus. Krajem prvog dana sam obnevideo. Te noći sanjao sam fotografije oficira Vermahta kako primaju ordene od nacerenih nacističkih vođa. Oberstu nije bilo ni traga.

Pronašao sam nešto tek kasno po podne drugog dana. Novinska fotografija nosila je datum dvadeset drugi novembar hiljadu devetsto četrdeset druge i prikazivala je barona Fon Bilera, pruskog aristokratu i heroja Prvog svetskog rata koji se vratio u aktivnu službu kao general. Prema potpisu ispod fotografije, general Fon Biler poginuo je u borbi predvodeći herojski protivnapad na rusku oklopnu diviziju na istočnom frontu. Dugo sam zurio u grubo izborano lice na izbledelom isečku. Bio je to Starac, Der Alte. Vratio sam fotografiju u dosije i nastavio dalje.

’Kad bismo samo znali njegovo prezime’, rekao je Vizental dok smo večerali u malom restoranu pored katedrale svetog Stefana. ’Ubeđen sam da bismo mu ušli u trag kad bismo imali prezime. Gestapo i SS čuvali su potpune spiskove svojih pripadnika’

Slegnuo sam ramenima i rekao mu da se sutradan ujutru vraćam u Tel Aviv. Gotovo smo iscrpli Vizentalove izreske o Einsatzgruppen i Istočnom frontu, a trebalo je da se uskoro u potpunosti posvetim studijama.

’Nikako!’, uzviknuo je Vizental. ’Vi ste preživeli geto Lođa, Helmno i Sobibor. Sigurno imate podatke o oficirima, o drugim ratnim zločincima. Morate da ostanete ovde bar još sedmicu. Ispitaću vas i priložiti prepise razgovora svojim dosijeima. Ko zna kakve dragocene podatke možda imate.’

’Ne’, rekao sam. ’Ne zanimaju me drugi. Zanima me samo da pronađem Obersta’

Vizental se zagledao u svoju kafu, a onda ponovo pogledao u mene. Oči su mu sijale čudnim svetlom. ’Znači, zanima vas samo osveta’

’Tako je’, rekoh. ’Baš kao i vas’

Vizental tužno odmahnu glavom. ’Ne’, reče. ’Možda smo obojica opsednuti, prijatelju. Ali ja tragam za pravdom, ne za osvetom’

’U ovom slučaju to je svakako jedno isto’, rekoh.

Vizental ponovo zatrese glavom. ’Pravda je neophodna’, reče tako tiho da sam ga jedva čuo. ’Zahtevaju je milioni glasova iz neoznačenih grobova, iz zarđalih peći, iz praznih kuća u hiljadama gradova. Ali ne i osveta. Osveta nije vredna’

’Nije vredna čega?’, odvratio sam oštro, mnogo oštrije nego što sam nameravao.

‘Nas’, reče Vizental. ’Njih. Njihove smrti. Našeg života’

Tada sam prezrivo odmahnuo glavom, ali kasnije sam često razmišljao o tom razgovoru.

Vizental je bio razočaran, ali je pristao da nastavi s traganjem za bilo kakvom informacijom koja bi se uklapala u moj opis Obersta. Petnaest meseci kasnije, svega nekoliko dana nakon što sam diplomirao, stiglo je pismo od Simona Vizentala. U njemu su bile fotokopije platnih potvrda Četvrtog odseka Sonderkommando, Pododseka četiri-B za specijalne savetnike’ Einsatzgruppen. Vizental je zaokružio ime pukovnika Vilhelma fon Borherta, člana štaba Hajnriha Himlera na posebnoj dužnosti u Einsatzgruppe Drei. Prikačeni za ove fotokopije bili su novinski izresci koje je Vizental pronašao u svojoj dokumentaciji. Sedam mladih nasmejanih oficira slikalo se na posebnom koncertu Berlinske filharmonije održanom u korist Vermahta. Izrezak je nosio datum dvadeset treči jun hiljadu devetsto četrdeset prve. Na repertoaru je bio Vagner. Bila su navedena imena nasmejanih oficira. Peti sleva, jedva vidljiv iza ramena svojih drugova, kape navučene nisko na čelo, bio je bledi Oberstov lik. U potpisu je pisalo njegovo ime - natporučnik Vilhelm fon Borhert. ‘

Dva dana kasnije stigao sam u Beč. Vizental je naredio svojim saradnicima da istraže Fon Borhertovu prošlost, ali ishod je bio obeshrabrujući. Fon Borhertovi su bili ugledna porodica čiji su preci bili i pruski i istočnobavarski plemići. Porodično bogatstvo poticalo je od zemlje, rudnika i izvoza umetničkih predmeta. Vizentalovi agenti nisu uspeli da nađu zapise o rođenju i krštenju Vilhelma fon Borherta u knjigama koje su sezale unazad do hiljadu osamsto osamdesete. Ipak, našli su zapis o smrti. Prema oglasu iz lista Regen cajtung od devetnaestog jula hiljadu devetsto četrdeset pete, oberst Vilhelm fon Borhert, jedini sin i naslednik grofa Klausa fon Borherta, poginuo je u borbi herojski braneći Berlin od sovjetskih napadača. Vest je zatekla starog grofa i njegovu suprugu u njihovoj letnjoj rezidenciji Valdhajm u Bavarskoj šumi blizu Bajeriš-Ajzenštajna. Porodica je zatražila od saveznika dozvolu da zatvori imanje i vrati se u svoj dom pored Bremena radi memorijalne službe. Vilhelm fon Borhert, pisalo je dalje u članku, dobio je veoma cenjeni Gvozdeni krst i u vreme smrti bio je preporučen za unapređenje u čin Oberstgruppenfiihrera SS.

Vizental je naredio svojim ljudima da prate sve moguće tragove. Nije ih bilo. Porodicu Fon Borhert pedeset šeste su sačinjavali samo jedna ostarela tetka u Bremenu i dva nećaka koji su izgubili veći deo porodičnog bogatstva u lošim posleratnim ulaganjima. Ogromno imanje u istočnoj Bavarskoj bilo je godinama zatvoreno, a veći deo lovišta je prodat da bi se platili porezi. Kako su Vizentala obavestili njegovi ograničeni izvori u Istočnom bloku,

Rusi i Istočni Nemci nisu imali nikakvih podataka o životu i smrti Vilhelma fon Borherta.

Odleteo sam u Bremen da razgovaram s Oberstovom tetkom, ali starica je bila potpuno senilna i nije se sećala nikoga iz porodice po imenu Vili. Mislila je da me je poslao njen brat da je povedem na Letnji festival u Valdhajm. Jedan nećak je odbio da se vidi sa mnom. Drugi, budalast mladić kog sam našao u Briselu na putu za neku francusku banju, rekao je da je video strica Vilhelma samo jednom, trideset sedme. Taj nećak imao je tada devet godina. Sećao se samo stričevog predivnog svilenog odela i slamnog šešira za jedrenje koji je Vili nosio kicoški nakrivljen. Smatrao je da je njegov stric bio ratni heroj i da je poginuo boreći se protiv komunizma. Vratio sam se u Tel Aviv.

Nekoliko godina bavio sam se svojim pozivom u Izraelu i shvatio, kao i svi psihijatri, da diploma omogućuje čoveku samo da započne s učenjem o složenostima i slabostima ljudske ličnosti. Hiljadu devetsto šezdesete moja rođaka Rebeka umrla je od raka. David me je nagovarao da pođem u Sjedinjene Države i tamo nastavim svoja istraživanja mehanizama ljudske dominacije. Kad sam se bunio govoreći da imam pristup odgovarajućim materijalima u Tel Avivu, u šali mi je odgovarao da nigde lepeza nasilja nije tako šarolika kao u Americi. Stigao sam u Njujork januara šezdeset četvrte. Nacija se oporavljala od gubitka predsednika i spremala se da utopi tugu u šiparačkoj histeriji zbog dolaska britanske rok grupe zvane Bitlsi. Univerzitet Kolumbija ponudio mi je mesto gostujućegprofesora na jednu godinu. Kako se ispostavilo, ostao sam tamo da dovršim svoju knjigu o nasilju i vremenom postao američki državljanin.

Odlučio sam da ostanem u Sjedinjenim Državama novembra šezdeset četvrte. Bio sam u poseti kod prijatelja u Prinstonu, u Nju Džerziju, i posle večere sam ih bojažljivo upitao mogu li jedan sat da gledam televiziju s njima. Nisam tada imao televizor i rekao sam im kako ću uživati u zabavi. Ispostavilo se da je na programu emisija povodom prve godišnjice ubistva predsednika Kenedija. Bila mi je zanimljiva. Čak i nas u Izraelu, onako opsednute sopstvenim nevoljama, smrt američkog predsednika duboko je pogodila. Video sam fotografije predsedničke kolone u Dalasu, dirnula me je često objavljivana slika malog Kenedijevog sina kako vojnički pozdravlja očev kovčeg, čitao sam izveštaje o tome kako je Džek Rubi ubio čoveka osumnjičenog za atentat, ali nikad nisam video filmski snimak pucnja koji je ubio Osvalda. U ovoj emisiji su ga prikazali - iscereni čovečuljak u tamnom džemperu, dalaski policajci u civilu s kaubojskim šeširima i s krajnje američkim licima, krupni čovek koji izlazi iz mase, pištolj gurnut Osvaldu gotovo u stomak, oštri prasak koji me je podsetio na naga bela tela što padaju u Jamu, Osvald iskrivljenog lica kako se drži za stomak. Gledao sam kako se policajci rvu s Rubijem. U svem tom metežu, televizijska kamera je odskočila i prešla preko gomile.

’Gospode bože. Gospode bože!’, povikao sam na poljskom i skočio na noge. U masi gledalaca bio je i Oberst.

Pošto nisam bio u stanju da objasnim svoje uzbuđenje svojim domaćinima, otišao sam te noći vozom za Njujork. Sutradan rano ujutru bio sam na Menhetnu, u zgradi televizijske mreže koja je emitovala dokumentarac. Povukao sam veze iz univerzitetskog i izdavačkog sveta da dobijem pristup filmovima, videosnimcima i onome što oni zovu neupotrebljenim materijalom. Na snimku koji sam video lice se pojavilo na svega sekundudve. Student koji mi je pomagao bio je Ijubazan da načini fotografije sa snimka i uveliča ih za mene koliko je mogao.

Viđeno na taj način, lice je bilo još manje prepoznatljivo nego tokom sekunda i po na ekranu; bela mrlja koja se pojavila između oboda teksaskih kaubojskih šešira, nejasni bledi osmeh, oči crne poput rupa u lobanji. Ta slika ne bi poslužila kao dokaz ni na jednom sudu na svetu, ali ja sam znao da je to Oberst.

Odleteo sam u Dalas. Tamošnje vlasti još su bile osetljive na kritike štampe i mišljenje sveta. Malobrojni su pristali da razgovaraju sa mnom, a još malobrojniji da raspravljaju o događaju u podzemnoj garaži. Niko nije prepoznao čoveka na fotografijama koje sam im pokazao - ni na onoj skinutoj s filma, ni na staroj,erlinskoj. Razgovarao sam s novinarima. Razgovarao sam sa svedocima. Pokušao sam da razgovaram s Džekom Rubijem, ubičinim ubicom, ali nisam dobio dozvolu za to. Oberstov trag bio je star čitavu godinu i hladan kao leš Lija Harvija Osvalda.

Vratio sam se u Njujork. Potražio sam poznanike u izraelskoj ambasadi. Poricali su da izraelske obaveštajne službe rade na američkom tlu, ali su pristali da se raspitaju. Unajmio sam privatnog detektiva u Dalasu. Njegov račun dostigao je nekoliko hiljada dolara, a izveštaj bi mogao da se izrazi jednom reči: ništa. Ambasada mi za svoj negativni izveštaj nije naplatila ništa, ali siguran sam da su me svi smatrali ludim što tražim ratnog zločinca na mestu ubistva predsednika. Znali su iz iskustva da većina bivših nacista u izgnanstvu teži anonimnosti.

Počeo sam da sumnjam u sopstveni razum. Lice koje me je . opsedalo tolike godine očigledno je postalo centralna opsesija mog života. Kao psihijatar, shvatao sam dvostruku prirodu te opsesije. Urezana u moju svest u komori smrti Sobibora, umirena najhladnijom zimom mog duha, ta usredsređenost na pronalaženje Obersta postala je moj razlogza život; kad bi nestala, iščezli bi i svi ostali razlozi. Priznanje Oberstove smrti bilo bi ravno priznanju sopstvene smrti.

Kao psihijatar shvatao sam svoju opsesiju. Shvatao sam je, ali nisam verovao u sopstvene motive. Čak i da jesam, ne bih pokušao da se ’izlečim’. Oberst'je bio stvaran. Partija šaha bilaje stvarna. Oberst nije bio čovek koji bi umro u nekom sklepanom utvrđenju pored Berlina. On je čudovište. Čudovišta ne umiru. Njih treba ubiti.

U leto šezdeset pete najzad sam ugovorio razgovor s Džekom Rubijem. Bio je beskoristan. Rubi je bio ljuštura od čoveka, tužnog lica. Izgubio je na težini u zatvoru i koža mu je visila s lica i ruku u naborima nalik na prljavu gazu. Oči su mu bile odsutne i daleke, glas promukao. Pokušao sam da ga vratim u mentalno stanje iz novembra šezdeset treće, ali on je samo slegao ramenima i ponavljao ono što je govorio tokom brojnih saslušanja. Ne, nije znao da će ubiti Osvalda sve do pred sam čin. U garažu su gaustili čistim slučajem. Nešto ga je spopalo kad je video Osvalda, neki poriv kom nije mogao da se odupre. To je bio čovek koji je ubio njegovog voljenog predsednika.

Pokazao sam mu Oberstove fotografije. Umorno je odmahnuo glavom. Poznavao je nekoliko dalaskih detektiva i mnogo novinara koji su bili na licu mesta, ali tog čoveka nikada nije video. Je li osetio bilo šta čudno neposredno pre nego što je pucao u Osvalda? Kad sam ga to upitao, Rubi je za trenutak podigao svoje umorno lice nalik na baseta i u njegovim očima video sam treptaj zbunjenosti, ali onda je toga nestalo i odgovorio mi je na isti jednolični način kao i do tada. Ne, ništa čudno, samo bes na pomisao da je Osvald živ, a da je predsednik Kenedi mrtav i sirota gospođa Kenedi i deca sami na svetu.

Nisam se iznenadio kada je, godinu dana kasnije, decembra šezdeset šeste, Rubi primljen u bolnicu Parkland na lečenje od raka. Izgleda da je bio smrtno bolestan još kad sam razgovarao s njim. Retko ko je žalio za njim kad je januara šezdeset sedme umro. Nacija je oplakala svoj gubitak i Džek Rubi bio je samo podsetnik na vreme koje je bilo bolje zaboraviti.

Krajem šezdesetih moja istraživanja i predavački rad sve su me više obuzimali. Pokušao sam da ubedim sebe kako teoretskim radom izgonim demona kog je oličavalo Oberstovo lice. Duboko u sebi znao sam da nije tako.

Okružen nasiljem tih godina, nastavljao sam da proučavam nasilje. ZaŠto neki ljudi tako lako dominiraju nad ostalima? Tokom svojih istraživanja okupljao sam male grupe muškaraca i žena koji se međusobno ne poznaju, da obave neki nevažan zadatak. Red kljucanja bi neizbežno počeo da se stvara u prvih pola sata nakon sastavljanja grupe. Često učesnici nisu bili ni svesni utvrđivanja hijerarhije, ali, upitani, gotovo svi su mogli da označe ’najvažnijeg' člana grupe, ili ’najdinamičnijeg’. Moji diplomci i ja sprovodili smo intervjue, okapavali nad zapisniđma i bezbrojne sate gledali videosnimke. Simulirali smo sukobe između podređenih i osoba od autoriteta - univerzitetskih dekana, policajaca, nastavnika, službenika Poreske uprave, zatvorskih zvaničnika i sveštenika. Uvek je pitanje hijerarhije i dominacije bilo složenije nego što je nagoveštavao društveni položaj.

U to vreme počeo sam da sarađujem s njujorškom policijom na izradi psiholoških profila ubica. Podaci su bili opčinjujući. Intervjui su bili depresivni. Rezultati su bili neodređeni.

Šta je prvobitni izvor ljudskog nasilja? Kakvu ulogu nasilje i pretnja nasiljem igraju u našim svakodnevnim međusobnim odnosima? Naivno sam se nadao da ću, odgovorivši na ova pitanja, jednog dana objasniti kako su blistavi ali poremećeni umovi poput Adolfa Hitlera mogli da jednu od najvećih svetskih kultura preobraze u bezumnu, amoralnu mašinu za ubijanje. Započeo sam sa znanjem da sve druge složene životinjske vrste na zemlji raspolažu mehanizmima za uspostavljanje dominacije i društvene hijerarhije. Obično se hirerarhije uspostavlja bez ozbiljnijih povreda. Čak i tako žestoki grabljivci kao što su vukovi i tigrovi imaju precizne signale potčinjavanja koji trenutno zaustavljaju najsilovitije sukobe pre nego što dođe do smrti ili obogaljujuće povrede. Ali šta je s ljudskom rasom? Da li nama, kao što mnogi pretpostavljaju, nedostaje taj nagonski signal potčinjavanja, pa smo, prema tome, osuđeni na večito ratovanje, na nekakvo ludi-]o svojstveno našoj vrsti, predodredeno našim genima? Ja nisam tako mislio.

Provodio sam godine sakupljajući podatke i razvijajući premise, a u sebi sam gajio teoriju, toliko bizarnu i nenaučnu da bi mi uništila profesionalni ugled kada bih je samo ovlašno spomenuo pred kolegama. Šta ako se ljudska rasa razvila toliko da je uspostavljanje dominacije postalo psihički, ili, kako bi to rekli neki moji manje racionalni prijatelji, parapsihološki fenomen? Svakako se bleda privlačnost političara, ono što mediji, u nedostatku bolje reči, nazivaju harizmom, ne zasniva na veličini, sposobnosti za razmnožavanje ili ispoljavanju pretnje. Šta ako, pretpostavio sam, u nekom režnju ili hemisferi mozga postoji oblast posvećena isključivo projektovanju tog osećajalične dominacije? Bile su mi veoma dobro poznate neurološke studije koje nagoveštavaju da svoj hijerarhijski osećaj nasleđujemo iz najprimitivnijih delova uma, takozvanog reptilskog mozga. Ali šta ako je bilo evolutivnog napretka - mutacija - koje su nekim ljudima dodelile sposobnost srodnu empatiji ili konceptu telepatije, ali beskrajno moćniju i korisniju u smislu preživljavanja? I šta ako je ta sposobnost, podsticana sopstvenom glađu za dominacijom, našla svoj krajnji izraz u nasilju? Da li bi ljudsko biće koje iskazuje takvu sposobnost zaista bilo ljudsko biće?

Na kraju mi je preostalo samo da beskrajno teoretišem o tome šta sam osećao kad je Oberstova snaga volje prodrla u mene. Kako su decenije prolazile, pojedinosti tih užasnih dana su bledele, ali bol od silovanja uma, odvratnost i užas svega toga, još su me budili i ostavljali bez daha. Nastavio sam da predajem, da istražujem i da hodim kroz sivu stvarnost svakodnevice. Prošlog proleća probudio sam se jednog dana i shvatio da starim. Prošlo je gotovo šesnaest godina otkako sam video ono lice na filmu. Ako Oberst zaista postoji, ako je još živ negde na svetu, sada je vrlo star. Pomislio sam na bezube kreštave starce koje su i dalje razotkrivali kao ratne zločince. Oberst je najverovatnije mrtav.

Zaboravio sam bio da čudovišta ne umiru. Da ih treba ubiti.

Pre manje od pet meseci gotovo sam naleteo na Obersta u jednoj njujorškoj ulici. Bilo je vrelo i zagušljivo julsko veče. Šetao sam blizu Central parka, razmišljao, u glavi sam sastavljao članak o reformi zatvora, kad je Oberst izašao iz jednog restorana, petnaestak metara od mene, i zaustavio taksi. S njim je bila neka žena, postarija dama, ali još privlačna. Seda kosa padala joj je na skupu večernju haljinu. Oberst je bio u tamnorn odelu. Izgledao je preplanulo i zdravo. Izgubio je dosta kose, a ono što je ostalo izbledelo je od plave do sede, ali lice, iako teže i crvenije od godina, ostalo je isklesano u iste oštre linije okrutnosti i kontrole.

Nekoliko trenutaka samo sam stajao i blenuo, a onda sam potrčao za taksijem. Kola su izašla na ulicu, a ja sam optrčavao vozila u grozničavom naporu da ih stignem. Putnici na zadnjem sedištu nisu se nijednom osvrnuli. Taksi je odmakao, a ja sam oteturao do ivičnjaka i gotovo se srušio.

Šef sale restorana nije mogao da mi pomogne. Da, te večeri jedan stariji otmeni par večerao je tu, ali on nije znao njihova imena. Ne, nisu imali rezervaciju.

Nedeljama sam opsedao taj deo Central parka, tragao ulicama, tražio Oberstovo lice u svakom taksiju koji je prošao. Unajmio sam jednog mladog njujorškog detektiva i ponovo platio za nikakav rezultat.

U to vreme pretrpeo sam nešto što sada prepoznajem kao masivni nervni slom. Nisam spavao. Nisam mogao da radim, a časove na univerzitetu sam otkazivao ili su me zamenjivali nervozni asistenti. Nosio sam istu odeću danima i vraćao se u stan samo da bih jeo ili nervozno koračao tamoamo. Nekoliko puta me je noću zaustavljala i ispitivala policija. Samo moj položaj na Kolumbiji i magična titula doktora spasli su me od odlaska u ’Belvi’ na posmatranje. Onda sam jedne noći, ležeći na podu svog stana, shvatio nešto na šta uopšte nisam obraćao pažnju. Lice one žene bilo mije poznato.

Veći deo te noći i sledećeg dana borio sam se da prizovem u sećanje gde sam je video ranije. Video sam njenu fotografiju, u to sam bio siguran. Zajedno s njenom slikom prisetio sam se osećanja dosade, nelagode i prazne muzike.

U pet i petnaest tog popodneva zaustavio sam taksi i pojurio u centar grada, u ordinaciju mog zubara. On je upravo bio izašao, zatvarali su, ali izblebetao sam nekakvu priču njegovoj sekretarici, pa mi je dozvolila da pregledam svežnjeve starih časopisa u čekaonici. Bili su tu Seventin, GQ, Madmoazel, Tajm, Njuzvik, Vog, Konsumer riports i Tenis vorld. Sekretarica se razgoropadila i više nego uznemirila mojim maničnim stanjem kad sam po drugi put stao da prelistavam te časopise. Samo dubina moje opsesije i čvrsta ubeđenost da nijedan zubar ne menja časopise češće nego četiri puta godišnje gonili su me da nastavim dok je ta kreštalica pretila da će pozvati policiju.

Pronašao sam fotografiju. Bila je mala, crnobela, odštampana među prvim stranama debelog svežnja sjajnih reklama i oduševljenih prideva koji čine Vog. Slika se nalazila u vrhu rubrike o kupovinama. Imala je i potpis - NINA DREJTON.

Od tog trenutka trebalo mi je svega nekoliko sati da uđem Nini Drejton u trag. Moj njujorški detektiv bio je zadovoljan što je dobio da radi na nekome ko je pristupačniji od mog neuhvatljivog fantoma. Dvadeset četiri sata kasnije Harington mi se javio s debelim dosijeom o toj ženi. Većina podataka poticala je iz javnih izvora.

Gospođa Nina Drejton bila je bogata i dobro poznata u njujorškim modnim krugovima, vlasnica lanca butika, i udovica. Udala se za Alana Parkera Drejtona, jednog od osnivača Ameriken erlajnsa, avgusta hiljadu devetsto četrdesete. On je umro deset meseci posle venčanja, a njegova udovica nastavila je posao, mudro je ulagala i postala član nekoliko upravnih odbora u kojima nikada pre nije sedela nijedna žena. Gospođa Drejton se, osim buticima, nije više aktivno bavila poslovima, ali je bila član odbora nekoliko uglednih dobrotvornih organizacija i bliska prijateljica brojnih političara, umetnika i pisaca. Govorkalo se da je imala ljubavnu vezu sa jednim slavnim njujorškim kompozitorom i dirigentom. Živela je u velikom apartmanu na šesnaestom spratu jedne zgade na Park aveniji, a posedovala je nekoliko letnjikovaca i vila.

Nije bilo teško udesiti upoznavanje. Vremenom sam se dosetio da pregledam spisak svojih pacijenata i uskoro sam našao ime bogate maničnodepresivne dame koja je živela u istoj zgradi gde i gospođa Drejton i koja se, makar delimično, kretala u istim krugovima.

Upoznao sam Ninu Drejton drugog vikenda u avgustu, na vrtnoj zabavi koju je priredila moja bivša pacijentkinja. Bilo je malo zvanica. Većina pametnih ljudi pobegla je iz grada u vile na Kejpu ili letnjikovce u Stenovitim planinama. Ali gospođa Drejton je došla.

Čak i pre nego što smo se rukovali, kad sam pogledao u njene bistre plave oči, znao sam van svake sumnje da je ona jedna od njih. Ličila je na Obersta. Kao da je samim svojim prisustvom ispunila čitav vrt i navela japanske fenjere da jače zasvetle. Svoju uverenost osetio sam kao hladnu ruku na grlu. Možda je osetila moju reakciju, ili je uživala da zadirkuje psihijatre, ali Nina Drejton šibala me je te večeri mešavinom vedrog prezira i nestašnog izazivanja prefinjenog kao mačja šapa umotana u somot.

Pozvao sam je na javno predavanje koje je trebalo da održim te sedmice na Kolumbiji. Na moje iznenađenje, došla je, vukući za sobom sitnu ženu opakog lica po imenu Baret Kramer. Govorio sam o politici namernog nasilja u Trećem rajhu i njenoj sličnosti s nekim režimima Trećeg sveta danas. Sastavio sam predavanje tako da nagovesti stav suprotan tekućem mišljenju - da je zaista neobjašnjiva brutalnost miliona Nemaca nastala, makar delimično, usled manipulativnosti male i tajne grupe snažnih ličnosti. Dok sam govorio, video sam kako mi se gospođa Drejton sve vreme smeši iz petog reda. Bio je to osmeh kakav miš vidi na mačkinoj njušci pre nego što ga ona proguta.

Posle predavanja gospođa Drejton poželela je da porazgovara sa mnom privatno. Pitala me je da li još primam pacijente i zatražila da me vidi u mom profesionalnom svojstvu. Oklevao sam, ali oboje smo znali kako će glasiti moj odgovor.

Videli smo se dvaput, oba puta u septembru. Pretvarali smo se da započinjemo terapiju. Nina Drejton bila je ubeđena da je njena nesanica neposredno povezana sa smrću njenog oca, pre mnogo godina. Poverila mi je da ima stalne ružne snove u kojima gura svog oca pred bostonski tramvaj, iako je u vreme nesreće bila kilometrima daleko. ’Da li je istina, doktore Laski’, upitala me je u jednom trenutku tokom druge seanse, ’da uvek ubijamo one koje volimo?’ Rekao sam joj kako smatram da je istina upravo obrnuta, da težimo, makar u mislima, da ubijemo one koje se pretvaramo da volimo, ali ih zapravo preziremo. Nina Drejton samo mi se osmehnula.

Predložio sam joj da na trećoj seansi pokušamo s hipnozom, kako bismo oživeli njene reakcije na vest o očevoj smrti. Pristala je, ali nisam se iznenadio kad je njena sekretarica početkom oktobra pozvala da otkaže sve dalje seanse. Do tada sam već unajmio privatnog detektiva da stalno prati gospođu Drejton.

Kad kažem privatni detektiv, treba da razjasnim sliku. Umesto nekog od ciničnih bivših policajaca kakve bi čovek zamislio, ja sam, po savetu prijatelja, unajmio dvadesetčetvorogodišnjeg momka izbačenog s Prinstona koji je u slobodno vreme pisao poeziju. Frensis Zavijer Harington bavio se poslom privatnog detektiva dve godine, ali morao je da kupi novo odelo kako bi ušao u restorane u kojima je Nina Drejton provodila vreme za ručak. Kad sam odobrio dvadesetčetvoročasovnu prismotru, Harington je morao da pozove dvojicu nekadašnjih kđlega s fakulteta kako bi popunio svoju agenciju. Ali dečko nije bio budala; radio je brzo i kompetentno, a ja sam dobijao pismene izveštaje svakog ponedeljka i petka ujutru. Neka od njegovih dostignuća nisu bila sasvim zakonita; recimo, trik kojim je nabavljao kopije telefonskih izveštaja Nine Drejton. Ona je pozivala silne ljude. Harington je popisao brojeve s izveštaja i načinio spisak imena i adresa. Neka su bila vrlo poznata. Druga su bila intrigantna. Nijedno me nije dovelo do Obersta.

Nedelje su prolazile. Do tada sam već potrošio svu ušteđevinu da saznam šta Nina Drejton radi preko dana, gde voli da ruča, s kim posluje i s kim razgovara telefonom. Mladi Harington shvatio je da su moja sredstva ograničena, pa mi je ljubazno ponudio da presreće gospođinu poštu i prisluškuje joj telefon. Odlučio sam da to ne čini, bar još nekoliko sedmica. Nisam želeo da učinim ništa što bi ukazalo na nas.

Onda me je, pre svega dve nedelje, Nina Drejton pozvala telefonom. Pozvala me je na gala božićnu zabavu zakazanu za sedamnaesti decembar u njenom stanu. Zove me lično, rekla je, kako ne bih imao izgovora da se ne pojavim. Želela je da upoznam njenog dragog prijatelja iz Holivuda, producenta koji jejedva čekao da me upozna. Poslala mu je primerak moje knjige Patologija nasilja on se oduševio.

’Kako se zove?’, upitao sam. ’Nije važno’, odgovorila je. ’Možda ćete ga prepoznati’

Kad sam spustio slušalicu, toliko sam se tresao da mi je trebao pun minut da se priberem pre nego što sam pozvao Haringtona.

Te večeri trojica momaka i ja sastali smo se da utvrdimo strategiju. Ponovo smo pregledali telefonske izveštaje. Ovog puta pozvali smo sve brojeve u Los Anđelesu koji nisu navedeni u imeniku. Na šesti poziv javio se mlad muški glas. „Rezidencija gospodina Bordena’ ’Je li to kućni broj Tomasa Bordena?’, upitao je Frensis. ’Pogrešili ste’, reče glas oštro. ’Ovo je rezidencija gospodina Vilijema Bordena’

Zapisao sam imena na tablu u svom kabinetu. Vilhelm fon Borhert. Vilijem Borden. Tako tipično za ljudsku prirodu - preljubnik se potpisuje u hotelski registar lažnim imenom što sličnijim svom pravom; progonjeni zločinac koristi šest lažnih imena, od kojih pet ima njegovo pravo lično ime. Ima nečega u našim imenima zbog čega ih s velikom mukom napuštamo u potpunosti, bez obzira na važnost razloga.

Tog ponedeljka, četiri dana pre događaja u Čarlstonu, Harington je odleteo za Los Anđeles. U početku sam nameravao da odem tamo lično, ali Frensis me je ubedio kako je bolje da prvo ode on, proveri tog Bordena, fotografiše ga i utvrdi da li je to zaista Fon Borhert. I dalje sam želeo da pođem, ali sam shvatio da nemam nikakav plan delovanja. I posle svih tih godina, nisam se pozabavio pitanjem šta ću učiniti kada jednom pronađem Obersta.

Tog ponedeljka uveče Harington me je pozvao da mi kaže kako je film u avionu bio osrednji, da je njegov hotel svakako rđaviji od Beverli Vilšira i da je policija na Bel Eru sklona da zaustavlja i ispituje one koji se provezu nekim krajem dvaput ili imaju drskosti da se parkiraju na vijugavim ulicama i zure u kuće filmskih zvezda. U utorak je pozvao da čuje šta ima novo u vezi s gospođom Drejton. Rekao sam mu da su njegova dva prijatelja, Denis i Selbi, malo pospaniji nego što je on, ali da je kod gospođe Drejton sve kao i obično. Frensis mi je dalje rekao da je bio u studiju s kojim Borden najčešće sarađuje - obilazak je bio osrednji - i da, iako Borden ima kancelariju u tom studiju, niko nije znao kad će doći. Poslednji put ga je neko video da tu radi sedamdeset devete. Frensis se nadao da će dobiti Bordenovu sliku, ali nije bilo nijedne. Pomislio je da pokaže sekretarici studija Bordenovu fotografiju iz Berlina, ali je odustao jer, kako je rekao, ’to ne bi bilo kul’. Nameravao je da sutradan ponese fotoaparat s teleobjektivom na Bordenovo imanje na Bel Eru.

U sredu Harington nije pozvao u dogovoreno vreme. Pozvao sam njegov hotel i rečeno mi je da je i dalje registrovan, ali da te večeri nije uzeo ključ. U četvrtak ujutru pozvao sam losanđelesku policiju. Pristali su da se raspitaju ali su, na osnovu šturih podataka koje sam im dao, smatrali da nema razloga sumnjati na zločin. ’Ovo je užurban grad’, rekao mi je narednik s kojim sam razgovarao. ’Mlad čovek može da se upetlja u mnogo štošta i da zaboravi da se javi’

Celog tog dana pokušavao sam da nađem Denisa ili Selbija. Nisam uspeo. Čak je i telefonska sekretarica u Frensisovoj kancelariji bila isključena. Otišao sam do zgrade na Park aveniji u kojoj je živela Nina Drejton. Čuvar u predvorju rekao mi je da je gospođa Drejton na odmoru. Nije mi dozvolio da odem dalje od prizemlja.

Celog tog petka sedeo sam sam, zaključan u svom stanu i čekao. U pola dvanaest pozvala me je policija Los Anđelesa. Otvorili su sobu gospodina Haringtona u hotelu Beverli Hils. Nije bilo njegove odeće i prtljaga, kao ni znakova krivičnog dela. Da li znam ko će platiti račun od trista dvadeset devet dolara i četrdeset osam centi?

Te noći naterao sam sebe da odem kod prijatelja na dogovorenu večeru. Kratka šetnja od autobuske stanice do njegove kuće u Grinič Vilidžu činila mi se beskrajnom. U subotu uveče, kad je tvoj otac ubijen u Čarlstonu, učestvovao sam u javnoj raspravi o urbanom nasilju na univerzitetu. Prisustvovalo je preko dvesta ljudi, među njima i nekoliko političara. Sve vreme sam posmatrao publiku, očekujući da vidim zmijski osmeh Nine Drejton ili ledene Oberstove oči. Ponovo sam se osećao kao pion u igri - ali u čijoj igri?

U nedelju sam čitao jutarnje novine. Tada sam prvi put čuo za ubistva u Čarlstonu. Dalje u novinama bila je kratka vest o tomea je holivudski producent Vilijem D. Borden bio među putnicima zlosrećnog aviona koji se srušio u subotu rano ujutru u Južnoj Karolini. Objavili su i jednu od retkih fotografija tajanstvenog producenta. Snimljena je šezdesetih godina. Oberst se smešio.“

Sol zaćuta. Šolje s kafom stajale su, hladne i zaboravljene, na ogradi verande. Senke ograde došunjale su se na Solove noge dok je pripovedao. U iznenadnoj tišini udaljeni zvuci ulice jasnije su se čuli.

„Ko je od njih ubio mog oca?“, upita Natali. Umotala se čvršće u džemper i trljala je ruke kao da joj je hladno.

„Ne znam“, reče Sol.

„Ta Melani Fuler, i ona je bila jedna od njih?“

„Da, gotovo sigurno.“

„I ona je mogla da ubije mog oca?“

„Da.“

„ A siguran si da je ta Nina Drejton mrtva?“

„Jesam. Bio sam u mrtvačnici. Video sam snimke s mesta zločina. Pročitao sam obdukcioni izveštaj."

„ Ali mogla je da ubije mog oca pre nego što je poginula?“

Sol je oklevao. „Moguće je“, rekao je.

„A Borden - Oberst - navodno je poginuo kad je avion u petak eksplodirao?“

Sol klimnu glavom.

„Da li misliš da je zaista mrtav?“, upita ga Natali.

Sol reče: „Ne.“

Natali ustade i poče da korača tamoamo po maloj verandi. „Imaš li neki dokaz da je on još živ?“, upita.

„Nemam.“

„Ali misliš da jeste.“

„Tako je.“

„I da su on ili ta Fulerova mogli da ubiju mog oca?“

„Da.“ „I još ga tražiš? Tog Bordena... Fon Borherta... kako god se zvao?“

,Da.“

„Gospode bože.“ Ušla je u kuću i vratila se s dve čaše brendija. Jednu je dala Solu, a drugu iskapila u jednom dugom gutljaju. Izvadila je kutiju cigareta iz džepa, pronašla šibice i drhtavom rukom zapalila cigaretu.

„To ti ne valja“, reče Sol tiho.

Natali oštro frknu. „Ti ljudi su vampiri, zar ne?“, upitala je. „Vampiri?“ Sol zatrese glavom, ne shvatajući je.

„Koriste druge ljude i posle ih bacaju kao plastične kese ili tako nešto“, reče ona. „Oni su kao oni vražji starinski vampiri koje gledamo kasno na televiziji, samo što stvarno postoje.j

„Vampiri", reče Sol i shvati da govori na poljskom. „Da“, reče na engleskom, „poređenje nije loše.“

„U redu“, reče Natali, „šta ćemo sada?“

„Mi?“ Sol se prenerazio. Protrljao je ruke na kolenima.

„Mi“, reče Natali s nečim sličnim gnevu u glasu. „Ti i ja. Nisi mi ispričao sve ovo samo da ubiješ vreme. Treba ti saveznik. U redu, koji je naš sledeći korak?“

Sol zatrese glavom i počeša bradu. „Nisam siguran zašto sam ti sve ovo ispričao“, reče. „Ali...“

„Šta ali?“

„To je vrlo opasno. Frensis i ostali...“

Natali mu priđe, čučnu i dotače mu desnom rukom podlakticu. „Moj otac se zvao Džozef Leonard Preston", reklaje tiho. „Imao je četrdeset osam godina... napunio bi četrdeset devet šestog februara. Bio je dobar čovek, dobar otac, dobar fotograf i slabo se snalazio u poslovima. Kad se smejao...“, zaćutala je na trenutak. „Kad se smejao bilo je veoma teško ne smejati se s njim.“

Nekoliko sekundi je čučala ćutke, dodirujući Solov ručni zglob blizu izbledelog plavog istetoviranog broja. Onda je rekla: „Šta ćeš dalje?“

Sol duboko udahnu. „Nisam siguran. Moram u subotu da odletim u Vašington i vidim se s nekim ko možda ima neke informacije... informacije po kojima bismo saznali da li je Oberst još živ. Malo je verovatno da će moj... da će moja veza imati takvu informaciju."

„I šta onda?“, nastavila je Natali.

„Onda ćemo čekati“, reče Sol. „Čekati i motriti. Tražiti po novinama."

„Po novinama?" upita Natali. „Šta?“

„Nova ubistva", reče Sol.

Natali trepnu i zanjiha se na petama. Cigareta u desnoj ruci joj je dogorela. Ugasila ju je na dasci poda. „Ozbiljan si? Ta Fulerova i Oberst su svakako napustili zemlju... sakrili se... tako nešto. Zašto bi se uskoro ponovo upetljavali?“

Sol slegnu ramenima. Odjednom je bio veoma umoran. „To je u njihovoj prirodi", reče. „Vampiri moraju da se hrane.“

Natali ustade i ode u ugao verande. „A kad ih nađeš... kad ih nađemo, šta onda?“, upita.

„Odlučićemo tada“, reče Sol. „Prvo moramo da ih pronađemo.“

„Vampira ubiješ tako što mu probodeš srce kocem“, reče Natali.

Sol oćuta.

Natali je izvadila novu cigaretu, ali je nije zapalila. „Šta ako im se približiš i oni otkriju da ih pratiš?“, upita. „Šta ako oni krenu za tobomV'

„To bi moglo da pojednostavi sve“, reče Sol.

Natali je zaustila da nešto kaže kad se auto s oznakama okruga zaustavio uz ivičnjak. Krupan čovek rumenog lica pod kaubojskim šeširom izašao je s vozačke strane. „Šerif Džentri“, reče Natali.

Gledali su ugojenog policajca kako stoji i zuri u njih, a onda kreće ka njima, polako, gotovo oklevajući. Džentri je zastao pred stepenikom trema i skinuo šešir. Njegovo preplanulo lice imalo je izraz malog dečaka koji je video nešto strašno.

„’Jutro, gospojce Preston, profesore Laski“, reče Džentri.

„Dobro jutro, šerife“, reče Natali.

Sol pogleda Džentrija, toliko sličnog karikaturi južnjačkog pajkana, i oseti istu britku inteligenciju i toplinu koju j e zapazio dan ranije. Šerifove oči poricale su ostatak njegove pojave.

„Treba mi pomoć", reče Džentri, a u glasu mu se čuo bol. „Kakva pomoć?“, upita Natali. Sol opazi toplinu njenog glasa. Šerif Džentri spusti pogled na svoj šešir. Popravio je krunu gracioznim pokretom dežmekaste ružičaste ruke i pogledao ih oboje. „Imam devet mrtvih građana", reče. „Način na koji su ubijeni nema nikakvog smisla, kako god postavili događaje. Pre nekoliko sati zaustavio sam tipa koji u novčaniku nije imao ništa osim moje slike. Umesto da porazgovara sa mnom, taj tip je presekao sebi grlo.“ Džentri pogleda Natali, pa Sola. „Iz nekog razloga", reče, „iz nekog razloga koji nema ništa više smisla nego sva ova bogomprokleta petljavina, imam osećaj da biste vas dvoje mogli da mi pomognete." X

Sol i natali su mu ćutke uzvraćali pogled.

„Možete li?“, upita Džentri najzad. „Hoćete li?“

Natali pogleda Sola. Sol počeša bradu, skinu naočari, vrati ih na nos, pogleda Natali i lako klimnu glavom.

„Uđite, šerife“, reče Natali i otvori vrata. „Napraviću ručak. Ovo će potrajati."

JEDANAEST

Bajeriš-Ajzenštajn

Petak, 19. decembar 1980.

Toni Harod i Marija Čen doručkovali su u maloj hotelskoj trpezariji. Sišli su u sedam sati, ali prvi talas gostiju već je doručkovao i otišao na skijaške staze. U kamenom ognjištu pucketala je vatra, a kroz mali prozor na južnom zidu Harod je video beli sneg i plavo nebo.

„Misliš li da će biti tamo?“, upita tiho Marija Čen kad su popili kafu.

Harod slegnu ramenima. „Otkud ja znam, jebote?" Juče je bio siguran da Vili neće biti na porodičnom imanju, da je stari producent zaista poginuo u avionskoj nesreći. Setio se da je Vili spomenuo imanje svoje porodice u razgovoru koji su vodili pre pet godina. Harod je bio prilično pijan; Vili se iznenada vratio s tronedeljnog putovanja po Evropi i odjednom je, sa suzama u očima, rekao: „Ko kaže da je nemoguće vratiti se kući, a, Toni? Ko to kaže?“ Zatim je stao da opisuje kuću svoje majke u Nemačkoj. Obližnji gradić spomenuo je nehotice. Harod je ovo njihovo putovanje shvatao kao pokušaj da se odbaci neprijatna mogućnost i ništa više. Ali sada, na jasnom jutarnjem svetlu, s Marijom Čen preko puta i brauningom kalibra devet milimetara u njenoj tašni, nemoguće je delovalo suviše moguće.

„Šta je s Tomom i Džensenom?“, upita Marija Čen. Na sebi je imala otmene plave somotske pantalone do kolena, dokolenice, ružičastu majicu s visokim okovratnikom i debeli plavoružičasti skijaški džemper koji je koštao šest stotina dolara. Tamnu kosu svezala je na potiljku u kratki konjski rep, a čak i bez šminke izgledala je sveže i dobro umiveno. Harod pomisli kako Marija izgleda poput mlade evroazijske izviđačice na skijanju s tatinim prijateljima.

„Ako budeš morala da ih ukloniš, prvo sredi Toma“, reče joj. „Vili je sklon da Upotrebljava Rejnoldsa radije nego Luhara. Ali Luhar je... veoma snažan. Potrudi se da ostane na tiu ako ga oboriš. Ali ako bude meteža, prvo pucaj u Vilija. U glavu. Kad ukloniš njega, Rejnolds i Luhar više neće biti opasni. Tako su dobro uslovljeni da ne umeju ni da pišaju bez Vilijevog odobrenja.“

Marija Čen trepnu i pogleda oko sebe. Za ostala četiri stola sedeli su nasmejani brbljivi nemački parovi. Činilo se da niko nije čuo Harodova tiha uputstva.

Harod pozva konobaricu da im donese još kafe, srknu crnu tečnost i namršti se. Nije znao hoće li Marija Čen zaista izvršiti njegova naređenja ako dođe do pucnjave. Pretpostavljao je da hoće - do sad je uvek izvršavala sve što joj je rekao - ali za trenutak je poželeo da pored sebe ima ženu koja nije Neutralna. Ali, da njegova pomoćnica nije Neutralna uvek bi postojala mogućnost da je Vili preobrati za svoju Upotrebu. Harod nije nimalo sumnjao u Sposobnost starog Švabe - sama činjenica da je držao dva piona uz sebe pokazivala je snagu te Sposobnosti. Harod je bio uveren da je Vilijeva Sposobnost zaista oslabila - otupela od starosti, droga i mnogih godina razvrata - ali u svetlu nedavnih događaja bilo bi lakomisleno i opasno delovati na osnovu te pretpostavke. Harod zatrese glavom. Prokletstvo. Taj vražji Ostrvski klub već ga drži za jaja. Nimalo nije želeo da se petlja s tom prastarom čarlstonskom babom. Svako ko je igrao tu prokletu igru s Vilijem Bordenom - Fon Borhertom - kako god se, do đavola, zvao - punih pedeset godina nije neko s kim bi Toni Harod želeo da se petlja. A šta će Barent i njegovi šupački drugari učiniti kad saznaju da je Vili živ? Ako je živ? Harod se setio svoje reakcije od pre šest dana, kad je obavešten o Vilijevoj smrti. Prvo ga je preplavio talas brige. Šta će biti sa svim projektima na kojima je Vili radio? Šta će biti s novcem? Onda je naišla navala olakšanja.

Stari kučkin sin je najzad mrtav. Harod je čitave godine skrivao svoj strah da će starac saznati za Ostrvski klub, da će saznati da ga Toni uhodi...

„Zamišljam raj kao ostrvo na kom svako može da lovi do mile volja, a, Toni?“Da li je Vili zaista to rekao na videotraci? Harod se setio osećaja zagnjurenosti u ledenu vodu kad mu je Vilijeva slika izgovorila te reči. Ali Vili nije nikako mogao da zna. Osim toga, videosnimak je načinjen pre pada aviona. Vili je mrtav.

A ako nije poginuo u nesreći, pomisli Harod, poginuće uskoro. „Spremna?", upita.

Marija Čen potapka usne platnenom salvetom i klimnu glavom.

„Hajdemo“, reče Toni Harod.

„Znači, to je Čehoslovačka?“, reče Harod. Dok su se vozili severozapadno od grada, pored pogranične železničke stanice, male bele zgrade, video je nakratko granični prelaz i nekoliko vojnika u zelenim uniformama i šlemovima čudnog oblika. Na maloj tablipisalo je Ubergangsstelle [44]

„To je to“, potvrdi Marija Čen.

„Jaka stvar“, reče Harod. Vozio je kroz dolinu uz zavojiti put, pored znakova za skretanje prema Grose Arberu i Klajne Aberzeu. Na dalekim brdima video je beli ožiljak skijaške staze i kretanje tačkica žičare. Mala kola s lancima na gumama i okvirima za skije išla su tamoamo putem sličnim hodniku od sabijenog leda i snega. Harod zadrhta kad ledeni vazduh dunu kroz zadnji prozor njihovog iznajmljenog automobila. Vrhovi dva para kros--kantri skija koje je Marija Čen iznajmila tog jutra virili su kroz odškrinuti zadnji prozor sa suvozačke strane. „Misliš da će nam trebati te gluposti?“, upitao ju je pokazujući glavom pozadi.

Marija Čen se osmehnu i podiže deset lakiranih noktiju. „Možda“, rekla j e. Pogledala j e autokartu i uporedila j e s topografskom.

„Sledeće skretanje levo“, rekla je. „Onda šest kilometara do privatnog prilaznog puta.“

Auto je klizao i ševrdao poslednjih kilometar i po do „prilaznog puta", zapravo dveju utabanih pruga u snegu između stabala. „Neko je nedavno prolazio ovuda“, reče Harod. „Koliko ima do imanja?“

„Iza mosta još kilometar", reče Marija Čen.

Staza je skretala kroz gustiš golog drveća. Pojavio se most - mali drveni prelaz iza prugaste rampe, mnogo čvršće od prepreke na nemačkočeškoj granici. Dvadesetak metara uz potok stajala je kolibica alpskog izgleda. Iz nje su izašla dva muškarca i polako krenula prema kolima. Harod je napola očekivao da svi u ovim seoskim predelima nose zimsku verziju kratkih kožnih pantalona i filcanih šešira, ali ova dvojica su na sebi imala smeđe vunene pantalone i svetle perjane jakne. Harodu su izgledali kao otac i sin. Mlađi čovek imao je oko trideset godina i nehajno je u pregibu lakta nosio lovačku pušku.

„Guten Morgen, habett Sie sich verfahren?“, upita stariji muškarac s osmehom. „Das hier ist ein Privatgrundstuck.“

Marija Čen prevede: „Želi nam dobro jutro i pita jesmo li zalutali. Kaže da je ovo privatno imanje.“

Harod se nasmeši ovoj dvojici. Stariji čovek mu uzvrati i otkri zlatne navlake; sinovljevo lice bilo je bezizrazno. „Nismo se izgubili“, reče Harod. „Došli smo da vidimo Vilija - herr Fon Borherta. Pozvao nas je. Došli smo čak iz Kalifornije."

Kad se stariji muškarac namršti ne razumevši ništa, Marija Čen brzometno prevede na nemački.

„Herr Von Borchert lebt hier nicht mehr“, reče stariji muškarac. „Schon seit vielen Jahren nicht mehr. Das Gut ist schon seit sehr langer Zeitgeschlossen. Niemandgeht mehr dorthin.“

„Kaže da gospodin Fon Borhert više nije živ“, prevede Marija Čen. „Već dugo. Imanje je zatvoreno. Zatvoreno je već dugo vremena. Niko ne dolazi.“

Harod se široko osmehnu i zatrese glavom. „Kako to da vi i dalje čuvate imanje, a?“

„Warum lassen Sie es noch bewachen?“, upita ih Marija Čen. Stariji čovek se osmehnu. „ Wir werden von der Familie bezhalt, 50 dafi dort kein Vandalismus entstehf, rekao je. „Bald wird all das ein Teil des nationalwaldes werden. Die alten Hauser werden abgerissen. Bis dahin schickt der Neffe uns Scheks aus Bonn, und wir halten alle Wilddiebe und Unbefugtefern, so wie es mein Vater vor mir getan hatte. Mein Sohn wird sich andere Arbeit suchen miissen.“

„Porodica nam plaća da se brinemo da ne bude nikakvog vandalizma", prevela je Marija Čen. „Ovaj... jednog dana... uskoro će ovo postati deo Nacionalnih šuma. Staru kuću će srušiti. Do tada nam nećak... Fon Borhertov nećak, pretpostavljam, Toni... nećak nam šalje čekove iz Bona, a mi teramo uljeze i lovokradice, kao što je moj otac radio pre mene. Moj sin će morati da potraži posao.“ Dodala je: „Neće nas pustiti unutra, Toni.“

Harod pruži čoveku sinopsis novog projekta Bila Bordena, Beli trgovac robljem, dugačak svega tri strane. Između stranica virila je novčanica od sto maraka. „Reci mu da smo došli čak iz Holivuda da pregledamo lokacije", reče Harod. „Reci mu da bi stara kuća odlično glumila veliki opsednuti zamak.“

Marija Čen im reče sve ovo. Starac pogleda prospekt i novac i nehajno joj oboje pruži natrag. „Ja, es ware eine wunderbare Kulissefiir einen Gruselfilm. Es besteht kein Zweifel, daji es hier spukt. Aber ich glaube, dafi es keine weiteren Gespenster braucht. Ich schlage vor, dafi sie umdrehen, so dafi hier nichtstecken bleiben. Griifi Gott!“

„Šta je rekao?“, upita Harod.

„Saglasio se da bi kuća bila odlična lokacija za film strave", reče Marija Čen. „Kaže da je zaista opsednuta. Misli da joj ne treba još duhova. Kaže nam da okrenemo ovde da se ne bismo zaglavili i želi nam prijatan dan.“

„Reci mu da jede govna“, reče Harod i osmehnu se obojici. „Vielen Dankfiir ihre Hilfe“ [45] reče Marija Čen.

„Bitte sehr \ reče starac.

„Nema na čemu“, reče mladić s puškom.

Harod je vratio auto dugom stazom, skrenuo ka zapadu na nemačkoj verziji seoskog puta i prešao skoro kilometar pre nego što je parkirao kola na plitkom snegu nekih pet metara od ograde. Iz prtljažnika je izvadio klešta za sečenje žice i presekao ogradu na četiri mesta. Krajeve koji su štrčali odmakao je nogama. Rupa se neće videti s puta od drveća, a i saobraćaj je bio redak. Harod se vratio u kola, izuo planinarske cipele i obuo skijašku obuću sa smešnim vrhovima. Marija Čen mu je pomogla da namesti skije.

Harod je skijao dvaput u životu, oba puta na kroskantri stazama u Sunčanoj dolini - jednom s nećakom Dina de Laurentisa i En Margret - i skijanje mu se uopšte nije dopalo.

Marija Čen ostavila je tašnu u kolima, gurnula je brauning za pojas gaćica ispod džempera, stavila rezervni okvir u džep perjane jakne, okačila mali dvogled oko vrata i prva prošla kroz rupu u ogradi. Harod se trapavo uvukao za njom.

Tokom prvih kilometar i po pao je dvaput i oba puta psovao samog sebe ustajući na noge dok ga je Marija Čen posmatrala s lakim osmehom. Nije bilo zvuka osim lakog šuštanja njihovih skija, povremenog čavrljanja veverica i glasnog isprekidanog Harodovog disanja. Kad su prešli oko tri kilometra, Marija Čen je stala i pogledala kompas i kartu.

„Eno ga potok“, rekla je. „Možemo da ga pređemo kod one kolibe. Kuća bi trebalo da je na čistini jedno kilometar dalje ovuda.“ Pokazala je gusti deo šume.

Još trifudbalska terena, pomisli Harod boreći se za dah. Setio se lovačke puške koju je nosio onaj mladić i shvatio koliko bi brauning bio beskoristan u dvoboju s njom. A, koliko on zna, Džensen, Luhar i desetine drugih Vilijevih robova možda ih čekaju u šumi s uzijima i automatima Mak 10. Harod s mukom udahnu i opazi da mu je utroba napeta. Jebi ga, pomislio je. Ogulio je dupe da dođe dovde. Neće se vratiti dok ne sazna da li je Vili tu.

„Hajdemo“, reče. Marija Čen klimnu glavom, gurnu kartu u džep i graciozno pode napred na skijama.

Ispred kuće ležala su dva leša.

Harod i Marija Čen čučali su iza tanke zavese od borova i naizmenično dvogledom posmatrali tela. S pedesetak metara razdaljine dve hrpe u snegu mogle su da budu bilo šta - zavežljaji izgubljenog rublja, recimo - ali dvogled je pokazao bledu krivinu belog obraza i udove razmaknute pod uglom koji bi spavaču nanosili neopisiv bol. Ova dvojica nisu spavala.

Harod ponovo pogleda. Dva muškarca. Tamni kaputi. Kožne rukavice. Jedan je imao smeđi šešir mekog oboda; šešir je ležao u snegu dva metra dalje. Oko dvaju tela sneg je bio isprskan krvlju. Crven trag spajao se s otiscima stopala i vodio do velikih francuskih vrata stare vile. Tridesetak metara istočno videli su se duboki paralelni useci u snegu, još jedan niz otisaka nogu koji je vodio ka kući ili od nje i velike kružne brazde isitnjenog snega, kao da je neki veliki ventilator duvalo nadole. Helikopter, pomisli Harod.

Nije bilo tragova automobila, motornih saonica ni drugih skija. Staza koja je vodila do prilaznog puta s kog su on i Marija skrenuli ranije bila je samo usek u snegu između drveća. S tog mesta nisu videli alpsku kolibu niti mostić.

Sama kuća bila je nešto više od uobičajene vile, a svakako nešto manje od zamka. Nalik velikoj hrpi tamnog kamenja i uskih prozora, kuća je štrčala u krila i spratove ostavljajući utisak da je započeta kao ogromna središnja dvorana i da je dograđivana kroz pokolenja. Boja kamenova i veličina prozora ponegde se razlikovala, ali ukupni utisak ostajao je turoban - tamni kamen, malo stakla, uska vrata, debeli zidovi obojeni senkama golog drveća. Harod pomisli kako ova kuća bolje pristaje Vilijevoj ličnosti nego ona vila na Bel Eru kao iz neke banana republike.

„Šta ćemo sada?“, šapnu Marija Čen.

„Zaveži“, reče Harod i podiže dvogled da ponovo pogleda leševe. Ležali su blizu jedan drugog. Lice jednog mrtvaca bilo jekrenuto na drugu stranu, gotovo zariveno u duboki sneg, pa je Harod video sam krajičak tamne, vojnički podšišane kose koja se lako pomerala na povetarcu, ali drugom, onom koji je ležao na leđima, video se bledi obraz i otvoreno razrogačeno oko koje je zurilo prema drvoredu zimzelena kao da očekuje Harodov dolazak. Nije izgledao kao da su ga već posetile ptice ili životinje.

„Hajdemo odavde, Toni.“

„Zaveži, jebote.“ Harod spusti dvogled i zamisli se. S te tačke nisu mogli da vide drugu stranu vile. Ako će već da prilaze kući, bilo bi pametno da ostanu u šumi i naprave širok krug na skijama kako bi osmotrili vilu sa svih strana. Harod škiljeći pogleda veliku čistinu. Drveće je bilo razbacano na obe strane; trebaće im sat i više da se vrate u šumu i oprezno priđu kući. Oblaci su prekrili sunce i podigao se hladan vetar. Počeo je redak sneg. Harodove farmerke bile su potpuno mokre od padanja, i noge su ga bolele od skija. Bleda svetlost činila je da sve izgleda kao da je sumrak, iako još nije bilo ni podne.

„Hajdemo odavde, Toni.“ Glas Marije Čen nije bio ni molećiv ni uplašen, samo mirno uporan.

„Daj mi pištolj", reče on. Kad ga je izvukla iz pojasa i pružila mu ga, pokazao je njime sivu kuću i crne leševe. „Idi tamo“, rekao je. „Na skijama. Pokrivaću te odavde. Mislim da je posrana kuća prazna.“

Marija Čen ga pogleda. U njenim tamnim očima nije bilo pitanja ni protivljenja, samo radoznalosti, kao da ga prvi put vidi.

„Polazi“, odreza Harod i spusti automatik, ne znajući šta će ako ona odbije.

Marija Čen se okrenula, gracioznim okretom izašla iza zida od retkih borovih grana i krenula ka kući. Harod se pogrbio i krenuo dalje od mesta na kom su stajali; najzad se zaustavio iza jednog širokog stabla okruženog mladim borovima. Podigao je dvogled. Marija Čen stigla je do tela. Stala je, zabola oba štapa i pogledala prema kući. Onda se osvrnula ka mestu gde je ostavila Haroda i krenula ka kući. Zastala je pored širokih francuskih vrata, skrenula desno i pošla skijajući duž kuće. Nestala je iza desnog ugla

- najbližeg prilaznom putu - a Harod je zbacio skije i čučnuo na suvu zemlju ispod drveta.

Činilo se da je prošlo besmisleno mnogo vremena pre nego što se Marija pojavila s druge strane kuće. Doskijala je do glavnih vrata i mahnula prema mestu gde je mislila da je Harod čeka.

Harod je sačekao još dva minuta, sagnuo se i krenuo prema kući u pognutom trku. Mislio je da će se lakše kretati bez skija. Pogrešio je. Sneg mu je dosezao samo do kolena, ali ga je usporavao i spoticao; prešao bi tri metra po smrznutoj kori, a onda propao i morao da prokopava put. Pao je tri puta, jednom ispustivši automatik u sneg. Pogledao je da se cev nije začepila, otresao sneg s drške i krenuo teturajići dalje.

Zastao je pored leševa.

Toni Harod je producirao dvadeset osam filmova, sve osim tri s Vilijem. U svih dvadeset osam filmova bilo je obilje seksa i nasilja, često isprepletenog. Pet nastavaka Valpurgijske noći - Harodovog najuspešnijeg dela - bili su jedva nešto više od niza ubistava, najčešće lepih mladih ljudi, pre, posle ili za vreme seksualnog čina. Ubistva su bila prikazivana uglavnom subjektivnim kadrovima koji oponašaju pogled ubice. Harod je često svraćao na snimanja i viđao ljude probodene, ustreljene, nabijene na šiljke, spaljene, rasporene, odsečenih glava. Dovoljno dugo se muvao po studijima za specijalne efekte da nauči sve tajne kesa s krvlju, vazdušnih kesa, iskopanih očiju i hidraulike. Lično je napisao scenu za film Valpurgijska noć 5: Noćna mora se nastavlja, u kojoj dadiljina glava eksplodira u hiljadu komada kad proguta eksplozivnu kapsulu koju joj je podmetnuo Golon, maskirani ubica.

Uprkos svemu ovome, Toni Harod nikad nije video stvarnu žrtvu ubistva. Jedini mrtvaci kojima je prišao blizu bili su njegova majka i tetka Majra u doteranim kovčezima, okružene tampon--zonama pogrebnog zavoda i ožalošćenih. Harodova majka je sahranjena kad mu je bilo devet godina, tetka Majra kad je imao trinaest. Niko nikad nije spominjao smrt Harodovog oca.

Jedan od ljudi koji su ležali ispred porodične kuće Vilijema Bordena bio je ustreljen pet ili šest puta; drugom je grlo bilo iščupano. Obojica su obilno krvarili. Količina prosute krvi Harodu se učinila besmislenom, kao da je neki preterano oduševljeni reditelj prolio kofe crvene boje po pozornici. Iako je samo ovlašno pogledao tela, krv i otiske u snegu, Harod je mislio da može delimično da rekonstruiše događaje. Helikopter se spustio stotinak metara od kuće. Ova dva čoveka su izašli, još u uglačanim crnim cipelama za grad, i prišli francuskim vratima. Potukli su se tu, na pragu. Harod je prosto zamislio nižeg od ove dvojice kako se iznenada okreće i skače na svog druga, ujeda ga i grebe. Krupniji čovek je uzmakao - Harod je video otiske peta u snegu - podigao luger i opalio nekoliko puta. Mali je i dalje navaljivao, možda čak i kad je već dobio kuršum u lice. Manji leš imao je dve iskidane otečene rupe na levom obrazu. Osim toga, ogoljenim zubima još je stezao komad kože i mišića. Krupniji muškarac je teturao nekoliko metara nakon što je manji pao. Onda je - kao da je tek tada shvatio da mu nedostaje pola grla, da mu je žila kucavica prekinuta i da ispumpava krv u hladni nemački vazduh, da mu je grkljan pokidan - pao, prevrnuo se i umro zureći u liniju zimzelena iza koje će se Harod i Marija Čen pojaviti nekoliko sati kasnije. Ruka mu je bila upola podignuta, skamenjena u vajarskoj pozi smrtnog grča. Harod je znao da smrtni grč počinje i nestaje izvestan broj sati posle smrti; nije mogao da se seti koliko je to. Nije mu ni bilo stalo. Zamislio je ovu dvojicu kao saradnike koji zajedno izlaze iz helikoptera i zajedno umiru. Otisci stopala nisu bili čvrst dokaz za ovo. Ni za to nije mario. Drugi trag stopala vodio je od francuskih vrata do ulegnuća koje je možda bilo tačka poletanja i ukazivao da je nekoliko ljudi izašlo iz kuće i ukrcalo se u helikopter. Nije bilo nagoveštaja o tome odakle je helikopter došao, ko je njime upravljao, ko se iz kuće ukrcao niti kuda je odleteo. Haroda je baš bilo briga za to.

„Toni?“, pozva Marija Čen tiho.

„Samo trenutak", rekao je Harod. Okrenuo se, oteturao od velikog kruga krvi i povratio u sneg. Sagnuo se nisko, osećajući ponovo ukus kafe i debele nemačke kobasice koju je doručkovao. Kad je završio, pokupio je malo čistog snega, isprao njime usta, uspravio se i u širokom luku obišao tela da se pridruži Mariji Čen na popločanom ulazu.

„Vrata nisu zaključana“, prošaputa ona.

Harod je kroz staklo video samo zavese. Sneg je sada gusto padao, krupne pahulje zaklanjale su drvored udaljen šezdesetak metara. Harod klimnu glavom i duboko udahnu. „Idi i uzmi pištolj onog tipa“, reče. „I vidi ima li dokumenta.“

Marija Čen pogleda Haroda na trenutak i ode na skijama do leševa. Morala je silom da otvori prste višem mrtvacu da bi uzela pištolj. Visoki je u novčaniku imao legitimaciju; drugi leš je u džepu kaputa imao novčanik i pasoš. Marija Čen morala je da prevrće oba leša po snegu da bi našla ono što je Harod želeo. Kad se vratila, plavi džemper i perjani prsluk bili su joj obilno umrljani krvlju. Zbacila je skije i istrljala snegom rukave i grudi.

Harod prelista dokumenta. Viši se zvao Frenk Li, imao je međunarodnu vozačku dozvolu, privremenu minhensku adresu i tri godine staru vozačku dozvolu izdatu u Majamiju - sve na isto ime. Drugi čovek bio je Elis Robert Stoun, star trideset dve godine, stanovnik Njujorka; imao je u pasošu vize i pečate Zapadne Nemačke, Belgije i Austrije. U novčaniku je bilo osamsto američkih dolara i šest stotina nemačkih maraka. Harod zatrese glavom i ispusti sve u sneg. Nije saznao ništa bitno - znao je da samo okleva, da odlaže ulazak u kuću.

„Hajde za mnom“, rekao je i zakoračio unutra.

Kuća je bila velika, hladna, mračna i - Harod se vatreno nadao - prazna. Nije više želeo da razgovara s Vilijem. Znao je da će, ako vidi svog starog holivudskog mentora, njegova prva reakcija biti da mu isprazni okvir brauninga u glavu. Ako mu Vili to dozvoli. Toni Harod nije se zavaravao o snazi svoje Sposobnosti u odnosnu na Vilijevu. Govorio je Barentu i ostalima o opadanju Vilijeve Sposobnosti - i delimično tako i mislio - ali je duboko u sebi znao da Vili Borden, i kad je najslabiji, može da ga mentalno savlada za deset sekundi. Matori skot bio je čudovište. Harod je žalio što je došao u Nemačku, što je napustio Kaliforniju, što je dozvolio Barentu i ostalima da ga uguraju u saradnju s Vilijem. „Budi spremna“, šapnuo je nervozno, idiotski, i poveo Mariju Čen u tamnu hrpu kamenja.

U svim sobama nameštaj je bio uredno pokriven belim čaršavima. Kao i leševe, Harod je i ovo video u mnogobrojnim filmovima, ali u stvarnosti je prizor bio uznemirujući. Harod je hvatao sebe kako okreće pištolj u svaku pokrivenu fotelju i lampu, očekujući ih da ustanu i krenu ka njemu kao prilike u čaršavima iz Karpenterovog prvog dela Noći veštica.

Glavno predvorje bilo je ogromno, s crnobelim pločicama na podu i prazno. Harod i Marija Čen lako su gazili, ali koraci su im ipak odjekivali. Harod se osećao kao kreten što ide naokoo u skijaškim cipelama četvrtastih vrhova. Marija Čen mirno je išla za njim držeći krvavi luger u spuštenoj ruci. Izraz joj nije bio nimalo napet, kao da hoda kroz Harodovu kuću u Holivudu tražeći zatureni časopis.

Harodu je trebalo petnaest minuta da se uveri kako nema nikoga u prizemlju i ogromnom praznom podrumu. Velika kuća odisala je napuštenošću. Da nije bilo leševa ispred, Harod bi bio siguran da niko nije ulazio godinama. „Gore“, šapnuo je i dalje držeći automatik visoko. Zglavci su mu bili beli.

Zapadno krilo bilo je mračno, hladno i potpuno prazno, bez ikakvog nameštaja, ali kad su ušli u hodnik prema istočnom krilu, oboje su se skamenili. U prvi mah učinilo im se da je hodnikpregrađen ogromnom pločom namreškanog leda - Harod se prisetio scene u kojoj se Živago i Lara vraćaju u zimom opustošenu vilu - ali onda je on oprezno krenuo napred i shvatio da se to slaba svetlost odbija o zavesu od tanke prozirne plastike okačenu za tavanicu i pričvršćenu jednom stranom za zid. Dva metra dalje zaustavila ih je još jedna providna zavesa. Bila je to jednostavna toplotna izolacija, sredstvo da se istočno krilo odvoji od ostatka kuće. Petnaest metara dugačak hodnik bio je mračan, ali bleda svetlost dopirala je kroz nekoliko otvorenih vrata. Harod klimni glavom Mariji Čen i poče da se šunja napred, raširenih nogu, obema rukama držeći pištolj. Zalazio je redom u vrata, spreman da puca, oprezan, spretan poput mačke. U glavi su mu igrale slike Čarlsa Bronsona i Klinta Istvuda. Marija Čen stajala je pored plastične zavese i posmatrala ga.

„Sranje“, reče Harod nakon gotovo deset minuta ove igre. Ponašao se kao da je razočaran i - kao posledica navale adrenalina - zaista je bio pomalo razočaran.

Osim ako nije bilo nekih skrivenih odaja, kuća je bila prazna. U četiri sobe duž hodnika bilo je znakova nedavnog boravka - nenamešteni kreveti, puni hladnjaci, rešoi, papiri još razasuti po pisaćim stolovima. U jednoj sobi, velikoj radnoj prostoriji s policama za knjige, starim kaučem ispunjenim konjskom dlakom i kaminom u kom je bilo još toplog pepela, Harod je shvatio da je promašio Vilija za svega nekoliko sati. Možda su nezvani gosti iz helikoptera izazvali njegov hitni odlazak. Ali, nije bilo ostavljene odeće ni drugih ličnih stvari; ko god da je boravio ovde, bio je spreman za odlazak. U radnoj sobi, na teškom stolu blizu uskog prozora, stajala je velika šahovska garnitura; fino izrezbarene figure mirovale su u pola partije. Harod priđe stolu i pištoljem pomeri nekoliko zaostalih papira. Talas adrenalina se povlačio, a zamenili su ga kratak dah, sve jače drhtanje i neodoljiva potreba da bude negde drugde.

Papiri su bili na nemačkom. Iako Harod nije govorio nemački, imao je osećaj da su nevažni - poreske prijave, izveštaji o korišćenju zemljišta, dugovi i potraživanja. Sklonio je sve sa stola, pogledao u prazne fioke i odlučio da je vreme za polazak.

„Toni!“

Nešto u Marijinom glasu navelo ga je da se naglo okrene držeći uperen pištolj.

Stajala je pored šahovskog stola. Harod priže bliže, misleći da je videla nešto kroz uski visoki prozor, ali ona je gledala šahovsku garnituru. On pogleda. Posle minutdva spustio je automatik, kleknuo na jedno koleno i prošaputao: „Čoveče, jebote.“

O šahu je malo znao, igrao je nekoliko puta kao dečak, ali je shvatio da je partija na ovoj tabli bila u ranoj fazi. Svega tri figure, dve crne i jedna bela, bile su pojedene i stavljene pored table. Harod se primače i dalje klečeči, tako da su mu oči bile na svega nekoliko centimetara od najbližih figura.

Garnitura je bila izrađena od slonovače i abonosa. Svaka figura bila je visoka desetak centimetara, izrezbarena verno do najsitnijih pojedinosti, i sigurno je stajala Vilija čitavo bogatstvo. Harod je o šahu znao malo, ali ono što je znao govorilo mu je da je ovo vrlo neobična partija. Klinac koji ga je potukao u drugoj i poslednjoj partiji, pre skoro trideset godina, smejao se kad je Toni rano u toku igre pomerio damu. Prezrivo je rekao da samo amateri izvode damu rano. Ali ovde su obe dame očigledno bile pomerane. Bela dama stajala je na sredini table, tačno ispred belog piona. Crna dama bila je pojedena i stajala je sama pored. Harod se nagnu bliže. Lice od abonosa bilo je elegantno, aristokratsko, još lepo uprkos pažljivo izrezbarenim borama od godina. Harod je to lice video uživo pre pet dana u Vašingtonu, kada mu je K. Arnold Barent pokazao fotografiju stare gospođe koja je ubijena u Čarlstonu i bila tako nemarna da ostavi svoj album smrti u hotelskoj sobi. Toni Harod zurio je u lice Nine Drejton.

Užurbano je pogledao sva lica na tabli. Većinu nije prepoznao, ali neka je video jasno kao u zapanjujućem zumu koji je često koristio u svojim filmovima.

Beli kralj bio je Vili, u to nije bilo sumnje, iako mu je lice bilo mlađe, crte oštrije, kosa gušća, a uniforma danas u Nemačkoj zabranjena. Crni kralj bio je K. Arnold Barent, u poslovnom odelu. Harod je crnog lovca prepoznao kao Čarlsa K. Kolbena. Beli lovac bio je očigledno prečasni Džimi Vejn Sater. Kepler je bezbedno stajao u prednjem redu crnih piona, ali crni skakač preskočio je nepomične pione da se uključi u bitku. Harod je lako okrenuo skakača i prepoznao mršave sitničave crte Nimana Traska.

Harod nije prepoznao punačko staro lice bele dame, ali je pogodio ko je ona bez većeg napora. „Naći ćemo vam tu damu“, rekao je Barent. „Želimo da zatim ubijete tu kučku koja se petlja u sve.“ Bela dama i dva bela piona stajali su duboko u polovini table crnog. Harod nije prepoznao piona koji kao da je biopkoljen pretećm crnim figurama. Činilo se da je to muškarac od pedesetakšezdeset godina, s bradom i naočarima. Nešto u njegovom licu navelo je Haroda da pomisli Jevrejin. Ali drugi beli pion, sitan, četiri polja ispred Vilijevog skakača, naizgled istovremeno izložen napadu nekoliko crnih figura - taj pion je, kad je polako okrenut, bio trenutno prepoznatljiv. Toni Harod gledao je sopstveno lice.

„Jebote!“ Harodovuzvikkao da je odjeknuo po celoj ogromnoj kući. Ponovo je vrisnuo i prešao pištoljem preko table jednom, dvaput, triput, obarajući figure od slonovače i abonosa na pod.

Marija Čen je zakoračila unazad i okrenula se da pogleda kroz prozor. Napolju kao da je poslednje dnevno svetlo pobeglo pred sve nižim oblacima, tamna linija drvoreda izbledela je u sivoj magli, a gusti sneg nežno je prekrivao dva leša koji su poput oborenih šahovskih figura ležali na travnjaku vile.

DVANAEST

Čarlston

Četvrtak, 18. decembar 1980.

„Meni se čini da bi trebalo da pada sneg“, reče Sol Laski.

Njih troje sedeli su u kolima šerifa Džentrija - Sol i šerif napred, Natali pozadi. Padala je slaba kiša, a temperatura je bila petnaestak stepeni. Natali i Džentri bili su u jaknama, a Sol je ispod starog sportskog sakoa od tvida obukao debeli plavi džemper. Gurnuo je vrhom kažiprsta naočari uz nos i zaškiljio kroz kišom izbrazdani prozor. „Šest dana do Božića", rekao je, „a nema snega. Ne znam kako ste vi južnjaci naviknuti na to.“

„Bilo mi je sedam godina kad sam prvi put video sneg“, reče Bobi Džo Džentri. „Raspustili su školu. Na zemlji nije bilo ni tri centimetra snega, ali svi smo otrčali kućama kao da je kraj sveta. Bacio sam grudvu... prvu koju sam napravio u životu... i razbio prozor na salonu stare gospojice Megilvri. Bilo mi je kao da je zaista došao kraj sveta. Čekao sam tri sata da moj tata dođe kući, bez večere i sve. Radovao sam se što ću dobiti batine i završiti s tim.“ Džentri pritisnu dugme i brisači pređoše preko vetrobrana jednom, dvaput, i uz zveket vratiše se na mesto. Odjednom čisti lukovi na staklu ponovo su počeli da skupljaju pruge od kapi. „0, da“, reče Džentri tim dubokim, tutnjavim, nekako prijatnim glasom koji je Laski počeo da upoznaje. „Kad god vidim sneg, setim se kako sam dobio batine i trudio se da ne zaplačem. Čini mi se da su zime sve hladnije i da sneg sve češće pada.“

„Je li taj doktor već stigao?“, upita Natali sa zadnjeg sedišta.

„Nije. Tek je tri minuta do četiri“, reče Džentri. „Kalhun stari, malo je oronuo, kako čujem, ali je tačan kao bakin zidni sat. Stiže na vreme kao pas na večeru. Ako je rekao da će doći u četiri, doći će.“

Kao da potkrepljuje šerifov komentar, dugački tamni kadilak je stao i krenuo unazad na mesto za parkiranje pet vozila ispred šerifovih patrolnih kola.

Sol pogleda zgradu. Smešteno nekoliko kilometara od otmene Stare četvrti, ovo naselje bilo je ljupka mešavina stare elegancije i primamljivih savremenih udobnosti. Stara fabrika konzervi pretvorena je u naselje porodičnih kuća i poslovnih zdanja - dodati su prozori i garaže, fasade su očišćene peskiranjem, a drvenarija je ubačena, popravljena ili prebojena. Solu se činilo da je u obnavljanje i prepravke uloženo mnogo truda i brige. „Jeste li sigurni da su Ališini roditelji spremni na ovo?“, upitao je.

Džentri skide šešir i obrisa maramicom unutrašnju kožnu traku. „Više nego spremni“, reče. „Gospođa Kajzer se živa pojede zbog male. Kaže da Ališa ne jede, da se budi vrišteći kad pokuša da zaspi, i da uglavnom samo sedi i zuri u prazno.“

„Prošlo je svega šest dana otkako je videla ubistvo najbolje drugarice“, reče Natali. „Jadna mala.“

„I dede najbolje drugarice", reče Džentri. „ A možda i još nečije, nismo sigurni.“

„Mislite da je bila u MansarduV', upita Sol.

„Niko se ne seća da ju je video tamo“, reče šerif, „ali to ne znači ništa. Ako nisu posebno obučeni, ljudi većinom ne primećuju skoro ništa od onoga što se dešava oko njih. Naravno, neki zapažaju - zapažaju sve. Samo što se takvi nikad ne nađu na mestu zločina.“

„Ališu su pronašli blizu, zar ne?“, upita Sol.

„Tačno između obe klanice", reče Džentri. „Susetka ju je videla kako stoji na uglu, plače i deluje nekako zbunjeno, otprilike na pola puta između kuće Melani Fuler i hotela Mansard.“

„Da li joj ruka dobro zarasta?“, upita Natali.

Džentri se okrenu da pogleda ženu na zadnjem sedištu. Osmehnuo se, a njegove sitne plave oči zasijale su jače od slabog zimskog svetla napolju. „Naravno, madam. Jednostvan prelom.“

„Još jednom mi recite ’madam’ i ja ću vama slomiti ruku, šerife“, reče Natali.

„Razumem, madam“, reče Džentri naizgled ozbiljno. Ponovo je pogledao kroz prednje staklo. „Eno ga stari doktor Kalhun, aha. Kupio je taj vraški crni kišober kad je bio u Engleskoj pre Drugog rata. Držao je letnja predavanja u Gradskoj bolnici Londona, mislim. Bio je član predratnog tima za katastrofe. Sećam se, pričao je davno mom stricu Liju da su engleski lekari spremni za oko sto puta veći broj žrtava nedeljno nego što su imali kad je nemačko bombardovanje započelo. Ne mislim da su svi bili pripremljeni za više... ali očekivali su više.“

„Ima li taj vaš doktor Kalhun dosta iskustva s hipnozom?“, upita Sol.

„Mislim da ima“, otegnu Džentri. „Zato je i išao da savetuje Britance trideset devete. Neki stručnjaci su, kanda, mislili da će bombardovanje biti vrlo traumatično, pa će svi civili biti u šoku. Mislili su da Džek može da im pomogne s tom posthipnotičkom sugestijom i tim stvarima." Otvorio je vrata kola. „Idete, gospođice Preston?"

„Svakako“, reče Natali i zakorači na kišu.

Džentri izađe iz kola i zastade. Laka kiša kuckala mu je po obodu šešira. „Sigurni ste da nećete da udete, profesore?“, upitao je.

„Da. Ne želim da budem tamo“, reče Sol. „Želim da isključim svaku mogućnost sopstvenog mešanja. Ali jedva čekam da čujem šta je dete imalo da kaže.“

„I ja“, reče Džentri. „Pokušaću da držim um otvorenim bez obzira na to šta se desi.“ Zatvorio je vrata i potrčao - vrlo graciozno za tako krupnog čoveka - da stigne Natali Preston.

Otvoren um, pomisli Sol. Da, verujem da će biti tako. Zaista verujem.

„Verujem vam“, rekao je šerif Bobi Džo Džentri kad je Sol prethodnog dana završio sa svojom pričom.

Sol je sažeo priču koliko god je mogao, sabivši pripovedanje koje je trajalo dobar deo jutra i protekle večeri u četrdesetpetominutni sinopsis. Natali ga je nekoliko puta prekinula rekavši mu da ispriča deo koji je preskočio. Džentri je postavio nekoliko kratkih pitanja. Ručali su dok je Sol pričao. Za sat je završio, ručakje pojeden, a šerif Džentri je klimuno glavom i rekao: „Verujem vam.“ Sol je trepnuo. „Tek tako?“, upitao je.

Džentri je klimnuo glavom. „Aha.“ Okrenuo se i pogledao Natali. „Jeste li mu vi poverovali, gospođice Preston?"

Devojka je oklevala svega trenutak. „Da, jesam.“ Pogledala je Sola. „I još mu verujem.“

Džentri nije rekao više ništa.

Sol se povukao za bradu, skinuo naočari da ih obriše i vratio ih na nos. „Zar vama dvoma ovo što sam ispričao ne zvuči... fantastično?"

„Meni svakako zvuči“, reče Džentri, „ali prilično mi je fantastično i što je u mom rodnom gradu ubijeno devet ljudi, a nema nikakve niti koja povezuje ta ubistva." Šerif se nagnu napred. „Jeste li ikada ranije nekome ispričali ovo? Celu priču, mislim?“

Sol počeša bradu. „Ispričao sam mojoj rođaki Rebeki“, reče tiho. „Nedugo pre njene smrti, hiljadu devetsto šezdesete.“

„Je li vam poverovala?“, upitao je Džentri.

Sol pogleda šerifa u oči. „Volela me je. Videla me je odmah posle rata, negovala me dok nisam povratio razum. Verovala mi je. Rekla je da mi veruje, a ja sam odlučio da poverujem njoj. Ali, zašto biste vi prihvatili ovakvu priču?“

Natali nije rekla ništa. Džentri se zavalio u stolici tako da je drvo zaškripalo. „Pa, govoriću u svoje ime, profesore“, rekao je. „Moram da priznam svoje dve slabosti. Prva je da ljude procenjujem prema tome kako osećam ono što mi govore, kako mi se svide na prvi pogled. Uzmite onog čoveka iz FBI-ja kog ste juče upoznali u mojoj kancelariji - Dikija Hejnsa. Mislim, sve što on kaže je tačno i logično samo tako. On sam izgleda kako treba.

Do đavola, on čak i miriše kako treba. Ali u njemu ima nešto što me navodi da mu verujem koliko i gladnoj lasici. Naš gospodin Hejns jednostavno nije sasvim s nama. Mislim, svetla gore, ali nikog nema kod kuće, ako me razumete. Mnogi ljudi su takvi. Kad upoznam nekoga kome verujem, onda mu verujem i gotovo. To mi je donelo gomile nevolja.

Druga slabost mi je što mnogo čitam. Nisam oženjen, nemam hobija, imam samo svoj posao. Nekada sam mislio da želim da postanem istoričar... zatim pisac popularne istorije, kao Katon ili Barbara Takman... zatim možda romanopisac. Suviše sam lenj za bilo šta od ovoga, ali i dalje čitam na tone. Volim jeftinu literaturu. Zato sam sklopio pogodbu sa sobom - na svake tri ozbiljne knjige koje pročitam dopuštam sebi nešto lako. To su dobro napisane knjige, razumete, ali ipak su lake. Tako čitam krimiće - Džona Mekdonalda, Parkera, Vestlejka, i čitam trilere - Ladlama, Trevenijana, Le Karea i Dejtona, pa onda stravu i užas - Stivena Kinga, Džona Raznika Tema... te ljude.“ Osmehnuo se Solu. „Vaša priča nije baš toliko čudna.“

Sol se namršti na šerifa. „Gospodine Džentri, kažete da vam, zato što čitate fantastične knjige, moja fantastična priča ne zvuči fantastično?"

Džentri odmahnu glavom. „Ne, gospodine, kažem da se ovo što ste ispričali uklapa u činjenice i da je prvo što sam čuo a što međusobno povezuje sva ubistva."

„Hejns je imao teoriju o Tornu“, reče Sol. „Sluga stare gospođe i ona Kramerova su skovali plan da opljačkaju svoje poslodavce."

„Hejns je seronja, da izvinete na izrazu, madam“, reče Džentri. „I potpuno je nemoguće da je mali Albert la Folet, nosač koji je poludeo u Mansardu, bio u dosluhu s bilo kim. Znam mu oca. Taj dečko jedva je imao pameti da veže pertle, ali bio je dobro dete. Nije igrao fudbal u gimnaziji, a rekao je starom da je to zato što ne želi nikog da povredi."

„Ali moja priča seže izvan logike... u natprirodno“, reče Sol. Osećao se glupo što se raspravlja sa šerifom, ali nije mogao da prihvati trenutno južnjakovo poverenje.

Džentri slegnu ramenima. „Uvek sam mrzeo u vampirskim filmovima kad glavnom junaku, pored svih onih silnih leševa s dve rupe na vratu - a neki se vraćaju u život i sve - treba sat i po samo da ubedi druge dobre momke da vampiri zaista postoje."

Sol protrlja bradu.

„Slušajte“, reče Džentri tiho, „kakvi god da su vaši razlozi, ispričali ste nam svoju priču. Sada sam pred izborom. Prvo - vi ste na neki način deo svega ovoga. Mislim, znam da niste ubili nikoga lično. Bili ste na javnoj raspravi na Kolumbiji tog popodneva i večeri. Ali moguće je da ste umešani. Možda ste hipnotisali gospođu Drejton ili tako nešto. Znam, znam, hipnoza ne deluje tako - ali isto tako Ijudi obično ne preuzimaju tuđe umove.

Drugo - vi ste ludi kao struja. Slično onim ludacima koji dogmižu odasvud da priznaju svaki put kad se desi neko ubistvo.

Treće - govorite istinu. Za sada ću se držati ovog trećeg. Osim toga, i ja znam za neka čuda koja se uklapaju samo u vašu priču i ni u šta drugo.“

„Kakva čuda?“, upita Sol.

„Recimo, ovog tipa koji me je pratio jutros i radije se ubio nego da razgovara sa mnom“, reče Džentri. „I album stare dame.“

„Album?“, reče Sol.

„Kakav album?“, upita Natali.

Džentri skide šešir, izravna ga i namršti se na njega. „Ja sam bio prvi predstavnik zakona koji se pojavio na licu mesta kad je ubijena gospođa Drejton1, reče. „Bolničari su iznosili telo, gradski policajci u civilu iz odeljenja za ubistva još su brojali leševe u prizemlju, pa sam malo pronjuškao po daminoj sobi. Nije trebao. Nepravilan postupak. Ali, pa šta? Ja sam samo seoski pajkan. Elem, u jednom koferu bio je taj debeli album pa sam ga prelistao. Silni novinski izresci o ubistvima - Džon Lenon i mnogi drugi. Uglavnom u Njujorku. Prvi podaci su iz januara ove godine. Sutradan je prava policija sprovela istragu, Biro se raširio posvuda iako to nije njihova vrsta slučaja, a kad sam stigao u mrtvačnicu u nedelju uveče - nema albuma, niko ga nije video, nije upisan u zapisnik s mesta zločina u gradske knjige, nema potvrde iz mrtvačnice o prijemu, nema ničega.“

„Jeste li se raspitivali ?“, upita Sol.

„Naravno“, reče Džentri. „Kod svih, od bolničara do ljudi iz Ubistava. Niko ga nije video. Sve ostalo je odneseno u mrtvačnicu i upisano u nedelju ujutru - gospođin veš, odeća, pilule za krvni pritisak - ali nema albuma s izrescima o dvadesetak ubistava."

„Ko je popisao stvari?“, upita Sol.

„Gradska Ubistva i FBI“, reče Džentri. „Ali Tob Hartner - službenik dole u mrtvačnici - kaže da je naš gospodin Hejns pregledao zaplenjene predmete sat pre nego što je došla ekipa za ubistva. Diki je pravo s aerodroma otišao u mrtvačnicu.“

Sol se nakašlja. „Mislite da je FBI uključen u skrivanje dokaza?“

Šerif Džentri nevino razrogači oči. „Zašto bi FBI uradio tako nešto?“

Nastala je tišina. Najzad Natali Preston reče: „Šerife, ako je neko od tih... od tih bića... odgovorno za smrt mog oca, šta ćemo da učinimo?“

Džentri sklopi ruke na stomaku i pogleda Sola. Šerifove oči bile su veoma plave. „To je stvarno dobro pitanje, gospođice Preston“, reče. „Šta vi kažete, doktore Laski? Recimo da uhvatimo vašeg Obersta, ili gospođicu Fuler, ili oboje. Zar ne mislite da bi bilo malo teško izraditi optužnicu pred velikom porotom?"

Sol raširi ruke. „Zvuči ludo, slažem se. Ako neko poveruje u ovo, onda nikakva logika više nije pouzdana. Nijedan osuđeni ubica nije osuđen bez ikakve sumnje. Nijedan dokaz nije dovoljan da razdvoji nevine od krivih. Razumem šta govorite, šerife.“

„Ma ne“, reče Džentri. „Nije tako strašno. Mislim, većina slučajeva ubistva su zaista ubistva, zar ne? Ili vi mislite da svetom jurcaju stotine hiljada ovih vampira uma?“

Sol sklopi oči na tu pomisao. „Iskreno se molim da nije tako“, reče.

Džentri klimnu glavom. „Znači mi ovde imamo naročit slučaj, zar ne? Što nas vraća na pitanje gospođice Preston. Šta ćemo dalje?“

Sol duboko udahnu. „Treba mi vaša pomoć u... osmatranju. Postoji šansa - vrlo mala - da će neko od dvoje preživelih da se vrati u Carlston. Možda Melani Fuler nije imala vremena da uzme sve važne stvari iz kuće. Možda će se Vilijem Borden... ako je živ... vratiti po nju.“

„I šta onda?” upita Natali. „Nemoguće ih je kazniti. Ne u sudu. Šta će biti ako ih nađemo? Šta bi vi mogli da učinite?“

Sol pognu glavu, namesti naočari i prođe drhtavom rukom preko čela. „Razmišljao sam o tome četrdeset godina“, reče vrlo tiho, „i još ne znam. Ali osećam da sudbina želi da se Oberst i ja ponovo sretnemo.“

„Oni su smrtni" reče Džentri.

„Molim?“, reče Sol. „Da, naravno da su smrtni.“

„Neko može da im se prišunja otpozadi i prospe im mozak, zar ne?“, reče šerif. „Neće ustati sa sledećim punim mesecom ili tako nešto."

Sol se zagleda u čuvara zakona. Posle minutdva reče: „Šta želite da kažete, šerife?“

„Želim da kažem... prihvatajući vašu prepostavku da ti ljudi zaista mogu da čine ono što vi kažete da mogu... da su oni najstrašnija đavolja stvorenja za koja sam ikada čuo. Juriti nekog od njih bilo bi kao loviti zmije u močvari po mraku, bez ičega osim golih ruku i platnene vreće. Ali kad ih jednom identifikujemo, oni postaju meta, baš kao vi ili ja, Džon Lenon ili Džon Kenedi. Svako s puškom i dobrim nišanom može lako da ih poskida, zar ne, profesore?“

Šerif je spokojno posmatrao Sola; ovaj mu uzvrati pogled. „Nemam pušku s nišanom“, reče.

Džentri klimnu glavom. „Jeste li doneli sa sobom iz Njujorka bilo kakvo oružje?“

Sol odmahnu glavom.

„Da li imate pištolj, profesore?“

„Nemam."

Džentri se okrenu prema Natali. „Ali vi imate, madam. Spomenuli ste da ste ga juče pratili do kuće Melani Fuler i da ste bili spremni da ga uhapsite uperivši cev u njega."

Natali porumene. Sol iznenađeno zapazi kako joj je koža dobila tamnu nijansu boje kafe.

„Nije to moj pištolj", reče ona. „Pripadao je mom ocu. Držao ga je u fotografskom studiju. Imao je dozvolu za njega. Dešavale su se pljačke. Svratila sam u ponedeljak u studio i uzela ga.“ „Mogu li da ga vidim?“, upita Džentri blago.

Natali ode do plakara u predsoblju i izvadi oružje iz džepa kišnog mantila. Spustila ga je na sto blizu šerifa. Džentri kažiprstom lako okrenu cev tako da ne bude uperena ni u koga. „Poznajete li oružje, profesore?" upita Džentri.

„Ovo ne“, reče Sol.

„A vi, gospođice Preston?“, upita Džentri. „Umete li da se služite vatrenim oružjem?"

Natali protrlja ruke kao da joj je hladno. „Jedan prijatelj u Sent Luisu pokazao mi je kako se puca“, reče. „Nanišaniš i pritisneš obarač. Nije suviše teško.“

„Poznajete ovaj pištolj?“, upita Džentri.

Natali odmahnu glavom. „Tata ga je kupio kad sam otišla na školovanje. Mislim da nikad nije pucao iz njega. Ne mogu da zamislim da bi on bio u stanju da puca u nekoga.“

Džentri podiže obrve i uze automatik, cevi uperen u pod, pažljivo ga držeći za štitnik obarača. „Je li napunjen?"

„Nije“, reče Natali. „Izvadila sam sve metke pre nego što sam juče krenula iz kuće.“

Sada je na Sola bio red da podigne obrve.

Džentri klimnu glavom i dodirnu dugme da izbaci magacin iz crne plastične drške. Podigao je magacin da pokaže Solu da je prazan.

„Kalibar trideset dva, zar ne?“, upita Sol.

„Suženi lama automatik kalibra trideset dva“, potvrdi šerif. „Zaista lepo pištoljče. Verovatno je nov koštao gospodina Prestona oko trista dolara. Niko ne voli da sluša savete, gospođice Preston, ali osećam da treba da vas posavetujem, u redu?“

Natali napeto klimnu glavom.

„Prvo“, reče Džentri, „ne potežite oružje ni na koga ako niste spremni da pucate. Drugo, nikad ne pretite praznim pištoljem. I treće, ako već hoćete da mašete praznim pištoljem, proverite je li zaista prazan." Džentri pokaza pištolj. „Vidite li taj mali pokazivač, madam? Tu gde je crveno? To se zove pokazivač punjenja, i kad je crveno on želi nešto da vam kaže.“ Džentri je repetirao, a metak izlete iz komore i uz zveket pade na sto.

Natali preblede; lice joj dobi boju pepela. „To je nemoguće", reče tiho. „Prebrojala sam metke kad sam ih izvadila. Bilo ih je sedam.“

„Vaš tata je sigurno gurnuo jedan metak u cev, a onda spustio obarač“, reče Džentri. „Neki ljudi tako rade. Onda imaju osam metaka umesto uobičajenih sedam." Vratio je prazan magacin i povukao obarač.

Natali se trgnu od praznog škljocaja. Jedan pogled na ono što je Džentri nazvao „indikatorom punjenja" rekao joj je da crvenog više nema. Setila se kako je držala Sola juče na nišanu... ubeđena da oružje nije napunjeno... i osetila je slabu mučninu.

„Šta sada želite da kažete, šerife?“, upita Sol.

Džentri slegnu ramenima i spusti pištolj natrag na stočić. „Mislim da je bolje, ako ćemo već da krenemo na te ubice, da bar neko nešto zna o oružju."

„Ne razumete", reče Sol. „Protiv tih ljudi oružje je beskorisno. Mogu vas naterati da okrenete cev na samog sebe. Kad bismo nas troje krenuli za Oberstom... ili za tom gospođicom Fuler... kao ekipa, nikad ne bismo mogli da budemo sigurni jedni u druge.“ „Shvatam to“, reče Džentri. „Takođe shvatam da će biti ranjivi ako ih pronađemo. Opasni su pre svega zato što niko ne zna da postoje. Mi sada znamo.“

„Ali ne znamo gde su“, reče Sol. „Mislio sam da sam tako blizu. Bio sam blizu...“

„Borden ima prošlost", reče Džentri, „istoriju, kompaniju za proizvodnju filmova, saradnike i prijatelje. Odatle treba početi.“ Sol zatrese glavom. „Mislio sam da je Frensis Harington bezbedan“, reče. „Samo malo raspitivanja. Ako je ono bio Oberst,ožda me je prepoznao. Mislio sam da je Frensis van opasnosti, a sada je mrtav. Ne. Ne želim da se još neko neposredno umeša...“ „Mi smo već umešani", prasnu Džentri. „Mi smo unutar svega.“ „Šerif je u pravu“, reče Natali.

Obojica se okrenuše ka njoj. Snaga joj se vratila u glas. „Ako niste ludi, Sole“, rekla je, „onda su ti poludeli skotovi ubili mog oca bez ikakvog razloga. S vama dvojicom ili bez vas, pronaći ću te matore ubice i naći ću načina da ih privedem pravdi.“

„Hajde da se pretvaramo da smo inteligentna bića“, reče Džentri. „Sole, da li vam je Nina Drejton za vreme te dve seanse rekla bilo šta što bi moglo da nam pomogne?“

„Nije“, reče Sol. „Govorila je o smrti svog oca. Zaključio sam da je upotrebila svoje sposobnosti da ga ubije.“

„Nije govorila o Bordenu i Melani Fuler?“

„Ne direktno, iako je spominjala prijatelje u Beču početkom tridesetih godina. Po opisu, to bi mogli biti Oberst i gospođa Fuler.“

„Ima li tu nečeg korisnog?"

„Ne. Poveravanja o ljubomori i seksualnom takmaštvu."

„Sole, Oberst je vas upotrebio“, reče šerif.

,Jeste.“

„Pa ipak, vi to pamtite. Zar niste rekli da su Džek Rubi i drugi patili od nečega sličnog amneziji nakon što su bili upotrebljeni?"

„Tako je“, reče Sol. „Mislim da se ljudi koje su Oberst i drugi upotrebili svojih postupaka sećaju - ako ih se uopšte sećaju - kao što bi se sećali sna.“

„Zar to nije slično načinu nakoji se psihotičari sećaju epizoda nasilja?“

„Ponekad“, reče Sol. „Ponekad pak, psihotičarev normalni život je san, a on je istinski živ samo kad nanosi bol ili smrt. Ali ljudi koje su Oberst i drugi upotrebljavali nisu obavezno psihotičari - samo su žrtve.“

„ Ali vi se tačno sećate kako je bilo kad vas je Oberst... zaposeo“, reče Džentri. „Zašto?“

Sol skide naočari i obrisa ih „To je bilo drugačije. Bio je rat. Ja sam bio Jevrejin iz logora. Oberst je znao da neću preživeti. Nije bilo potrebe da rasipa energiju kako bi mi izbrisao pamćenje. Osim toga, ja sam pobegao od svoje volje, ustrelivši sebe u nogu, iznenadivši Obersta..."

„Hteo sam i to da vas pitam“, reče Džentri. „Rekli ste da je bol toliko iznenadio Obersta da je izgubio kontrolu na minut ili dva...“

„Na nekoliko sekundi", reče Sol.

„U redu, na nekoliko sekundi. Ali i sve ljude koje su upotrebljavali ovde u Čarlstonu mora da je mnogo bolelo. Haupt... Torn, bivši lopov kog je Melani Fuler držala kao slugu, izgubio je oko, ali je nastavio borbu. Devojčica - Ketlin - prebijena je na smrt. Baret Kramer je pala niz stepenice i ustreljena. Gospodin Preston... pa, shvatate šta hoću da kažem...“

„Da“, reče Sol. „Mnogo sam razmišljao o tome. Srećom, kad je Oberst bio... u mome umu, nema drugog izraza za to... hvatao sam odbleske njegovih misli..."

„Telepatija?“, upita Natali.

„Ne“, reče Sol, „ne baš. Ne kao što se telepatija uobičajeno prikazuje. Više nalik na pokušaj da se uhvate delići sna kojih se čovek ponekad seća dok se budi. Ali osetio sam dovoljno Oberstovih misli da shvatim kako je ono stapanje sa mnom kad me je upotrebio da ubije Starca... starog esesovca... bilo neuobičajeno. Želeo je da to doživi u potpunosti, da uživa u svakoj nijansi čulnog utiska. Mislim da je obično koristio druge ljude kao jednostavan tampon između sebe i bola koji osećaju njegove žrtve.“

„Kao kad gledate televiziju bez tona?“, reče Džentri.

„Recimo“, reče Sol, „ali u ovom slučaju nijedna važna informacija nije izgubljena, samo šok od bola. Osetio sam da je Oberst uživao ne samo u posrednom bolu onih koje ubija, nego i onih koje je upotrebljavao da izvrši ubistvo..."

„Mislite li da takva sećanja mogu zaista da se izbrišu?“, upita Džentri.

„Iz umova upotrebljenih?“, upita Sol. Kad je Džentri klimnuo glavom, on reče: „Ne. Možda da se zakopaju. Kao što žrtve neke strašne traume zatrpaju to iskustvo duboko u nesvesno.“

Džentri ustade sa širokim osmehom na licu i pljesnu Sola po ramenu. „Profesore", reče i dalje se smešeči, „upravo ste nam dali način da ispitamo šta je istina, a šta nije, i ko je lud, a ko nije.“ „Zaista?“, reče Sol, počinjući da shvata još dok se šerif Džentri smeškao Natalinom upitnom pogledu.

„Zaista“, reče Džentri, „a do sutra možemo i da obavimo to ispitivanje i saznamo jednom zauvek.“

Sol je sedeo u kolima šerifa Džentrija i slušao kako pada kiša. Prošao je gotovo sat otkako su Džentri i Natali ušli u kliniku sa starim lekarom. Nekoliko minuta kasnije plava tojota parkirala se s druge strane ulice i Sol je na trenutak opazio malu plavokosu devojčicu umornih očiju, s levom rukom u gipsu; vodio ju je par odeven na besprekoran, ali predvidiv način mladih poslovnih ljudi.

Sol je čekao. To je umeo dobro da radi - tu veštinu naučio je kao dečak u logorima smrti. Po dvadeseti put razmotrio je razloge za uključivanje Natali Preston i šerifa Džentrija. Bili su slabašni - osećaj ulaska u slepu ulicu, iznenadno poverenje prema oba ova čudnovata saveznika posle godina usamljeničke sumnje i, najzad, jednostavna potreba da ispriča priču.

Sol zatrese glavom. Razumom je znao da je ovo greška, ali osećanje pričanja i ponavljanja bilo je neizrecivo lekovito. Ohrabrenost zbog saveznika, zbog drugih aktivno uključenih, omogućila je Solu da mirno sedi u Džentrijevom službenom autu i sasvim zadovoljno čeka.

Bio je umoran. Prepoznao je iscrpljenost kao nešto više od nedostatka sna i posledice povlačenja talasa adrenalina. Bio je to bolan umor, bolan kao udarac u kost i star kao Helmno. Nosio je u sebi iscrpljenost večitu koliko i tetovaža na podlaktici. Kao i tu tetovažu, poneće tu iscrpljenost sa sobom u grob i prepustiće se njenoj večitosti. Ponovo je zatresao glavom, zatim je skinuo naočari i protrljao koren nosa. Dostaje, starče, pomislio je. Svetski bol je dosadno stanje uma. Mnogo dosadnije drugima nego tebi. Pomislio je na Davidovu farmu u Izraelu, na sopstvena četiri hektara daleko od voćnjaka i polja, na izlet koji su on, David i Rebeka priredili tamo nešto pre nego što je otišao za Ameriku. Mladi Aron i Isak, Davidovi i Rebekini blizanci, jedva stari sedam godina tog leta, igrali su se kauboja i Indijanaca među stenjem i usecima, tamo gde su rimski legionari nekada lovili izraelitske borce.

Aron, pomisli Sol. Još je važio dogovor da se s dečkom sastane u subotu po podne u Vašingtonu. Solu se u trenutku stomak zaveza u čvor na pomisao o još nečijem nepotrebnom uplitanju u ovu noćnu moru. Ovog puta člana porodice. Koliko je saznao?, mislio je Sol. Kako da ga održim van ovoga?

Roditelji i dete izašli su s klinike; lekar je izašao za njima i rukovao se s ocem, pa se porodica odvezla. Sol shvati da je kiša prestala. Džentri i Natali Preston su izašli, kratko porazgovarali sa starim lekarom i brzo krenuli ka kolima.

„Pa?“, reče Sol kad se krupni šerif ugurao za volan, a devojka sela pozadi. „Šta je bilo?“

Džentri skide šešir i obrisa čelo maramicom. Spustio je prozor do kraja i povetarac je doneo miris vlažne trave i mimoza. Džentri se osvrnu i pogleda Natali. „Kako bi bilo da mu vi ispričate?“ Natali duboko udahnu i klimnu glavom. Izgledala je potreseno, uznemireno, ali glas joj je bio čvrst i pod kontrolom. „Pored ordinacije doktora Kalhuna ima mala soba za posmatranje", rekla je, „odvojena jednosmernim ogledalom. Ališini roditelji i mi mogli smo da posmatramo bez mešanja. Šerif Džentri predstavio me je kao svoju pomoćnicu."

„Što je, s obzirom na istragu, tehnički tačno“, reče Džentri. „Smem da imenujem zamenike samo u slučaju proglašenja opasnosti u okrugu, inače biste bili zamenica Preston."

Natali se osmehnu. „Ališini roditelji nisu se protivili našem prisustvu. Doktor Kalhun hipnotisao je devojčicu pomoću malog uređaja nalik na metronom s lampicom..."

„Da, da“, reče Sol boreći se da obuzda svoje iznenadno nestrpljenje. „Šta je dete reklo7.“

Natalin pogled se lako zamuti dok se prisećala prizora. „Doktor ju je naveo da se seti tog dana... prošle subote... podrobno. Ališino lice bilo je nepomično, bezizrazno, gotovo mlitavo kad je ušla pre hipnoze. Sada je sinulo, oživelo. Razgovarala je sa svojom drugaricom Ketlin... s ubijenom devojčicom."

„Da“, reče Sol, ovog puta veoma strpljivo.

„Ona i Ketlin igrale su se u dnevnoj sobi gospođe Hodžis. Ketlinina sestra Debra u drugoj sobi je gledala televiziju. Ketlin je iznenada ispustila barbiku s kojom se igrala i izašla napolje... pretrčala je dvorište i ušla u kuću gospođice Fuler. Ališa ju je zvala... stajala je u dvorištu i dozivala je...“ Natali se stresla. „Onda je zaćutala. Lice joj je ponovo omlitavilo. Rekla je da ne sme više ništa da kaže.“

„Je li još bila pod hipnozom?“, upita Sol.

Odgovorio mu je Džentri. „Još je bila pod hipnozom“, rekao je, „ali nije mogla da opiše šta se dogodilo dalje. Doktor Kalhun pokušao je da joj pomogne na različite načine. Ona je sve vreme zurila u prazno i ponavljala kako ne sme više ništa da kaže.“

„I to je bilo sve?“, upita Sol.

„Ne baš“, reče Natali. Pogledala je kroz prozor kišom oprane ulice, a onda ponovo pogledala Sola. Njene pune usne bile su stisnute od napetosti. „Onda je doktor Kalhun rekao: ’Sada ulaziš u kuću u dvorištu. Reci nam ko si! Ališa nije oklevala ni trenutka. Rekla je - drugačijim glasom, starim, promuklim - ’Ja sam Melani Fuler’."

Sol se uspravi. Koža mu se naježila kao da su ga dodirnuli nečiji ledeni prsti.

„A onda ju je doktor Kalhun upitao da li ona - Melani Fuler

- može išta da nam kaže“, reče Natali. „I lice male Ališe se preobrazilo - nekako se namreškalo - pojavile su se bore i linije kojih pre trenutakdva nije bilo... i rekla je, onim istim ogavnim glasom male stare gospođe: ’Dolazim po tebe, Nina’ Ponavljala je tu rečenicu, sve glasnije, ’Dolazim po tebe, Nina’, sve dok nije počela da urla.“

„Gospode bože“, reče Sol.

„Doktor Kalhun se uzrujao“, nastavi Natali. „Umirio je devojčicu i izveo je iz hipnoze, govoreći joj da će biti srećna i osvežena kad se probudi. Nije bila... srećna, rekla bih. Kad se vratila iz transa, zaplakala je i rekla da je boli ruka. Njena majka nam je kazala da je to prvi put da se mala požalila na slomljenu ruku otkako su je našli u noći ubistava."

„Šta njeni roditelji kažu na seansu s doktorom Kalhunom?“, upita Sol.

„Uznemirili su se“, reče Natali. „Ališina majka krenula je iz sobe za posmatranje kod nje kad je devojčica počela da viče. Ali kad se sve završilo bilo im je mnogo lakše. Ališin otac rekao je Kalhunu da su bol zbog ruke i suze svakako bolji od praznine koju su gledali cele sedmice."

„A doktor Kalhun?“, upita Sol.

Džentri položi ruku na naslon sedišta. „Doktor je kazao da ovo liči na ’posttraumatski transfer’“, reče. „Preporučio je da zakažu lečenje kod pravog psihijatra - jednog njegovog kolege iz Savane - specijalizovanog za dečje slučajeve. Mnogo su pričali o tome koliko će troškova pokriti zdravstveno osiguranje Kajzerovih.“

Sol klimnu glavom, pa su neko vreme sedeli ćutke. Napolju se večernje sunce probilo kroz oblake i osvetlilo drveće, travu i kapima okićeno zelenilo. Sol je udisao miris sveže pokošene trave i pokušavao da se podseti da je decembar. Osećao se izgubljenim u prostoru i vremenu, kao da pluta strujama koje ga odvode sve dalje i dalje od poznatih obala.

„Predlažem da odemo na ranu večeru i porazgovaramo malo svemu ovome“, reče Džentri iznenada. „Profesore, vi sutra rano ujutru letite za Vašington, je li tako?“

„Tako je“, reče Sol.

„Pa, hajdemo onda“, reče Džentri. „Večeru plaća okrug.“

Večerali su u odličnom morskom restoranu u Širokoj ulici, u Staroj četvrti. Napolju je bio red, ali kad je upravnik video Džentrija, uveo ih je u malu salu i smestio za prazan sto koji se pojavio kao čarolijom. Sala je bilakrcata, pa su razgovarali o običnim temama - o vremenu u Njujorku, o čarlstonskom vremenu, o fotografiji, o krizi talaca u Iranu, o političkom životu u čarlstonskom okrugu i američkoj politici. Nijedno od njih kao da nije bilo zadovoljno ishodom nacionalnih izbora održanih u jesen. Posle kafe vratili su se u šerifova kola da uzmu džempere i kišne mantile, a onda su krenuli u šetnju duž zida Baterija.

Noć je bila sveža i vedra. Poslednji oblaci su se rasplinuli i kroz svetla grada videle su se zimske zvezde. Osvetljenje na Maunt Plezantu jarko je svetlelo na istočnoj strani luke. Mali brod sa zelenim i crvenim navigacionim svetlima plovio je sa zapada prateći bove Međuobalskog vodenog puta. Iza Sola, Natali i Džentrija visoki prozori otmenih porodičnih kuća sijali su žuto i narandžasto.

Zastali su uza zid. Voda je zapljuskivala kamenje tri metra ispod njih. Džentri se osvrnuo oko sebe, video da nema nikoga i tiho rekao: „Pa, šta ćemo dalje, profesore?"

„Odlično pitanje", reče Sol. „Ima li predloga?“

„Da li vaš sastanak u Vašingtonu ima veze s ovim o čemu smo raspravljali?“, upita Natali.

„Možda“, reče Sol. „Možda. Znaću posle sastanka. Žao mi je što ne mogu da budem određeniji. Radi se o... porodici."

„Šta je s onim tipom što me je pratio?“, upita Džentri.

„Da“, reče Sol. „Je li FBI otkrio njegovo ime?“

„Ne“, reče šerif. „Kola su prija.vljena kao ukradena u Rokvilu, država Merilend, pre pet meseci. Ali ništa drugo nije otkriveno. Ni otisci prstiju, ni zubarski karton... ništa.“

„Je li to neobično?“, upita Natali.

„Gotovo je nemoguće“, reče Džentri. Podigao je kamenčić i bacio ga u zaliv. „U današnjem društvu svako ostavlja nekakve zapise.“

„Možda se FBI nije trudio dovoljno”, reč Sol. „Je li to vaša teorija?"

Džentri baci još jedan kamenčić i slegnu ramenima. Večeras je obukao civilnu odeću - svetle pantalone i staru kariranu košulju - ali pre šetnje izvukao je glomaznu šerifsku jaknu i znojem umrljani kaubojski šešir iz prtljažnika kola, pa je ponovo izgledao kao slika i prilika južnjačkog šerifa. „Mislim da FBI ne bi upotrebio nekog poluizgladnelog kretena s ulice tek tako“, reče. „A ako nije radio za njih, ko ga je onda upotrebio? I zašto se radije ubio nego da se preda?“

„To se uklapa u način na koji bi Oberst upotrebio nekoga11, reče Sol. „Ili, što je verovatnije, Melani Fuler.“

Džentri baci još jedan kamen u more i zaškilji prema svetlima tvrđave Samter, udaljene tri kilometra. „Aha“, reče, „ali to nema nikakvog smisla. Vaš Oberst ne bi trebalo da se zanima za mene... do đavola, čuo sam za njega tek kada ste mi ispričali svoju priču, Sole. A ako gospojica Fuler brine da li je ko goni, mnogo joj je bolje da uhodi Državnu saobraćajnu policiju, gradsku ekipu za ubistva i FBI. Ovaj tip nije imao u novčaniku ništa osim moje slike.“

„Je li ta slika kod vas?“, upita Sol.

Džentri klimnu glavom, izvadi sliku iz džepa jakne i pruži je psihijatru. Sol priđe obližnjoj uličnoj lampi da pogleda na svetlu. „Zanimljivo", reče. „Je li ovo iza vas fasada Okružne kuće?“

„Naravno."

„Ima li nešto na slici što bi odredilo kad je snimljena?"

„ Aha“, reče Džentri. „Vidite taj flaster što mi je na bradi?“

„Vidim.“

„Brijem se tatinom britvom - a on ju je nasledio od svog tate - i retko kad se posečem. Ali, posekao sam se prošle nedelje ujutru kad me je Lester - jedan od mojih zamenika - pozvao telefonom vrlo rano. Veći deo tog dana nosio sam flaster."

„Nedelja11, reče Natali.

,.Aha.“

„Znači neko je, ko god bio, snimio ovu fotografiju... trideset pet milimetara, rekao bih?...“, reče Sol.

„Aha.“

„...Snimio vas je s druge strane ulice u nedelju, a onda vas je dvatri dana kasnije pratio.“

„Aha.“

„Mogu li ja da vidim fotografiju, molim vas?“, upita Natali. Posmatrala ju je minutdva pod svetlom i rekla: „Ko god da je ovo snimio, ima ugrađeni svetlomer. Vidite kako je slika eksponirana više na vratima, zbog sunca, nego na vašem licu. Teleobjektiv od verovatno dvesta milimetara. To je dosta. Slika je razvijena u privatnoj laboratoriji, ne u komercijalnom studiju."

„Otkud znate?“, upita Džentri.

„Vidite li kako je papir isečen? Nije dovoljno precizno za studio. Mislim da nije obrezivana... zato bih rekla da je snimljena teleobjektivom... ali razvijena je u žurbi. Danas ima mnogo privatnih laboratorija koje izrađuju fotografije u boji, ali ako Oberst ili Fulerova nisu bili kod nekoga ko ima takvu opremu, teško da su razvili sliku u prtljažniku kola. Jeste li videli skoro nekoga s automatskim jednookim aparatom i teleobjektivom, šerife?“

Džentri joj se nasmeši. „Diki Hejns imao je takvu spravu", reče. „Malecku koniku s Bušnelovim objektivom.“

Natali mu je vratila fotografiju i namrštila se na Sola. „Da li je moguće da postoje... i drugi? Da ima još tih stvorova?"

Sol skrsti ruke i zagleda se u grad. „Ne znam“, reče. „Godinama sam mislio da je Oberst jedini. Ogavna nakaza koja se izlegla u Trećem rajhu, ako je tako nešto moguće. Onda su naša istraživanja pokazala da sposobnost uticanja na akcije i reakcije drugih ljudi nije neuobičajena. Čitao sam istoriju i pitao se dali je moguće da su osobe tako posebne kao Hitler, Raspućin i Gandi imale tu moć. Možda postoji kontinuum i možda su Oberst, Fulerova, Nina Drejton i ko zna koliko drugih na drugom kraju...“

„Znači, moguće je da ima i drugih?"

„Jeste“, reče Sol.

„I ja sam im zbog nečega zanimljiv", reče Bobi Džo Džentri.

„Tako je.“

„U redu, to je jasno“, reče šerif.

„Nije sasvim", reče Sol. „Sura ću u Vašingtonu videti šta mogu da saznam. Možda biste vi, šerife, mogli da nastavite s traganjem za gospođicom Fuler i da saznate kako se odvija istraga avionske nesreće."

„A ja?“, upita Natali.

Sol zastade. „Možda bi bilo pametno da se vratite u Sent Luis i...“

„Neću ako mogu da pomognem ovde“, reče čvrsto devojka. „Šta ja mogu da uradim?

„Imam neke zamisli“, reče Džentri. „Možemo da porazgovaramo o njima sutra, kad budemo pratili profesora na aerodrom.“

„U redu“, reče Natali. „Ostaću ovde makar do Nove godine.“

„Daću vam oboma moje brojeve telefona kod kuće i na poslu u Njujorku“, reče Sol. „Trebalo bi da razgovaramo telefonom bar svaki drugi dan. I, šerife, čak i ako naša istraga ne donese rezultate, postoji način da ih potražimo po vestima u medijima..."

„Je li? Kako to?“

„Metafora gospodice Preston o vampirima nije sasvim neosnovana“, reče Sol. „Kao i vampire, i njih pokreću mračne potrebe. Zadovoljavanje tih potreba ne prolazi neopaženo."

„Mislite na izveštaje o novim ubistvima?“, reče Džentri.

„Tačno tako.“

„Ali u ovom okrugu se dogodi više ubistava dnevno nego u Engleskoj za čitavu godinu“, reče Džentri.

„Tako je, ali Oberst i drugi skloni su... bizarnostima", reče Sol tiho. „Sumnjam da mogu toliko da izmene svoje navike da se ne vide makar neki tragovi njihove izopačenosti."

„U redu“, reče Džentri. „Ako dode do najgoreg, čekaćemo da ti... ti vampiri počnu ponovo da ubijaju i tako ćemo im ući u trag. Naći ćemo ih. A šta ondaY‘

Sol izvadi maramicu iz džepa pantalona, skide naočari, obrisa ih škiljeći u svetla luke. Svetla su za njega bile nefokusirane prizme, a noć rasplinuta i preteća. „Naći ćemo ih, pratićemo ih uhvatićemo ih“, reče. „A onda ćemo učiniti ono što se radi sa svim vampirima." Stavio je naočari i osmehnuo se šerifu i Natali bledim ledenim osmehom. „Probošćemo im srca kocem, odseći im glave i strpati im beli luk u usta. A ako to ne pomogne...“ - Solov osmejak postade za dlaku hladniji - „...smislićemo nešto uspešnije.“

TRINAEST

Čarlston

Sreda, 24. decembar 1980.

Bio je to najsamotniji Božić u životu Natali Preston, pa je odlučila da nešto preduzme. Uzela je tašnu i nikon s teleobjektivom od 135 milimetara za portrete, izašla iz kuće i polako se odvezla u Staru četvrt Čarlstona. Nije još bilo ni četiri po podne, ali dnevno svetlo je već polako bledelo.

Dok se vozila pored starih kuća i otmenih radnji, slušala je božićnu muziku na radiju i pustila misli da joj lutaju.

Nedostajao joj je otac. Iako ga je proteklih godina viđala sve ređe, od pomisli da ga više nema - da ga nema nigde - da ne misli na nju, da je ne čeka, osećala se kao da se nešto unutar nje ruši, savija prema unutra i vuče samo tkanje njenog bića. Plakalo joj se.

Nije plakala kad je čula vest preko telefona. Nije plakala kad ju je Fred dovezao na aerodrom u Sent Luisu - insistirao je da pođe s njom, ona se opirala, on joj je dozvolio da ga ubedi. Nije plakala na sahrani, niti u satima i danima zbunjenih susreta s prijateljima i rođacima koji su usledili. Pet dana posle očevog ubistva, četiri dana nakon povratka u Čarlston, kad jedne noći nije mogla da zaspi, potražila je neku knjigu i našla novo humorističko delo Džina Šeparda. Knjiga joj je ispala i otvorila se, i Natali je na margini videla belešku ispisanu očevim okruglim lepim rukopisom: Daj N. dapročita za Božić. Pročitala je stranicu s opisom histerično smešne i zastrašujuće dečakove posete Deda Mrazu u robnoj kući - toliko slične prilici kad su nju samu sa četiri godine roditelji poveli u grad i čekali čitav sat u redu da bi njihova kći uspaničeno pobegla u ključnom trenutku - i kad je završila smejala se dok se smeh nije pretvorio u suze, a suze u jecaje. Preplakala je veći deo te noći, i odspavala svega satdva pred zoru. Ustala je sa zimskim suncem, osećajući se prazno, isceđeno, ali bolje, onako kako je bolesniku bolje kada prođe prvi talas povraćanja. Najgore je prošlo.

Natali skrenu levo i proveze se pored kuća u Rejnbou Roudu; šarene gipsane fasade bile su nejasne, plinske lampe su se palile, a ona je razmišljala.

Pogrešila je što je ostala u Čarlstonu. Gospođa Kalver, susetka, svraćala je gotovo svaki sat, ali Natali je razgovor s postarijom udovicom bio napet i bolan. Počela je da sumnja da se gospođa Kalver nadala kako će postati druga gospođa Preston, a od te pomisli Natali je dolazilo da ode u spavaću sobu i sakrije se kad čuje dobro poznato bojažljivo kucanje na vratima.

Frederik je zvao iz Sent Luisa svake večeri, tačno u osam, a Natali je mogla da zamisli strogi izraz na tamnom licu svog prijatelja i nekadašnjeg ljubavnika dok je govorio: „Mala, vrati se ovamo. Nije dobro da sediš u očevoj kući. Nedostaješ mi, mala. Dođi kući kod Frederika.“ Ali svoj stančić u Univerzitetskom gradu više nije osećala kao dom... A Frederikova pretrpana soba u Ulici Alamo bila je jedva nešto više od mesta gde je spavao između četrnaestočasovnih smena u kompjuterskom centru, tokom kojih se rvao s matematikom distribucije masa u galaktičkim skupovima. Frederik, pametni ali loše obrazovani dečko za kog je čula od zajedničkih prijatelja, momak koji se vratio posle dve ture u Vijetnamu s naravi ubice, obnovljenom žestinom u odbrani dostojanstva i revolucionarnim duhom koji je kanalisao da bi postao vrhunski matematički istraživač kog je Natali upoznala i... makar veći deo prošle godine... volela. „Vrati se, mala“, govorio je glas svake večeri, a Natali bi - usamljena, lomna od rana gubitka koje je još nosila - rekla: „Još nekoliko dana, Frederiče. Još nekoliko dana.“

Još nekoliko dana za šta?, mislila je. Velike stare kuće duž Južnog Baterija blistale su od svetla na prozorima i ukrašenih verandi, palmi, kupola i balustrada. Uvek je volela ovaj deo grada. Ovamo je dolazila sa ocem u šetnje kao devojčica. Imala je dvanaest godina kad je shvatila da tu ne živi nijedan crnac - da su vlasnici svih tih lepih starih kuća i lepih starih radnji isključivo belci. Nekoliko godina kasnije čudila se kako je to saznanje došlo tako kasno crnoj devojci koja je odrasla na Jugu tokom šezđesetih. Toliko je toga dolazilo prirodno, tolikim se pojavama trebalo svakodnevno opirati, da prosto nije verovala kako nije zapazila da su putanje njenih svakodnevnih šetnji - veliki domovi njenih detinjih snova - za nju i njenu sabraću zabranjene, kao i neki bazeni, bioskopi i crkve u koje ne bi ni pomislila da uđe. Kad je Natali dovoljno odrasla da sama luta čarlstonskim ulicama, bezočni natpisi bili su uklonjeni, javne fontane postale su zaista javne, ali navika je ostala, granice učvršćene tradicijom od dva veka nisu se pomerile, i Natali je bilo neverovatno što se još tačno seća onog dana - vlažnog, hladnog novembarskog dana 1972. godine

- kada je preneražena stajala nedaleko od ovog mesta u starom Južnom Bateriju zureći u stare kuće i shvatajući da niko iz njene porodice nikada nije živeo ovde i da neće nikada živeti tu. Natali je od majke nasledila oči, a od oca ponos. Džozef Preston je bio prvi crnac koji je otvorio i vodio radnju u prestižnom priobalnom delu grada. Ona je bila kći Džozefa Prestona.

Natali se provezla Ulicom Dok, pored obnovljenog pozorišta Dok s ogradom od kovanog gvožđa koja se držala za balkon na spratu poput buntovnog metalnog bršljana.

Kod kuće je već deset dana i sve što se dogodilo pre toga delovalo joj je kao drugačiji život. Džentribi trebalo da je završio smenu do sada, oprašta se i čestita Božić zamenicima, sekretaricama i ostalim belcima koji nastanjuju ogromnu staru Okružnu kuću. Uskoro će je pozvati.

Parkirala je auto blizu episkopalne crkve svetog Mihaila i mislila na Džentrija. Na Roberta Džozefa Džentrija.

Kad su u petak ispratili Sola Laskog na aerodrom, ona i šerif proveli su veći deo dana zajedno. I sledećeg. Prvog dana uglavnom su razgovarali o psihijatrovoj priči - o ideji da ima ljudi koji mogu mentalno da upotrebljavaju druge. „Ako je profesor lud, verovatno neće nikome naškoditi", rekao je Džentri. „Ako nije lud, onda njegova priča objašnjava zašto je mnogo ljudi povredeno.“

Natali je rekla šerifu da je provirila iz svoje sobe kad se iscrpljeni njujorški psihijatar vraćao iz kupatila u svoj sklopivi krevet u njenoj dnevnoj sobi. Bio je bos, obučen samo u pantalone i, kako je ona rekla, „staračku potkošulju“. Pogledala mu je desno stopalo. Nije imalo mali prst, stari ožiljak video se poput bele vene na bledoj koži.

„To ništa ne dokazuje“, podsetio ju je Džentri.

U nedelju su razgovarali o drugim temama. Džentri im je napravio večeru kod kuće. Natali se dopala njegova kuća, ostarela viktorijanska građevina, udaljena deset minuta od Stare četvrti. Susedstvo se menjalo - neke kuće su propadale, drugima je vraćen stari sjaj. U Džentrijevom bloku živeli su mladi parovi - crni i beli - s triciklima na prilaznim stazama, konopcima za preskakanje na malim prednjim travnjacima i smehom koji se čuo iz zadnjih dvorišta.

Tri prostorije u prizemlju bile su prepune knjiga: divne ugrađene police u biblioteci/radnoj sobi pored predvorja, ručno rađene drvene police s obe strane velikih prozora u trpezariji i jeftine metalne police duž praznog zida od cigle u kuhinji. Dok je Džentri pripremao salatu, Natali je, s njegovim blagoslovom, lutala od sobe do sobe diveći se starim, u kožu uvezanim knjigama, zapažajući pune police knjiga s tvrdim koricama o istoriji, sociologiji, psihologiji i desetinama drugih tema i smešeći se silnim redovima krimića, trilera i špijunskih romana. Ušavši u Džentrijevu radnu sobi odmah je poželela da se sklupča negde s knjigom. Uporedila je ogromni radni sto pretrpan papirima i dokumentima, debelo tapaciranu kožnu fotelju i kauč i zidove s ugrađenim policama prepunim knjiga, sa svojom spartanskom radnom sobom u Sent Luisu. Radna soba šerifa Bobija Džoa Džentrija bila je središte sveta, u njoj se živelo; takva joj se uvek činila i mračna komora njenog oca.

Salata je napravljena, lazanja se pekla, a ona i Džentri sedeli su u radnoj sobi, uživali u vrhunskom čistom viskiju i ponovo pričali. Njihov razgovor stalno se vraćao na pouzdanost Sola Laskog i njihove sopstvene reakcije na njegovu priču.

„Sve odiše klasičnom paranojom“, rekao je Džentri, „ali, s druge strane, da je neki evropski Jevrejin predvideo pojedinosti holokausta deset godina pre nego što je stvarno započet, svaki dobar psihijatar - čak i Jevrejin - postavio bi mu dijagnozu verovatne paranoidne šizofrenije.“

Opušteno su večerali gledajući kroz velike prozore kako bledi poslednja sunčeva svetlost. Džentri je tragao po podrumu dobro snabdevenom vinskim bocama i skoro porumeneo kad ga je ona proglasila vinskim podrumom. Vratio se s dve boce odličnog kabernea koji će poslužiti uz večeru. Njoj se jelo učinilo odličnim i pohvalila ga je da je pravi kulinar. Uzvratio je primedbom da su žene koje dobro kuvaju samo dobre kuvarice, a da svakog starog neženju koji se snalazi u kuhinji odmah proglase kulinarom. Nasmejala se i obećala da će izbaciti taj stereotip sa svoje liste.

Stereotipi. Sedeći sama na Badnje veče u sve hladnijim kolima ispred crkve svetog Mihajla, Natali je razmišljala o stereotipima.

Sol Laski joj se činio kao izvanredan primer stereotipa; poljski Jevrejin iz Njujorka sa sve bradom, tužnim semitskim očima što zure u nju iz neke evropske tame koju ona ne može ni da zamisli, akamoli da shvati. Profesor... psihijatar... s mekim stranim naglaskom koji bi za njeno nevešto uho mogao da bude i Frojdov bečki govor. Naočari su mu spojene lepljivom trakom, za ime sveta; takve je nosila Natalina tetka Elen, koja je bila senilna - sada se to zove Alchajmerova bolest - punih jedanaest godina, veći deo tadašnjeg Natalinog života, sve dok najzad nije umrla.

Sol Laski izgledao je drugačije, govorio je drugačije, ponašao se drugačije, bio je drugačiji od većine ljudi - crnih i belih - koje je Natali poznavala. Iako su njeni stereotipi o Jevrejima bili površni -tamna odeća, čudnovati običaji, istočnjački izgled, sklonost ka novcu i moći na račun pristupa drugih ljudi novcu i moći - temeljna neobičnost Sola Laskog bez teškoća bi se uklopila u te stereotipe.

Ali, nije bilo tako. Natali se nije zavaravala misleći kako je previše inteligentna da svodi ljude na stereotipe; imala je samo dvadeset jednu godinu, ali je viđala inteligentne ljude kao što su njen otac i Frederik - inteligentni ljudi - kako prosto prilagođavaju stereotipe koje odaberu da primene na ljude. Njen otac, onako osetljiv, blagorodan i divlje ponosan na svoju rasu i nasleđe - smatrao je uspon takozvanog Novog juga opasnim eksperimentom, manipulacijom koju sprovode radikali obe boje kože kako bi izmenili sistem koji se najzad dovoljno preobrazio unutar sopstvenih okvira da dozvoli izvestan uspeh i dostojanstvo vrednim obojenim ljudima kakav je on bio.

Frederik je delio ljude na marionete sistema, one koji sistemom upravljaju i one koji su žrtve sistema. Njemu je sistem bio sasvim jasan - činili su ga politička struktura koja je Vijatnamski rat učinila neizbežnim, struktura moći koja ga je održavala i društvena struktura koja je njega, Frederika, poslala u razjapljene čeljusti rata. Frederikov odgovor bio je dvostruk - iskoračio je iz sistema u nešto nevažno i nevidljivo kao što je istraživačka matematika i postigao da bude u tome dovoljno dobar i stekne moć da ostane tu i do kraja života izbegava sistem. U međuvremenu, živeo je za sate koje je provodio spojen s kompjuterom, izbegavao je ljudske zavrzlame, vodio ljubav s Natali žestoko i sposobno, onako kako se borio sa svakim ko je makar nagovestio uvredu, i naučio ju je da puca iz revolvera kalibra 39 koji je držao u svom neurednom stančiću.

Natali zadrhta i upali motor kako bi grejanje proradilo. Vozeći se pored crkve primetila je ljude koji su dolazili na nekakvu ranu službu na Badnje veče. Skrenula je prema Širokoj ulici. Setila se jutarnjih božićnih službi na koje je tolike godine išla s ocem u baptističku crkvu tri bloka od kuće. Rešila je da ovog Božića ne pođe s njim, da uopšte ne bude licemerna. Znala je da će ga njeno odbijanje zaboleti, naljutiti, ali bila je spremna da ne odustane. Natali se činilo da praznina u njoj raste u telesno bolan talas tuge. U tom trenutku dala bi sve da izgubi raspravu i sutra ujutru ode u crkvu sa svojim ocem.

Majka joj je poginula u nesreći tokom letnjeg raspusta, kad je Natali bilo devet godina. Bila je to besmislena nesreća, rekao joj je otac te večeri, klečeći pored kauča i držeći je za ruke. Majka joj se vraćala kući s posla preko malog parka, tridesetak metara od ulice, kad je kabriolet s pet studenata, pijanih, nasumično uleteo u parkić. Skrenuli su pored fontane, izgubili kontroiu na travi i udarili tridesetdvogodišnju ženu koja je išla kući da se pridruži mužu i kćeri na izletu tog petka po podne i nije, prema rečima očevidaca, videla pobesnela kola do poslednjeg trenutka; pogledala je auto s izrazom koji je jedan svedok opisao kao čisto iznenađenje, bez imalo zapanjenosti i straha.

Prvog školskog dana u četvrtom razredu Natalina učiteljica zadala im je da napišu šta im se sve dogodilo tokom letnjeg raspusta. Natali je deset minuta gledala u papir s plavim linijama, a onda je napisala, vrlo pažljivo, najlepšim rukopisom, novim nalivperom koje je kupila dan ranije u Kenovom dragstoru: Ovog leta bila sam na sahrani moje majke. Moja majka bila je vrlo dobra i Ijubazna. Mnogo me je volela. Bila je suviše mlada da umre ovog leta. Neki ljudi koji nisu trebali da voze kola pregazili su je i ubili. Nisu otišli u zatvor ni ništa. Posle sahrane moje majke, moj otac i ja otišli smo na tri dana u goste kod tetka Lije. Onda smo se vratili. Majka mi mnogo nedostaje.

Kad je završila zadatak, Natali je zamolila za dozvolu da izađe, brzo otišla niz poznatinepoznati hodnik i tiho se nekoliko puta ispovraćala u trećoj kabini ženskog toaleta.

Stereotipi. Natali skrenu u Široku ulicu prema kući Melani Fuler. Vozila se tim putem svaki dan, osećajući dobro poznat bol i gnev; znala je da to radi po istom onom nagonu koji tera ljude da jezikom pipaju bolni zub, ali ipak se vozila tim putem. Svaki put bi pogledala kuću - sada mračnu kao i susedna, pošto se gospođa Hodžis odselila - i mislila na prošli utorak, kada je ušla u tu kuću za čovekom s bradom.

Sol Laski. Njega bi bilo lako opisati kao stereotip, ali on to nije bio. Natali pomisli na njegove tužne oči i meki glas i zapita se gde je on sada. Šta se dešava? Dogovorili su se da se čuju svakog drugog dana, ali ni ona ni Džentri nisu razgovarali sa Solom otkako su ga u petak ujutru ispratili na čarlstonski aerodrom.

Juče, u utorak, Džentri je pozvao Sola na kuću i na fakultet. Kod kuće se niko nije javio, a sekretarica Odeljenja za psihologiju na Kolumbiji rekla je da je doktor Laski na odmoru do šestog januara. Ne, doktor Laski se nije javljao na posao otkako je 16. decembra otputovao za Čarlston, ali sigurno će doći do 6. januara. Tada mu počinju časovi.

U nedelju, dok su ona i Džentri sedeli u njegovoj radnoj sobi i razgovarali, Natali je pokazala šerifu novinski izveštaj iz Vašingtona o eksploziji u kabinetu jednog senatora koja se dogodila prethodne večeri. Poginulo je četvoro ljudi. Može li to da ima neke veze s jučerašnjim tajanstvenim Solovim sastankom?

Džentri se osmehnuo i podsetio je da je i stražar Izvršnog zdanja poginuo u toj nesreći, da su i vašingtonska policija i FBI uvereni da je reč o izdvojenom napadu, da nijedna od četiri poginule osobe nije identifikovana kao Sol Laski i da bezumno svetsko nasilje makar jednim delom nije povezano s noćnom morom koju je Sol opisao.

Natali se osmehnula, složila se i otpila malo viskija. Tri dana kasnije od Sola i dalje nije bilo ni glasa.

U ponedeljak ujutru Džentri ju je pozvao s posla. „Hoćete li da nam pomognete u zvaničnoj istrazi ubistava u hotelu MansardV\ upitao ju je.

„Naravno“, rekla je Natali. „Šta treba da učinim?“

„Pa, pokušavamo da nađemo fotografiju gospojice Melani Fuler“, rekao je Džentri. „Po rečima momaka iz Ubistava i mesnog ogranka FBI-ja, ne postoji nijedna fotografija te dame. Nisu uspeli da pronađu nikakve rođake, susedi kažu da nemaju nijednu njenu sliku, kuća je pretražena, ali slika nema. Bilten koji je razaslan sadrži samo njen opis. Ali ja mislim da bi bilo nekako zgodno imati sliku, zar ne?“

„Kako mogu da pomognem?“, upita Natali.

„Sačekajte me ispred njene kuće za petnaest minuta“, reče Džentri „Prepoznaćete me lako. Imaću ružu u reveru.“

Džentri je došao s ružom zataknutom u rupicu uniforme. Otmeno je pružio cvet Natali dok su išli ka zaključanoj kapiji ispred kuće Melani Fuler.

„Čime sam ovo zaslužila?“, upita Natali mirišući bledoružičastu ružu.

„To će vam možda biti jedina nadoknada za dugo, dosadno i verovatno besplodno traganje“, reče Džentri. Izvadio je veliki svežanj ključeva, pronašao jedan dugački staromodni ključ i otključao kapiju.

„Ponovo ćemo pretražiti njenu kuću?“, upita Natali. Nimalo joj se nije ponovo ulazilo tamo. Setila se kako je pre pet dana sledila Sola do ove kuće. Stresla se uprkos toplom danu.

„Ne“, reče Džentri i povede je do druge kuće u istom malom dvorištu. Našao je drugi ključ na prstenu i otključao izrezbarena drvena vrata. „Kad su joj muž i unuka ubijeni, Rut Hodžis odselila se kod kćeri u naselje Šervudska šuma, u zapadnom delu grada. Dobio sam njenu dozvolu da uzmem ključ.“

Unutrašnjost je bila mračna - lakirano drvo i stari nameštaj - ali nije odisala vlagom i neupotrebom kao kuća Melani Fuler. Džentri je upalio stonu lampu u maloj sobi na spratu, opremljenoj radnim stolom i kaučem i s velikim uramljenim slikama trkačkih konja po zidovima. „Ovo je bila radna soba Džordža Hodžisa“, rekao je Džentri. Dotakao je album s poštanskim markama, pažljivo otvorio krute stranice i uzeo lupu. „Jadni stari, nikada nikome nije učinio zla. Trideset godina bio je službenik u pošti, a devet godina je radio kao noćni čuvar dole u marini. Onda je došlo ovo...“ Džentri zatrese glavom. „Elem, gospođa Hodžis je rekla da je Džordž do pre tri godine imao fotoaparat i da je redovno slikao. Sigurna je da mu gospojica Fuler nikad nije dozvolila da je slika... stara dama je uporno odbijala da se fotografiše... ali Džordž je snimio dosta dijapozitiva, pa gospođa Hodžis ne može da se zakune da negde ipak ne postoji snimakMelani Fuler...“

„Znači, želite da pregledam snimke i vidim da li postojf, reče Natali. „Naravno da hoću. Ali ja nikada nisam videla Melani Fuler."

„Aha, znam“, reče Džentri, „ali daću vam kopiju opisa koji je poslan naokolo. Jednostavno izdvojite sve slike gospoda starih sedamdesetak godina.“ Zaćutao je. „Da li ste vaš otac ili vi imali možda svetleću ploču ili neku vrstu dijaprojektora?“

„Ima u studiju“, reče Natali. „Velika svetleća ploča od skoro dva metra. Ali zašto ne mogu prosto da uzmem projektor?11

„Možda će biti brže s pločom“, reče Džentri i otvori vrata plakara.

„Gospode bože“, reče Natali.

Plakar je bio velik, podeljen ručno napravljenim policama. S leve strane bile su knjige i kutije obeležene s Marke, ali zadnji i desni deo bili su od poda do tavanice natrpani dugačkim otvorenim kutijama punim žutih kodakovih okvira za slajdove. Natali polako iskolači oči, zatim pogleda Džentrija. „Ima ih na hiljade“, rekla je. „Možda i desetine hiljada.“

Džentri podiže ruke s dlanovima nagore i osmehnu joj se svojim najširim i najdečačkijim osmehom. „Kazao sam da je ovo posao za dobrovoljca", reče. „Dao bih ovo nekom od zamenika, ali jedini koji ima vremena je Lester, a on je priglup... dobar je on momak, bistar kao talog od kafe... i bojim se da ne bi mogao da se usredsredi.“

„Hmmm“, reče Natali. „Dobra preporuka od Najboljeg iz Čarlstona.“

Džentri joj se i dalje široko smešio.

„Pa dobro“, reče Natali. „Ionako ništa ne radim, a studio je slobodan dok Lorn Džesap... advokat mog oca... ne obavi prodaju radnje firmi Šaterbag šops ili ne proda celu zgradu. U redu, da počnemo."

„Pomoći ću vam da snesete kutije u kola“, reče Džentri. „Mnogo vam hvala“, reče Natali. Pomirisala je ružu i uzdahnula.

Slajdova je bilo na hiljade i svaki je bio na nivou amaterskog snimka ili nižem. Natali je znala koliko je teško napraviti dobru fotografiju - provela je godine trudeći se da zadovolji oca otkako joj je, za deveti rođendan, poklonio prvi aparat, jeftinu ručnu jašiku - ali, za ime sveta, svako ko je snimio hiljade fotografija tokom, kako se činilo, skoro trideset godina, mora da je proizveo makar jedan ili dva zanimljiva slajda.

Džordž Hodžis nije. Bilo je tu porodičnih fotografija, snimaka s odmora, slika porodice na odmoru, fotografija kuća i čamaca, fotografija kuća na čamcima, slika važnih događaja, prazničnih snimaka - Natali je videla svako božićno drvo Hodžisovih od 1948. do 1977. - i svakodnevnih fotografija, ali svaka je bila kvaliteta amaterskog snimka ili još slabijeg. Za tolike godine snimanja fotografija Džordž Hodžis nije naučio da modeli ne treba da mu škilje u sunce, da ih ne postavlja ispred stabala, stubova i drugih predmeta koji kao da su im izrasli iz glava i staromodnih frizura, da mu horizont bude vodoravan, da kaže modelima da ne poziraju ukrućeno, da ne snima nežive predmete s, kako se činilo, kilometarske daljine, da se ne oslanja na blic za snimanje ljudi ili predmeta koji su vrlo blizu ili vrlo daleko sočivu i da ne fotografiše celu osobu kad pravi portret.

Ta poslednja amaterska navika pomogla je Natali da najzad pronađe Melani Fuler.

Bilo je prošlo sedam uveče, Džentri je svratio u studio s kineskom hranom koju su oboje pojeli stojeći uz svetleću ploču. Natali mu je pokazala malu hrpu mogućih pogodaka. „Mislim da ona nije među ovim starim gospođama", rekla je. „Sve su dobrovoljno pozirale i sve su premlade ili prestare. Gospodin Hodžis je makar obeležio kutije po godinama."

„Aha“, reče Džentri držeći jedan slajd iznad table. „Nijedna od ovih žena ne odgovara opisu. Frizure se ne uklapaju. Gospođa Hodžis je rekla da je gospojica Fuler nosila istu frizuru bar od kraja šezdesetih. Kratku kosu, ukovrdžanu i plavičastu. Otprilike onako kako ti izgledaš kad se osećaš kao sada.“

„O, hvala“, reče Natali; ipak, smešila se spuštajući kutiju sa slatkokiselom svinjetinom i skidajući gumenu traku s još jedne žute kutije. Počela je da slaže slajdove po redu. „Najteže mi je da ne izvrnem na pod svaku kutiju kad je pregledam", rekla je. „Mislitei da će gospođa Hodžis jednog dana pregledati ove snimke?"

„Verovatno neće“, reče Džentri. „Rekla je kako je, između ostalog, Džordž najzad digao ruke od fotografije i zato što nju nikad nije zanimalo da gleda ove slajdove.“

„Baš me čudi“, reče Natali i raširi trista snimaka sina Lorensa i snahe Nadin - većina slajdova bila je obeležena - kako stoje u dvorištu, škilje u jarko sunce i drže žmirkavu bebu Lorela dok trogodišnja Ketlin vuče majku za prekratku suknju, takođe škiljeći. Lorens je s crnim cipelama nosio bele čarape. „Samo malo“, reče Natali.

Reagujući na iznenadno uzbuđenje u njenom glasu, Džentri spusti ostale slajdove i nagnu se napred. „Šta je?“

Natali ubode prstom deseti slajd u nizu. „Ovde. Vidite? Ovo dvoje. Visoki muškarac bez kose, da to nije... kako se ono zove?“ „Gospodin Torn“, reče Džentri. „Poznat i kao Feliks Haupt. Da, da, da. A ova dama u vrećastoj haljini, s kratkim plavim kovrdžama... Pa, zdravo, gospojice Fuler.“ Oboje su se nagnuli bliže i posmatrali sliku kroz veliku lupu.

„Nije primetila da se grupa slika“, reče Natali tiho.

„Aha“, saglasi se Džentri. „Pitam se kako.“

„Na osnovu broja slajdova ove porodične grupe“, reče Natai, „procenjujem da ih je gospodin Hodžis terao da mu poziraju napolju oko dvesta dana godišnje. Gospođica Fuler je verovatno mislila da su baštenske statue.“

„ Aha“, reče Džentri i široko se osmehnu. „Hej, hoće li slika od ovoga dobro ispasti? Mislim, sahio ona.“

„Trebalo bi“, reče Natali sasvim drugačijim tonom. „Izgleda da je koristio kodahrom šezdeset četiri za dnevno svetlo, pa će podneti dosta uveličavanja pre nego što zrno ne postane prekrupno. Za dobar pozitiv napravite dobar kolor negativ. Isecite ovde i ovde i dobićete pristojan poluprofil.“

„Sjajno!“, reče Džentri. „Obavili ste odličan posao. Sada ćemo... hej, šta je?“

Natali ga pogleda i uhvati se za mišice da bi zaustavila drhtanje. Nije prestalo. „Ne izgleda dovoljno stara da bi imala sedamdeset ili osamdeset godina“, reče.

Džentri ponovo pogleda slajd. „Ovo je snimljeno... da vidim... pre oko pet godina, ali da, u pravu ste. Izgleda kao da joj je... šezdeset. Ali u sudu postoji zapis da je postala vlasnik kuće krajem dvadesetih godina. No, ne muči vas to, zar ne?“

„Ne“, reče Natali. „Videla sam toliko slika male Ketlin da zaboravljam da je mrtva. I njen deda... koji je snimio fotografije... i on je mrtav."

Džentri klimnu glavom. Pogledao je Natali kako zuri u slajd. Podigao je levu ruku, krenuo ka njenom ramenu, zatim mu je ruka pala. Natali ovo nije opazila. Nagnula se još bliže nad slajd. „A verovatno ih je ubilo ovo čudovište“, rekla je. „0va bezazlena mala stara gospođa. Bezazlena poput velike crne udovice koja ubija sve što uđe u njenu mrežu. A kad izađe, umire još ljudi. Uključujući i mog oca.“ Isključila je svetlo na tabli, pružila slajd Džentriju i rekla: „Evo. Ujutru ću pregledati preostale slajdove da vidim ima li još neki s njom. U međuvremenu, neka vam naprave fotografije od ovoga, pa ih stavite na naloge, memorandume, poternice ili kako god to, do đavola, zovete."

Džentri klimnu glavom i oprezno uze slajd ispruženom rukom, kao da je slika pauk, još živ i još vrlo, vrlo smrtonosan.

Natali se parkirala preko puta kuće Melani Fuler, pogledala po svom obredu staru građevinu, ubacila u brzinu da se odveze nekud odakle će pozvati Džentrija u vezi s večerom, i odjednom se skamenila. Izbacila je menjač iz brzine i ugasila motor. Drhtavom rukom podigla je nikon i pogledala kroz tražilo, naslonivši teleobjektiv od 135 milimetara na delimično otvoren prozor s vozačke strane.

U kući Melani Fuler bilo je svetla. Na spratu. Ne u sobama okrenutim ulici, ali dovoljo blizu da svetlost procuri u predsoblje i kroz šalone. Natali se vozila pored kuće tri prethodne večeri po mraku. Tada u kući nije bilo svetla.

Spustila je aparat i duboko udahnula. Srce joj je tuklo smešnom brzinom. Sigurno posloji razumno objašnjenje. Starica nije tek tako došla kući i ponovo u njoj uspostavila domaćinstvo kad je posvuda traže policije desetak saveznih država i FBI.

Zašto ne?

Ne, pomisli Natali, postoji objašnjenje. Možda su došli Džentri ili neko od ostalih istražitelja. Možda su to Ijudi iz gradske policije; Džentri joj je rekao da razmišljaju o preuzimanju stvari stare dame dok se ne završe saslušanja i istrage. Postoji stotinu racionalnih objašnjenja.

Svetlo se ugasilo.

Natali poskoči kao da ju je neko dodirnuo po vratu. Nezgrapno je uhvatila aparat i podigla ga. Prozor ispuni tražilo. Svetla je nestalo iza bledih šalona.

Natali pažljivo spusti aparat na suvozačko sedište, nasloni se, duboko udahnu nekoliko puta, uze tašnu s komandne table i spusti je u krilo. Ne skidajući pogled s tamne fasade kuće opipala je tašnu, izvadila automatik Ijama i vratila tašnu u krilo. Sedela je s cevi malog pištolja oslonjenom na donju krivinu volana. Pritisak njene ruke automatski je oslobodio sigurnosnu kočnicu. Postojala je još jedna, ali potrebno je manje od sekunde da se i ona otvori. U utorak uveče Džentri ju je poveo u privatnu streljanu i pokazao joj kako se pištolj puni, kako se njime rukuje i kako se puca. Sada je bio pun, sedam metaka sedelo je čvrsto poput sedam metalnih jaja u gnezdu pritisnutom oprugom. Pokazivač punjenja crveneo se kao krv.

Nataline misli jurcale su kao laboratorijski miševi koji traže izlaz iz lavirinta. Šta da radi, do đavola? Zašto da bilo šta uradi?

I ranije je bilo provalnika... Sol je bio provalnik... Gde je on, do đavola? Je li to možda ponovo on? Natali ovo odbaci kao besmislicu i pre nego što se misao potpuno stvorila. Ko je onda? Natali se setila slike Melani Fuler i gospodina Torna. Ne, Torn je mrtav. Melani Fuler je verovatno takođe mrtva. Ko onda?

Natali stegnu dršku pištolja, pazeći da ne drži prst na obaraču, i pogleda mračnu kuću. Disala je ubrzano, ali kontrolisano.

Idi odavde. Zovi Džentrija.

Gde? Na kuću ili na posao? Oboje. Razgovaraj sa zamenikom ako moraš. Badnje veče, sedam sati. Koliko će brzo reagovati šerif ili gradska policija? I gde je najbliži telefon? Natali je pokušala daamisli susedstvo, ali setila se samo zamračenih radnji i restorana pored kojih se provezla.

Onda vozi u Okružnu kuću ili kod Džentrija. To je na samo deset minuta odavde. Ko god da je u kući, otići će za deset minuta. Odlično.

Natali je bila sigurna samo u jedno - ona sama neće ulaziti u tu kuću. I prvi put je bilo glupo, ali tada su je vodili bes, bol i smelost rođena iz neznanja. Kad bi večeras ušla tamo, to bi bilo zločinački glupo. Imala pištolj ili ne.

Kad je Natali bila mala, volela je petkom i subotom da ostaje budna do kasno i gleda program strave i užasa. Otac bi joj dozvolio da otvori sklopivi kauč, kako bi zaspala odmah posle kraja emisije... ili, još češće, dok slike još trepere. Ponekad bi joj pravio društvo - on u plavobeloj prugastoj pidžami, ona u mekanoj flanelskoj - pa bi se zavalili, jeli kokice i komentarisali neverovatne grozote i događaje. Oko jednog su se slagali svim srcem - ne sažaljevaj junakinju koja se ponaša glupo. Svi bi sto puta opomenuli devojku u čipkastoj spavaćici: NE OTVARAJ ONA ZAKLJUČANA VRATA U DNU HODNIKA. A šta bi ona uradila čim se svi izgube iz vida? Čim bi njihova vikend junakinja otključala zabranjena vrata, Natali i njen otac počeli bi zdušno da navijaju za ono čudovište koje vreba iza njih. Natalin otac je za takve postupke govorio: „Glupost ima cenu i ona se uvek plati.“

Natali otvori vrata auta i zakorači na ulicu. Automatski pištolj bio joj je čudno težak u desnoj ruci. Stajala je trenutakdva zureći u dve mračne kuće i zajedničko dvorište. Ulična svetiljka desetak metara dalje osvetljavala je cigle i senke drveća. Samo do kapije, pomisli Natali. Ako neko izađe, moći će da pobegne. Kapija je ionako zaključana.

Prešla je tihu ulicu i prišla kapiji. Nije bila zaključana, a stajala je odškrinuta. Natali je dotakla hladni metal levom rukom i zagledala se u tamne prozore kuće. Srce joj je od adrenalina udaralo u rebra, ali osećala se snažnom, lakom, brzom. U ruci je držala pravi pištolj. Otkočila ga je onako kako joj je Džentri pokazao. Pucaće samo ako bude napadnuta... na bilo koji način napadnuta... ali pucaće svakako.

Znala je da treba da se vrati u auto, da se odveze, da pozove Džentrija. Gurnula je kapiju i ušla u dvorište.

Velika stara fontana bacala je dugačku senku koja ju je skrila. Natali je stajala i posmatrala prozore i vrata kuće Melani Fuler. Osećala se kao desetogodišnja devojčica koja se usudila da dodirne vrata mesne kuće duhova. U kućije malopre bilo svetla.

Ako je neko bio u kući, izašao je na zadnja vrata, kao što su ona i Sol ušli i izašli. Ne bi izašao na prednja vrata da ga neko vidi s ulice. U svakom slučaju, ona je prišla dovoljno. Vreme je da se vrati u prokleta kola i odveze se do đavola.

Natali je polako prišla malom tremu, lako podigavši pištolj. Odatle je videla ono što su senke krova male verande skrivale -vrata su bila odškrinuta. Natali je dahtala, gotovo se gušila, ali nije mogla da uvuče dovoljno vazduha u pluća. Duboko je udahnula tri puta i treći put zadržala dah. Disanje i puls su joj se smirili. Ispružila je desnu ruku i pištoljem lako gurnula vrata. Bešumno su se otvorila, kao na savršeno podmazanim šarkama, i otkrila drvene oplate predvorja i nejasni pogled na donje stepenike. Natali se činilo da vidi mrlje tamo gde su umrle Ketlin Hodžis i Kramerova. Kad bi neko silazio niz stepenice, sad bi se pojavila prvo stopala, zatim tamne noge...

Zajebi, pomisli Natali i okrenu se da beži. Potpeticom je zakačila rub rasklimane ploče i gotovo pala pre nego što je stigla do kapije. Ostala je na nogama, uplašeno se osvrnula preko ramena ka otvorenim vratima, tamnoj fontani, senkama na zidu od cigle, staklu i kamenu, a onda proletela kroz kapiju, pretrčala ulicu, nesigurno otključala bravu, otvorila vrata i sela u kola.

Zaključala je vrata iznutra. Imala je dovoljno prisustva duha da zakoči pištolj pre nego što ga je bacila na suvozačko sedište, a onda je potražila ključ, moleći se da ga je ostavila u kontakt bravi. Tu ga je i našla. Motor je odmah proradio.

Natali je posegnula za menjačem i upravo tada su dve ruke obuhvatile njeno sedište; jedna joj je zatvorila usta, a druga joj stručno pritisnula grlo. Vrisnula je. Vrištala je sve dok siloviti pritisak ruke na njenim ustima nije ugušio svaki zvuk i naterao je da naglo udahne vazduh kroz stisnuto grlo. Obe ruke bile su joj slobodne, pa je grebala teški rukav i debele rukavice na licu i grlu. Visoko se podigla sa sedišta pokušavajući da smanji pritisak, da dohvati napadača rukama i noktima.

Pištolj. Natali ispruži desnu ruku, ali nije mogla da dosegne suvozačko sedište. Petljala je trenutakdva oko menjača, zatim ponovo zamahnula iza sebe. Telo joj je bilo kruto, napola izvučeno sa sedišta, a kolena iznad volana. Nečije lice, vlažno i teško, pripijalo joj se uz vrat i desni obraz. Prstima leve ruke zahvatila je nekakvu debelu kapu. Ruka na njenim ustima popustila je stisak, spustila joj se na grlo. Dugačka desna ruka njenog napadača poletela je ka suvozačkom sedištu i ona začu udar pištolja o gumenu podnu prostirku. Grebala je debele rukavice dok joj se napadačeva ruka vraćala na usta. Pokušala je da izgrebe lice uz svoj vrat, ali napadač je lako odbio njen nasrtaj. Usta su joj sada bila slobodna, ali nije imala daha da vrisne. Svetle tačke zaigrale su joj u uglovima vidnog polja, a u ušima joj je zatutnjala krv.

Znači, ovako jekad te neko davi, mislila je još grebući tkaninu, udarajući nogama u komandnu tablu, pokušavajući da digne kolena dovoljno visoko i pritisne sirenu na volanu. U ogledalu je za tren opazila zakrvavljene oči uz svoj vrat, crveni delić obraza, a onda je shvatila da je i njena koža crvena i da je svetlost crvena dok su joj crvene tačkice ispunjavale vidno polje.

Meso joj se trljalo o obraz, vreli dah joj je palio lice, prigušeni glas joj je šaputao u uho: „Želiš da pronađeš tu ženu? Traži u Džermantaunu."

Natali se visoko izvi, zamahnu što je brže mogla glavom unazad i u stranu i oseti prijatni bol kad je lobanjom udarila u meso kost.

Za delić sekunde pritisak popusti. Natali se sruši prema napred, na silu udahnu vazduh u bolna pluća i grlo, udahnu još jednom nagnu se udesno, padajući napred, pipajući oko menjača i po podu, tražeći automatik.

Prsti joj se sklopiše oko grla, ovog puta bolnije, tražeći neku važnu tačku. Napadač ju je ponovo uspravio.

Blesnule su crvene tačkice, presekao ju je bol u vratu.

Onda nastade ništavilo.

1 Nem.: množina od Musselman - čovekljuštura, izraz korišćen u nacističkim koncentracionim logorima za zatočenike koji su izgubili svu životnu snagu i volju, tj. od kojih je ostala samo ljuštura. (Prim. prev.)

2 Nem.: Wajfen SS - čisto vojne jedinice organizacije SS, učestvovale su na frontu u borbenim dejstvima, ali pod posebnom komandom. (Prim. prev.)

3 Nem.: pukovnik. (Prim. prev.)

4 Nem.: Dođi! Brzo! (Pritn. prev.)

5 Nera.: Ti! Ustani! (Prim. prev.)

6 Nem.: Ti! (Prim. prev.)

7 Nem.: Ne! (Prim. prev.)

8 Nem.: Odstupite! (Prim. prev.)

9 Nem.: Dođi ovamo, ti, Jevrejine. (Prim. prev.)

10 Nem.: Ustani. (Prim. prev.)

11 Nem.: Hajde! (Prim. prev.)

12 Čuvena marka porcelanskih figurica, nastala u Bavarskoj 1927. po nacrtima Berte Humel ('Berta Hummel, 1909—1946, umrla u manastiru kao sestra Marija Inocencija). (Prim. prev.)

13 Lat.: pisar, osobakojapiše po diktatu ili prepisuje, u savremenom engleskom jeziku pomalo podsmešljiv naziv za sekretara. (Prim. prev.)

14 Franz/Friedrich Anton Mesmer (1734-1815), nemački lekar, tvorac teorije animalnog magnetizma i stava da duh i volja upravljaju svetom. U tom smislu bavio se hipnozom. (Prim. prev.)

15 Nem.: budala, praznoglavac. (Prim. prev.)

16 Karihnall, dvorac Hermana Geringa, nazvan po njegovoj prvoj ženi, sinonim za razmetljivu raskoš. (Prim. prev.)

17 Holivudski bioskop čuven po tome što na pločniku ispred njega najveće zvezde ostavljaju u svežem cementu otiske svojih šaka i stopala. (Prim. prev.)

18 Ričard Avedon (Richard Avedon, 1923-2004), slavni američki fotograf, proslavio se fotografijama u časopisu Vog (Vogue). (Prim. prev.)

19 Charles Champlin, novinar, filmski kritičar i istoričar, saradnik časopisa Tajm i Lajf jedan od vodećih autoriteta u svetu filmske umetnosti. (Prim. prev.)

20 Na engleskom The Sound of Mucus, što je parodija naslova filma Zvuci muzike (The Sound of Music), kod nas poznatog kao Moje pesme, moji snovi. (Prim. prev.)

21 Franc.: doslovno „znati živeti“, mudrost življenja i uživanja u životu. (Prim. prev.)

22 Reč je o tvrđavi Samter (Fort Sumter), koju su snage Konfederacije napale 12. aprila 1861. Taj događaj označava početak Građanskog rata. (Prim. prev.)

23 Akronim od engl. Federal Aviation Agency - Savezna uprava za aviosaobraćaj; NTSB - akronim od engl. National Transportation Safety Board - Nacionalni odbor za bezbednost saobraćaja; FBI - akronim od engl. Federal Bureau oflnvestigation - Savezni istražni biro. (Prim. prev.)

24 Džon Edgar Huver (John Edgar Hoover, 1895-1972), direktor FBI-ja od 1924. do svoje smrti. Modemizovao i proširio Biro. Simbol samog Biroa, krajnjeg konzervativizma i zloupotrebe moći. (Prim. prev.)

25 Engl.: Reconstruction - proces kojim su, posle Građanskog rata, južne, secesionističke države ponovo integrisane u sistem Federacije. Trajao od 1867. do 1877. (Prim. prev.)

26 Engl.: Son ofSam - nadimak čuvenog serijskog ubice Dejvida Berkovica, uhapšenog posle gotovo dvogodišnje istrage sredinom sedamdesetih. (Prim. prev.)

27 Akronim od engl. American Society for the Prevention of Cruelty to Animals (Američko udruženje za sprečavanje surovosti prema životinjama). (Prim. prev.)

28 Misli se na Henrija Kisindžera, savetnika za nacionalnu bezbeđnost i ministra spoljnih poslova S AD u vreme predsednika Niksona, poznatog po bliskim vezama sa bogatim i slavnim ličnostima. (Prim. prev.)

29 Nem.: devojka. (Prim. prev.)

30 Fr.: doslovno „istiniti film“. Filmovi snimani ručnom kamerom, nenametljivom tehnikom, pod najprirodnijim mogućim uslovima. (Prim. prev.)

31 Nem.: zar ne. (Prim. prev.)

32 Nem.: do viđenja. (Prim. prev.)

33 Kadiš je jevrejska molitva za mrtve. (Prim. prev.)

34 Početak jevrejske molitvene tužbalice „Eli, Eli, lama savahtani“ -„Gospode, Gospode, zašto si me ostavio“. (Prim. prev.)

35 Stanley Elkins, čuveni američki istoričar i unverzitetski profesor, koautor izuzetno cenjene knjige o pitanjima ropstva. (Prim. prev.)

36 Patrišu Kembel Herst (Patricia Campbell Hearst, 1954), kćer i naslednicu slavnog američkog novinskog magnata Vilijema Randolfa Hersta (William Randolph Hearst, 1863-1951), otela je 1974. godine tzv. Simbiotička oslobodilačka armija; dva meseca kasnije, Pati Herst stupila je u terorističku grupu svojih otmičara i čak je snimljena kako s puškom u ruci učestvuje u pljački banke. Njen slučaj smatra se najekstremnijim primerom tzv. stokholmskog sindroma. (Prim. prev.)

37 U nacističkim koncentracionim logorima ne samo da su brade bile zabranjene, nego su zatočenicima brijali glave, pazušne jame i stidne predele, kako bi sprečili pojavu vaši. (Prim. prev.)

38 Nem.: dobro veče. (Prim. prev.)

39 Nem.: otadžbina. (Prim. prev.)

40 Engl.: Company, neslužbeni populami naziv za Centralnu obaveštajnu agenciju. (Prim. prev.)

41 Godine 1972. predsednik Nikson je utvrdio da obaveštenja cure iz njegovog izbomog štaba, pa je osnovao radnu grupu pod nazivom Vodoinstalateri (engl. Plumbers) kako bi „curenje“ prestalo. Delatnost te grupe dovela je kasnije do afere Votergejt i ostavke predsednika Niksona, a naziv je ušao u široku upotrebu. (Prim. prev.)

42 Nem.: Rad oslobađa. (Prim. prev.)

43 Nem.: jedinica za rad na železničkoj stanici. (Prim. prev.)

44 Nem.: prelaz, tačka prelaska. (Prim. prev.)

45 Nem.: Mnogo vam hvala na pomoći. (Prim. prev.)

Table of Contents

IZJAVE ZAHVALNOSTI

PROLOG

KNJIGA PRVAOtvaranje

JEDAN

DVA

TRI

ČETIRI

PET

ŠEST

SEDAM

OSAM

DEVET

DESET

JEDANAEST

DVANAEST

TRINAEST