Table of Contents

Strvinarska uteha 2

Četrnaest

Petnaest

Šesnaest

Sedamnaest

Osamnaest

Devetnaest

Dvadeset

Dvadeset jedan

Dvadeset dva

Dvadeset tri

Dvadeset četri

Dvadeset pet

Dvadeset šest

Dvadeset sedam

Dvadeset osam

Dvadeset devet

Trideset

Trideset jedan

Trideset dva

Trideset tri

Trideset četri

Trideset pet

DEN SIMONS

STRVINARSKA UTEHA

KNJIGA DRUGA - SREDIŠNJICA

Naslov originala

Dan Simmons CARRION COMFORT

Copyright © 1989 by Dan Simmons

Translation Copyright © 2007 za srpsko izdanje, LAGUNA

Um, ah! Um ima planine, gudure bezdane,

Strašne, strme... Niko ih još ne savlada...

Džerard Manli Hopkins

ČETRNAEST

Melani

Vreme mi se potpuno pomešalo. Poslednjih sati u Čarlstonu sećam se tako jasno, a dana i nedelja koji su usledili veoma slabo. Druga sećanja guraju se napred. Sećam se staklenih očiju i ćelavih mesta na glavi lutke dečaka u prirodnoj veličini u opsednutoj dečjoj sobi Grambltorpa. Čudno da se toga sećam; provela sam tamo vrlo kratko vreme. Sećam se dečje igre i devojčice koja je pevala u zimsko jutro na brdu iznad šume onog dana kad je u zoru helikopter udario u most. Sećam se bele postelje, naravno, tog čudnog predela koji je moje telo držao u zatvoru. Sećam se Nine kako se budi iz svog smrtnog sna, plavih usana povučenih sa žutih zuba, plavih očiju kako se dižu u dupljama na sve većoj humci crva, krvi kako ponovo teče iz rupe veličine novčića na njenom bledom čelu. Ali to nije istinsko sećanje. Mislim da nije.

Kad pokušam da se setim sati i dana neposredno nakon poslednjeg Okupljanja u Čarlstonu, prvo pomislim na osećaj oduševljenja, lakoće, obnovljene mladosti. Tada sam mislila daje najgore prošlo.

Kako sam bila glupa.

Slobodna sam!

Slobodna od Vilija, od Nine, slobodna od Igre i svih njenih uzgrednih noćnih mora.

Ostavila sam buku i metež hotela Mansard iza sebe i krenula polako kroz tihu noć. Uprkos bolovima koje sam tog dana podnela, osećala sam se mladom kako odavno nisam. Slobodna! Koračala sam lako, uživajući u tami i svežem noćnom vazduhu. Sirene su negde zavijale svoju žalobnu pesmu, ali nisam obraćala pažnju na njih. Bila sam slobodna!

Zastala sam na pešačkom prelazu užurbane raskrsnice. Upalilo se crveno svetlo i dugački plavi automobil - krajsler, mislim - zaustavio se blizu mene. Sišla sam s pločnika i kucnula na suvozački prozor. Vozač, krupan sredovečan čovek s vrlo malo kose na glavi, nagnuo se i sumnjičavo zaškiljio u mene. Onda se nasmešio i pritisnuo dugme za otvaranje prozora.„Izvolite, gospođo, je li sve u redu?“

Klimnula sam i ušla u kola. Sedišta su bila od nekakvog veštačkog baršuna i veoma mekana. „ Vozite“, rekla sam.

Nekoliko minuta kasnije bili smo na Međudržavnom putu i napuštali grad. Progovarala sam samo da dam uputstva. Iako iscrpljena, održavala sam kontrolu gotovo bez napora. S narastajućim osećanjem nove mladosti došao je i čvrst nalet snage kakav godinama nisam osetila. Naslonila sam se u sedištu i posmatrala kako se svetla Čarlstona proređuju i nestaju. Nekoliko kilometara van grada shvatila sam da vozač puši cigaru. Mrzim cigare. Spustio je prozor i bacio je. Naredila sam mu da malo podesi grejanje, a onda smo u tišini nastavili prema severozapadu.

Negde pred ponoć prošli smo pored tamne močvare u kojoj je skončao Vili. Sklopila sam oči i prizvala uspomene na one rane dane u Beču: živost biergartena[1] osvetljenih nizovima žutih sijalica, kasne noćne šetnje pored Dunava, uzbuđenje zbog našeg druženja, slatki treptaji prvih svesnih Hranjenja. Prvih nekoliko leta sastajale smo se s Vilijem u raznim prestonicama i banjama. Mislila sam da se možda zaljubljujem u njega. Samo odanost uspomeni na dragog Čarlsa sprečila me je da razmotrim svoja osećanja prema otmenom mladom saputniku u noći. Otvorila sam oči i pogledala tamni drvored obrastao žbunjem s desne strane puta. Pomislila sam na Vilijevo unakaženo telo kako leži negde u blatu, među insektima i gmizavcima. Nisam osetila ništa.

Stali smo u Kolumbiji da sipamo benzin, a onda nastavili. Kad je vozač platio, uzela sam njegov novčanik i pregledala ga. Imao je još samo trideset dolara uz zbirku uobičajenih kartica i fotografija. Njegovo ime nije bilo važno, pa sam ovlašno pogledala vozačku dozvolu i ne trudeći se da ga upamtim.

Vožnja je gotovo automatska radnja. Trebalo mi je vrlo malo koncentracije da ga održavam na zadatku. Čak sam malo i odremala dok smo se vozili Međudržavnim putem broj 20 pored Ogaste prema Džordžiji. Kad sam se prenula, on se meškoljio, mrmljao i zbunjeno mahao glavom, ali ja sam pojačala stisak, pa je vratio pogled na put. Kad sam ponovo sklopila oči, prikazale su mi se proceđene slike farova i reflektora.

U Atlantu smo stigli nešto posle tri ujutru. Nikad mi se nije dopadala. Nedostajali su joj otmenost i šarm kulture obale Juga; kao da pokazuje svoj nepopustljivi prezir prema južnjačkom stilu, grad se širio na sve strane u beskrajnim nizovima industrijskih postrojenja i bezobličnih stambenih naselja. S Međudržavnog puta smo sišli pored nekog velikog stadiona. Ulice u centru grada bile su puste. Naredila sam vozaču da me odveze do moje banke, kuda sam i krenula, ali njen tamni stakleni izlog samo je pojačao moj nemoćni bes. Činilo mi se pametnim što sam dokumenta svog novog identiteta stavila u sef banke; kako sam mogla da znam da će mi ta dokumenta zatrebati u nedelju u pola četiri ujutru?

Požalila sam što sam tokorti jučerašnjeg nasilja izgubila tašnu. Džepovi svetlog kišnog mantila bili su mi nabrekli od svih stvari koje sam premestila iz upropašćenog kaputa. Pogledala sam novčanik da se uverim da su mi ključ od sefa i bankovna karta još tu. Bili su. Naredila sam vozaču da nekoliko puta prođe centrom grada, ali to je bilo beskorisno. Ćilibarska svetla treptala su na većini raskrsnica, a poneka policijska kola provezla bi se sporo pored nas; izduvni gasovi izvijali su se iz auspuha poput pare.

U centru, blizu banke, bilo je nekoliko pristojnih hotela, ali moja neuredna spoljašnjost i nedostatak prtljaga isključili su ih kao moguće utočište za tu noć. Naredila sam vozaču, ovog puta bez reči, da nas odveze na drugi autoput prema predgrađu. Trebalo nam je četrdeset minuta da nađemo motel na kom je znak za slobodne sobe još bio upaljen. Izašli smo s puta kod zelenog znaka s natpisom Sendi springs i prišli jednom od onih sumornih svratišta s imenom kao što je Super 8 ili Motel 6 ili tako nekom besmislicom, kao da su ljudi suviše glupi da upamte ime koje nema broj. Pomislila sam da pošaljem vozača da nas prijavi, ali to bi bilo teško; možda se zapodene razgovor, a ja sam bila preumorna da ga Upotrebljavam tako glatko. Bilo mi je žao što nisam imala vremena da ga uslovim kako treba, ali takve su bile okolnosti. Na kraju sam očetkala kosu što sam bolje mogla gledajući se u ogledalo u autu, i otišla sama da nas prijavim. Na recepciji je bila žena pospanih očiju u kratkim pantalonama i prljavoj majici kratkih rukava s natpisom „Merser Ju“. Dala sam joj izmišljena imena, adresu i registracijski broj, ali ona se nije potrudila makar da pogleda krajsler. Kao što je čest običaj u ovakvim smešnim svratištima, zatražila je da platim unapred.

„Jedna noć?“, upitala me je.

,,Dve“, odgovorila sam. „Moj muž će ceo sutrašnji dan provesti u gradu. On je trgovački predstavnik Kola kole i ide u posetu fabrici. Ja nameravam da...“

„Šezdeset tri dolara i osamdeset pet centi“, rekla je recepcionerka.

Nekada je moja porodica za taj novac mogla da provede čitavu sedmicu u finom hotelu u Mejnu. Platila sam joj.

Dala mi je ključ s priveskom u obliku plastičnog bora. „Dvadeset jedan šesnaest. Vozite skroz okolo parkinga i parkirajte pored kontejnera."

Odvezli smo se oko celog parkinga i parkirali se pored kontejnera. Parking je bio besmisleno pun; blizu zadnje ograde čak je stajalo i nekoliko šlepera. Otključala sam sobu i vratila se do kola.

Vozač je sedeo pogrbljen nad volanom i tresao se. Čelo mu je bilo mokro od znoja, a vilica mu je podrhtavala dok se borio da pobegne iz malog prostora u koji sam zatvorila njegovu volju. Bila sam veoma umorna, ali moja kontrola ostala je čvrsta. Nedostajao mi je gospodin Torn. Godinama nisam morala da izgovaram svoje želje da bi se ispunile. Upotreba ovog debelog čovečuljka bila je vrlo frustrirajuća, kao da neko ko je navikao da oblikuje najfinije metale mora da radi s otpadom. Oklevala sam. Imala bih koristi kad bih ga ostavila kraj sebe do ponedeljka, a auto ne bi bio najmanja korist. Ali rizik je prevagnuo nad prednostima. Možda su već opazili da je nestao. Policija je možda Već obaveštena da traži njegova kola. Sve je ovo bilo važno, ali ono što me je navelo da donesem konačnu odluku bio je stravičan umor koji je zamenio moj pređašnji žar. Morala sam da se ispavam, da se oporavim od povreda i napetosti tog grozomornog dana. Bez pravilnog uslovljavanja vozača, nisam se mogla uzdati da će ostati pasivan dok spavam.

Nagnula sam se sasvim blizu i lako mu dotakla vrat. „Vratite se na međudržavni put“, prošaputala sam. „Kružite oko grada. Svaki put kad prođete pored odvojka, povećajte brzinu za petnaest kilometara na sat. Kad prođete četvrti odvojak, sklopite oči i ne otvarajte ih dok vam ja ne kažem. Klimnite glavom ako ste razumeli.“

Klimnuo je. Oči su mu bile staklaste i ukočene. Ovo ne bi bilo pravo Hranjenje, čak i da sam to htela.

,,Idite“, rekla sam.

Gledala sam kako krajsler izlazi s parkinga i skreće levo prema autoputu. Kad sam zatvorila oči, videla sam dugačku haubu, sjaj farova iz suprotnog pravca i odsjaje automobila u prolazu dok su kola ubrzavala do brzine za autoput. Osećala sam brujanje grejača i grebanje vunenog džempera na njegovim golim podlakticama. U ustima mi je bio ustajali ukus cigare. Stresla sam se i donekle povukla svoje prisustvo. Vozač je vešto ubrzao do sto kilometara na sat kad je prošao prvi odvojak. Sad je bio nekoliko kilometara dalje i utisci su malo izbledeli mešajući se sa zvucima parkinga i povetarcem na licu. Jedva da sam opazila trenutak kad je vozač ubrzao do sto četrdeset pet kilometara na sat i zatvorio oči.

Motelska soba bila je, kao što sam i očekivala, sumorno praktična. Skinula sam mantil i pocepanu štampanu haljinu. Na bedru sam imala sasvim malecku posekotinu, ali haljina i rublje bili su uništeni. Rana na malom prstu mnogo me je jače bolela. Uspela sam da ostanem budna dovoljno dugo da se okupam u vreloj vodi i operem kosu. Posle toga sam sedela umotana u dva peškira i plakala. Nisam imala ni spavaćicu, ni čisto rublje. Nisam imala ni četkicu za zube. Banka se otvara tek u ponedeljak ujutru, za više od dvadeset četiri sata. Sedela sam i jecala, osećajući se starom, zaboravljenom i napuštenom. Želela sam da pođem kući i spavam u svom krevetu, želela sam da mi gospodin Torn ujutru, kao i uvek, donese kafu i pecivo. Ali povratka nije bilo. Moji jecaji više su ličili na plač ostavljenog deteta, nego na tugu žene mojih godina:

Posle nekog vremena, još umotana u peškire,legla sam na bok, pokrila se čaršavima i ćebetom, i zaspala.

Probudila sam se nakratko oko podneva, kad je sobarica pokušala da uđe. Otišla sam u kupatilo da pijem Vode, pažljivo izbegavajući da se vidim u ogledalu, i vratila se u krevet. Soba je bila tamna iza debelih zavesa, ventilator je tiho brujao, pa sam ponovo zaspala onako kako ranjena zver potone u san u mračnoj bezbednosti svoje jazbine. Ne sećam se nikakvih snova.

Te večeri sam ustala, još omamljena i u bolovima jačim nego juče, i pokušala da popravim svoj izgled. Nisam mogla mnogo da učinim. Haljina je bila upropaštena, moraću da ostanem u mantilu kad god to bude moguće. Očajnički mi je trebao frizer. Uprkos svemu ovome, koža mi se na izvestan način sijala, učvrstila ispod brade, što ranije nisam zapazila, i zagladila tamo gde su bore ranije izrezbarile danak Vremenu. Osećala sam se mladom. I pored jučerašnjih užasa, Hranjenje mi je dobro došlo.

S druge strane beskrajnog parkinga nalazio se restoran. Bilo je to nehumano mesto - blistava svetla dovoljno jaka za operacionu dvoranu, crveni kariraini plastični stolnjaci, još vlažni od poslednjeg brisanja potrčkovom prljavom krpom, i ogromni plastični jelovnici s fotografijama u boji restoranskih „posebnih ponuda“. Pretpostavljam da su fotografije stavljene radi nepismenih gostiju koji ne bi umeli da protumače bombastični tekst što se razmetao „izvrsnim krckavim zlatnim krompirićima“ i „onim starim južnjačkim kukuruzom kakav su spremale naše bake!“ Jelovnik je vrveo zagradama i zadivljenim uzvicima. Tekst sa strane objašnjavao je šta su tačno ti neobični južnjački specijaliteti i hrabrio jenkijevske turiste da se odvaže i probaju. Pomislila sam kako je čudno što dosadna hrana za preživljavanje ljudi suviše siromašnih ili neobaveštenih da bi se hranili dobro neizbežno postaje tradicionalna „duševna hrana“ sledećeg pokolenja. Naručila sam čaj i engleske uštipke. Čekala sam pola sata da moja porudžbina stigne, sve vreme podnoseći prepirke i glasno žvakanje porodice severnjačkih prostaka za susednim stolom. Razmišljala sam, ne prvi put, kako bi se zdravlje nacije znatno popravilo kada bi zakon odredio da deca i odrasli jedu u odvojenim javnim objektima.

Kad sam se vratila u motel, bio je mrak. Pošto nisam imala šta drugo da radim, uključila sam televizor. Prošlo je više od deset godina otkako sam poslednji put gledala televiziju, ali malo šta se promenilo. Jedan kanal ispunjavali su besmisleni fudbalski sudari. ,,Obrazovni“ program nudio mi je više nego što sam želela da saznam o estetici sumo rvanja. Treći pokušaj doveo me je do često prekidanog televizijskog filma o lancu prostitutka i šiparica i mladom socijalnom radniku koji je svoj život posvetio spasavanju glavne junakinje od takvog ponižavajućeg bitisanja. Idiotski program podsetio me je na skandalozne „detektivske časopise“ popularne u doba moje mladosti; u osudi užasa zabranjenog ponašanja - tada se to zvalo slobodna Ijubav, a sada to mediji nazivaju, čini mi se, dečjom pornografijom - dozvoljavaju nam da se sladimo golicavim pojedinostima.

Mesne vesti bile su na poslednjem kanalu.

Mlada obojena voditeljka sve vreme se smešila čitajući izveštaj o, kako su to nazvali, čarlstonskim ubistvima. Policija traga za osumnjičenima i njihovim motivima. Svedoci su opisali pokolj u dobro poznatom čarlstoriskom hotelu. Državna policija i FBI zainteresovani su za izvesnu gospojicu Fuier, dugogodišnju stanovnicu Čarlstona i poslodavku jedne žrtve. Nije bilo fotografija te dame. Ceo izveštaj trajao je manje od četrdeset pet sekundi.

Isključila sam aparat, pogasila svetla i drhteći ležala u mraku. Za četrdeset osam sati, govorila sam sebi, biću ušuškana i bezbedna u svojoj vili na jugu Francuske. Sklopila sam oči i pokušala da zamislim sitno belo cveće koje raste između ploča staze što vodi do bunara. Za trenutak sam gotovo osetila slani miris mora koji nailazi kada letnje oluje duvaju s juga. Pomislila sam na krovove pokrivene crepom u obližnjem selu, na crvene i narandžaste trapezoide vidljive iznad zelenih pravougaonika voćnjaka koji prekrivaju dolinu. Te prijatne slike iznenada je zamračila Nina, onakva kakvu sam je poslednji put videla, plavih očiju razrogačenih u neverici, lako otvorenih usta, s rupom na čelu ne strašnijom od mrlje koju bi uskoro obrisala jednim pokretom dugih, savršeno manikiranih prstiju. Onda je, u polusnu, pokuljala krv, ne samo iz rane, nego iz Nininih usta i nosa i ogromnih optužujućih očiju.

Čvrsto sam povukla pokrivač do brade i usredsredila se na to da ne mislim ni na šta.

Tašna mi je bila jednostavno neophodna. Ali ako mislim da uzmem taksi do banke, neću imati dovoljno novca da kupim tašnu. Opet, u banku nisam mogla da pođem bez tašne. Ponovo sam prebrojala novac, ali računajući i sitniš, neću imati dovoljno. Dok sam tako stajala u sobi, taksi koji sam pozvala nestrpljivo je zatrubio s parkinga. .

Rešila sam problem tako što sam naredila vozaču da na putu do banke stane kod diskonta. Kupila sam potpuno odvratnu slamnu „pijačnu torbu“ za sedam dolara. Vožnja taksijem, ukljiičujući i čekanje pred prodavnicom gde sam kupila svoje blago, koštala je nešto preko trinaest dolara. Dala sam vozaču dolar napojnice, a onaj poslednji sam sačuvala za sreću.

Mora da sam bila prizor i po dok sam stajala pred bankom čekajući da se otvori. Frizura mi je bila beznadežna. Nisam imala ni trunku šminke. Svetli kišni mantil, koji je još lako mirisao na barut, zakopčala sam čvrsto do grla. U desnoj ruci stezala sam svoju novu krutu slamnu torbu. Nedostajale su mi samo patike na nogama da upotpune sliku „skitnice s kesama“, kako se to danas naziva, mislim. Onda sam shvatila da sam još u brodaricama, s niskim potpeticama, koje donekle podsećaju na patike.

Neverovatno, ali pomoćnik upravnika me je prepoznao i činilo se da se raduje što me vidi.„Ah, gospođo Stron", rekao je kaa sam kolebljivo prišla pultu, „tako mi je drago što vas ponovo vidim!“

Prenerazila sam se. Poslednji put sam bila u ovoj banci pre gotovo dve godine. Moj račun nije bio dovoljno velik za ovoliku učtivost pomoćnika upravnika. Nekoliko paničnih sekundi bila sam uverena da je policija već bila ovde i da je sve ovo klopka. Pogledala sam krišom klijente i službenike, trudeći se da ocenim ko su od njih policajci u civilu. Onda sam zapazila opušteno pomoćnikovo držanje i široki zadovoljni osmeh. Duboko sam uzdahnula. Imala sam posla s čovekom koji se ponosi time što pamti imena klijenata, ništa više.

„Dugo vas nije bilo“, rekao je toplo i hitro me odmerio od glave do pete.

„Dve godine", rekla sam.

,,Je li vaš muž dobro?“

Moj muž? Očajnički sam pokušala da se setim koju priču sam mu ispričala poslednji put. Nisam spominjala... Onda sam shvatila da govori o visokom ćelavom gospodinu koji me je ćutke pratio svaki put kad sam dolazila. ,,Ah“, rekla sam, „mislite na gospodina Torna, mog sekretara. Plašim se da gospodin Torn više nije u mojoj službi. A što se tiče gospodina Strona, on je umro od raka pedeset šeste.“

,,Oh“, reče pomoćnik upravnika, a rumeno lice mu još više pocrvene. „Žao mi je.“

Klimnula sam glavom, pa smo oboje održali minut ćutanja mitskom gospodinu Stronu.

,,Pa, šta mogu danas da učinim za vas, gospođo Stron? Ulažete, nadam se.“

„Podižem, bojim se“, rekla sam. „Ali prvo želim da vidim svoj sef.“ Dala sam mu odgovarajuću karticu, pazeći da ne uzmem pogrešnu između desetak drugih bankovnih legitimacija koje sam tako dugo nosila u novčaniku. Obavili smo svečani obred dvostrukih ključeva. Onda sam ostala sama u maloj ispovedaonici i podigla poklopac svog novog života.

Pasoš je bio star četiri godine, ali je još važio. Bio je izdat za Dvestogodišnjicu - s crvenim i plavim stranicama - a gospodin u pošti u Atlanti rekao mi je da će ti pasoši jednog dana nešto vredeti. Novčanice raznih vrednosti, ukupno dvanaest hiljada dolara, takođe su bile važeće. I teške. Strpala sam svežnjeve u već prepunu torbu i pomolila se da jeftina slama izdrži. Akcije i obveznice na ime gospođe Stron nisu mi trenutno bile potrebne, ali su lepo pokrile debele hrpe novčanica. Ključeve forda granade nisam uzela. Nisam želela da se bavim uzimanjem automobila iz garaže, a biće i pitanja kada ga nađu na aerodromskom parkingu. Poslednja stvar u sefu bio je mali pištolj marke bereta, predviđen da ga gospodin Torn upotrebi ako situacija bude nalagala, ali tamo kuda odlazim neće mi trebati oružje.

Tamo kuda sam mislila da odlazim.

Kad smo vratili kutiju u sef, s istom pogrebnom ozbiljnošću, stala sam u red pred blagajnom.

„Želite svih deset hiljada dolara odjednom?“, upita me devojka iza rešetaka žvakala je gumu.

,,Da, kao što piše na obrascu.“

,,To znači da zatvarate račun kod nas?“

„Tako je.“ Pravo je čudo kako godine obuke proizvode ovakve uzore efikasnosti. Devojka pogleda pomoćnika upravnika koji je nešto dalje stajao s rukama sklopljenim na stomaku poput plaćenog ožalošćenog. On je lako klimnuo glavom i devojka poče brže da žvaće gumu. ,,U redu, gospođo. Kako želite da vas isplatimo?"

U perutinskim novčićima, bila sam u iskušenju da odgovorim. ,,U putničkim čekovima, molim vas“, rekla sam s osmehom. „Hiljadu dolara po pedeset. Hiljadu po sto. Ostalo po pet stotina."

,,Za to se naplaćuje provizija“, reče devojka i lako se namršti, kao da će me to navesti da se predomislim.

,,To je sasvim u redu, draga“, rekla sam. Dan je još bio mlad. Ja sam se osećala mlađom. U južnoj Francuskoj biće sveže, ali svetlost će biti zlatna kao rastopljeni maslac. „Samo polako, draga. Nema žurbe."

Hotel Atlanta seraton udaljen je dva bloka od banke. Uzela sam sobu. Tražili su mi kreditnu karticu, ali platila sam putničkim čekom od pet stotina dolara i ostatak stavila u novčanik. Soba je bila manje plebejska nego ona u motelu, ali ništa manje sterilna. Sa sobnog telefona pozvala sam putničku agenciju u centru grada. Posle nekoliko trenutaka savetovanja s kompjuterom, mlada dama ponudila mi je mogućnost da napustim Atlantu u šest po podne istog dana letom kompanije TVA, koji ima pauzu od četrdeset minuta na aerodromu Hitrou pre nego što nastavi za Pariz, ili u deset uveče direktnim Pan amovim letom za Pariz. U oba slučaja stigla bih na kasni popodnevni avion iz Pariza za Marsej. Preporučila mi je kasniji let jer je nešto jeftiniji. Odabrala sam da pođem ranijim letom, prvom klasom.

U blizini hotela postojale su tri dobre robne kuće. Pozvala sam sve tri i bar u jednoj bili su šokirani idejom da isporuče robu kupcu u hotel. Onda sam pozvala taksi i krenula u kupovinu.

Kupila sam osam haljina s etiketom Albera Nipona, četiri suknje - jedna je bila vunena, izvrsna Kardehova kreacija - set Gučijevih kofera, dva kostima Evan-Pikon, od kojih bih jedan pre svega nekoliko dana smatrala prikladnim za mnogo mlađu ženu, odgovarajuću količinu donjeg rublja, dve tašne, tri spavaćice, udobnu plavu kućnu haljinu, pet pari cipela, među njima i jedan Balijev otvoreni model s visokim potpeticama, nekoliko vunenih džempera, dva šešira - jedan slamni, širokog oboda, koji se lepo slagao s mojoj torbom od sedam dolara - desetak bluza, toaletni pribor, bocu parfema Žana Patona za koji se tvrdilo da je „najskuplji parfem na svetu“, a verovatno je i bio, digitalni budilnik i digitron za svega devetnaest dolara, šminku, najlonke (ne elastične čarape, niti one nezgrapne „hulahopke", nego prave najlonske čarape), nekoliko džepnih izdanja bestselera u knjižari, Mišlenov vodič kroz Francusku, razne čokolade i engleske kekse i mali metalni kovčeg. Onda sam, dok je prodavac tražio nekoga da mi odnese stvari u hotel, otišla u obližnji salon Elizabet Arden na potpuni tretman.

Kasnije sam se, osvežena, opuštena, obučena u udobnu suknju i belu bluzu,vratila u hotel. Koža lica i vlasište još su mi brideli. Poručila sam ručak - kafii, sendvič s hladnom govedinom s dižonskim senfom, salatu od krompira, sladoled od vanile. Dečku koji mi je doneo ručak dala sam pet dolara napojnice. U podnevnim vestima nisu spomenuli subotnje događaje u Čarlstonu. Napunila sam kadu i dugo ležala u vreloj vodi,

Za put sam odvojila tamnoplavi kostim. Onda sam, još u gaćicama, stala da se pakujem. Stavila sam preobuku, spavaćicu, toaletni pribor, grickalice, dve knjige i veći deo gotovine u malu ručnu torbu. Morala sam da zatražim s recepcije makaze, za sečenje etiketa i traka za pakovanje. Završila sam do dva sata - iako je mali kovčeg bio samo dopola pun, pa sam morala da stavim u njega ćebe koje sam našla u ormaru, kako se stvari ne bi rasturile - i legla da odremam pre nego što u četiri i petnaest po mene dođe limuzina da me odveze na aerodrom. Prijalo mi je da gledam sve brojeve kako se graciozno menjaju na sivoj površini mog novog putnog budilnika. Nisam imala pojma kako ta naprava radi. Mnogo štošta iz poslednje četvrtine veka nisam razumela, ali to nije bilo važno. Zaspala sam s osmehom na usnama.

Aerodrom u Atlanti liči na sve druge velike aerodrome sveta na kojima sam bila, a bila sam na većini. Nedostajale su mi velike železničke stanice iz prošlosti; mermerno, suncem isprugano dostojanstvo stanice Grand central, otvoreno dostojanstvo berlinske predratne stanice, čak i arhitektonska preteranost i seljački metež bombajske stanice Viktorija. Aerodrom Atlanta bio je primer besklasnog putovanja: beskrajni popločani hodnici, sedišta od livene plastike i redovi monitora koji nemo objavljuju polaske i dolaske. Hodniđma su vrveli užurbani poslovni ljudi i bučne znojave porodice u drečećim ritama. To nije bilo važno. Za dvadeset minuta biću slobodna.

Predala sam sav prtljag osim ručne torbe i tašne. Službenik kompanije odvezao me je dugačkim hodnikom na električnim kolicima. Artritis me je zaista mučio, a noge su me gadno bolele od jurnjave u subotu. Ponovo sam se prijavila u delu za odlaske, uverila se da sam smeštena u nepušački deo prve klase i sela da sačekam tih nekoliko minuta do ukrcavanja.

„Gospođa Melani Fuler. Melani Fuler. Molimo da se javite na najbliži beli lokalni telefon.“

Ukrutila sam se i slušala. Razglas je od mog dolaska neprestano blebetao, pozivao Ijude, pretio da će automobili ostavljeni u zoni utovara biti odvučeni, odbacivao odgovornost za verske fanatike koji su jurcali po terminalu poput čopora šakala s pamfletima. Ovo je svakako greška! Da su zaista prozivali moje ime, čula bih to ranije. Sedela sam uspravno, jedva dišući, i slušala bespolni glas kako jednolično recituje imena. Malo sam se 'opustila kad sam čula da pozivaju gospođu Rene Fauler. Prirodna greška. Nervi su mi napeti već danima, nedeljama. Još od početka jeseni mislila sam na Okupljanje.

„Gospođa Fuler. Melani Fuler. Molimo da se javite na najbliži beli lokalni telefon."

Srce mi je na trenutak stalo. Osetila sam bol u grudima dok su mi se mišići grčili. To je neka greška. Uobičajeno ime. Sigurno nisam dobro čula...

„Gospođa Stron. Beatris Stron. Molimo da se javite na najbliži beli lokalni telefon. Gospodin Bergstrorrr. Harold Bergstroifi..."

U jednom trenutku bila sam sigurna - mučno sigurna - da ću se onesvestiti na mestu, tu ispred salona za odlaske Trans vorld erlajnza. Spustila sam glavu, crvenoplava soba otplivala mi je iz žiže, a milioni tačkica zaigrali su mi u uglovima vidnog polja. Onda sam ustala i krenula, stežući uz sebe tašnu, slamnu torbu i ručnu putnu torbu. Muškarac u plavom blejžeru, s plastičnom pločicom na reveru, prošao je pored mene. Uhvatila sam ga za mišicu. „Gde je?“

Zurio je u mene.

„Beli telefon', prosiktala sam. „Gde je?“

Pokazao mi je najbliži zid. Prišla sam aparatu kao da je zmija. Čitav minut - čitavu večnost - nisam mogla da posegnem za njim. Onda sam spustila putnu torbu, podigla slušalicu i šapnula u nju svoje novo ime. Neki čudan glas reče: „Gospođa Stron? Trenutak, molim vas. Imate poziv.“

Stajala sam nepomično dok su šuplji zvuci pokazivali spajanje veze. Onda se začuo novi glas, takođe šupalj, prazan; odjekivao je kao da dopire iz tunela ili prazne sobe. -

„Melani? Melani, draga, ovde Nina... Melani? Draga, ovde Nina...“ Ispustila sam slušalicu i uzmakla. Buka i graja oko mene utišale su se i pretvorile u udaljeno nebitno brujanje. Činilo mi se da zurim niz dugački tunel u sićušne prilike koje trčkaraju tamoamo. Okrenula sam se u paničnom grču i potrčala hodnikom, zaboravivši na putnu torbu, zaboravivši na novac u njoj, zaboravivši na avion, zaboravivši na sve osim mrtvog glasa koji mi je odzvanjao u ušima poput krika u noći.

Kad sam prišla vratima terminala, jedan nosač projurio je pored mene. Nisam ražmislila ni za tren. Pogledala sam zatrčanog crnca i on se srušio na pod. Verujem da nikad nisam nekoga Upotrebila tako brzo i brutalno. Crnac se uvijao u grču snažnog napada i udarao licem o pod. Kliznula sam kroz automatska vrata kad su ljudi pohrlili ka nosaču u grčevima. "

Zastala sam na ivičnjaku i bezuspešno pokušala da potisnem nalet panike i zbunjenosti koji me je preplavljivao. Svako lice koje mi se primicalo pretilo je da se preobrazi u bledu nasmešenu masku koju sam upola očekivala. Okretala sam se oko sebe stežući tašnu i slamnu torbu na grudi, kao bedna starica na ivici histerije. Melani? Draga, ovde Nina...

„Taksi, gospođo?"

Okrenula sam se na peti ka izvoru pitanja. Nisam ni primetila da se pored mene zaustavio zelenobeli taksi. Iza njega je, uosebnom redu za taksije, čekalo još vozila. Taksista je bio belac, star tridesetak godina, glatko obrijan, ali s onom vrstom providne kože na kojoj se već videla senka sutrašnje brade.

„Želite taksi?“

Klimnula sam glavom i pomučila se s vratima. Taksista se nagnuo unazad i otključao ih. Unutrašnjost kola mirisala je na ustajali duvanski dim, znoj i plastiku. Okrenula sam se da pogledam kroz zadnji prozor dok smo izlazili s polukružne staze. Zeleni pravougaonici svetla prelazili su preko stakla i zadnje haube. kola. Nisam mogla da utvrdim da li nas neki automobil prati. Vozila je bilo sumanuto mnogo.

„Pitam, kuda?“, povika taksista.

Trepnula sam. Um mi je bio prazan.

,,U centar?“, pitao je. „U hotel?“

„Da.“ Kao da ne govorim njegovim jezikom.

,,U koji?“

Strašan bol mi procveta u levom oku. Osetila sam kako curi iz lobanje u vrat i ispunjava mi telo poput tečne vatre. Trenutakdva nisam mogla da dišem. Sedela sam, stezala tašnu i torbu, čekajući da bol umine.

„...ili šta?“, upita vozač.

„Izvinite?" Glas mi je bio šuštav kao njihanje mrtvih stabljika kukuruza na suvom vetru.

,,Da izađem na autoput ili šta?“

„Šeraton“ Ta reč zvučala mi je kao besmislena grupa slogova. Bol se povlačio, ostavljajući za sobom odjek mučnine.

,,U centru ili na aerodromu?"

,,U centru“, odvratila sam nemajući pojma o čemu se dogovaramo.

,,Dobro.“

Naslonila sam se na hladnu plastiku. Trake svetla letele su po izbledelim presvlakama hipnotički pravilno. Usredsredila sam se da obuzdam disanje. Zvuk guma na vlažnom kolovozu polako je prodro u zujanje koje mi je ispunjavalo uši. Melani, draga...

„Kako se zovete?“, prošaputala sam. „Kako se zovete“, ponovila sam.

„Stiv Lenton. Piše na kartici. Zašto?“

„Gde živite?“

„Zašto?“

Bilo mi je dosta ovog čoveka. Gurnula sam. Uprkos glavobolji, uprkos talasima mučnine,gurnula sam. Pritisak je bio dovoljno jak da se taksista na trendva presamiti preko volana, a onda sam mu dozvolila da se uspravi i obrati pažnju na put.

„Gde živite?“

Slike, prizori, žena oštre plave kose ispred garaže.

Verbalizuj.

,,U Bjula Hajtsu." Glas mu je bio jednoličan.

,,Je li to daleko odavde?“

„Petnaest minuta.“

„Živite li sami?“

Tuga. Gubitak. Ljubomora. Bolom obojena slika plavuše sa slinavim detetom u rukama, njen Ijutiti glas, crvena haljina, odlazi stazom. Poslednji pogled na njen karavan. Samosažaljenje. Reči iz kantri pesama što odzvanjaju istinom.

„Idemo tamo“, rekla sam. Verujem da sam rekla. Sklopila sam oči i slušala zvuk guma na vlažnom kolovozu.

Vozačeva kuća bila je mračna. Izgledala je kao kopija svih ostalih oveštalih kućica pored kojih smo prošli u ovom naselju - gipsani zidovi, jedan jedini prozor ,,vidikovac“ okrenut ka malom pravougaonom dvorištu i garaža velika koliko i ostatak kuće. Niko nas nije video kad smo stigli. Taksista je otvorio vrata garaže i uvezao kola unutra. U garaži je bio najnoviji model bjuika, tamnoplavili crn, nisam jasno videla na slabom svetlu. Naredila sam taksisti da izveze bjuik na prilaznu stazu i da se vrati. Ostavili smo motor taksija da radi. Vozač je spustio vrata garaže.

„Pokaži mu kuću“, rekla sam tiho. Bila je predvidiva koliko i depresivna. Sudopera prepuna posuđa, čarape i rublje razbacanio podu spavaće sobe, novine posvuda, a na zidovima jeftine slike dece koja razrogačenim nevinim očima zure u nered.

„Gde ti je pištolj?“, upitala sam. Nisam morala da pipam kako bih se uverila da ima vatreno oružje. Na kraju krajeva, ovo je Jug. Taksista trepnu i povede me dole u slabo osvetljenu radionicu. Na zidovima od cementnih blokova visili su stari kalendari sa slikama nagih žena. Vozač pokaza glavom jeftinu metalnu policu na kojoj su stajali sačmara, lovačka puška i dva pištoljai Pištolji su bili umotani u nauljene krpe. Jedan je bio vrlo precizan, duge cevi, malog kalibra, sa samo jednim metkom. Drugi sam bolje poznavala - kalibar 38, cev duga petnaest centimetara, pomalo sličan Čarlijevoj ostavštini. Stavila sam revolver i tri kutije metaka u slamnu torbu, pa smo se vratili gore u kuhinju.

Taksista mi je doneo ključeve od bjuika, a onda smo seli za sto da sastavim poruku koju će napisati. Nije bila naročito originalna. Usamljen je. Grize ga savest. Ne može dalje. Vlasti će možda zapaziti da jedan komad oružja nedostaje i svakako će tragati za automobilom, ali autentičnost poruke i izbor metoda ugušiće gotovo svaku sumnju. Ili sam se bar ja nadala da hoće.

Vozač se vratio u taksi. Iako su vrata prema garaži bila otvorena svega nekoliko sekundi, od izduvnih gasova su mi zasuzile oči. Motor taksija činio mi se besmisleno bučnim. Kad sam poslednji put pogledala taksistu, sedeo je uspravno, čvrsto držeći volan, i zurio napred, ka horizontu, u neki nevidljivi autoput. Zatvorila sam vrata.

Trebalo je odmah da krenem, ali morala sam da sednem. Ruke su mi se tresle, drhtavica mi je igrala u desnoj nozi i slala ubode artritičnog bola u kuk. Uhvatila sam se za sto i zatvorila oči. Melani? Draga, ovde Nina... To je bio taj glas. Ili me Nina i dalje progoni ili sam ja sišla s uma. Rupa na njenom čelu bila je veličine novčiča i savršeno okrugla. Nije bilo krvi.

Potražila sam po plakaru vino ili brendi. Našla sam samo pola boce viskija Džek Denijels. Našla sam i Čistu čašu od pudinga i ispila. Viski mi je palio grl6 i stomak, ali ruke su mi bile mirnije kad sam pažljivo oprala čašu i vratila je na policu.

Na trenutak sam pomislila da se vratim na aerodrom, ali brzo sam odbacila tu zamisao. Moj prtljag je sada već na putu za Pariz. Mogla bih da ga stignem uhvativši kasniji Pan amerikeriov let, ali stresla sam se čak i pomislivši na ukrcavanje u avion. Vili se opušta, okreće se da popriča s jednim od svojih pratilaca. Zatim eksplozija, krici, dugi, mračni pad u zaborav. Ne, jedno Vreme neću leteti.

Zvuk motora taksija čuo se kroz vrata garaže; jednoliko uporno brujanje. Prošlo je više od pola sata. Vreme je da pođem.

Uverila sam se da u blizini nema nikoga i zatvorila ulazna vrata za sobom. U škljocanju brave bilo je nečeg konačriog. Dok sam se smeštala iza volana bjuika, kroz široka vrata garaže jedva sam čula motor taksija. Paničnih nekoliko trenutaka nisam mogla nijedan ključ da gurnem u bravu za paljenje, ali onda sam pokušala ponovo, bez žurbe, i motor je odmah proradio. Trebalo mi je još minutdva da podesim sedište, namestim ogledalo i pronađem prekidač za svetla. Nisam vozila automobil - neposredno vozila - već dosta godina. Sišla sam unazad s prikznog puta i polako krenula vijugavim naseljenim ulicama. Palo mi je na pamet da nemam cilj, da nemam rezervni plan. Bila sam se usredsredila na vilu u Tulonu i identitet koji me je tamo čekao. Ličnost Beatris Stron bila je privremena, samo putno ime. Uzgred sam shvatila da je dvanaest hiljada dolara u gotovini ostalo u ručnoj putnoj torbi koju sam ostavila pored telefona na aerodromu. Još sam imala preko devet hiljada dolara u putničkim čekovima, u tašni i slamnoj torbi, zajedno s pasošem i drugim dokumentima, ali plavi kostim na meni bio je jedina odeća koju sam sada posedovala. Grlo mi se steglo kad sam se setila divnih stvari koje sam jutros kupila. Suze su me zapekle, ali zatresla sam glavom i nastavila kad se svetlo promenilo i neki kreten iza mene nestrpljivo zatrubio.

Nekako sam uspela da pronađem petlju Međudržavnog puta i skrenem ka severu. Oklevala sam spazivši zeleni putokaz za skretanje ka aerodromu. Moja torba možda još stoji pored telefona. Bilo bi lako uzeti kartu za drugi let. Vozila sam dalje. Ništa na svetu ne bi me nateralo da kročim nogom u taj blistavo osvetljeni mauzolej u kom me čeka Ninin glas. Ponovo sam se stresla dok mi se u glavi, nepozvana, stvarala slika salona za odlaske kompanije TVA, gde sam bila pre dva sata, pre čitave večnosti. Nina je bila tamo, sedela je kruto, još u mekoj ružičastoj haljini u kojoj sam je poslednji put videla, s rukama sklopljenim preko tašne na krilu, čela obeleženog rupom veličine novčića i sve većom modricom, osmeha belog i širokog. Zubi su joj bili šiljati. Spremala se da se ukrca u avion. Čekala me je.

Gledajući često u ogledalo menjala sam trake, menjala brzinu, dva puta izašla s puta, odvezla se do rampe na suprotnoj strani i ponovo ušla na put. Nisam mogla sa sigurnošću da utvrdim da li me neko prati, ali mislila sam da ne. Farovi su mi pekli oči. Ruke su ponovo počele da mi drhte. Odškrinula sam prozor i pustila hladan noćni vazduh da me ubada u lice. Požalila sam što nisam ponela onu bocu viskija.

Na znaku je pisalo MEĐUDRŽAVNI PUT 85 SEVER, ŠAR-LOT, SEVERNA KAROLINA. Sever. Mrzim Sever, jenkijevsku grubost, sive gradove, oštru hladnoću i dane bez sunca. Svako ko me poznaje takođe zna da prezirem severne države, naročito u zimu, i da ih izbegavam po svaku cenu.

Pratila sam ostala vozila krivinom izlazne petlje. Sjajnim slovima na tabli iznad puta pisalo je: ŠARLOT, SEVERNA KA-ROLINA 380 KM, DARAM, SEVERNA KAROLINA 540 KM, RIČMOND, VIRDŽINIJA 870 KM, VAŠINGTON, OKRUG KOLUMBIJA 1040 KM.

Stežući volan svom snagom, pokušavajući da ne zaostanem za ludački brzim kretanjem saobraćaja, vozila sam kroz noć ka severu.

„Hej, gospođo!"

Prenula sam se iz sna i zagledala u prikazu koja se pojavila svega nekoliko centimetara od mog lica. Jarko sunce osvetljavalo je dugu masnu kosu, koja je upola skrivala glodarske crte; sitne nemirne oči, dug nos, nečista koža i tanke ispucale usne. Prikaza se usiljeno osmehnu i za tren opazih oštre žute zube. Jedan prednji zub bio je polomljen. Dečko nije mogao imati više od sedamnaest godina.„Hej, gospođo, idete u mom pravcu?“

Sela sam i zatresla glavom. Kasno jutarnje sunce zagrejalo je zatvorena kola. Pogledala sam po unutrašnjosti bjuika i za trenutak nisam mogla da se setim zašto spavam u kolima, a ne u svom krevetu kod kuće. Onda sam se setila beskrajne noćne vožnje i užasnog bremena umora koje me je najzad nateralo na prazan parking. Koliko sam se daleko odvezla? Nejasno sam se sećala da sam prošla pored skretanja za Grinsboro, Severna Karolina, baš pre nego što sam stala.

„Gospođo?" Stvorenje je kucalo na prozor zglavkom ispruganim prljavštinom.

Pritisnula sam dugme da spustim prozor, ali ništa se nije desilo. Trenutakdva pretila je klaustrofobija, a onda sam se setila da dam kontakt. Sve je u ovom besmislenom vozilu bilo na struju. Primetila sam da je rezervoar skoro pun i setila sam se da sam se zaustavljala u toku noći, da sam napustila nekoliko benzinskih stanica dok nisam našla jednu u kojoj je postojao poslužitelj. Kako bilo da bilo, nisam nameravala da se ponižavam i sama sipam benzin. Prozor se šumeći spustio.

„Primate li stopere, gospođo?" Dečakov glas, nazalni cvilež, bio je odbojan kao i njegova spoljašnjost. Na sebi je imao prljavu Vojničku vetrovku, a od prtljaga samo mali ranac i prostirku za spavanje. Iza njega, kola su jurila Međudržavnim putem, a sunce im je bleskalo na staklima. Odjednom me je obuzeo osećaj slobode, učeničke lakomislenosti. Napolju je dečak šmrknuo i obrisao nos rukavom.

„Koliko daleko ideš?“, upitala sam ga.

,,Na sever", reče on slegnuvši ramenima. Neprestano sam zapanjena činjenicom da smo nekako uspeli da odgajimo čitavo pokolenje koje nije u stanju da odgovori na jednostavno pitanje.

„Da li tvoji roditelji znaju da stopiraš?"

Ponovo je samo slegnuo ramenima, zapravo upola slegnuo; samo jedno rame se podiglo, kao da bi čitav pokret zahtevao suviše energije. Odmah sam znala da je ovaj dečko gotovo sigurno begunac, verovatno lopov, i sasvim moguće opasan za svakoga dovoljno budalastog da ga uzme.

,,Uđi“, rekla sam i pritisnula dugme za otključavanje suvozačkih vrata.

Stali smo u Daramu da doručkujemo. Dečko se namrštio gledajući slike u plastičnom jelovniku, a onda zaškiljio u mene. „Ovaj, ne mogu... Mislim, nemam ja para za ovo. Znate, mislim, imam dosta da stignem do strica i sve, ali...“

,,U redu je“, rekla sam. ,,Ja častim." Trebalo je da oboje verujemo kako on putuje kod svog strica u Vašington. Kad sam ga ponovo upitala kuda ide, zaškiljio je na mene kao lasica i rekao: „A kuda vi idete?“ Kad sam mu rekla da je moje odredište Vašington, darovao mi je još jedan pogled na svoje nikotinski žute zube i rekao: ,,Pa eto, tamo živi moj stric. Tamo idem, kod strica. U Vašington. Eto.“ Sada je promumlao porudžbinu konobarici, zgrbio se i stao da se igra viljuškom. Kao što je slučaj kod mnogih mladih ljudi koje viđam u poslednje vreme, nisam mogla da odredim je li dečko zaostao ili je samo očajno loše obrazovan. Veći deo stanovništva mlađeg od trideset godina spada u jednu ili drugu kategoriju.

Srknula sam kafu i upitala: „Kažeš da se zoveš Vinsent?"

,,Aha.“ Spustio je glavu nad šolju kao konj nad korito. I zvuci su bili slični.

,,To je lepo ime. Vinsent i kako još?“

,,A?“

„Kako se prezivaš, Vinsente?"

Ponovo je spustio usta do šolje kako bi dobio vremena da razmisli. Krišom me je gledao na svoj pacovski način. „Ovaj... Vinsent Pirs.“

Klimnula sam glavom. Dečko skoro da je rekao Vinsent Prajs. Upoznala sam Vinsenta Prajsa, na jednoj umetničkoj aukciji u Madridu krajem šezdesetih godina. Bio je vrlo učtiv čovek, zaista prefinjen, velikih mekih ruku koje nikad nisu mirovale. Razgovarali smo o umetnosti, kulinarstvu i španskoj kulturi. U to vreme Prajs je kupovao originalna umetnička dela za neku čudovišnu američku kompaniju. Smatrala sam ga izuzetnom osobom. Tek mnogo godina kasnije saznala sam za njegove uloge u onim odvratnim filmovima strave i užasa. Možda je sarađivao s Vilijem.

,,I putuješ autostopom kod svog strica u Vašington?"

,,Aha.“

„Božićni raspust, svakako“, rekla sam. „Škole ne rade.“

„Aha.“

,,U kom delu Vašingtona živi tvoj stric?“

Vinsent se ponovo pogrbi nad šolju. Kosa mu je visila kao zavesa od prljave puzavice. Svakih trenutakdva podigao bi mlitavu ruku i sklonio pramen s očiju. Pokret je bio stalan i izluđujući kao tik. Poznavala sam ovog skitnicu manje od sata i njegovo ponašanje već me je dovodilo do besa.

,,U predgrađu, možda?“, pomogla sam mu.

,,Aha.“

,,U kom predgrađu, Vinsente? Oko Vašingtona ima mnogo predgrađa. Možda ćemo proći tuda, pa ću moći da te ostavim. Je li to neka skuplja oblast?“

„Aha. Moj stric, on ima puno love. Cela moja porodica je ono kao bogata, je 1’?“

Nisam mogla a da krišom ne pogledam njegovu prljavu vojničku vetrovku ispod koje se videla otrcana crna majica. Umrljane farmerke bile su mu pocepane na nekoliko mesta. Znala sam, naravno, da odeća danas ne znači ništa. Vinsent bi mogao biti unuk Pola Getija i da nosi takve stvari. Setila sam se uštirkanih svilenih odela kakva je nosio moj Čarls. Setila sam se Rodžera Harisona i njegove brižljivo odabrane odeće za svaku priliku - putni ogrtač i odelo i za najkraći izlet, jahaće pantalone, leptirmašna i frak za večernje izlaske. Amerika je svakako dostigla svoj egalitaristički vrhunac što se tiče odeće. Suzili smo izbor odeće čitavog naroda na otrcane prljave krpe društvenog najmanjeg zajedničkog sadržaoca.

„Čevi Čejs?“, rekla sam.

„A?“, zaškilji Vinsent u mene.

„Predgrađe. Da nije Čevi Čejs?“

On odmahnu glavom.

„Betezda? Silver Springs? Takoma Park?“

Vinsent natušti obrve kao da razmišlja. Zaustio je da nešto kaže, ali sam ga prekinula. ,,Oh, znam“, rekla sam. „Ako je tvoj stric bogat, verovatno živi na Bel Eru. Je li tako?“

„Aha, tamo“, reče Vinsent s olakšanjem. „Tamo živi.“ Klimnula sam glavom. Stigli su mi čaj i tost. Konobarica je spustila pred Vinsenta jaja, kobasicu, smeđi restovani krompir, šunku i kifle. Jeli smo u tišini prekidanoj samo njegovim prehrambenim zvucima.

Iza Darama Međudržavni put 85 ponovo skreće na sever. Ušli smo u Virdžiniju oko sat vremena posle doručka. Kad sam bila devojka, često sam s porodicom putovala u Virdžiniju, u posete rodbini i prijateljima. Obično smo putovali vozom, ali moj omiljeni prevoz bio je mali ali udoban noćni poštanski brod koji je stajao u Njuport Njuzu. Sada sam se vozila ka severu, autoputem s četiri trake, u prevelikom i preslabom bjuiku, slušajući duhovnu muziku na radiju, držeći prozor odškrinut kako bih ublažila vonj znoja i osušene mokraće koji je izbijao iz mog usnulog saputnika.

Prošli smo Ričmond. Vinsent se probudio kasno po podne. Pitala sam ga da li bi želeo malo da vozi. Ruke i noge su me bolele od napora da držim korak s ostalim vozilima. Niko ne poštuje ograničenje od devedeset kilometara na sat. I oči su mi bile umorne.

,,Ej, da, mis’im, stvarno me pitate?“

,,Da“, rekoh. „Sigurna sam da ćeš voziti pažljivo."

„Aha, naravski."

Našla sam proširenje, pa smo zamenili mesta. Vinsent je vozio s ravnomernih sto deset kilometara na sat, držeći volan samo zglobom jedne ruke, a kapci su mu bili tako teški da sam se za trenutak pobojala da je zaspao. Ohrabrila me je činjenica da su savremeni automobili dovoljno jednostavni da ih mogu voziti i šimpanze. Spustila sam naslon sedišta unazad koliko god sam mogla i sklopila oči. „Probudi me kad stignemo u Arlington, molim te, Vinsente."

Progunđao je nešto u odgovor. Bila sam spustila tašnu između prednjih sedišta i znala sam da je Vinsent krišom gleda. Nije uspeo da dovoljno brzo skrene pogled kad sam iz tašne izvadila debeli svežanj novčanica da platim doručak. Rizikovala sam odlučivši da odremam, ali bila sam premorena. Vašingtonska radiostanica emitovala je Bahov koncert. Šum guma i tiho brujanje saobraćaja uspavali su me za manje od minuta.

Probudilo me je odsustvo kretanja. Odmah sam se prenula, potpuno budna, oprezna - onako kako se grabljivac probudi kad mu se primakne plen.

Parkirali smo se na nedovršenom proširenju za odmor. Kosi zraci večernjeg sunca nagoveštavali su da sam spavala oko jedan sat. Gust saobraćaj nagoveštavao je da smo blizu Vašingtona. Sklopivi nož u Vinsentovoj ruci nagoveštavao je nešto daleko mračnije. Brojao je moje putničke čekove. Podigao je pogled ka meni. Mirno sam mu uzvratila pogled.

„Mora ovo da potpišeš", prošaptao je.

Gledala sam ga.

„Mora da mi potpišeš ova govna“, prosiktao je moj stoper. Kosa mu je pala preko očiju pa ju je sklonio.„Mora da i’ potpišeš odma’.“

„Neću.“

Vinsent iskolači oči od iznenađenja. Tanke usne bile su mu vlažne od pljuvačke. Ubio bi me, bila sam sigurna da bi me ubio, usred dana, uz mnoštvo kola koja jure na svega desetak metara, nemajući gde da baci leš stare gospođe osim u Potomak, ali - a čak i dragi, glupi Vinsent je uspeo to da shvati - trebao mu je moj potpis na čekovima.

„Slušaj, kurvetino matora“ rekao je i zgrabio me za haljinu, „potpisuj ove posrane čekove da ti ne osečem taj posrani nos sa tog tvog posranog lica. Kapiraš, kurvetino?“ Primakao mi je čeličnu oštricu na nekoliko centimetara od lica.

Pogledala sam njegovu štrokavu ruku kojom mi je držao grudi haljine i uzdahnula. Na tren sam se setila kako sam ušla u svoj hotelski apartman, pre trideset godina, u drugoj zemlji, u drugom svetu, i zatekla ćelavog ali privlačnog gospodina u večernjem odelu kako pretura po mojoj kutiji za nakit. Taj lopov se ironično nasmešio i poklonio kad je otkriven. Nedostajaće mi ta učtivost, ta lakoća Upotrebe, tiha efikasnost koju nikakvo uslovljavanje ne može da stvori.

,Ajde“, siktala je mlada bitanga. Naslonio mi je oštricu na obraz. „Sama si ovo tražila, jebote", rekao je Vinsent. Sjaj u njegovim očima nije imao nikakve veze s novcem.

,,Jesam“, rekoh. Ruka mu je stala u pola pokreta. Nekoliko časaka se naprezao, sve dok mu nisu iskočile vene na čelu. Iskrivio je lice, iskolačio oči, ruka mu se nagnula, okrenula i vratila sečivo ka njegovom sopstvenom licu.

„Vreme je da počnemo", tiho sam rekla.

Poput brijača oštro sečivo okretalo se dok se nije uspravilo. Uvukao je nož između tankih usana, među krnjave i požutele prednje zube.

„Vreme je za lekciju", kazala sam tiho.

Oštrica je kliznula unutra, zasekavši desni i jezik. Usne mu se izvrnuše unazad, a zatim sklopiše oko noža. Kad je vrh dotakao meko nepce, sečivo je ovlažila krv.

„Vreme je za učenje." Nasmešila sam se, pa smo započeli s prvim časom.

PETNAEST

Vašington, okrug Kolumbija

Subota, 20. decembar 1980.

Sol Laski je dvadeset minuta nepomično stajao i gledao devojčicu. Ona mu je uzvraćala pogled, netremice, jednako nepokretna, skamenjena u vremenu. Imala je slamni šešir, lako zabačen na potiljak, i sivu kecelju preko jednostavne bele haljine. Bila je plavokosa i plavooka. Stajala je ruku sklopljenih napred, mišica istegnutih u nespretnoj detinjoj ljupkosti.

Neko stade između njega i slike i Sol zakorači unazad i u stranu radi boljeg pogleda. Devojčica u slamnom šeširu nastavila je da zuri u prazan prostor iz kog je istupio. Sol nije znao zašto ga je slika tako dotakla; većina radova Meri Kasat činila mu se presentimentalnim pastelnim mrljama mekih ivica, ali ovo delo mu je nateralo suze na oči kad je prvi put, pre skoro dvadeset godina, došao u Nacionalnu galeriju. Sada nijedna poseta Vašingtonu za njega nije bila potpuna bez hodočašća do Devojčice sa slamnim šeširom. Mislio je da ga to punačko lice i zamišljeni pogled donekle podsećaju na njegovu sestru Štefu, koja je tokom rata umrla od tifusa, iako je Štefina kosa bila mnogo tamnija, a oči daleko od plavih.

Sol se okrenu od slike. Svaki put kad bi došao u muzej obećao bi sebi da će posetiti nova odeljenja, da će provesti više vremena pored savremenih dela, i svaki put bi proveo previše vremena ovde, s devojčicom. Sledeći put, pomislio je.

Bilo je oko jedan i muzejski restoran se polako praznio kad je Sol došao do ulaza i zastao da pogleda stolove. Odmah je spazio

Arona za malim stolom u uglu, pored visoke biljke u saksiji. Sol mahnu i pridruži se mladiću.

„Zdravo, ujka Sole.“

„Zdravo, Arone.“

Solov nećak ustade i zagrli ga. Sol se osmehnu, uhvati dečka za mišice i pogleda ga. Nije više dečak. Aron će u martu napuniti dvadeset šest godina. Možda više nije dečak, ali je još mršav. Sol vide Davidov osmeh, nagore okrenute uglove usana, ali tamne kovrdže i krupne oči koje su ga gledale iza naočara bile su Rebekine. Ipak, tamna koža i visoke jagodice bile su samo Davidove, neka vrsta dodatnog nasleđa sabre, rođenog Izraelca. Aron i njegov blizanac bili su trinaestogodišnjaci, sitni za svoj uzrast, kad je izbio Šestodnevni rat. Sol je doleteo u Tal Aviv pet sati prekasno da stupi u borbu, makar kao medicinar, ali ne prekasno da čuje Arona i Isaka kako neumorno prepričavaju podvige svog starijeg brata Avnera, vazduhoplovnog kapetana - iz druge ruke, naravno. Sol je čuo i dodatne pojedinosti o hrabrosti Aronovog i Isakovog rođaka Haima, koji je zapovedao bataljonom na Golanskoj visoravni. Dve godine kasnije Avner je bio mrtav, ubila ga je egipatska raketa zemljavazduh u Izraelskoarapskom ratu. Sledećeg avgusta došao je na Haima red da pogine kao žrtva zaboravljenog izraelskog minskog polja postavljenog tokom Jomkipurskog rata. Aron je tog leta napunio osamnaest godina i bio je krhak od astme koja ga je mučila od detinjstva. David, njegov otac, pokvario je svaki Aronov plan za uključivanje u borbe.

Aron je svim srcem želeo da postane komandos ili padobranac kao njegov brat Isak. Kad su ga svi rodovi odbili zbog astme i lošeg vida, dečko je završio koledž i onda odigrao svoj poslednji adut. Stao je pred svog oca i zatražio od Davida... zamolio je Davida... da upotrebi svoje stare veze u obaveštajnoj službi i nađe mu mesto. Aron je stupio u Mosad juna 1974.

Nije obučavan za terenskog agenta; Izrael je imao previše bivših komandosa i drugih heroja da služe u Mosadu, pa ovom vitkom pametnom mladiću na ivici bolesti nije morao da nametne tako teške zadatke. Aron je prošao uobičajenu obuku iz samoodbrane i rukovanja oružjem, čak je donekle postao vešt u rukovanju malom beretom kalibra 22, omiljenom u Mosadu, ali njegova prava veština bila je kriptografija. Posle tri godine rada u komunikacijskim službama u Tel Avivu, i još godine provedene na terenu negde na Sinaju, Aron je došao u Vašington da radi s obaveštajnom ekipom u izraelskoj ambasadi. Činjenica da je bio sin Davida Eškola nije bila na odmet u dobijanju ovako značajnog imenovanja.

„Kako si, ujka Sole?“, upita Aron na hebrejskom.

,,Dobro“, reče Sol. „Govori engleski, molim te.“

,,U redu“, reče Aron bez traga stranog naglaska.

„Kako su ti otac i brat?“

„Bolje nego kad smo poslednji put razgovarali“,reče Aron.„Lekari misle da će otac ovog leta moći da malo proboravi na farmi. Isak je unapređen u pukovnika.“

„Lepo, lepo“, reče Sol. Pogledao je tri dosijea koje je njegov nećak poređao po stolu. Pokušao je da smisli način da obrne događaje, tako da dečko ne bude uključen, a da on ipak dobije sve informacije koje Aron može da mu obezbedi.

Kao da mu čita misli, Aron se nagnu napred i reče uzbuđenim šapatom: „Ujka Sole, u šta si se to upetljao?“

Sol trepnu. Pre šest dana pozvao je Arona i pitao ga može li mu nabaviti neke informacije o Vilijemu Bordenu ili o sudbini Frensisa Haringtona. To je bilo glupo; Sol je godinama izbegavao da se obrati porodici ili da upotrebi porodične veze, ali nestanak mladog Haringtona ga je uznemirio, a i plašio se da će odlaskom u Čarlston propustiti neki ključni podatak o Bordenu - o Oberstu. Aron ga je pozvao sa sigurnog telefona i rekao: „Ujka Sole, reč je o onom tvom nemačkom pukovniku, zar ne?“ Sol nije porekao. Svi su u porodici znali za Solovu opsednutost neuhvatljivim nacistom kog je upoznao u logoru tokom rata. ,,Ti znaš da Mosad ne operiše u Sjedinjenim Državama, zar ne?“, dodao je Aron. Sol na to nije rekao ništa i njegovo ćutanje reklo je sve. On je radio s Aronovim ocem kad su borbene grupe Irgun cvaj leumi i Hagana bile ilegalne i aktivne; kupovali su američko oružje i fabrike oružja i slali ih rasklopljene u Palestinu, gde su sve sastavljali i spremali za neizbežni arapski prelazak granica novorođene cionističke države.„U redu“, odgovorio je Aron na ovo ćutanje. „Učiniću šta mogu.“

Sol trepnu i skide naočari da ih obriše salvetom. ,,Nu, šta hoćeš da kažeš?“, reče. „Zanima me taj Borden. Frensis je nekada bio moj student. Otišao je u Los Anđeles da sazna nešto o tom čoveku. Verovatno u vezi s razvodom, ko zna? Kad se nije vratio na vreme, a objavljeno je da je gospodin Borden poginuo, jedan prijatelj me je pitao mogu li da pomognem, pa sam se setio tebe, Arone.“ ,,Aha“, reče Aron. Dugo je i uporno posmatrao svog ujaka; najzad je zatresao glavom i uzdahnuo. Osvrnuo se da vidi ima li neko dovoljno blizu njih da ih čuje ili da vidi preko Solovih leđa. Onda je otvorio.prvi dosije. ,,U ponedeljak sam odleteo u Los Anđeles“, reče Aron.

„Nisi valjda?!“, prenerazio se Sol. On je samo hteo da njegov nećak okrene nekoliko telefonskih brojeva u Vašingtonu, da upotrebi one složene kompjutere koje izraelska ambasada koristi u poslednje vreme - naročito one u kancelariji u kojoj sedi šest agenata Mosada - i da možda pogleda u izraelske ili američke tajne dosijee. Nije očekivao da će dečko već sutradan da odleti na Zapadnu obalu.

Aron mahnu rukom. „Nije mi bilo teško“, reče. „Imam dosta nagomilanih slobodnih dana. A kad si ti zatražio nešto od nas, ujka Sole? Uvek si davao, davao i davao, još otkako sam bio mali. Od novca iz Njujorka školovao sam se na univerzitetu u Haifi iako smo mi to mogli da platimo. Znači, kad ti zatražiš neku sitnicu, ja ne treba da ti učinim?"

Sol protrlja čelo. ,,Ti nisi Džems Bond, Modi“, reče upotrebivši Aronov nadimak iz detinjstva. „Osim toga, Mosad ne operiše u Sjedinjenim Državama.“

Aron nije ni trepnuo na ovo. „Bio sam na odmoru, ujka Sole“, rekao je. „Hoćeš li da čuješ šta sam radio na odmoru ili nećeš?“ Sol klimnu glavom.

„Taj tvoj gospodin Harington odseo je ovde“, reče Aron i gurnu preko stola crnobelu fotografiju hotela na Beverli Hilsu. Sol nije podigao sliku; pogledao ju je i vratio Aronu.

„Saznao sam veoma malo“, reče Aron. „Gospodin Harington se prijavio osmog decembra. Jedna konobarica se setila da je crvenokosi mladić koji odgovara Haringtonovom opisu doručkovao u hotelskoj kafeteriji devetog ujutru. Nosač misli da je video nekoga kako u žutom datsunu kakav je Harington iznajmio izlazi s hotelskog parkinga tog utorka oko tri po podne. Nije bio siguran.“ Aron gurnu preko stola dva lista papira. „Ovo su fotokopije novinskog članka... jedan odeljak... i policijskog izveštaja. Žuti datsun je pronađen parkiran blizu aerodromske kancelarije Herca u sredu, desetog. Hercje naplatio račun od Haringtonove majke. Anonimna novčana uputnica na trista dvadeset devet dolara i četrdeset osam centi stigla je u hotel u ponedeljak, petnaestog. Istog dana kad sam ja stigao tamo. Na kovertu je bio žig Njujorka. Znaš li ti nešto o tome, ujka Sole?“

Sol ga samo pogleda.

„Nisam ni mislio da znaš“, reče Aron. Zatvorio je dosije. „Najčudnija u svemu tome je činjenica da su dva honorarna saradnika agencije gospodina Haringtona - Denis Lilend i Selbi Vajt - iste nedelje poginuli u saobraćajnoj nesreći. U petak, dvanaestog decembra. Vozili su se iz Njujorka u Boston, a prethodno su obavili međugradski telefonski razgovor... Šta je, ujka Sole?“

,,Ništa.“

,,Za trenutak si mi izgledao kao da ti je muka. Jesi li poznavao te momke? Vajt je išao na Prinston s Haringtonom... on je od Vajtovih iz Hajanis Porta.“

„Upoznao sam ih“, reče Sol. ,,Nastavi.“

Aron lako zaškilji gledajući ujaka. Sol se setio da je Aron kao dečak imao isti takav izraz na licu kad nije bio siguran da li su ujakove fantastične priče za laku noć istinite. „Šta god da se desilo, izgleda veoma profesionalno", reče Aron. „Onako kako bi to izvele američke zločinačke porodice - nova mafija. Tri žrtve. Krajnje čisto. Dva tela u saobraćajnoj nesreći; za kamionom koji ih je gurnuo s puta još se traga. Treći leš je nestao zauvek. Ali, pitanje glasi - na čemu je Frensis Harington radio u Kaliforniji kad je toliko uznemirio profesionalce - ako je to bila mafija - da su se vratili svom starom načinu sređivanja poslova? I zašto sva trojica? Lilend i Vajt su imali stalne poslove, a rad za Haringtonovu bezveznu detektivsku agenciju bio im je povremena zabava za vikend. Harington je prošle godine imao otprilike tri slučaja, od kojih dva slučaja razvoda za prijatelje. Treći je bio gubljenje vremena - pokušao je da pronađe biološke roditelje nekog bednika četrdeset osam godina nakon što su ga ostavili."

„Kako si saznao sve ovo?“, upita Sol tiho.

„Razgovarao sam sa Haringtonovom honorarnom sekretaricom kad sam se vratio u sredu i dandva kasnije otišao uveče do njegove kancelarije.“

„Povlačim sve što sam rekao, Modi. Ima u tebi nešto od Džemsa Bonda.“

,,Aha“, reče Aron. Pogledao je oko sebe. U restoranu se ručak više nije služio, pa su se stolovi praznili kako su ljudi izlazili. Ostao je dovoljno onih koji jedu sporo da Sol i Aron ne budu sumnjivi, ali niko im nije bio bliži od pet metara. Negde u podrumskom hodniku izvan restorana zaplakalo je neko dete, glasom nalik na sirenu. „Još nisi ništa čuo, ujka Sole“, reče Aron otežući poput kauboja.

„Samo napred.“

„Sekretarica mi je rekla da je Haringtona često zvao telefonom čovek koji se nije predstavljao", reče Aron. „Policija je htela da zna ko je taj tip. Rekla im je da ne zna... a Harington nije vodio beleške o slučaju za potrebe pravdanja putnih troškova i slično. Kako god bilo, taj novi klijent dao je Frensisu toliko posla da je ovaj pozvao stare školske drugove da mu pomognu.“

,,Aha“, reče Sol.

Aron otpi malo kafe. „Rekao si da je Harington bio tvoj nekadašnji student, ujka Sole. U registru Kolumbije ga nema.“

„Slušao je dva tečaja“, reče Sol. „Rat i Ijudsko ponašanje i Psihologija agresije. Frensis nije propao na Prinstonu zato što je bio glup... bio je sjajan i dosađivao se. Moji časovi nisu mu bili dosadni. A sad nastavi, Modi.“

Aron je odlučno stisnuo usne i to je Sola podsetilo na najtvrdoglaviji izraz lica Davida Eškola dok bi s njim kasnih bledih noći na farmi pored Tel Aviva raspravljao o moralnosti gerilskog rata. „Sekretarica je rekla policiji da je Haringtonov klijent zvučao kao Jevrejin", reče Aron. „Meni je rekla da uvek prepozna Jevreje po govoru. Ovaj je zvučao kao stranac. Kao Nemac ili Mađar.“

„Nur

„Hoćeš li mi reći šta se dešava, ujka Sole?“

,,Ne sada, Modi. Ni ja nisam siguran.“

Aronove usne ostadoše stisnute. Kucnuo je ostala dva dosijea. Bili su deblji od prvog. „Imam ja ovde štošta mnogo luđe od Haringtona i te slepe ulice“, reče. „Čini mi se da bi pogodba bila poštena.“

Sol lako podiže obrve. „Znači, sada je ovo razmena, a ne usluga?“ Aron uzdahnu i otvori drugi dosije.„Borden, Vilijem D. Navodno rođen osmog avgusta hiljadu devetsto šeste u Habardu, država Ohajo, ali na to ime nema dokumenata od krštenice izdate te godine do iznenadne poplave kartica socijalnog osiguranja, vozačkih dozvola i tako dalje, hiljadu devetsto četrdeset šeste. Na takve pojave kompjuteri FBI-ja obično obrate pažnju, ali u ovom slučaju kao da neko nije dao ni prebijene pare za to. Kad bismo posetili groblja oko Habarda, država Ohajo... gde god se to nalazilo... mislim da bismo pronašli nadgrobni spomenik podignut malom Biliju Bordenu, neka ga anđeli uznesu ii rajsko naselje i tako dalje. U međuvremenu, naš odrasli gospodin Borden kao da se prosto stvorio u Njuarku, Nju Džerzi, početkom četrdeset šeste. Sledeće godine preselio se u Njujork. Ko god da je bio, imao je para. Bio je jedan od onih nevidljivih finansijera brodvejskih komada tokom sezona četrdeset sedme i četrdeset osme. Ulagao je s velikim momcima, ali se, izgleda, nije družio s njima. Makar ja nisam uspeo da iskopam nikakav trač o tome u starim novinama, a nijedan od staraca koji su radili s nekim od tih drevnih producenata i agenata ga se ne seća.

Elem, Borden je pedesete prešao u Los Anđeles, iste godine je finansirao svoj prvi film i od onda je tamošnja institucija. Tokomezdesetih postao je vidljiviji. Poznavaoci Holivuda znaju ga kao Švabu ili Velikog Bila Bordena. Povremeno je priređivao zabave, ali nikad toliko razuzdane da se umeša policija. Bio je pravi svetac... nijedan saobraćajni prekršaj, ni prelazak ulice na nedozvoljenom mestu... ništa. Ili je tako, ili je imao dovoljno uticaja da mu sve nestašluke izbrišu iz kartona. Šta ti misliš, ujka Sole?“

„Šta još imaš?“

,,Ništa“, reče Aron. „Ništa osim malo studijskog propagandnog materijala, fotografije kapije kuće herr Bordena na Bel Eru... i isečaka iz Los Anđeles tajmsa i Verajetija o njegovoj smrti u avionskoj nesreći prošle sedmice."

„Mogu li to da vidim, molim te?“, upita Sol.

Kad je njegov ujak završio sa čitanjem, Aron tiho reče: ,,Je li on tvoj Nemac, ujka Sole? Tvoj Oberst?“

„Verovatno", odgovori Sol. „Želeo sam da saznam."

,,I poslao si Frensisa Haringtona da to utvrdi one sedmice kad je Borden poginuo od bombe u avionu.“

„Jesam.“

,,I tvoj bivši student i oba njegova saradnika poginuli su u tri dana.“

„Nisam znao za Denisa i Selbija dok mi ti nisi kazao“, reče Sol. „Nisam ni pomislio da bi mogli da budu u opasnosti."

,,U opasnosti od koga?.“, upita čvrsto Aron.

,,U ovom trenutku zaista ne znam“, reče Sol.

„Reci mi ono što znaš, ujka Sole. Možda možemo da pomognemo.“

,,Vi?“

„Levi. Den. Džek Koen i gospodin Bergman."

„Ljudi iz ambasade?“

„Džek je moj nadzornik, ali mi je i prijatelj", reče Aron. „Reci nam šta se dešava i pomoći ćemo.“

,,Ne“, reče Sol,.

,,Ne, ne možeš ili ne, nećeš?“

Sol se osvrnu preko ramena. „Restoran se zatvara za nekoliko minuta", reče. „Hoćemo li da pođemo negde drugde?“

Uglovi Aronovih usana se zategnuše. „Troje od prisutnih... onaj par pored vrata i mladić koji ti je najbliži... to su naši ljudi. Ostaće dok god nam ovde treba još neko.“

„Znaći, već si im rekao?“

„Nisam, samo Leviju. On je ionako obavio posao s aparatom.“

„Kakav posao s aparatom?“

Aron izvuče fotografiju iz trećeg i najdebljeg dosijea. Na njoj je bio nizak čovek tamne kose; imao je raskopčanu košulju i kožni mantil, tamne oči teških kapaka i svirepa usta. Prelazio je usku ulicu, a peševi otkopčanog mantila lepršali su za njim.

„Ko je ovo?“, upita Sol.

„Harod“, reče Aron. „Toni Harod.“

„Saradnik Vilijema Bordena“, reče Sol.„Njegovo ime spomenuto je u članku u Verajetiju.“

Aron izvadi još dve fotografije iz dosijea. Harod je stajao ispred vrata garaže i držao karticu, očigledno spreman da je gurne u mali aparat ugrađen u zid od cigle. Sol je i ranije viđao takve sigurnosne brave. „Gde je ovo snimljeno?“, upitao je.

„U Džordžtaunu, pre Četiri dana.“

,,U ovom Džordžtaunu?“, upita Sol. „Šta je radio u Vašingtonu? Zašto si ga fotografisao?"

„Levi ga je fotografisao", reče Aron s osmehom. Prisustvovao sam pogrebu gospodina Bordena na Forest Launu u ponedeljak. Toni Harod održao je govor. Imao sam malo vremena, ali provera je pokazala da je gospodin Harod bio blizak s gospodinom Bordenom. Kad je Harod u utorak odleteo za Vašington, pratio sam ga. Ionako sam morao da se vratim kući.“

Sol zatrese glavom. „Znači, pratio si ga u Džordžtaun.“

„Nisam morao, ujka Sole. Telefonirao sam Leviju i on ga je pratio od aerodroma. Ja sam mu se pridružio kasnije. Tako smo dobili snimke. Hteo sam da porazgovaram s tobom pre nego što ih pokažem Denu ili gospodinu Bergmanu."

Sol se namršti gledajući dve fotografije. „Ne vidim da su ove slike posebno značajne“, reče. „Je li ova adresa važna?“

,,Nije“, reče Aron. ,,To je kuća iznajmljena firmi Bektroniks, podružnici kompanije HRL.“

Sol slegnu ramenima. ,,Je li to važno?“

,,Nije“, odgovori Aron. „Ali ovi ljudi jesu.“ Spustio je još pet fotografija na sto. „Levi se dovezao u kombiju telefonske kompanije Bel“, reče Aron prilično zadovoljno. „Nalazio se na deset metara visokom telefonskom stubu i odatle je snimio ove ljude kako odlaze uskim prolazom između kuća. Prolaz je sa svih strana savršeno skriven. Ovi tipovi izađu iz kuće, prođu pokrivenim pločnikom dovde, otvore kapiju i uđu pravo u limuzine. Susedi ne mogu da ih vide. S kraja prolaza su nevidljivi. Savršeno.“

Svi ljudi na ovim crnobelim snimcima bili su uhvaćeni u istom pokretu između kapije i limuzine; slike su bile zrnaste od velikog uvećanja. Sol je pažljivo pogledao svih pet i rekao: „Ovo meni ništa ne znači, Modi.“

Aron se uhvati za glavu. „Koliko već živiš u ovoj zemlji, ujka Sole?“ Pošto Sol nije ništa rekao, Aron pokaza prstom fotografiju čoveka sitnih očiju, snažnih vilica i guste talasaste bele kose. „Ovo je Džems Vejn Sater, vernicima poznatiji kao prečasni Džimi Vejn. Jesi li ga se setio?“

,,Nisam“, reče Sol.

„Televizijski propovednik“, reče Aron. „ Počeo je u autobioskopu pretvorenom u crkvu, u mestu Dotanu u Alabami, hiljadu devetsto šezdeset četvrte, a sada poseduje satelitske i kablovske televizijske kanale i korporaciju oslobođenu poreza, čiji je profit oko sedamdeset osam miliona dolara godišnje. Politički stoji malo udesno od Atile Hunskog. Ako prečasni Džimi Vejn objavi da je Sovjetski Savez đavolovo oruđe - a to radi svaki dan preko televizije - dvanaestak miliona ljudi kaže: ’Aleluja’. Čak je i premijer Begin pažljiv prema tom mamlazu. Neki od njegovih dobrovoljnih priloga stižu u Izrael u obliku oružja. Sve za spas Svete zemlje.“

„Nije nikakva novost da Izrael sarađuje s desničarskim fundamentalistima", reče Sol. „Znači, zbog ovoga ste se ti i tvoj prijatelj Levi uznemirili? Možda je gospodin Harod vernik.“

Aron poče da se nervira. Vratio je fotografije Haroda i Satera u dosije i nasmešio se kad je konobarica došla da im naspe još kafe. Restoran je sada bio gotovo prazan. Kad je žena otišla, Aron reče pomalo uzbuđeno: „Džimi Vejn Sater nam je najmanja briga, ujka Sole. Prepoznaješ li ovog čoveka?“ Dotakao je fotografiju čoveka mršavog lica, tamne kose i duboko usađenih očiju.

"Ne.“

,,To je Niman Trask“, reče Aron. „Bliski savetnik senatora Keloga iz Mejna. Sećaš li se? Kelogu je za dlaku izmakla kandidatura za potpredsednika na prošlogodišnjem kongresu stranke." „Stvarno?“, reče Sol. ,,A koje stranke?“

Aron zatrese glavom. „Ujka Sole, šta ti uopšte radiš kad već ne obraćaš pažnju na događaje oko sebe?“

Sol se osmehnu. „Ništa naročito", reče. „Svake nedelje držim časove iz tri predmeta. Još radim kao savetnik nastavnog osoblja iako ne moram. Na klinici obavljam puni istraživački program. Izdavač očekuje moju drugu knjigu do šestog januara..."

,,U redu...“, reče Aron.

,,Na klinici još imam najmanje dvanaest sati neposrednog psihološkog savetovanja svake sedmice. U decembru sam bio na četiri seminara, od čega dva u Evropi, i na sva četiri podneo rad...“ „U redu“, reče Aron.

„Prošla sedmica bila je neobična jer sam vodio samo jednu univerzitetsku javnu raspravu', reče Sol. „Gradonačelnikova komisija i Državna savetodavna komisija oduzmu mi bar dve večeri sedmično. Nego, Modi, zašto je taj gospodin Trask toliko važan? Zato što je jedan od savetnika senatora Keloga?“

„Nije on jedan od savetnika", reče Aron. ,,On je prvi savetnik. Priča se da Kelog ne ide ni u toalet bez dogovora s Nimanom Traskom. Osim toga, za poslednju stranačku izbornu kampanju Trask je sakupio mnogo priloga. Postoji izreka: ’Gde se Niman kreće, novac se zameće.’“

,,Divno“, reče Sol. „ A šta je s ovim gospodinom?" Kucnuo je po čelu čoveka koji je donekle ličio na glumca Čarltona Hestona.

„Džozef Filip Kepler“, reče Aron. „Bivši treći čovek CLA u vreme Lindona Džonsona, nekada zadužen za rešavanje problema u Ministarstvu spoljnih poslova, a trenutno medijski konsultant i komentator mreže PBS.“

,,Da“, reče Sol, „odnekud mi je poznat. Ima emisiju nedeljom uveče?“

„Rafalna paljba“, reče Aron. „Poziva birokrate iz vlade da ih osramoti. Ovo je“ - Aron kucnu fotografiju niskog ćelavog namrštenog muškarca - „Čarls K. Kolben, specijalni pomoćnik zamenika direktora Federalnog istražnog biroa.“

„Zanimljiva titula“, reče Sol. „Može da znači ništa i svašta.“

,,U ovom slučaju znači vraški mnogo“, reče Aron. „Kolben je verovatno jedini među osumnjičenima srednjeg ranga u aferi Votergejt koji nije otišao u zatvor. Neki kažu da je on bio mozak iza budalaština Gordona Lidija. Umesto da ga optuže, postao je još važniji, dok su se tuđe glave kotrljale.“

„Šta sve ovo znači, Modi?“

„Samo trenutak, ujka Sole, najbolje smo ostavili za kraj.“ Aron skloni sve fotografije osim jedne. Na njoj je bio mršav, izuzetno dobro odeven muškarac star šezdesetak godina. Seda kosa bila mu je gusta i upadljiva, a držanje savršeno. Čak i na zrnastom crnobelom snimku Sol je video preplanuli ten, skupu odeću i prefinjeno gospodarsko držanje, koje može da stvori samo veliko bogatstvo.

,,K. Arnold Barent“, reče Aron, zastade na trenutak i nastavi, „zvani prijatelj predsednika. Svaka prva porodica od Ajzenhauerove naovamo provela je bar jedan odmor u nekom od Barentovih skrovišta. Barentov otac bavio se čelikom i železnicom... bio je običan milioner... prosjak u poređenju sa Barentom Mlađim i njegovim milijardama. Kad bi leteo iznad bilo kog dela Menhetna i odabrao neki oblakoder, bilo koji, najverovatnije bi kompanija smeštena na najvišem spratu bila podružnica konglomerata kojim upravlja konzorcijum čiji je vlasnik K. Arnold Barent. Mediji, mikročipovi, filmski studiji, nafta, umetničke slike ili dečja hrana - Barent u svemu ima udela.“

„Šta je ’K’?“ upita Sol.

„Niko nema pojma“, reče Aron. „K. Arnold Stariji nikad to nije otkrio, a njegov sin o tome ne govori. U svakom slučaju, Tajna služba voli kad predsednik s porodicom ode kod Barenta u goste. Barentove kuće su obično na ostrvima... on poseduje ostrva po celom svetu, ujka Sole... a položaj, obezbeđenje, heliodromi, satelitske veze i ostalo u svakoj bolji su nego u Beloj kući.

Jednom godišnje - obično u junu - Barentova Fondacija za zapadno nasleđe priređuje svoj ’letnji logor’ - sedam dana zabave za najvažnije dečake Zapadne polulopte. Dolazi se samo na poziv, a da bi dobio poziv moraš biti najmanje ministar u usponu... ili nekadašnja legenda koja se povukla. Govorkanja na koja smo naišli tokom poslednjih nekoliko godina pričaju o bivšim nemačkim kancelarima koji igraju oko logorske vatre i pevaju bezobrazne pesme u društvu nekadašnjih američkih ministara spoljnih poslova i jednim ili dva bivša predsednika. To je mesto gde bi vođe trebalo da se opuste i kuliraju... je li to američka fraza, ujka Sole?“

,,Jeste“, reče Sol. Gledao je Arona kako sklanja poslednju fotografiju. „Reci mi šta sve ovo znači, Arone. Zašto je Toni Harod iz Holivuda otišao na tajni sastanak s ovom petoricom koje bi - to sam Bog zna - trebalo da prepoznam, a nisam?“

Aron stavi dosijea u torbu i sklopi ruke. Uglovi usana mu se zategnuše. ,,Ti reci metii, ujka Sole. Filmski producent, bivši nacista, za koga misliš da je onaj tvoj bivši nacista, poginuo je u avionskoj nesreći verovatno izazvanoj bombom. Ti šalješ bogatog studenta da glumi detektiva u Holivudu, da sazna nešto o producentovoj prošlosti, i on biva otet... gotovo sigurno i ubijen... k,\o i dvojica njegovih saradnika amatera. Nedelju dana kasnije saradnik naciproducenta... čovek koji, prema opštem mišljenju, u sebi udružuje privlačnost šarlatana i zlostavljača dece... leti u Vašington i sastaje se s najčudnijim skupom drmatora i sivih eminencija otkako je Jaser Arafat održao prvu sednicu svog Izvršnog komiteta. Šta se dešava, ujka Sole?“

Sol skinu naočari i obrisa stakla. Nije progovorio čitav minut. Aron je čekao. ,,Modi“, reče Sol najzad, ,,ja ne znam šta se dešava. Mene je zanimao samo Oberst... čovek za kog verujem da je bio Vilijem D. Borden. Do danas nisam čuo ni zajednog od ovih ljudi. Nisam imao pojma ni ko je Borden dok nisam video njegovu sliku u nedeljnom Njujork tajmsu i uverio se da je on oberst Vilhem fon Borhert, pripadnik Waffen SS...“ Sol zaćuta, stavi naočari i drhtavim prstima pređe preko čela. Znao je da svom nećaku sigurno izgleda kao pometeni zbunjeni starac. U tom trenutku nije glumio.

„Ujka Sole, meni možeš da kažeš šta nije u redu“, reče Aron na hebrejskom.„Dozvoli da pomognem."

Sol klimnu glavom. Osetio je da mu naviru suze i brzo je okrenuo glavu.

,,A ako je to na bilo koji način važno za Izrael“, nastavi Aron, ,,ako predstavlja bilo kakvu opasnost... mi moramo da radimo zajedno, ujka Sole.“ ,

Sol se uspravi. Pretnja. Odjednom je video svog oca kako nosi malog Juzefa u toj povorci nagih bledih muškaraca i dečaka u Helmnu, osetio je ponovo šamar i stid, i tačno znao... kao što je njegov otac tačno znao... da spas porodice ponekad mora da bude najvažniji zadatak, jedini zadatak. Uzeo je Arona za ruku obema rukama.„Modi... moraš da mi veruješ. Mislim da mnogi od ovih događaja nemaju veze jedni s drugima. Čovek za kog sam mislio da je Oberst iz logora verovatno nije to. Frensis Harington bio je pametan, ali neuravnotežen... odbacivao je svaku odgovornost kao što je pre tri godine odbacio Prinston. Dao sam mu neprijatno veliku akontaciju za troškove kako bi zavirio u prošlost Vilijema Bordena. Siguran sam da će uskoro Frensisova majka... ili sekretarica... ili devojka... dobiti od njega razglednicu s poštanskim žigom ostrva Bora Bora ili tako nekog mesta..."

„Ujka Sole...“

„Molim te, Modi, slušaj me. Frensisovi drugovi... oni su poginuli u nesreći. Zar nisi poznavao nikoga ko je poginuo u sudaru?

Tvoj stric Haim, recimo, kad se vozio džipom s Golana na sastanak s devojkom malo boljom od nafkeh[2]...“

„Ujka Sole...“

„Slušaj me, Modi. Igraš se Džemsa Bonda onako kako si se nekada igrao Supermena. Sećaš se? Onog leta kad sam došao u goste... imao si devet godina... bio si prevelik da skačeš s terase s peškirom oko vrata. Celog leta nisi mogao da se igraš sa svojim omiljenim ujakom zato što ti je noga bila u gipsu.“

Aron porumene i spusti pogled na sklopljene šake.

„Tvoje fotografije su zanimljive, Modi, ali šta nagovestavaju? Zaveru protiv Jerusalima? Ćeliju Arafatovog Al Fataha koja se sprema da pošalje bombe na granicu? Modi, video si bogate i moćne Ijude koji su se sastali s jednim pornografom u bogatom i moćnom gradu. Misliš li da je to bio tajni sastanak? I sam si rekao da K. Arnold Barent poseduje ostrva i kuće u kojima je čak i predsednik bezbedniji nego u svojoj kući. Ovo prosto nije bio javni susret. Ko zna u kakve prljave filmske posliće ti ljudi ulažu novac, ili kakve ogavne filmove taj tvoj prečasni Vejn Džim finansira.“ „Džimi Vejn“, reče Aron.

„Kako god“, reče Sol. „Zaista misliš da bi trebalo da uznemiravamo tvoje pretpostavljene u ambasadi, da uključimo prave agente ili čak da na sve ovo skrećemo pažnju Davidu, onako bolesnom, zato što su se neki meshuggener[3] sastali da razgovaraju o nekom prljavom filmu ili tako nečemu?“

Aronovo mršavo lice je plamtelo. Solu se za trenutak učinilo da će mladić zaplakati. ,,U redu, ujka Sole, nećeš mi ništa reći?“ Sol ponovo dodirnu nećakovu ruku. „Kunem ti se grobom tvoje majke, Modi, rekao sam ti sve što za mene ima smisla. Biću u Vašingtonu još dandva. Mogao bih da svratim i vidim Deboru i decu, pa ćemo ponovo porazgovarati. S one strane reke, je li tako?“

,,U Aleksandriji“, reče Aron. ,,Da. Šta radiš večeras?"

„Imam sastanak", reče Sol. „Ali sutra... voleo bih da dođem na domaći obed.“ Sol pogleda preko ramena tri Izraelca koji su, pored njih, ostali jedini u restoranu. ,,A šta ćemo reći njima?“ Sada Aron popravi naočari. „Samo Levi zna zašto smo ovde. Ionako smo krenuli na ručak...“ Aron vatreno pogleda Sola u oči. „Znaš li ti šta radiš, ujka Sole?“

„Da“, reče Sol.„Znam. A sada želim da radim što je manje moguće, da se malo odmorim do kraja raspusta i da se spremim za januarska predavanja. Modi, nećeš nekome od njih...“ - on pokaza glavom - „...naložiti da me prate ili tako nešto? To bi moglo da bude neprijatno izvesnoj... ovaj, koleginici s kojom ću, nadam se, večerati."

Aron se osmehnu. „Ionako nemamo dovoljno ljudi“, reče.„Samo Levi ima terenski status. Hari i Barbara rade sa mnom u šifrantskom.“ Obojica ustadoše. „Vidimo se sutra, ujka Sole? Hoćeš li da dođem po tebe?“

,,Ne, unajmio sam auto“, reče Sol. „Oko šest?“

,,I ranije ako možeš“, reče Aron. „Da imaš vremena da se poigraš s bliznakinjama pre večere.“

„Onda u pola pet“, reče Sol.

„I razgovaraćemo?“

,,Obećavam“, reče Sol.

Krenuli su uz stepenice do sale ispod kupole, zagrlili se i otišli svaki na svoju stranu.

Sol je ostao u prodavnici poklona dok nije video Harija, Barbaru i tamnoputog muškarca po imenu Levi kako zajedno odlaze. Onda se polako popeo na sprat i otišao u odeljenje impresionista.

Devojčica u slamnom šeširu još ga je čekala, gledajući s onim lako uplašenim, lako zbunjenim, lako povređenim izrazom lica koji je pokretao nešto u Solu. Stajao je dugo pred njom, misleći na porodicu, na osvetu i na strah. Uhvatio je sebe kako razmišlja sopstvenoj moralnosti - ako ne i o svom duševnom zdravlju -jer je uključio dvoje nejevreja u nešto što nikada neće postati njihova borba.

Odlučio je da se u hotel vrati pešice, da se dugo i polako tušira vrelom vodom i da pročita deo knjige Mortimera Adlera. Onda će, po jeftinijoj tarifi, pozvati Čarlston i porazgovarati s Natali i šerifom ako bude moguće. Reći će im da je njegov sastanak prošao dobro; da je shvatio kako producent koji je poginuo u avionskoj nesreći nije bio nemački pukovnik iz njegovih ružnih snova. Priznaće da je u poslednje vreme bio veoma napet i pustiće ih da sami izvedu zaključke iz njegove analize Nine Drejton i događaja u Čarlstonu.

Sol je još stajao ispred slike devojčice u slamnom šeširu, duboko zamišljen, kad je jedan duboki glas iza njega rekao: „Vrlo lepa slika, zar ne? Baš je tužno što je devojčica koja je pozirala za nju sada sigurno mrtva i istrulela."

Sol se okrenu. Iza njega je stajao Frensis Harington. Oči su mu čudno sijale, a pegavo lice bilo mu je bledo poput posmrtne maske. Mlitave usne trzale su se naviše kao da ih vuku nekakve kuke na kanapu, sve dok mu zgrčena grimasa nije otkrila zube jezivo oponašajući osmeh. Ruke i noge krenule su napred kao da će zagrliti Sola. '

„Guten Tag, mein alte Freund“,[4] reče ta stvar koja je nekada bila Frensis Harington. „ Wiegehts, mein kleiner Bauer?... Kako je moj omiljeni mali pion?“

ŠESNAEST

Čarlston

Četvrtak, 25. decembar 1980.

U predvorju bolnice stajala je metar visoka srebrna okićena jelka, smeštena u sredinu čekaonice. Pet praznih ali u šareni papir umotanih paketa ležalo je razbacano u podnožju drvceta, a po granama su mu visili papirnati ukrasi koje su načinila deca. Sunce je belim i žutim pravougaonicima ukrasilo podne pločice.

Šerif Bobi Džo Džentri je ušao u predvorje, klimnuo glavom prijemnoj sekretarici i krenuo ka liftovima. ,,’Jutro i srećan Božić, gospođo Hauel“, doviknuo joj je. Pritisnuo je dugme i stao da čeka; u rukama je držao veliku papirnu kesu.

„Srećan Božić, šerife!“, odvrati mu sedamdesetogodišnja volonterka. ,,Oh, šerife, imate li minut za mene?“

„Naravno, gospođo Hauel.“ Džentri se udalji od otvorenih vrata lifta i priđe pultu. Stara dama na sebi je imala pastelnozelenu bluzu koja se nije slagala s tamnijim zelenilom plastične borove grane na ultrapasu ispred nje. Dva ljubavna romana, pročitana i zaboravljena,ležala su pored telefonskog imenika.„Šta mogu da učinim za vas, gospođo Hauel?“

Starica se nagnu napred i skinu bifokalne naočari okačene za lanac od perli. „Ona obojena žena u četvorci, ona koju su doneli sinoć“, započe ona uzbuđenim, gotovo zavereničkim šapatom. „Da, gospođo Hauel?“

„Sestra Oleander kaže da ste presedeli pored nje čitavu noć... kao na straži... i da ste jutros postavili zamenika ispred njene sobe pošto ste morali da idete...“

„To je Lester“, reče Džentri. Naslonio je kesu na grudi. „Lester i ja jedini u Službi šerifa nismo oženjeni i to. Zato smo preuzeli praznične smene.“

,,Pa, lepo“, reče gđa Hauel, malo pometena, ,,ali, mi smo se pitale, sestra Oleander i ja, pošto je bilo Badnje veče, i danas je Božić i sve, ovaj... za šta je ta obojena devojka optužena? Mislim, znam da je to možda službena tajna i sve, ali da li je istina da je osumnjičena za ubistva u Mansardu i da je privedena silom?“

Džentri se osmehnu i nagnu napred.„Gospođo Hauel, umete li da čuvate tajnu?“

Volonterka vrati debele naočari na nos, napući usne, uspravi se u stolici i klimnu glavom. „Naravno, šerife“, reče. „Ono što mi kažete neće otići dalje od ovog pulta.“

Šerif ponovo klimnu glavom, nagnu se još bliže i prošaputa joj u uho: „Gospođica Preston je moja verenica. To joj se baš ne dopada, pa sam je držao zaključanu u podrumu. Sinoć je pokušala da pobegne dok smo obilazili grad i pevali božićne pesme, pa sam morao da je isprebijam. Lester je sada gore drži na nišanu dok se ja ne vratim."

Pre nego što je ušao u lift, šerif se osvrnuo preko ramena i namignuo. Gospođa Hauel sedela je besprekorno kao i do tada, ali naočari su joj skliznule na vrh nosa, a usta su joj bila lako otvorena.

Natali je podigla pogled kad je Džentri ušao u dvokrevetnu sobu u kojoj je ležala sama.

„Dobro jutro i srećan Božić!“, povikao je. Privukao je stočić s točkovima i spustio kesu na njega. ,,Ho, ho, ho.“

„Srećan Božić“, reče Natali. Govorila je s naporom i promuklo. Trgnula se i spustila levu ruku na grlo.

„Jeste li već videli te modrice?“, upita je Džentri i nagnu se da ih ponovo pogleda.

,,Jesam“, odgovori ona šapatom.

,,Ko god da je to uradio, ima prste kao Van Klajbern[5]11, reče šerif. „Kako vam je glava?“

Natali dodirnu debeli zavoj na levoj slepoočnici. „Šta se dogodilo?“, upita hrapavo. „Mislim, sećam se da me je davio, ali ne i da me je udario u glavu...“

Džentri je vadio kutije od stiropora iz kese. „Je li vam jutros dolazio lekar?“

„Nije otkako sam se probudila.“

„Doktori misle da ste udarili glavom u vrata dok ste se rvali s tim tipom“, reče šerif. Skinuo je poklopce s velikih plastičnih čaša vrele kafe i soka od pomorandže. ,,To je samo uboj, malo je krvario. Onesvestili ste se od davljenja.“

Natali dodirnu grlo i trže se kad se seti osećaja. „Sada znam kako je kad te neko davi“, prošaputa i slabašno se osmehnu.

Džentri zatrese glavom. ,,Ne, savladao vas je stežući vas za vrat, ali onesvestili ste se od prekida dovoda krvi u mozak, ne od nedostatka vazduha. Tip je znao šta radi. Da je stegao još malo nastala bi u najmanju ruku oštećenja mozga. Hoćete li engleski uštipak uz kajganu?"

Natali je zurila u bogati doručak pred sobom - kafa, uštipci, kajgana, slanina, kobasice, sok od narandže i voće. „Gde ste ovo uzeli, za ime sveta?“, upita zapanjeno. „Već su mi donosili doručak, koji nisam mogla da pojedem... poširana jaja kao od gume i tanak čaj. Koji to restoran radi ujutru na Božić?“

Džentri skide šešir i položi ga na srce s vrlo povređenim izrazom lica. „Restoran? Restoran? Dakle, gospođo, ovo je bogobojazan grad koji poštuje Božić. Jutros nijedan restoran nije otvoren... osim možda kafane Toma Delfina tamo na Međudržavnom. Tom je agnostik. Ne, gospođo, ova hrana potiče iz kujne vašeg sluge pokornog. A sada jedite da se ne ohladi.“ „Hvala vam... šerife", reče Natali. „Ali neću moći da pojedem sve ovo...“

,,I ne treba“ reče Džentri. ,,To je i moj doručak. Evo paprika."

„Ali, moje grlo...“

„Doktor kaže da će vas boleti nekoliko dana, ali da možete normalno da jedete. Prijatno."

Natali zinu, ali ne reče ništa, nego se maši viljuške.

Džentri izvadi iz kese mali tranzistor i spusti ga na sto. Većina stanica emitovala je božićnu muziku. On nađe stanicu klasične muzike i pusti Hendlovog Mesiju da se zaori sobom.

Činilo se da Natali kajgana vrlo prija. Otpila je malo kafe i rekla: „Ovo je sjajno, šerife. A Lester?“

„Njega retko ko opisuje kao sjajnog“, reče Džentri.

,,Ne, mislim, da li je još ovde?“

,,Nije“, reče Džentri. „Vratio se u stanicu i ostaće tamo do podneva. Onda Stjuart dolazi da ga zameni. Ne brinite, Lester je već doručkovao"

„Odlična kafa“, reče Natali. Pogledala je Džentrija preko mnoštva kutija. „Lester kaže da ste proveli noć ovde.“

Džentri je nekako uspeo da istim pokretom skine šešir i slegne ramenima. „Ova prokleta jaja se ohlade čak i kad ih spakujem u ove glupe kutije od stiropora", reče.

„Jeste li mislili da će... ko god bio... da se vrati?“, upita Natali.

,,Ne baš“, odgovori Džentri,„ali nismo imali mnogo vremena da porazgovaramo sinoć pre nego što su vam dali injekciju. Pomislio sam kako ne bi škodilo da imate s nekim da proćaskate kad se probudite."

„Proveli ste Badnje veče u bolničkoj stolici“, reče Natali.

Džentri se široko osmehnu.„Pa šta? To je bilo zabavnije nego da gledam gospodina Magua u ulozi Skrudža po dvadeseti put.‘

„Kako ste me sinoć tako brzo našli?“, upita Natali; i dalje je govorila s naporom, ali manje promuldo.

„Pa, imali smo dogovor da se vidimo“, reče DžentrL„Pošto niste bili kod kuće, a na sekretarici nije bilo poruke od vas, provezao sam se na putu kući pored kuće Melani Fuler. Znam da je obilazite po navici." „Niste videli mog napadača?"

„Ne. Samo vas na prednjem sedištu, nekako skljokanu. Držali ste okrvavljen fotoaparat.“

Natali odmahnu glavom.,,1 dalje se ne sećam da sam ga udarila aparatom", reče. „Pokušavala sam da dohvatim tatin pištolj."

„Hmmm, to me podseti", reče Džentri. Prišao je svojoj zelenoj šerifskoj jakni koju je prebacio preko stolice, izvadio automatik kalibra 32 iz džepa i spustio ga na stočić pored Natalinog soka od narandže.„Zakočio sam ga“, reče.„Još je pun.“

Natali je podigla krišku tosta, ali nije zagrizla. ,,Ko je to bio?“ Džentri odmahnu glavom. „Rekli ste da je bio belac?“

,,Da. Videla sam mu samo nos... deo obraza... i oči, ali sigurna sam da je belac.“

,,Godine?“

„Nisam sigurna. Činilo mi se da je negde vaših godina... tridesetak možda.“

,,Da li ste se setili nečega što mi sinoć niste rekli?“, upita Džentri. ,,Ne, sigurna sam“, reče Natali. „Bio je u kolima kad sam dotrčala natrag. Mora da je ležao na podu pozadi..." Natali spusti tost i strese se.

„Razbio vam je svetlo u kolima“, reče Džentri dovršavajući kajganu. „Zato se nije upalilo kad ste otvorili leva vrata. Kažete da ste videli svetlo na spratu kuće Melani Fuler?“

,,Da. Ne u hodniku ni u spavaćoj sobi. Možda u gostinskoj sobi. Videla sam svedo kroz proreze na šalonima."

„Evo, pojedite ovo“, reče Džentri i gurnu tanjirić sa slaninom prema njej. „Jeste li znali da je u kući isključena struja?“

Natali podiže obrve. ,,Nisam“, reče.

„Verovatno je bila baterijska lampa“, reče Džentri. „Možda ona velika s akumulatorom."

„Znači, vi mi verujete?"

Džentri je zatvarao kutije i bacao ih u korpu za otpatke. Zastao je i zagledao se u Natali. „Zašto vam ne bih verovao? Niste sami sebi napravili to na grlu.“ „Ali zašto bi iko pokušao mene da ubije?“, upita Natali tiše nego što je njeno bolno grlo zahtevalo.

Džentri skloni kutije i čaše ispred nje. „A, ne“, reče. „Ko god da je bio taj tip, nije pokušao da vas ubije. Želeo je da vas povredi...“ „I uspeo je“, reče Natali i oprezno dotače grlo i zavijenu glavu. „...i da vas uplaši.“

,,I u tome je uspeo“, reče Natali. Pogledala je oko sebe. „Bože, kako mrzim bolnice.“

„A šta je ono rekao?“, upita Džentri.„Ponovite mi.“

Natali sklopi oči. ,,’Želiš da pronađeš tu ženu? Traži u Džermantaunu.“

„Ponovite još jednom", reče Džentri. „Pokušajte da to izgovorite istim tonom i izrazima koje ste čuli.“

Natali ponovi jednoličnim beskrvnim glasom.

,,To je to?“, upita Džentri. „Bez naglaska, bez dijalekta?“

„Tako je“, reče Natali. „Vrlo monotono. Kao radijski voditelj kad čita vremensku prognozu.“

„Nimalo lokalnog prizvuka?“

»Ne.“

„Jenkijevski naglasak možda?“, upita Džentri. Ponovio je rečenicu oponašajući njujorški izgovor tako precizno da se Natali glasno nasmejala uprkos bolnom grlu.

,,Ne“,rekla je.

„Novoengleski? Nemački? Njudžerzijski jevrejski izgovor?“, upita Džentri i besprekorno izgovori rečenicu na sva tri govora.

,,Ne“, smejala se Natali. „Dobri ste“, reče. „Ali govorio je jednostavno - jednolično.“

,,A boja i visina glasa?“

„Dubok glas, ali ni izbliza kao vaš“, reče Natali. „Nekakav meki bariton.“

,,Je li to mogla da bude žena?“, upita Džentri.

Natali trepnu. Pomislila je na odraz u ogledalu, dok joj se vid već prelivao crvenilom - mršavo lice, delić obraza, uske oči. Pomislila je na snagu ruku i šaka. Moglaje biti žena, mislila je. Veoma snažna žena. ,,Ne“, reče naglas. ,,To je samo osećaj, ali napad jeelovao kao napad muškarca, ako me razumete. Mada me nikada ranije nije napao nijedan muškarac. I ovaj napad nije bio seksualan...“ Ućutala je i porumenela.

„Razumem vas“, reče Džentri.„U svakom slučaju, trag je i to što vaš napadač, ko god bio, nije pokušavao da vas ubije. Ljudi obično ne prenose poruke onima koje pokušavaju da ubiju.“ „Poruke?“, reče Natali.

„Možda je ’upozorenje’ bolja reč“, reče Džentri. „Bilo kako bilo, napad je ubeležen kao nasrtaj naslepo i mogući pokušaj silovanja. Nisam mogao da ga upišem kao pljačku jer vam nije uzeo ni tašnu ni ništa.“ Sklonio je sve osim čaša za kafu, a onda je izvukao mali termos iz sada gotovo prazne bele kese. „Želite li još malo kafe?“ Natali je oklevala. „Naravno", rekla je najzad i gurnula svoju čašu prema šerifu. „Obično se unervozim od kafe, ali izgleda da poništava dejstvo injekcije koju su mi dali sinoć.“

„Osim toga“, reče Džentri sipajući kafu oboma,„Božić je.“ Sedeli su ćutke neko vreme i slušali trijumfalni finale Mesije.

Kad se muzika završila i voditelj počeo da komentariše program, Natali upita: „Ja zapravo nisam morala da ostanem u bolnici noćas, zar ne?“

„Doživeli ste prilično gadnu traumu“, reče Džentri.„Bili ste bez svesti najmanje deset minuta. Udarili ste u futrolu na napadačevom ramenu i stavili su vam osam kopči na glavu.“

„Ali mogla sam da odem kući, zar ne?“

,,Verovatno“, reče Džentri, ,,ali ja nisam hteo da odete kući. Verovatno ne bi bilo pametno da budete kod kuće sami, niste bili u stanju da odlučite da li biste pošli kod mene, a ja nisam hteo da provedem Badnje veče sedeći u neobeleženim kolima ispred vaše kuće. Osim toga, trebalo je da ostanete preko noći u bolnici radi posmatranja. Čak je i lekar tako rekao.“

„Pošla bih kod vas“, reče Natali tiho. U njenom glasu nije bilo ni traga koketerije. „Bojim se“, reče jednostavno.

Džentri klimnu glavom. ,,Aha.“ Popio je kafu. ,,I ja. Ne znam ni zašto, ali imam utisak da smo se do guše uvalili u nešto što ne shvatamo.“

„Znači, i dalje verujete u Solovu priču?“

„Bolje bih se osećao da sam razgovarao s njim otkako je pre šest dana otišao“, reče šerif. „Ali ne moramo da progutamo svaki deo njegove priče da bismo znali da se nešto oko nas dešava.“ „Mislite li da ćete uhvatiti čoveka koji me je sinoć napao?“, upita Natali. Odjednom umorna, naslonila se na jastuke i malo uspravila krevet.

,,Ne ako se oslanjamo na otiske prstiju i materijalne tragove“, reče Džentri. „Proveravamo krv s nikona, ali to nam neće mnogo reći. Jedini način da ga otkrijemo jeste da nastavimo s nekom vrstom istrage.“

„Ili da sačekamo da me ponovo napadne", reče Natali.

,,A-a“, reče Džentri. „Mislim da vas neće ponovo napasti. Mislim da su preneli svoju poruku."

,,’Želiš dapronađeš tu ženu? Traži u Džermantaunu“,izgovori Natali.„Ta žena je Melani Fuler?“

„Da li vam neka druga pada na pamet?“

,,Ne. Gde je Džermantaun? Da li to mesto stvarno postoji? Mislite li da se to odnosi na Solovog Obersta na neki način... kao neka šifra?“

„Znam za nekoliko mesta po imenu Džermantaun“, reče šerif. „Delovi nekih gradova na severu zovu se tako. U Filadelfiji postoji istorijska četvrt s takvim imenom, mislim. Ali, u zemlji možda postoji stotinu četvrti koje se tako zovu. U mom malom atlasu ih nema, ali otići ću u biblioteku da pogledam bolje izvore. Ne zvuči kao šifra... nego prosto kao ime nekog mesta...“

„Ali zašto bi nam neko rekao gde je ona?“, upita Natali. ,,I ko bi to mogao da zna? I zašto bi rekao baš nama?“

„Odlična pitanja", reče Džentri. „ Još ne znam odgovore. Ako je Solova priča istinita, onda u celoj toj priči ima mnogo štošta što ni on sam ne razume.“

,,Je li moguće da je tip od sinoć... nekakav agent same gospođice Fuler? Neko koga je upotrebila onako kako je Oberst upotrebio Sola? Možda je ona još u Čarlstonu i pokušava da nas navede na lažan trag.“

„Moguće je, naravno“, reče Džentri, „ali svaki takav scenario koji sam ja zamislio prepun je rupa. Ako je Melani Fuler živa i ako je u Čarlstonu, zašto bi se otkrila obavestivši nas o tome? I ko smo, do đavola, mi? Dve gradske policije, službe za zaštitu zakona triju država i prokleti FBI istražuju ovo. Sve tri televizijske mreže objavile su reportaže prošle sedmice, prošlog ponedeljka na konferenciji za novinare okružnog tužioca bilo je pedeset izveštača, a neki od njih još njuškaju naokolo... iako više ne obraćaju mnogo pažnje na šerifovu službu. To je još jedan razlog zbog kog nisam upisao u zvanični izveštaj da ste sinoć bili parkirani ispred kuće Melani Fuler. Zamislio sam u glavi naslov u Nacionalnom preznojavaču[6]: SMRTONOSNA ČARLSTONSKA KUĆA ZAMALO DA ODNESE JOŠ JEDNU ŽRTVU.“

,,Pa, koji scenario za vas ima najviše smisla?"

Džentri je završio sređivanje sobe, pomerio stočić i seo na ivicu kreveta. Za tako krupnog čoveka odisao je neobičnom lakoćom i gracioznošću, kao da se ispod ružičaste kože i sala krije utrenirani sportista. „Recimo da je Solova priča istinita", reče šerif tiho. „Ako je tako, onda se nekoliko tih vampira uma okrenulo jedni protiv drugih. Nina Drejton je mrtva... video sam njen leš pre i posle vožnje u mrtvačnicu. Šta god da je bila nekada, sada je samo uspomena... pepeo... oni koji su preuzeli njeno telo kremirali su je.“

,,Ko je preuzeo telo?“, upita Natali.

„Nisu joj rodbina“, reče Džentri. „Nisu joj ni prijatelji, ne pravi. Bili su to jedan njujorški advokat, izvršilac njenog testamenta, i dvojica ljudi iz korporacije u čijem je Upravnom odboru Nina Drejton sedela.“

„Znači, Nine Drejton više nema“, reče Natali. ,,Ko preostaje?“ Džentri podiže tri prsta.„Melani Fuler, Vilijem Borden... Solov Oberst...

„To je dvoje“, reče Natali zureći u treći podignuti šerifov prst. ,,Ko još?“

„Jedno milion nepoznatih", reče Džentri i zamigolji sa svih deset prstiju. „Hej, doneo sam vam božićni poklon.“ Otišao je do jakne i vratio se s kovertom u ruci. U kovertu su bile božićna čestitka i avionska karta.

„Karta za Sent Luis“, reče Natali.„Za sutra.“

„Aha. Za danas nije bilo karata.“

,,Da li vi to mene proterujete iz grada, šerife?“

„Mogli biste tako reći“ osmehnu se Džentri.„Znam da uzimam previše slobode, gospođice Preston, ali osećaću se vraški bolje ako budete dalje odavde sve dok se ova glupost ne završi.“

„Ne znam šta da vam kažem“, reče Natali. „Zašto bih bila bezbednija u Sent Luisu? Ako me neko progoni, može lako da me pronađe i tamo.“

Džentri skrsti ruke. ,,To je istina, ali ne mislim da vas iko progoni. A vi?“ Pošto mu nije odgovorila, on nastavi. ,,U svakom slučaju, pre neki dan ste mi rekli da imate prijatelje tamo... Frederik bi mogao da dođe kod vas...“

„Ne trebaju mi telohranitelji ni dadilje“, reče Natali ledeno. ,,Ne“, reče Džentri,„ali tamo biste bili zauzeti i okruženi prijateljima. I bili biste daleko od ovoga što se dešava ovde.“

,,A šta je s otkrivanjem ubice mog oca?“, reče Natali. „Šta je s nadzorom nad kućom Melani Fuler dok nam se Sol ne javi?“ „Postaviću zamenika da motri na kuću gospojice Fuler“, reče Džentri. „Gospođa Hodžis je odobrila da neko bude u njenoj kući... gore, u sobi gospodina Hodžisa. Ona gleda u dvorište.“

,,A šta ćete vi da radite?“

Džentri podiže šešir s kreveta, popravi krunu i stavi ga na glavu. „ Ja ću da uzmem nekakav odmor“, reče.

,,Odmor?“, prenerazi se Natali.„Usred svega ovoga? Pored svega što se događa?“

Džentri se osmehnu.„To isto su mi rekli i dole u gradu. Ali,ja nisam bio na odmoru skoro dve godine, i okrug mi duguje pet sedmica. Mislim da mogu da uzmem nedeljudve ako hoću.“ „Kad vam počinje odmor?“, upita Natali.

„Sutra.“

„I kuda idete?“ U njenom glasu nije se čula samo radoznalost.

Džentri protrlja obraz. ,,Pa, mislio sam da trknem na Sever i provedem dandva u Njujorku. Odavno nisam bio tamo. A onda sam mislio da skoknem na dvatri dana u Vašington."

„I da potražite Sola“, reče Natali.

„Mogao bih da ga potražim“, reče šerif otegnuto i pogleda na sat. „Hej, več je kasno. Lekar treba da svrati svakog časa. Verovatno će vas otpustiti.“ Zastao je. ,,Da se vratimo na ono kad ste rekli da biste došli kod mene u goste...“

Natali se prope na jastucima. ,,Je li to poziv?“, upita.

,,Aha“, reče Džentri. „Više bih voleo da ne boravite mnogo u svojoj kući pre nego što odete za Sent Luis. Naravno, možete da uzmete sobu u hotelu, a ja bih zamolio Lestera ili Stjuarta da se smenjuju sa mnom...“

„Šerife", reče ona, „pre nego što pristanem, da raščistimo nešto.“

Džentri se uozbilji.„Samo napred."

„Dosadilo mi je da vas zovem serife’, a još više da vi mene zovete ’gospođice Preston’“, reče Natali. „Ili prelazimo na ti, ili ništa od svega."

„Što se mene tiče može“, reče Džentri s osmehom, „gospođice Preston."

„Ima samo jedna nevolja", reče Natali. ,,Ne mogu sebe da nateram da vas zovem Bobi Džo.“

„Nisu mogli ni moji prijatelji", reče Džentri. „Nadimak Bobi Džo prihvaćen je tek kad su me ljudi prozvali tako pošto sam postao zamenik ovde u Čarlstonu. Zadržao sam taj nadimak kad sam se kandidovao za šerifa.“

„Kako su vas zvali drugovi u detinjstvu?“, upita Natali.

„Druga deca zvala su me Buca“, reče Džentri i nasmeši se.„Majka me je zvala Rob.“

,,Da“, reče Natali. „Hvala na pozivu, Robe. Prihvatam."

Svratili su do Nataline kuće samo da se ona spakuje i javi se očevom advokatu i nekim prijateljima. Sređivanje ostavštine i prodaja studija trajaće najmanje mesec dana. Natali nije imala razloga da ostaje u Čarlstonu.

Božić je bio sunčan i topao. Džentri je vozio polako, dužim putem do centra; krenuo je Avenijom Kosgrov preko reke Ešli i izašao na Ulicu Miting. Bio je četvrtak, ali sve je izgledalo kao da je nedelja.

Večerali su rano. Džentri je spremio pečenu šunku, pire krompir, prokule i krem od čokolade. Okrugli trpezarijski sto pomerio je do velikog prozora. Srkutali su kafu i gledali kako rani suton izvlači boje iz okolnih kuća i stabala. Posle toga, dok su se pojavljivale prve zvezde, obukli su jakne i pošli u dugu šetnju. Iz kuća su dozivali decu i prekidali njihove igre s novim igračkama. U zatamnjenim sobama treperili su televizori.

„Misliš li da je Sol dobro?“, upita Natali. Prvi put od jutros počeli su da razgovaraju o ozbiljnim temama.

Džentri zavuče ruke duboko u džepove jakne. „Nisam siguran", reče,„ali imam utisak da se nešto dogodilo.“

,,Ne dopada mi se zamisao da se skrivam u Sent Luisu“, reče Natali. „Šta god da se događa, čini mi se da dugujem svom ocu učešće u tome.“

Džentri se nije usprotivio. „Znaš šta“, reče. „ Ja ću da proverim šta je s profesorom i dokle je stigao, a onda ćemo se čuti da isplaniramo sledeći korak. Mislim da će jednoj osobi biti lakše da se pobrine za to.“

„Ali Melani Fuler je možda ovde, u Čarlstonu“, reče Natali. ,,Ne znamo šta je onaj tip sinoć hteo da nam kaže.“

„Mislim da stara dama nije ovde“, reče Džentri. Ispričao joj je o kratkoj vožnji Artura Luelina po cigare u noći ubistava - o vožnji koja se završila udarom u podnožje mosta brzinom od sto pedeset kilometara na sat, negde u okolini Atlante. „Prodavnica cigara gospodina Luelina blizu je hotela Mansard“, reče Džentri.

„Znači, ako je Melani Fuler sposobna da izvede ono o čemu je Sol govorio...“

,,Aha“, reče Džentri. „Sve je potpuno ludo, ali ima smisla.“

„Znači, misliš da se ona krije u Atlanti?"

„Ne mislim", reče Džentri. „Suviše je blizu. Mislim da je odletela ili se odvezla iz Atlante što je pre mogla. Prošlog ponedeljka bila je nekakva gužva na Međunarodnom aerodromu Hartsfild -dva dana posle ubistava. Neka žena ostavila je na aerodromu torbu s dvanaest hiljada dolara... niko nije umeo da je opiše. Jedan tamošnji nosač... čovek od četrdeset godina, savršenog zdravlja... umro je posle snažnog napada padavice. Proverio sam sve smrti koje su se dogodile te noći, šestočlana porodica poginula je u sudaru na Međudržavnom putu dva osam pet kad je u njihov karavan udario kamion. Vozač kamiona zaspao je za volanom. Jedan čovek u Rokdejl Parku ubio je zeta iz pištolja; posvađali su se oko toga ko je vlasnik čamca koji je već godinama bio u porodici. Blizu stadiona u Atlanti našli su leš beskućnika... Šerifova služba izjavila je da je telo provelo tamo skoro nedelju dana... A taksista po imenu Stiven Lenton izvršio je samoubistvo u svojoj kući. Policija kaže da su njegovi prijatelji izjavili kako je bio depresivan otkako ga je ostavila žena.“

„Kako bi bilo šta od toga moglo da ima veze s Melani Fuler?“, upita Natali.

,,U tome je zabava“, reče Džentri. „U pretpostavkama.“ Stigli su do malog parka. Natali sede na ljuljašku i stade polako da se njiše naprednazad. Džentri se uhvatio za lanac sledeće ljuljaške.„Ono što je čudno u samoubistvu gospodina Lentona jeste što se ubio dok je bio u smeni. Ljudi se uglavnom ne ubijaju dok su na poslu. Ne biste nikad pogodili gde je uzeo poslednju mušteriju..." Natali prestade da se ljulja. ,,Ne znam... Oh! Na aerodromu?“ ,,Aha.“

Ona zatrese glavom. ,,To nema nikakvog smisla. Ako je Melani Fuler želela da otputuje nekuda s aerodroma u Atlanti, zašto bi ostavila novac ili se mučila da ubije nosača ili taksistu?“

„Pretpostavimo da ju je nešto uznemirilo", reče Džentri. ,,Možda se predomislila u žurbi. Taksistin privatni auto je nestao - njegova bivša žena gnjavila je policiju zbog toga skoro čitavu nedelju, sve dok se najzad kola nisu pojavila."

„Gde?“, upita Natali.

,,U Vašingtonu, okrug Kolumbija", reče Džentri. ,,U samom centru." -

„Ništa od svega toga nema smisla", reče Natali. „Zar nije mnogo verovatnije da se taksista jednostavno ubio i da mu je neko ukrao kola i ostavio ih u Vašingtonu?"

„Naravno da jeste“, reče Džentri. „Ali lepa stvar u priči Sola Laskog jeste što zamenjuje dugi spisak podudarnosti jednim jedinim objašnjenjem. Uvek sam bio veliki obožavalac Okamove oštrice*.11

Natali se osmehnu i zaijulja visoko.„Ali njome treba rukovati oprezno", reče. „Ako se istupi možeš sebi da presečeš grkljan."

,,Aha“, reče Džentri. Osečao se odlično. Večernji vazduh, zarđala škripa ljuljaške, kao iz njegovog detinjstva, i Natalino prisustvo zaverili su se da ga učine srećnim.

Natali ponovo stade.„I dalje želim da ostanem uključena", reče. „Možda bih mogla da odem u Atlantu i malo pronjuškam dok si ti u Vašingtonu."

,,Ja ostajem svega nekoliko dana“, reče Džentri.„Idi u Sent Luis, a ja ću te uskoro pozvati.“

,,To je rekao i Sol Laski.“

,,Slušaj“ reče Džentri. „Imam onu telefonsku sekretaricu, a imam i napravu kojom preslušavam poruke preko telefona kad nisam kod kuće. Uvek gubim stvari, pa sam kupio dve takve naprave. Ti ćeš uzeti jednu. Ja ću zvati svoj kućni broj svakog dana u jedanaest pre podne i jedanaest uveče. Ako imaš nešto da mi kažeš, ostavi poruku na sekretarici, a i ja ću tebi ostavljati poruke na isti način.“

Natali trepnu. „Zar nije jednostavnije da me prosto pozoveš?"

„Aha, ali ti možeš imati teškoća da stupiš u kontakt sa mnom.“

„Ali... tvoje privatne poruke...“

Džentri joj se široko osmehnu u tami. „Nemam tajni pred vama, gospođice", reče. „Odnosno, neću ih imati kad ti dam tu elektronsku spravicu.“

„Jedva čekam“, reče Natali.

Kad su se vratili, neko ih je čekao u Džentrijevoj kući. U dubokoj senci dugačkog trema sijao je žar cigarete. Natali i Džentri zastadoše na kamenoj stazi; šerif polako raskopča jaknu i Natali opazi dršku revolvera za pojasom. „Ko je to?“, upita Džentri tiho.

Cigareta zasija jače, a onda nestade kad se tamni obris uspravio. Natali stegnu Džentrija za levu mišicu kad je prilika krenula ka njima i stala pred stepeništem. „Zdravo, Robe“, reče duboki hrapavi glas. „Lepa noć za letenje. Svratio sam da vidim treba li ti vožnja do obale.“

„Kako si, Derile“, reče Džentri, a Natali oseti da se krupni šerif opustio.

Oči su joj se privikle na mrak i sad je razaznala visokog mršavog muškarca duge kose prosede na slepoočnicama. Bio je obučen u podsečene farmerke i majicu s izbledelim natpisom UNIVER-ZITET KLEMSON. Izborano i zamišljeno lice podsetilo je Natai na Morisa Judala[7] iz mlađih dana.

„Natali", reče Džentri, „ovo je Deril Miks, vlasnik agencije za avionski prevoz dole u luci. Deo godine provodi vozeći rokenrol grupe i svirajući bubnjeve s njima. Misli da je delom Čak Jiger[8], a delom Frenk Zapa. Išli smo zajedno u školu. Derile, ovo je gospođica Natali Preston."

„Drago mi je“, reče Miks.

Stisak njegove ruke bio je čvrst i prijateljski i dopao se Natali.

„Dovuci stolice“, reče Džentri., Ja idem po pivo.“

Miks ugasi cigaretu o ogradu i baci opušak u grmlje dok je Natali okretala stolicu od pruća prema ljuljašci na tremu. Miks sede na ljuljašku i prekrsti koščate noge; jedna sandala visila mu je o kaišu.

,,U koju ste školu išli?“, upita Natali. Činilo joj se da Miks deluje starije od Roba.

„Koledž Nortvestern, u Čikagu“, reče Miks svojim druželjubivim hrapavim glasom, „ali Rob je diplomirao s odličnim, a ja sam pao pa su me regrutovali. Godinudve bili smo cimeri. Dvojica preplašenih dečaka s Juga u velikom gradu.“

„Aha, kako da ne“, reče Džentri vrativši se s tri konzerve hladnog mičeloba. „Deril je odrastao na jugu - u južnom delu Čikaga. Prvi put je prešao Mejson-Diksonovu liniju[9] kad je došao kod mene za letnji raspust. Pokazao je dobar ukus preselivši se ovamo kad se vratio iz Vijetnama. I nije pao na ispitu. Napustio je koledž i stupio u vojsku iako je prošao obuku za marince pre studija, a na koledžu je bio antiratni aktivista.“

Miks povuče dobar gutljaj, zagleda se u konzervu na mutnom svetlu i iskrivi lice. „Gospode, Robe, i dalje piješ ovu sapunicu? Koliko puta treba da ti kažem da pređeš na pabst?“

„Znači, bili ste u Vijetnamu?“, upita ga Natali. Pomislila je na Frederika; on je odbijao da govori o godini koju je proveo u ratu besneo je na sam spomen Vijetnama.

Miks se osmehnu i klimnu glavom. „Jesam, gospođice. Dve godine sam bio vazdušni izviđač tamo. Leteo sam naokolo u mom malom pajper kabu i govorio momcima u brzim mašinama, pravim pilotima, gde da istovare svoj teret. Za sve vreme koliko sam bio tamo nisam ispalio nijedan hitac u besu. Bio je to najudobniji posao koji sam mogao da dobijem."

„Deril je bio oboren dvaput", reče Džentri.„On je jedini hipik od četrdeset godina kog poznajem koji ima punu fioku ordenja."

„Kupio sam ih u kantini", reče Miks. Popio je pivo, podrignuo i rekao: „Rekao bih da je večeras dobro vreme za vožnju avionom, a, Robe?“

„Drugi put, amigo“, reče Džentri.

Miks klimnu glavom, ustade i nakloni se Natali. „Bilo mi je zadovoljstvo, gospođice. Ako vam ikad zatreba zaprašivanje useva, vožnja čarterom ili dobar bubnjar, samo me potražite na aerodromu Maunt Plezant."

,,Svakako“, reče Natali s osmehom.

Miks pljesnu Džentrija po ramenu i strča niz stepenice u mrak, zviždeći pesmu High and. Mighty.

Natali i Džentri su tokom večeri slušali muziku, razgovarali o detinjstvu, igrali šah, pričali o odrastanju na Jugu i školovanju na Severu, prali sudove i pili kasni brendi. Natali je shvatila da među njima gotovo da nema napetosti, kao da poznaje Roba Džentrija već godinama.

Iznenadila se i obradovala prelepoj gostinskoj sobi, koju je Džentri držao čistu i spremnu. Golo drvo i jednostavan žičani krevet davali su sobi gotovo spartanski izgled, ali od strogosti su je spasavali raznobojni prekrivači i uzdržani zidni tapeti s motivom ananasa.

Džentri je pokazao Natali čiste peškire u kupatilu, poželeo joj laku noć, poslednji put proverio jesu li vrata zaključana i svetla u dvorištu pogašena, a onda je otišao u svoju spavaću sobu. Presvukao se u udobnu majicu i donji deo trenerke. Tokom prethodnih osam godina Džentri je četiri puta bio u bolnici zbog kamena u bubregu. Svi napadi dogodili su se noću. Bili su to kalcijumski kamenovi - njihovo nastajanje nije se moglo sprečiti, mada je šerif uglavnom izbegavao kalđjum u ishrani - i svaki put je, zbog neizrecivih bolova, jedva bio u stanju da pozove hitnu pomoć. Džentrija je mučilo što nešto može toliko da ga onesposobi i što nikakve pripreme ni nagoveštaji ne mogu da spreče tu bespomoćnost, ali je makar pidžame odavno zamenio majicama i donjim delovima trenerke kako jednom u dve godine, koliko je često u proseku imao napade, ne bi odlazio u bolnicu u pidžami.

Džentri okači futrolu s rugerom kalibra 357 na stolicu pored kreveta. Uvek ga je držao tu, kako bi mogao i po najvećem mraku da ga pronađe jednim pokretom ruke.

Nije odmah zaspao. Bio je svestan privlačne devojke u sobi na drugom kraju hodnika, a bio je svestan i da neće te noći otići niz hodnik u njenu sobu. Osetio je prijatnu napetost između njih, bio je u stanju da proceni koliko mu se ona dopada i - prostim oduzimanjem te privlačnosti od opšte seksualne napetosti među njima - ugrubo je procenio koliko se on dopada njoj. Džentri je posmatrao svetlost farova automobila kako klizi preko tavanice i lako se mrštio. Ne noćas. Kakve god postojale mogućnosti za vezu, noćas nije pravi trenutak. Svaki instinkt u šerifovoj glavi i telu urlao je na njega da što pre skloni Natali Preston iz Čarlstona, da je udalji od ludila koje se odigrava oko njih. Džentrijevi instinkti uvek su bili izvrsni; spasli su mu život nekoliko puta. I sada im je verovao.

Preuzeo je veliki rizik što ju je pozvao kod sebe, ali nije znao kako bi drugačije mogao da pazi na nju dok je ujutru ne smesti na avion. Neko ga je pratio... ne, ne neko, nego neki. Nije bio siguran u to do juče - bila je sreda, Badnji dan. Ujutru se vozao naokolo više od sat i po, potvrđujući činjenicu, identifikujući vozila. Nisu ga pratili onako nevešto kao pre nedelju dana; zapravo, vršili su posao tako vešto i stručno da ih je Džentri otkrio samo zahvaljujući svom povišenom nivou paranoje.

Bilo je uključeno najmanje pet automobila. Jedan je bio taksi, a ostala kola bila su neupadljiva i prosečna kakva se prave samo u Detroitu, ali troja od njih bila su ista ona s kojima se dan ranije igrao mačke i miša. Jedno vozilo išlo je za njim - daleko pozadi, nikad se ne primičući - sve dok on oštro ne promeni pravac, kada bi ga preuzela druga kola. Džentriju su trebala dva dana da shvati da je ponekad vozilo koje ga uhodi zapravo ispred. njega. Za tako složenu prismotru, znao je, potrebno je najmanje šest vozila, verovatno dvostruko više ljudi, i radio veza. Džentri je razmotrio mogućnost da je u ovo umešana Unutrašnja kontrola Uprave policije Čarlstona, ali ju je brzo odbacio. Kao prvo, u njegovom dosijeu, načinu života i trenutnom spisku slučajeva nije bilo ničega što bi podstaklo tako nešto. Drugo, budžet čarlstonske policije ovo ne bi podneo. Treće, policajci koje je poznavao ne bi mogli ovako dobro da uhode metu ni kad bi im život zavisio od toga.

Ko preostaje? FBI? Džentriju se Ričard Hejns nije dopadao, niti mu je verovao, ali nije mogao da smisli razlog zbog kog bi FBI sumnjao u čarlstonskog šerifa, ni povodom slučaja avionskog udesa, ni zbog ubistava u hotelu Mansard. Džentri odmahnu glavom i zagleda se u tavanicu.

Tonuo je u san, dremao je - sanjajući da je ponovo u Čikagu i da traži učionicu na koledžu - kad je Natali vrisnula.

Zgrabio je ruger i potrčao niz hodnik, još ne sasvim budan. Čuo je drugi, nekako prigušen krik, a onda jecaj. Kleknuo je na jedno koleno ispred vrata, uhvatio kvaku - nije bilo zaključano -i naglo otvorio vrata, ostajući skriven iza okvira. Četiri sekunde kasnije sagnuo se i zamahao rugerom levodesno.

Natali je bila sama. Sedela je na krevetu i jecala, prekrivši lice rukama. Džentri je pregledao sobu, proverio je li prozor zaključan, tiho spustio ruger na noćni ormarić i seo na ivicu kreveta pored nje.

,,Ja... ja... izvini", promucala je kroz suze. U njenom glasu nije bilo ni trunke izveštačenosti, samo strah i stid.„Sva... svaki... svaki put kad za... zadremam, njegove ru... ruke me uhvate preko sedišta..." Potisnula je jecaj, štucnula i potražila rukom kutiju papirnih maramica na noćnom ormariću.

Džentri je zagrli levom rukom. Na trenutak se ukrutila, a onda se meko naslonila na njega, jedva mu dodirujući kosom obraz i bradu. Nekoliko minuta njeno telo stresalo se u sitnim grčevima zbog šoka koju ju je probudio. ,,U redu je“, mrmljao je Džentri i milovao je po leđima. „Sve je u redu.“ Smirujući nju i sam se umirio, kao da mazi mače.

Nešto kasnije, kad je Džentri gotovo zaspao i bio uveren da je zaspao, Natali je podigla glavu, obgrlila ga oko vrata i poljubila ga. Poljubac je bio dug, vrlo nežan, i oboma se zavrtelo u glavi. Privijala se uz njega mekim, punim grudima.

Još malo kasnije, Džentri je podigao pogled dok ga je Natali objahivala; zabacila je ovalno lice i dugi vrat u nemoj strasti, prsti su im se čvrsto isprepleli, osećao je drhtaje kako prolaze kroz nju, kroz njega u nju, ali ne drhtaji straha, ne, ovog puta ne...

Avion za Sent Luis poletao je dva sata pre Džentrijevog aviona za Njujork. Poljubila ga je na rastanku. Oboje su bili rođeni, odrasli i vaspitani na Jugu, pa su bili svesni da će javni poljubac crne žene i belog muškarca, čak i na Jugu osamdesetih godina, izazvati neme prekore. Oboje ih je za to bilo baš briga.

„Pokloni za put“, reče Džentri i dade joj Njuzvik, jutarnje novine i tonski prijemnik za telefonsku sekretaricu. „Zvaću večeras“, rekao je.

Natali klimnu glavom, odluči da ne kaže ništa, okrenu se i hitro pođe da se ukrca.

Sat kasnije, negde iznad Kentakija, spustila je Njuzvik, uzela jutarnje novine i pronašla članak koji će joj zauvek izmeniti život. Bio je objavljen na trećoj strani.

FILADELFIJA (AP)

Policija Filadelfije još nema pouzdanih tragova ni osumnjičenih u slučaju ubistva četiri člana džermantaunske bande. Taj zločin, koji se dogodio na Badnje veče, detektiv za ubistva poručnik Leo Hartvel opisao je kao „jedan od najkrvavijih događaja koje sam video za deset godina rada u policiji“.

Četiri člana maloletničke ulične bande „Soul brikjard“ nađena su ubijena na božićno jutro u blizini džermantaunskog Market Skvera. Iako imena žrtava i pojedinosti ovog višestrukog ubistva nisu objavljeni, zna se da su žrtve bile stare između 14 i 17 godina i da su im tela unakažena. Poručnik Hartvel, inspektor zadužen za istragu, nije ni potvrdio ni porekao izjave očevidaca da su svoj četvorici dečaka odsečene glave.

„U toku je temeljna istraga“ kaže kapetan Tomas Morano, načelnik džermantaunskog Odeljenja za ubistva. „Ispitujemo svaki trag.“

Filadelfijska četvrt Džermantaun ima dugu istoriju nasilja među bandama. Tokom 1980. već su se dogodila dva ubistva, a šest ubistava iz 1979. pripisuje se ratu između bandi. „Ubistva na Badnji dan su zapanjujuća", kaže prečasni Vilijem Vuds, direktor Doma pomirenja u Džermantaunu. „Nasilje se smirivalo proteklih deset meseci, a ja ne znam da među bandama postoje nerešeni sukobi."

Grupa „Soul brikjard" jedna je od desetak maloletničkih bandi u oblasti Džermantauna. Priča se da je čini četrdesetak punopravnih i dva puta toliko povremenih članova. Kao i većina filadelfijskih uličnih grupa, i ova ima dugu istoriju sukoba s policijom, iako su poslednjih godina činjeni napori da se slika ovih grupa popravi, kroz programe prihvatanja koje finansira grad, kao što su Dom pomirenja i Pristup u zajednicu. Sva četiri ubijena mladića bili su članovi bande „Soul brikjard“.

Natali je znala odmah, nagonski, i bez ikakve sumnje, da ovaj događaj ima nekakve veze s Melani Fuler. Nije imala pojma kako bi stara gospođa iz Čarlstona mogla da bude umešana u rat bandi u Filadelfiji, ali ponovo je osetila ruke na vratu i čula topli šapat u desnom uhu: „Želiš da pronađeš tu ženu? Traži u Džermantaunu.“ Na Međunarodnom aerodromu Sent Luis - koji su stanovnici i dalje zvali Lambert Fild - Natali je odlučila da sprovede svoju odluku pre nego što se suviše uplaši. Znala je da, kad jednom pozove Frederika, kad se vidi s prijateljima, neće moći ponovo dade. Sklopila je oči i setila se svog oca kako leži, još bez šminke, u praznom pogrebnom zavodu, dok iznervirani pogrebnik bez prestanka ponavlja: „Očekivali smo porodicu tek sutra.“

Natali je kreditnom karticom platila kartu za sledeći let kompanije TVA za Filadelfiju. Pogledala je u novčanik; imala je još dvesta dolara u gotovom i šest stotina pedeset u putničkim čekovima. Proverila je da li još kod sebe ima novinarsku legitimaciju koju je dobila letos kad je radila za Čikago san tajms, a onda je pozvala Bena Jejtsa, urednika fotografije tog lista.

„Nat!“, čuo se njegov glas preko hrapavog pucketanja i aerodromske galame. „Mislio sam da imaš predavanja do maja.“ „Imam, Bene“, reče Natali, „ali sledećih nekoliko dana biću u Filadelfiji, pa sam pomislila da možda želiš snimke onog pokolja članova bande.“

„Naravno“, reče Jejts s oklevanjem. „Kakvog pokolja?"

Natali mu reče.

,,Do đavola“, reče Jejts, ,,to neće doneti nikakve fotografije. A i ako ih bude, stići će nam faksom.“

„Ali ako dobijem nešto zanimljivo, ti ćeš to želeti, Bene?“ „Aha, naravno“, reče urednik. „Šta se dešava, Nat. Jeste li ti i Džo dobro?“

Kao da ju je neko udario pesnicom u stomak. Ben nekako još nije čuo za smrt njenog oca. Sačekala je da dođe do daha i rekla: „Pričaću ti kasnije, Bene. Za sada, ako te pozove filadelfijska policija ili neko drugi, možeš li da potvrdiš da radim kao slobodnjak za San tajmsV'

Tišina je trajala svega sekundudve. ,,Da, naravno, Nat. Učiniću tako. Ali javi mi šta se dešava, hoćeš?“

„Svakako, Bene. Čim stignem. Časna reč.“

Pre polaska Natali je pozvala kompjuterski centar Univerziteta i ostavila poruku za Frederika da će ga uskoro pozvati. Onda je pozvala Džentrijev broj u Čarlstonu, saslušala njegov glas sa sekretarice i ostavila poruku: „Robe, ovde Natali." Rekla mu je za promenu plana i razloge za to. Oklevala je.„Čuvaj se, Robe.“

Direktni avion za Filađelfiju bio je prepun. Pored Natali je sedeo crnac, izuzetno dobro odeven i privlačan onima koji vole debeo vrat i izbačenu donju vilicu. Čitao je Vol strit žurnal. Natali je malo gledala kroz prozor, a onda je zadremala. Četrdeset pet minuta kasnije probudila se mamurna, pomalo izgubljena, i kajala se što je krenula u, po svemu sudeći, uzaludnu potragu. Izvadila je čarlstonske novine iz fototorbe i pročitala onaj članak po deseti put. Činilo joj se da je davno bila u Čarlstonu... s Robom Džentrijem.

„Vidim da čitate članak o nevoljama u mom susedstvu.“

Natali se okrenu. Elegantni muškarac pored nje spustio je časopis i smešio joj se preko čaše viskija.„Spavali ste dok je stjuardesa uzimala porudžbine“, reče. „Hoćete li da je pozovem?"

„Ne, hvala“, reče Natali. Nešto u ovom čoveku ju je odbijalo, mada su njegov osmeh, tihi glas i opušteno držanje nagoveštavali otvorenost i druželjubivost. „Kako to mislite ’u vašem susedstvu’?“

Pokazao je čašom novine. ,,To o bandama“, reče. ,,Ja živim u Džermantaunu. Te svinjarije se stalno događaju.“

„Možete li mi reći nešto o tome?“, upita ga Natali. „O bandama... o ubistvima?"

„O bandama mogu“, reče crnac glasom koji je podsetio Natali na grmljavinu basa glumca Džejmsa Erla Džonsa. „O ubistvima ne. Nisam bio u gradu nekoliko dana.“ Nasmešio se još šire. „Osim toga, gospođice, ja živim u malo boljem delu grada od ovih nevoljnika. Hoćete li otići u Džermantaun dok ste u Filadelfiji?"

,,Ne znam“, reče Natali. ,,Zašto?“

Osmeh krupnog muškarca još se više raširi, mada mu je bilo teško pročitati izraz u očima. „Nadam se da hoćete", reče opušteno. „Džermantaun je zanimljiv stari deo grada. U njemu ima lepote i bogatstva, kao i sirotinje i bandi. Voleo bih da upoznate obe strane dok ste u Filadelfiji. A možda i živite tamo. Prebrzo zaključujem."

Natali je pokušavala da se opusti. Ne može sve vreme da bude u stanju paranoidne strepnje. ,,Ne, idem u posetu", reče. ,,I volela bih da saznam sve o Džermantaunu... i dobro i loše.“ „Pošteno", reče njen saputnik. „Naručiću još jedno piće.“ Mahnuo je stjuardesi.„Sigurni ste da nećete ništa?“

„Mislim da bi mi prijala kokakola“, reče Natali.

Poručio je piće i ponovo se okrenuo njoj s osmehom.„Dobro“, rekao je. „Ako ću biti vaš zvanični vodič kroz Filadelfiju, pretpostavljam da treba da se upoznamo.“

,,Ja sam Natali Preston", reče Natali.

„Drago mi je, gospođice Preston“, reče njen sused i učtivo klimnu glavom. „Zovem se Džensen Luhar, vama na usluzi.“

Boing 727 nastavio je ka istoku, bez napora klizeći u sve bližu zimsku noć.

SEDAMNAEST

Aleksandrija, Virdžinija Četvrtak,

25. decembar 1980.

Po Arona Eškola i njegovu porodicu došli su na Božić, nešto posle dva sata iza ponoći.

Aron je spavao nemirno. Negde iza ponoći ustao je i sišao u kuhinju da pojede nekoliko prazničnih kolačića koje su im doneli Ventvortovi, njihovi susedi. Veče je bilo prijatno; treću godinu zaredom večerali su na Badnje veče s Ventvortovima i Donom i Tinom Sigram. Aronova žena Debora bila je Jevrejka, ali ni on ni ona nisu svoju veru shvatali preozbiljno; Debori je bilo pomalo neprijatno što je Aron sebe i dalje smatrao cionistom. Ona se dobro uklopila u Ameriku, često je mislio Aron. Ume da vidi sve strane svakog pitanja. Vidi čak i one koje ne postoje. Aronu je uvek bilo nelagodno na zabavama u ambasadi, kad bi Debora branila gledište PLO-a. Ne, ne PLO-a, ispravio se Aron grickajući treći i poslednji kolačić - nego Palestinaca. Evo, rasprave radi, rekla bi ona, ali umela je dobro da se raspravlja... bolje od Arona, koji je katkad smatrao sebe dobrim u malo čemu osim u šiframa i kodovima. Ujka Sol je uvek uživao u raspravama s Deborom.

Ujka Sol. Četiri dana Aron je razmišljao da li da o Solovom nestanku obavesti Džeka Koena, svog nadzornika i šefa ispostave Mosada u izraelskoj ambasadi u Vašingtonu. Džek je bio nizak tih čovek i delovao je druželjubivo i pomalo plaho. Bio je takođe i kapetan padobranaca kad je, pre četiri godine, učestvovao u napadu na Entebe, a smatrali su ga idejnim tvorcem zarobljavanja egipatskih raketa tokom Jomkipurskog rata. Džek bi znao da li je Solov nestanak ozbiljna stvar ili nije. Ali Levi je zahtevao opreznost. Aronov kolega iz šifrantskog odeljenja, Levi Kol, snimio je fotografije i pomogao Aronu da identifikuje ljude. Levi je bio oduševljen - bio je uveren da je Aron nabasao na nešto krupno - ali nije želeo da se obrati Džeku Koenu niti gospodinu Bergmanu, ambasadorovom pomoćniku, bez podrobnijih informacija. Upravo Levi je neupadljivo pomogao Aronu da prošle subote proveri mesne hotele u uzaludnoj potrazi za Solom Laskim.

U jedan i deset posle ponoći Aron je ugasio svetlo u kuhinji, pogledao bezbednosnu tablu u predvorju prizemlja i popeo se u svoju sobu da legne i zuri u tavanicu.

Bliznakinje su bile veoma razočarane; Aron je bio rekao Beki i Riji da će ujka Sol doći u subotu uveče. Sol je dolazio u Njujork svega tričetiri puta godišnje, ali Aronove četvorogodišnje bliznakinje su se radovale njegovim posetama. Aron ih je shvatao, sećajući se kako je i sam, kao dečak u Tel Avivu, jedva čekao da Sol dođe. Trebalo bi da svaka porodica ima ujaka ili strica koji ne obasipa decu poklonima, ali koji obraća pažnju kada deca kažu nešto važno, koji im uvek donese pravi poklon - ne obavezno velik, ali prikladan istinskim dubokim interesovanjima deteta - i koji priča priče i šale onim suvim, tihim tonom koji deca mnogo više vole od usiljene veselosti brojnih odraslih. Ne liči na Sola da ovako zanemari dogovor.

Levi je napomenuo da je Sol možda umešan u bombaški napad na kabinet senatora Keloga, koji se dogodio te iste subote. Veza s Nimanom Traskom bila je suviše očigledna da bi se zanemarila, ali Aron je znao da njegov ujak nikad ne bi uzeo udela u bombaškom napadu - imao je priliku krajem četrdesetih, kada su svi, od Aronovog oca do Menahema Begina, bili uključeni u iste aktivnosti Hagane kakve sada ti bivši gerilci osuđuju kao terorističke. Aron je znao da je Sol učestvovao u tri rata, ali u sanitetu, nikada kao borac. Sećao se kako je tonuo u san u telavivskom stanu, ili za letnjih noći na farmi, slušajući svog oca i ujka Sola kako se prepiru o moralnosti bombardovanja - Sol bi glasno tvrdio kako odmazda raketama A4 skajhok ubija decu isto tako namrtvo kao i gerilci PLO-a svojim kalašnjikovima.

Četiri dana istrage eksplozije u Senatorskom zdanju nije doveo Levija i Arona ni korak bliže istini. Levijevi uobičajeni izvori u Ministarstvu pravde SAD i FBI-ju nisu znali ništa ili nisu hteli da govore o ovom slučaju. Aronovi pozivi u Njujork nisu doneli ništa novo o Solu.

On je dobro, mislio je Aron i dodavao ujka Solovim glasom: Ne izigravaj Džemsa Bonda, Modi.

Aron je upravo zadremao, pletući san u kom su se bliznakinje igrale pored jelke Ventvortovih, kad je čuo buku iz predvorja.

U trenu se sasvim probudio. Zbacio je pokrivače, uzeo naočari s noćnog ormarića i izvadio iz fioke napunjenu beretu kalibra 22.

,,Š’a...“, upita Debora sneno.

,,Ćuti“, prošišta on.

Ne bi trebalo da iko može da uđe u kuću bez upozorenja. Ranijih godina ambasada je koristila njihov sadašnji dom kao sigurnu kuću. Nalazila se u tihoj slepoj uličici, udaljena od puta. Dvorište je bilo blistavo osvetljeno, kapija i zidovi načičkani elektronskim senzorima koji bi uključili alarm na bezbednosnim tablama u spavaćoj sobi i predvorju u prizemlju. Samu kuću štitila su čelikom ojačana vrata i brave koje bi odbile većinu profesionalnih obijača; senzori na vratima i prozorima takođe su bili povezani s alarmom. Deboru su nervirale brojne lažne uzbune koje su izazivali dvorišni senzori, i nedugo nakon useljenja isključila je deo sistema. To je bila jedna od retkih prilika u njihovim braku kad je Aron vikao na nju. Sada je Debora prihvatala bezbednosne sisteme kao deo cene koju plaća za život u predgrađu. Aron nije voleo što stanuje tako daleko od posla i drugih službenika ambasade, ali prihvatio je to jer su bliznakinje zavolele seosku okolinu, a to je usrećilo Deboru. Mislio je da je nemoguće da ijedan uljez probije oba nivoa bezbednosnog sistema a da ne uključi alarm.

Iz hodnika se ponovo nešto čulo, iz pravca zadnjeg stepeništa i dečje sobe. Aronu se činilo da čuje tihi šapat.

Mahnuo je Debori da legne na pod s druge strane kreveta. Učinila je to, povukavši sa sobom i starinski telefon. Aron načini tri koraka prema otvorenim vratima spavaće sobe. Duboko je udahnuo, levom rukom gurnuo naočari uz nos, desnom visoko podigao beretu, ubacio prvi metak u cev i izašao u hodnik.

Ni pet metara dalje video je trojicu ljudi, a možda ih je bilo i više. Na sebi su imali vojničke jakne, rukavice i skijaške maske. Dvojica su držali dugačke revolverske cevi prislonjene uz glave Rebeke i Rije; oči bliznakinja bile su iskolačene iznad šaka na njihovim ustima, a nogavice njihovih pidžama batrgale su se, blede, naspram tamnih jakni.

Aron ne misleći zauze položaj za gađanje kako su ga učili - raširio je noge i uhvatio oružje obema rukama. U glavi je čuo Elijahuov glas i bez greške se setio sporih ali oštrih reči svog instruktora: „Ako nisu spremni, pucaj. Ako su spremni, pucaj. Ako drže taoce, pucaj. Ako ima više od jedne met e,pucaj. Dva hica u svakoga, dva. Ne misli - pucaj.“

Ali ovo nisu taoci, ovo su njegove kćeri - Rebeka i Rija. Aron je video slike Mikija Mausa na njihovim pidžamama. Naciljao je malom beretom u prvu skijašku masku. Na strelištu, čak i pod lošim svetlom, kladio bi se u sve što ima da može zaterati dva metka u bilo koju metu veličine ljudske glave, okrenuti se celim telom, ruku i dalje ispruženih i ispaliti još dva metka u drugo lice. Sa pet metara Aron je bio u stanju da isprazni čitav okvir od deset metaka u krug veličine pesnice.

Ali ovo su njegove kćeri.

„Baci pištolj." Ravni čovekov glas prigušila je skijaška maska. Njegov pištolj - luger duge cevi s crnim valjkom prigušivača - nije bio uperen neposredno u Bekinu glavu. Aron je bio siguran da može ustreliti obojicu pre nego što zapucaju. Osećao je drveni pod pod bosim stopalima. Dve sekunde su proletele otkako je izašao u hodnik. Nikad nemoj da predaš oružje, ponavljao im je Elijahu tog vrelog leta u Tel Avivu. Nikad. Uvek pucaj da ubiješ. Bolje je da ti ili taoci budete ranjeni ili mrtvi, i da neprijatelj pogine, nego da predaš oružje.

»Baci ga.“

Još sagnut, Aron položi beretu na pod i raširi ruke. „Molim vas. Molim vas, nemojte da povredite moje devojčice.“

Bilo ih je osmorica. Svezali su Aronu ruke na leđima hirurškim flasterom, izvukli Deboru s poda i sve četvoro ih doveli u dnevnu sobu u prizemlju. Dvojica maskiranih ljudi otišla su u kuhinju.

„Modi, telefon je mrtav“, rekla je Debora pre nego što joj je jedan čovek zalepio flaster preko usta.

Aron klimnu glavom. Nije se usudio da progovori.

Vođa je poseo Arona na klavirsku stolicu. Debora i devojčice sedele su na podu, leđima oslonjene na beli zid. Devojčicama nisu svezali ruke ni zapušili usta, i obe su plakale i grlile majku. Pored njih je s obe strane čučao po jedan čovek u vojničkoj jakni i farmerkama i sa skijaškom maskom na licu. Vođa je klimnuo glavom i sva šestorica su skinula maske.

Oh, bože, ubiće nas, pomisli Aron. U tom trenutku dao bi sve što ima i čemu se nadao da može vratiti vreme tri minuta unazad. Pucao bi dvaput, okrenuo se, pucao dvaput, okrenuo se...

Sva šestorica u sobi bili su belci. Preplanuli i negovani. Nisu izgledali kao Palestinci niti kao komandosi grupe Bader-Majnhof. Ličili su na ljude pored kojih je Aron svakodnevno prolazio na ulici u Vašingtonu. Onaj koji je stajao pred njim nagnu se napred, na svega nekoliko centimetara od Aronovog lica. Oči su mu bile plave, zubi savršeni. Govorio je s lakim naglaskom Srednjeg zapada.„Želimo da porazgovaramo s tobom, Arone.“

Aron klimnu glavom. Ruke su mu bile tako čvrsto stegnute na leđima da mu je cirkulacija stala. Ako se baci unazad na stoličici mogao bi dobro da zvizne nogom privlačnog muškarca koji se naginjao nad njega. Ostala petorica naoružanih bila su suviše daleko da ih dohvati na bilo koji način. Aron oseti ukus žuči u ustima i natera srce da se umiri.

„Gde su fotografije?“, upita ga zgodni muškarac.

„Koje fotografije?“ Aron nije verovao da mu glas radi, a još manje da zvuči tako čvrsto i hladno.

„Daj, Modi, ne igraj se s nama“, reče čovek i klimnu glavom mršavom muškarcu pored zida. Ne promenivši izraz lica, muškarac ošamari četvorogodišnju Beki.

Dete vrisnu. Debora pokuša da oslobodi ruke, uzviknu nešto iza flastera. Aron ustade sa stolice. „Kučkin sine!“, viknu na hebrejskom. Zgodni muškarac šutnu Arona po nogama i obori ga. Aron se teško dočeka na desno rame i udari nosom i obrazom u uglačani pod. Sada su obe devojčice vrištale. Aron začu cepanje trake s koluta i vriska naglo prestade. Mršavi čovek priđe Aronu, podiže ga na noge i baci ga na klavirsku stolicu.

„Jesu li u kući?“, upita zgodni muškarac tiho.

,,Nisu“, reče Aron. Krv mu je tekla iz nosa po gornjoj usni. Zabacio je glavu i osetio da mu obraz već otiče. Desna ruka mu je utrnula. „Slike su u sefu u ambasadi", reče i oliza malo krvi.

Zgodni muškarac klimnu glavom i lako se osmehnu. ,,Ko ih je još video osim tvog ujka Sola?“

„Levi Kol“, reče Aron.

„Šef komunikacija", reče čovek tiho i ohrabrujuće.

„Vršilac dužnosti šefa“, reče Aron. Možda ipak ima izgleda. Srce mu je ponovo poludelo. „Uri David je na odmoru.“

,,Ko ih je još video?“

,,Niko“, odgovori Aron s mukom.

Zgodni muškarac odmahnu glavom kao da ga je Aron razočarao. Klimnuo je glavom trećem muškarcu. Debora vrisnu kad je teška čizma pogodi u slabinu.

„Nikot', zaurla Aron. „Kunem se! Levi nije želeo da razgovara s Džekom Koenom dok ne prikupimo više podataka. Kunem se. Mogu da vam dobavim fotografije. Levi drži negative u sefu. Možete dobiti sve...“

„Tiho, tiho“, reče zgodni. Okrenuo se kad su se ona dvojica vratila iz kuhinje. Kilmnuli su mu. Zgodni reče: ,,Gore.“ Četvorica izađoše.

Aron odjednom oseti miris plina. Uključili suplinsku pećnicu, pomislio je. Otvorili su plin. Oh, bože, zašto?

Ostala trojica svezaše trakom deci ruke i noge, kao i Deborine noge. Aron je očajnički pokušavao da se seti bilo čega čime bi mogao da trguje. „Odvešću vas sada tamo“, rekao je. „Ambasada je gotovo prazna. Neko od vas može da pođe sa mnom. Uzeću fotografije... i sva dokumenta koja želite. Recite mi šta želite i poći ću s vama, i kunem se..."

,,Ššš“, reče zgodni.„Da li je Hani Adam video fotografije?“

,,Nije“, procedi Aron. Polagali su Deb i devojčice na pod, pažljivo, pazeći da ne udare glavama u parket. Debora je bila vrlo bleda, izvrnutih očiju. Aron se pitao je li se onesvestila.

„Barbara Grin?“

„Nije.“

„Moše Hercog?"

,,Nije.“

„Pol Ben-Brindzi?“

„Nije.

„Haim Colkov?"

,,Nije.“

„Cvi Hof?“

,,Nije.“

Litanija se nastavila kroz sve nivoe ambasade do ambasadorovih saradnika. Bila je to, Aron je odmah shvatio, igra... bezopasan način da se ubije vreme dok pretresaju sprat. Aron bi igrao svaku igru, otkrio bi svaku tajnu ako bi to donelo Debori i deci još nekoliko minuta bez patnji. Jedna devojčica jeknu i pokuša da se okrene. Mršavi muškarac potapša je po mršavom ramenu.

Četvorica su se vratila. Najviši je odmahnuo glavom.

Zgodni uzdahnu i reče: ,,U redu, hajde da to obavimo.“

Jedan od one četvorice doneo je beli čaršav s dečjeg kreveta. Pričvrstio ga je flasterom za zid. Uspravili su Deboru i decu i postavili ih ispred čaršava.

„Probudi je.“

Mršavi izvadi kapsulu mirišljave soli iz džepa i otvori je Debori pod nosom. Ona naglo zabaci glavu i osvesti se. Dvojica zgrabiše Arona za kosu i ramena, odvukoše ga do zida i oboriše na kolena.

Mršavi koraknu unazad, izvadi mali polaroid i načini tri snimka. Sačekao je da se razviju i pokazao ih vođi. Drugi izvadi mali kasetofon marke Soni i prinese mikrofon Aronovom licu.

„Pročitaj ovo molim te“, reče zgodni i razvi list papira otkucan s dvostrukim proredom. Držao ga je na petnaest centimetara od Arona.

,,Neću“, reče Aron i pripremi se za udarac. Kad bi mogao da im poremeti plan - da na bilo koji način kupi malo vremena.

Zgodni zamišljeno klimnu glavom i okrenu se. „Ubijte dete“, reče tiho.„Bilo koje.“

,,Ne, čekaj, stani, molim te! Pročitaću!“, vrištao je Aron. Treći muškarac prinese cev s prigušivačem Rebekinoj glavi i potegnu oroz automatika. Nije zastao niti podigao pogled kad je Aron viknuo.

„Samo trenutak, Donalde, molim te“, reče zgodni. Ponovo je podigao papir do Aronovog lica i uključio kasetofon.

„Ujka Sole, Deb, deca i ja smo dobro, ali, molim te, učini kako ti kažu...“, počeo je Aron. Pročitao je dva odeljka. Sve je trajalo manje od minuta.

„Odlično, Arone“, reče zgodni. Dvojica zgrabiše Arona za kosu i povukoše mu glavu unazad. Aron se gušio i pokušavao da vidi nešto krajičkom oka.

Čaršav su skinuli sa zida i sklonili. Zgodni izvadi iz džepa komad plastične cerade i odmota ga ispred Debore. Bio je veličine metar sa metar i po i mirisao je kao jeftina zavesa za kadu.

„Donesite ga ovamo", naredio je. Arona dovukoše natrag na klavirsku stolicu. Čim su mu pustili kosu, Aron se pokrenu. Noge su mu poletele poput opruga, temenom je udario zgodnog u bradu, okrenuo se, šutnuo drugog u stomak, otimao se rukama koje su ga hvatale, naciljao je nogom trećem među noge, promašio i zatim pao na četvrtog, dvojica su skočila na njega, ponovo ga udarila u desni obraz, jako, ne pazeći...

„Idemo iz početka“, reče zgodni tiho. Dodirivao je posekotinu na bradi i otvarao usta rastežući mišiće. Veći deo modrice verovatno mu se stvorio s donje strane.

„Ko ste vi?“ dahtao je Aron dok su ga uspravljali i spuštali na stoličicu. Neko mu je svezao noge flasterom.

Niko nije odgovorio. Mršavi je gurao Deboru napred sve dok nije kleknula na crnu plastiku. Dvojica su držala komade tanke žice duge petnaest centimetara; jedan kraj žice bio je zašiljen, a drugi usađen u drvenu dršku zalepljenu trakom. Soba je zaudarala na plin. Aronu se povraćalo.

„Šta ćete da uradite?“ Aronu je grlo bilo toliko suvo da je gotovo krkljao. Još dok mu je zgodni odgovarao, Aron oseti kako mu um klizi kao auto po crnom ledu; tačka gledišta mu se pomeri tako da je odozgo posmatrao sve, ne prihvatajući šta će se dogoditi, nego znajući, osećajući - u svojoj potpunoj nesposobnosti da promeni ma i trenutak prošlosti ili budućnosti - neverovatan, krajnje nemilosrdan talas bespomoćnosti kakav su stotine pokolenja Jevreja osećale pre njega, kakav su Jevreji osećali pred otvorima peći, pred vratima kupatila s tuševima, gledajući kako plamenovi gutaju stare gradove i slušajući glasove nevernika kako se dižu, divlji i bliski. Ujka Solje znao, mislio je Aron stiskajući oči i moleći um da ne shvati reči.

„Plin će eksplodirati", rekao je zgodni. Imao je strpljiv glas

- profesorski. „Nastaće požar. Tela će pronaći u posteljama. Vrlo izgorela. Odličan medicinski istražitelj ili istražni sudija rekao bi nam da su žrtve umrle neposredno pre nego što je vatra sagorela leševe, ali to neće biti otkriveno. Žica ide kroz ugao oka... pravo u mozak. Ostavlja veoma malu rupu, čak i na telu koje nije izgorelo.“ Obratio se ostalima. „Mislim da će gospođu Eškol pronaći u hodniku na spratu... držaće decu u rukama... gotovo će uspeti da pobegne od vatre. Sredite prvo nju. Onda bliznakinje.“

Aron se borio, vikao, šutirao. Šake i mišice čvrsto su ga držale. ,,Ko ste vi?“, urlao je.

Na njegovo iznenađenje, zgodni mu je odgovorio. ,,Ko smo mi?“, rekao je. ,,Pa, mi smo niko. Baš niko.“ Pomerio se tako da Aron bolje vidi šta ostali rade.

Aron se nije bunio kad su najzad došli sa žicom i do njega.

OSAMNAEST

Melani

Dok sam se vozila autobusom od beskrajnih redova sirotinjskih kuća Baltimora do industrijske kloake Vašingtpna, setila sam se rečenice iz dela svetog Avgustina: „Đavo je osnovao gradove na severu.“

Oduvek sam mrzela velike gradove severa, njihov smrad bezličnog ludila, sumornost ugljenog dima i čađi i osećaj beznađa koji kao da prekriva prljave ulice i jednako nečiste stanovnike. Oduvek sam smatrala da je najvidljiviji aspekt Nininog dugogodišnjeg izdajstva to što je napustila Jug zbog ledenih kanjona Njujorka. Nemam nameru da odem toliko na sever, u Njujork.

Iznenadni kratkotrajni vihor snežnih pahuljica prekrio je turobni prizor, pa sam ponovo pogledala unutrašnjost autobusa. Žena s druge strane prolaza podigla je pogled s knjige na mene i ljigavo mi se osmehnula, treći put otkako smo krenuli iz vašingtonskog predgrađa. Klimnula sam joj glavom i nastavila da pletem. Već sam pomišljala da bi ta krotka dama preko puta mene - imala je pedesetak godina, ali je ostavljala utisak usedeličke zapuštenosti i delovala dvadeset godina starije - lako mogla da postane deo rešenja mojih nevolja.

Jedne moje nevolje.

Radovala sam se što napuštam Vašington. U mladosti sam prilično uživala u južnjačkoj atmosferi tog pospanog grada; čak i posle Drugog svetskog rata Vašington je zadržao ugođaj opuštene zbunjenosti. Ali sada me je ova mramorna košnica podsećala na razmetljivi mauzolej prepun užurbanih, moći gladnih insekata.

Pogledala sam pahulje i za trenutak nisam mogla da se setim koji je dan i mesec. Najpre sam se setila dana - bio je četvrtak. U utorak i sredu prenoćili smo u otrcanom motelu nekoliko kilometara od centra Vašingtona. U sredu sam naredila Vinsentu da odveze bjuik u blizinu Kapitola, ostavi ga i vrati se pešice u motel. Šetnja je trajala tri sata, ali Vinsent se nije žalio. Ni ubuduće se neće žaliti. U utorak uveče naložila sam mu da se malo dotera pomoću običnog konca i šivaće igle koju sam zagrejala na sveći.

Stvari koje sam kupila u tržnom centru u sredu ujutru - nekoliko haljina, kućni mantil, donje rublje - bile su još depresivnije u poređenju sa svim onim divnim stvarima koje sam izgubila u Atlanti. Još sam imala skoro devet hiljada dolara u mojoj besmislenoj slamnoj torbi. Naravno, još je mnogo novca bilo u sefovima i na računima u Čarlstonu, Mineapolisu, Nju Delhiju i Tulonu, ali u ovom času nisam nameravala da uzmem ta sredstva. Ako je Nina znala za moj račun u Atlanti, svakako zna i za ostale.

Nina je mrtva, pomislila sam.

Ali njena Sposobnost bila je najjača. Upotrebila je jednog od Bilijevih piona da uništi avion još dok je sedela i ćaskala sa mnom. Njena Sposobnost bila je neverovatna, zastrašujuća. Može da me dohvati čak i iz groba, da jača dok telo Nine Drejton trune u kovčegu. Srce mi je zakucalo brže, pa sam se osvrnula preko ramena i pogledala lica duž mutno osvetljenih redova autobusa.

Nina je mrtva.

Bio je četvrtak, tačno nedelju dana pre Božića. Znači, osamnaesti decembar. Okupljanje je bilo dvanaestog decembra. Ta dva datuma razdvajali su eoni. Za proteklih dvadeset godina moj život je pretrpeo malo spoljašnjih izmena, osim neophodnih udobnosti koje sam sebi dozvolila. Sada se sve izmenilo.

,,Izvinite“, reče žena s druge strane prolaza, ,,ali ne mogu a da se ne divim tome što pletete. Je li to džemperčić za unuče?“

Okrenula sam se i podarila ženici svu blistavost svog osmeha. Dok sam bila sasvim mlada, pre nego što sam otkrila da postoje stvari koje prava dama jednostavno ne radi, odlazila sam s ocem na pecanje. Onaj prvi trzaj struka, prvo oprezno cimanje i podrhtavanje plovka uvek su mi bili najuzbudljiviji. U tom trenutku, dok se udica još nije zabola, pecaroš mora da prizove sve svoje veštine.

,,Pa, da, jeste“, rekla sam. Od pomisli da bih mogla negde imati neko kmezavo unuče zaista mi je pripala muka, ali već odavno sam otkrila lekovito dejstvo pletenja i psihološku masku koju ono stvara u javnosti.

,,Unuk?“

„Unuka", rekla sam i uvukla se u ženin um. Kao da sam prošla kroz otvorena vrata. Nije bilo otpora. Trudila sam se da budem oprezna i blaga, šunjala sam se mentalnim hodnicima i prolazima i kroz još otvorenih vrata, nikada nasilno, sve dok nisam našla centar za zadovoljstvo u njenom mozgu. Držeći u glavi sliku sebe kako mazim persijsku mačku, iako mrzim mačke, pomilovala sam je i osetila talas zadovoljstva kako hrli kroz nju i iz nje poput neočekivanog naleta tople mokraće.

,,Oh“, rekla je i porumenela, a zatim je ponovo porumenela jer nije znala zašto rumeni. „Imate unuku, kako je to divno.“

Umirila sam dodir, podesila ga, usaglasila ga sa svakim njenim sramežljivim pogledom, pojačala ga kad god je čula moj glas. Neki ljudi, kad ih upoznamo, trenutno nas pogađaju ovom silom. Mladi to zovu zaljubljivanje. Kod političara to se naziva širenje harizme. Kad takav neki vrhunski govornik raspolaže i s nešto Sposobnosti, ishod nazivamo masovnom histerijom. Činjenica na koju se retko obraća pažnja, ali koju spominju mnogi savremenici i saradnici Adolfa Hitlera, jeste da su se ljudi u njegovom prisustvu osećali dobro. Nekoliko sedmica uslovljavanja na nivou koji sam upravo otvorila izazvaće kod ove žene zavisnost mnogo jaču od heroinske. Mi volimo da volimo jer je to najbliže psihičkoj zavisnosti što ljudsko biće može da oseti.

Posle kratkog ćaskanja ova žena, koja je izgledala starije od svojih godina koliko sam ja delovala mlađe od svojih, potapša sedište pored sebe i reče, ponovo porumenevši: „Ovde ima mesta. Da li biste hteli da sednete pored mene kako bismo mogle da nastavimo razgovor a da ne govorimo glasno?“

„ Vrlo rado“, rekla sam i gurnula vunu i igle u slamnu torbu. Pletenje je poslužilo cilju.

Zvala se En Bišop i vraćala se kući u Filadelfiju posle duge i neugodne posete svojoj mlađoj sestri u Vašingtonu. Za deset minuta razgovora rekla mi je sve što sam želela da znam. Mentalno milovanje neće biti neophodno; ova žena je umirala od želje da razgovara s nekim.

En je poticala iz imućne i ugledne filadelfijske porodice. Fond koji je osnovao njen otac bio je glavni izvor njenih prihoda. Nikad se nije udavala. Trideset dve godine ova izbledela senka žene negovala je svog brata Pola, paraplegičara kog je progresivno nervno oboljenje polako pretvorilo u kvadriplegičara. Pol je prošlog maja umro, a En Bišop još se nije prilagodila svetu u kom nije bila odgovorna za njega. Poseta njenoj sestri Elejn - prvi takav susret za osam godina - bila je neugodno iskustvo. En nije imala strpljenja za Elejninog muža gnjavatora i njenu nevaspitanu decu, a Elejninu porodicu sigurno su čudile usedeličke navike tetke En.

Poznavala sam dobro vrstu kojoj je pripadala En Bišop - čak sam izigravala takvu satrvenu ženu tokom svoje duge hibernacije. Ona je satelit u potrazi za svetom oko kog bi se okretala. Svaki svet bio je bolji od hladnog usamljenog nezavisnog orbitiranja. Paraplegična braća su dar božji takvim ženama, beskrajna i neograničena odanost mužu ili deci bila bi druga mogućnost, ali briga za bolesnog brata nudi toliko izgovora za izbegavanje drugih obaveza, zamršenosti i dosadnih pojedinosti življenja. U svom neumornom služenju i samopregoru, te žene su bez izuzetka sebična čudovišta. U njenim skromnim i ljubavi punim primedbama o dragom preminulom bratu osetila sam izopačeni fetiš noćne posude i invalidskih kolica, bolesnb zadovoljstvo tridesetogodišnjeg lišavanja, žrtvovanja devojaštva, ženstvenosti i materinstva radi službe smrdljivim potrebama polupokretnog leša. Dobro sam poznavala En Bišop, ženu koja se naslađuje svojim sporim samoubistvom. Zbog ovoga sam se stidela što smo istog pola. Često sam u susretu s takvim bednim crvima dolazila u iskušenje da im guram njihove sopstvene ruke u grlo dok se ne uguše u sopstvenoj bljuvotini i ne završe s tim.

,,De, de, razumem vas“, rekla sam i potapšala je po mišici dok je prolivala suze pričajući o svojim mukama.„Potpuno vas razumem.“

,,Vi zaista razumete", rekla je En. „Retko se sreće neko ko može da shvati tuđi bol. Osećam da imamo mnogo zajedničkog."

Klimnula sam glavom i pogledala En Bišop. Stara pedeset dve godine, mogla je lako da prođe kao sedamdesetogodišnja starica. Bila je obučena dobro, ali pripadala je tipu uvelih bršljana koji, bez obzira na odeću, uvek izgledaju kao da su u otrcanoj kućnoj haljini i džemperu. Izbledelu smeđu kosu delila je na istom mestu na sredini već četrdeset pet godina, a mlitavi pramenovi poraženo su visili. Oči tamnih kapaka, okružene kolutovima, bile su stvorene za plač. Sve bore su joj tekle naniže, kao duboko urezana presuda sile teže. Um joj je bio plah, gladan i plitak kao u preplašene veverice.

Bila je savršena.

Ispričala sam joj svoju priču, predstavivši se kao Beatris Stron, pošto sam i dalje imala kod sebe dokumenta na to ime. Moj muž bio je uspešni bankar iz Savane. Preminuo je pre osam godina, a ostavštinu je upropastio moj sestrić... Tod... koji je, izgleda, uspeo da upropasti i moju i sopstvenu imovinu pre nego što je sa svojom nelepom ženom poginuo prošle jeseni u dramatičnoj saobraćajnoj nesreći i ostavio me s računima za sahranu, velikim dugovima i njihovim sinom Vinsentom da se o njemu staram. Moj sin i njegova trudna žena bili su na Okinavi kao nastavnici u misionarskoj školi. Sada sam prodala kuću u Savani, isplatila poslednje Todove dugove i krenula na sever da pronađem novi život za svog pranećaka i sebe.

Priča je bila besmislena, ali sam pomogla En Bišop da u nju poveruje lakim milovanjem koje je naglašavalo svaku novu činjenicu.

„Vaš nećak je vrlo zgodan", reče En.

Osmehnula sam se i pogledala Vinsenta. Sedeo je s druge strane prolaza, odeven u jeftinu belu košulju, pantalone s crtom i crne cipele; sve smo to kupili u prodavnici K-Mart u Vašingtonu. Malo sam mu skratila kosu, a onda sam ćudljivo odlučila da je ostavim dugu; sada je bila čista i svezana u uredan konjski rep. Vinsent je bezizrazno zurio u snežne pahulje i krajolik. Nisam mogla nikako da promenim njegovo lasičje lice s uvučenom bradom, niti da uklonim akne s njega. „Hvala vam“, rekla sam. „Liči na majku... Bog joj dao rajsko naselje."

„Vrlo je ćutljiv", reče En.

Klimnula sam glavom i pustila suze da mi navru na oči.„Nesreća...“, započela sam; morala sam da zaćutim, a onda sam nastavila: „Siroti dečko izgubio je veći deo jezika u saobraćajnoj nesreći. Rekli su nam da više nikada neće moći da govori.“

„Bože blagi, Bože blagi“, zacokta En. „Nije naše da shvatamo Božju volju, nego samo da joj se povinujemo.“

Tešile smo jedna drugu dok je autobus zujao uzdignutim delom autoputa iznad beskrajnih sirotinjskih naselja Južne Filadelfije.

En Bišop se obradovala kad smo prihvatili njen poziv da provedemo nekoliko dana kod nje.

Centar Filadelfije bio je prepun, bučan i prljav. Vinsent je poneo naše torbe, pa smo otišli do podzemne železnice i En je kupila karte za lokalni voz od Čestnat Hila do Avenije Čelten. Tokom vožnje autobusom pričala mi je sve o svom divnom domu u Džermantaunu. Iako je spomenula da je grad poslednjih decenija propao zbog doseljavanja„nepoželjnih elemenata“, ipak sam zamišljala Džermantaun kao naselje odvojeno od cigala i čelika Filadelfije. Nije bilo tako. Slabo popodnevno sunce iza prozora voza obasjavalo je osvetljene kuće u nizu, ruševne fabrike od cigle, propala stepeništa, uske ulice pretrpane metalnim leševima napuštenih automobila, prazna dvorišta i crnce. Osim nekoliko putnika u vozu i nešto belih lica u automobilima na autoputu koji je tekao uporedo s prugom, činilo se da je grad naseljen isključivo crncima. Sedela sam, iscrpljena i obeshrabrena, zurila kroz masni prozor u crnu decu kako trče po praznim placevima, a mala crna lica vire im iz prljavih vetrovki, u crne muškarce kako koračaju na svoj tupi i preteći način hladnim ulicama, u debele crne žene kako guraju ukradena kolica za kupovinu, u odsjaje crnih lica na tamnim staklima...

Naslonila sam glavu na hladni prozor i potiskivala poriv da zaplačem. Moj otac bio je u pravu, onih poslednjih sunčanih dana pre Velikog rata, kada je prorekao da će ova zemlja propasti kad obojeni počnu da glasaju. Pretvorili su nekada veliku naciju u prljave ruševine sopstvene lenjosti i očaja.

Nina me ovde neće pronaći. Poslednjih nekoliko dana kretala sam se nasumično. Sedmica, ili nekoliko sedmica provedenih kod En - čak i ako to znači spuštanje u ovu jamu nezaposlenih obojenih ljudi - dodaće još jedan nasumični činilac već nasumičnoj šari.

Iskrcali smo se na stanici zvanoj Avenija Čelten. Pruga je tekla između golih betonskih zidova, a grad se nadnosio nad nas. Odjednom uplašena, preumorna da se popnem stepenicama do nivoa ulice, naterala sam njih dvoje da sednemo i odmorimo se nekoliko minuta na neudobnoj klupi boje žuči. Jedan voz protutnjao je pored nas u pravcu centra grada. Nekoliko obojenih šiparaca potrčalo je uz stepenice, izvikujući prostote i gurajući jedni druge i sve koji su im se našli na putu. Iz daljine sam čula uličnu buku. Vetar je bio strahovito hladan. Snežne pahulje pojavile su se niotkuda i obojile našu betonsku čekaonicu. Vinsent nije ni zadrhtao, niti je zakopčao vetrovku.

„Uzećemo taksi“, rekla je En.

Klimnula sam glavom, ali sam ostala da sedim sve dok nisam opazila dva pacova veličine mačke kako izlaze iz pukotine u betonu i počinju da riju po smeću i suvim kanalima.

Taksista je bio obojen i smrknut. Naplatio nam je previše za ovu kratku vožnju. Džermantaun je mešavina kamena i cigle s jedne i neona i bilborda s druge strane. Avenija Čelten i Avenija Džermantaun bile su natrpane kolima, oivičene jeftinim prodavnicama, istačkane barovima i naseljene Ijudskim otpadom, kao i svi severnjački gradovi. Ali duž Avenije Džermantaun tutnjali su pravi tramvaji, a tu i tamo, između barova i prodavnica đubreta, stisnula se poneka lepa stara kamena kuća, radnja s fasadom od cigle iz prethodnog stoleća ili majušni park s gvozdenom ogradom i pozelenelim statuama. Pre dva veka ovo je sigurno bilo seoce ukrašeno Ijupkim kućama i otmenim građanimafarmerima ili trgovcima koji su odlučili da žive na desetak kilometara od Filadelfije. Pre sto godina ovo je bio tihi gradić udaljen od Filadelfije nekoliko minuta vožnje vozom - i dalje Ijupko mesto puno velikih kuća duž zelenih ulica i ponekom krčmom pored puta. Danas je Filadelfija progutala Džermantaun onako kako bi neka ogromna štuka s dna progutala daleko lepšu ali manju ribu, ostavivši samo savršene bele kosti prošlosti da se pomeŠaju s ogavnim probavnim sokovima napretka.

En se toliko ponosila svojom malom kućom da je sve vreme crvenela pokazujući nam je. Kuća je bila anahronizam; prijatna bela drvena kućica - nekada možda seoski dom - smeštena dvadesetak metara od Avenije Džermantaun, u uskoj ulici po imenu Kvin Lejn. Imala je visoku drvenu ogradu, izgrebanu i išaranu grafitima uprkos očiglednom naporu da se održava čistom, majušno dvorište, manje od dvorišta moje kuće u Čarlstonu, minijaturni prednji trem, dva krovna prozora koja su nagoveštavala sprat i malenu zakržljalu breskvu koja je izgledala kao da više nikada neće procvetati. Sama kuća tiskala se između hemijske čistionice koja je u izlogu oglašavala mrtve muve i trospratne stambene zgrade koja bi izgledala kao da je napuštena već desetinama godina da kroz prozore nisu virila crna lica. Na drugoj strani ulice nalazila su se razna mala skladišta, oveštale zgrade od cigle pretvorene u dvostruke stanove i početak neizbežnog niza kuća pola bloka dalje niz put.

„Nije mnogo, ali je dom“, reče En čekajući da se usprotivim prvom delu izjave. Usprotivila sam se.

Njena velika spavaća soba i manja gostinska soba bile su na spratu. Spavaća soba pored kuhinje pripadala je njenom bratu i još je zaudarala na lekove i cigare. En je očigledno nameravala da sobu u prizemlju ponudi Vinsentu, a malu gostinsku sobu na spratu meni. Pomogla sam joj da nam ponudi dve sobe na spratu, a ona će se preseliti u sobu u prizemlju. Pogledala sam ostatak kuće dok je iznosila odeću i lične stvari.

Dole su bile trpezarija, suviše zvanična za svoju veličinu, malena dnevna soba s previše nameštaja i grafika po zidovima, kuhinja, ukočena i neprijatna kao i sama En, zatim bratovljeva soba, kupatilo, mala zadnja veranda okrenuta u isto tako malo dvorištance.

Otvorila sam zadnja vrata da pustim malu vazduha u zagušljivu kuću, a o noge mi se očešala debela siva mačka. ,,Oh, to je Flaf“, reče En noseći hrpu odeće u malu spavaću sobu. ,,On je moja divlja beba. Gospođa Panjeli ga je pazila, ali on je znao da se mama vraća kući. Je l’ daaaaaaa?“ Obraćala se mački.

Nasmešila sam se i odstupila jedan korak. Žene mojih godina trebalo bi da vole mačke, da pune kuće mačkama kad god mogu, i da se uopšte ponašaju kao idioti s tim nadmenim podlim stvorenjima. Kad sam bila mala - imala sam šest ili sedam godina -moja tetka je donosila svoju sijamku svaki put kad bi dolazila u posetu preko leta. Uvek sam se plašila da će mi ta životinja leći usred noći na lice i ugušiti me. Sećam se kako sam jednog popodneva, dok su odrasli pili limunadu u zadnjem dvorištu, strpala mačku u jutanu vreću. Udavila sam je u kanalu našeg suseda i ostavila mokru lešinu iza štale našeg suseda, gde se često okupljao čopor žutih pasa. Kad Enina obuka bude gotova, neću se iznenaditi ako njena „divlja beba“ doživi sličnu sudbinu.

Kad neko ima Sposobnost, lako mu je da Upotrebi nekoga. Uslovljavanje je mnogo teže. Kad smo Nina, Vili i ja započeli s Igrom u Beču, pre skoro pola stoleća, zabavljali smo se Upotrebljavajući ljude, najčešće nepoznate, a malo smo razmišljali o neophodnosti odbacivanja ovih ljudskih alatki na kraju. Kasnije, kad smo zašli u godine i zrelije koristili svoju Sposobnost, sve troje smo otkrili potrebu za pratiocem - delimično slugom, delimično telohraniteljem - koji bi bio tako prilagođen našim potrebama da bismo ga Upotrebljavali gotovo bez napora. Pre nego što sam u Švajcarskoj pronašla gospodina Torna, pre nekih dvadeset pet godina, putovala sam s madam Tremon, a pre nje s mladićem kom sam - iz mladalačke, plitke sentimentalnosti - nadenula ime Čarls, po mom poslednjem udvaraču. Nina i Vili promenili su čitav niz piona, čiji su vrhunac bili Vilijeva dva poslednja pratioca i Ninina odvratna gospođica Baret Kramer. Takvo uslovljavanje zahteva izvesno vreme, mada su svega prvih nekoliko dana kritični. Trik je u tome što valja ostaviti makar šuplju ljušturu ličnosti ne ostavljajući nikakvu mogućnost nezavisnog delovanja. A delovanje, iako ne sme biti nezavisno, mora biti autonomno, u smislu da se jednostavne svakodnevne dužnosti moraju podsticati i sprovoditi bez ikakve neposredne Upotrebe. Ako čovek mora da putuje javno s tako uslovljenim pomoćnikom, takođe je neophodno ostaviti makar privid prvobitne ličnosti.

Prednosti ovakvog uslovljavanja su očigledne. Dok je teško - gotovo nemoguće,mada je Nina možda sposobna za to - Upotrebljavati dve osobe istovremeno, nema nikakvih teškoća u upravljanju delima dva uslovljena piona. Vili nikad nije putovao s manje od dva svoja ,,dečka“, a pre svoje feminističke faze Nina je znala da putuje sa pet ili šest mladih, zgodnih tela.

En Bišop bilo je lako usloviti, žudela je za potčinjavanjem. Za tri dana koliko sam se odmarala u njenoj kući, temeljno je dovedena u red. Vinsent je bio potpuno drugačiji slučaj. Iako sam početnim ,,učenjem“ uništila sve više mogućnosti odlučivanja, njegova podsvest ostala je buntovno i uglavnom neukrotivo klupko uskovitlane mržnje, strahova, predrasuda, žudnji i mračnih poriva. Nisam želela da izbrišem to klupko, jer je bilo izvor energije koju sam nameravala da oslobodim kasnije. Tri duga dana vikenda pre Božića hiljadu devetsto osamdesete odmarala sam se u Eninoj kući nakiselog mirisa i istraživala emocionalnu džunglu Vinsentove mračne podsvesti, ostavljajući po njoj tragove i znakove za buduću upotrebu.

U nedelju, dvadeset prvog decembra, sedela sam za kasnim doručkom koji je En pripremila i pitala je o njenim prijateljima, prihodu i životu. Ispostavilo se da nema prijatelja, kao i da gotovo ne živi. Gospođa Panjeli, susetka iz ulice, ponekad je dolazila u posetu i brinula se o Flafu. Na spomen nestale mačke Enine oči su se ispunile suzama; osećala sam kako joj misli klize postrance kao automobil na crnom ledu. Pojačala sam mentalni stisak i vratila je natrag njenoj novoj i središnjoj strasti - ugađanju meni.

En je imala preko sedamdeset hiljada dolara ušteđevine. Kao mnoge sebične starice koje se bliže dosadnom kraju dosadnog života, živela je na ivici bede gomilajući novac, akcije i obveznice poput opsednute veverice što skuplja žireve koje nikad neće pojesti. Predložila sam joj da razmisli o pretvaranju nekih vrednosnih papira u gotovinu tokom sledeće nedelje. En je smatrala ovo odličnom idejom.

Razgovarale smo o njenim izvorima prihoda kad je spomenula Grambltorp. „Društvo mi daje malu nadoknadu što brinem o Grambltorpu, vodim povremene privatne obilaske i obilazim ga kad je zatvoren duže vreme, kao sada.“

„Kakvo društvo?"

„Filadelfijsko društvo za očuvanje istorijskih znamenitosti", reklajeEn.

,,A kakva je istorijska znamenitost Grambltorp?“

„Volela bih da ti pokažem“, reče En oduševljeno. „Sasvim je blizu.“

Bilo mi je dosadno posle tri dana koje sam povela odmarajući se i uslovljavajući ovo dvoje, zatvorena u Eninoj kući. Klimnula sam glavom. „Posle doručka“, rekla sam. „Ako budem raspoložena za šetnju.“

Teško mi je, Čak i sada, da opišem šarm i nesklad Grambltorpa. Nalazi se tačno na propaloj kaldrmi Avenije Džermantaun. Nekoliko tamošnjih lepih zgrada okruženo je barovima, delikatesnim radnjama i jeftinim prodavnicama. Uske ulice koje vode od avenije uskoro se pretvaraju u prava sirćtinjska naselja, kuće u nizu i prazne placeve. Ali u Aveniji Džermantaun broj 5267, iza povorke parkingsatova i dva počađavela hrasta prepuna ožiljaka od noževa, ni tri metra od saobraćaja, tramvaja i beskrajnih povorki obojenih pešaka, stoji kameno, šalonima zatvoreno i crepom pokriveno savršenstvo Grambltorpa.

Kuća je imala dvoja ulazna vrata. En je izvadila pretrpani privezak za ključeve i otvorila nam istočni ulaz. Unutrašnjost je bila mračna, prozori zastrveni teškim zavesama i čvrsto zatvorenim šalonima. Kuća je mirisala na starost, vekovima staro drvo i sredstvo za glačanje nameštaja. Meni je mirisala na dom.

„Kuću je hiljadu sedamsto sedamdeset četvrte podigao Džon Vister", reče En, a glas joj je jačao i poprimao vodički ton. ,,On je bio filadelfijski trgovac i ova kuća bila mu je letnjikovac. Kasnije se porodica zastalno preselila ovamo.“

Iz malog predvorja ušle smo u salon. Široke daske poda bile su uglačane do sjaja, tavanica ukrašena jednostavno i elegantno, a pored malog kamina stajala je jedna stolica s visokim naslonom. Na stočiću iz tog doba nalazila se jedna jedina sveća. Nije bilo električnog svetla ni utikača.

„Tokom Džermantaunske bitke", reče En,„u ovoj sobi poginuo je britanski general Džems Egnju. Još se vide mrlje od njegove krvi.“ Pokazala je pod.

Pogledala sam bledu mrlju na drvetu. „Nema nikakvog znaka napolju“, rekla sam.

„Nekada je u prozoru stajala mala karta“, reče En. „Kuća je otvorena za javnost utorkom i četvrtkom između dva i pet po podne. Društvo organizuje privatne posete za one koje zanima prošlost ovog kraja. Kuća je sada zatvorena - i tako će ostati još najmanje sledeći mesec - dok ne stignu sredstva za završetak radova na obnavljanju kuhinje.“

,,Ko ovde živi?“, upitala sam.

En se nasmeja - tihim,mišjim cičanjem.„Niko ovde ne živt\ reče.„Nema struje, nema grejanja osim kamina i nema vodovoda ni kanalizacije. Ja redovno obilazim kuću, a svakih šest do osam sedmica gospođa Vejverli iz Društva obavi inspekciju."

Klimnula sam glavom. „Kuća ima ’ljubavna vrata’", rekoh.

,,Ah, da“, reče En. „Vidim da znaš za taj običaj. Ta vrata su se takođe koristila i za pogrebe."

„Pokaži mi ostatak kuće“, naredila sam.

Trpezariju su jednostavnom lepotom ranog kolonijalnog perioda krasili rustični sto i stolice. Tu je bila i izuzetna klupa za kalfu, načinjena veštom rukom nekog starog stolara. En mi je pokazala stolicu koju je napravio Soloman Fasel, koji je načiriio stolice za Dvoranu nezavisnosti.

Kuhinja je gledala u zadnje dvorište. Uprkos smrznutoj smeđoj zemlji i tragovima snega, razaznala sam plan predivnog starog vrta koji leti sigurno procveta. Kuhinja je imala kameni pod, a ognjište je bilo tako veliko da se u njega moglo zakoračiti bez saginjanja. Na jednom zidu visila je neobična zbirka starih alata i naprava - starinske baštenske makaze, metar i po dugačka kosa, prastare vile, gvozdene mašice i drugo - a pored njih bilo je smešteno veliko tocilo na pedale. En mi je pokazala raskopani ugao pokriven ružnom crnom plastičnom ceradom. ,,Tu su kamene ploče bile labave", rekla je. „Tokom nekih radova u novembru radnici su otkrili trula drvena vrata ispod poda i delimično urušeni tunel.“

„Tunel za bekstvo?"

,,Verovatno“, rekla je En. „Kad je kuća podignuta ovde je još bilo Indijanaca.“

„Kuda vodi taj tunel?“

„Našli su nešto što je sigurno bio kameni izlaz, odmah iza garaže ovog suseda", reče En pokazujući ledom okovana okna. „Ali Društvo nije imalo dovoljno sredstava da nastavi s iskopavanjima. Prilog Filadelfijskog odbora za istoriju stiže tek početkom februara.“

„Vinsent bi voleo da pogleda tunel“, rekla sam.

,,Oh“, reče En. Kao da se kolebala; prešla je rukom po čelu. ,,Ne znam da li bi to bilo u redu...“

„Vinsent će pogledati tunel“, rekla sam.

„Naravno“, saglasi se En.

U salonu je bila sveća, ali morala sam da pošaljem dečka natrag u Eninu kuću po šibice. Kad je uklonio ceradu i sišao kratkim lestvama u tunel, zatvorila sam oči da bolje vidim.

Zemlja, kamen, miris memle i groba. Tunel je sezao jedva metardva ispod dvorišta. Sveži trupci pridržavali su tavanicu delimično otkopanog tunela. Dovela sam Vinsenta nazad i otvorila oči.

„Hoćeš li da pogledaš sprat?“, upitala je En.

Pristala sam bez ijedne reči ili pokreta.

Dečja soba me je oslovila šapatom čim sam stupila unutra.

„Legenda kaže da je ova soba opsednuta", rekla je En. „Psi gospođe Vejverli neće da uđu ovamo."

Pretpostavila sam da i En čuje šapat, ali kad sam dotakla njen um, u njemu nije bilo svesti o tome, samo rastuća želja da mi udovolji.

Ušla sam dublje u sobu. Kroz zatvorene drvene šalone na prozoru ka ulici nije prodiralo gotovo nimalo svetla. U polumraku sam uspela da vidim nisku metalnu kolevku, ružnu i drugačijeg stila - potamneli kavez zlog deteta. Bila su tu i dva mala žičana kreveta i dečja stoličica, ali predmeti koji su privlačili svu pažnju bili su lutke, igračke i velika lutka u prirodnoj veličini. U jednom uglu stajala je velika kuća za lutke. Ni ona nije bila iz odgovarajućeg perioda - mora da je načinjena najmanje sto godina posle izgradnje Grambltorpa - ali zapanjujuće je bilo to što je istrulila i delimično se srušila sasvim kao prava građevina. Napola sam očekivala da vidim sićušne pacove kako trčkaraju po majušnim hodnicima. Pored kuće za lutke na niskom krevetu ležalo je razbacano nekoliko lutaka. Samo jedna je izgledala dovoljno staro da bude iz osamnaestog veka, ali neke su delovale sasvim životno, kao gnjili leševi prave dece.

Ipak, sobom je vladala jedna lutka. Bila je veličine živog dečaka od sedamosam godina. Odeća na njoj bila je stara kopija uniforme za dečake iz doba Revolucije, ali tokom godina tkanina je izbledela, šavovi se raspali, a iz lutke je izbijao miris trulog drveta i ispunjavao sobu. Na mnogo mesta po rukama, vratu i licu ružičasta boja se izlizala, pa se video tamni porcelan. Glavu joj je nekada pokrivala bogata perika od prave kose, ali sada su ostai samo pramenovi, a hrapava lobanja je bila premrežena pukotinama. Oči su delovale potpuno stvarno - shvatila sam da su to veštačke oči za ljude. Samo staklene oči zadržale su sjaj i bistrinu na propaloj lutki; radoznale dečačke oči na stojećem lešu.

Zbog nečega sam pretpostavila da šapat dopire iz dečaka, ali kad sam mu se primakla, nejasno mrmljanje se utišalo umesto da se pojača. To su šaputali zidovi. Dok su me En i Vinsent nepomično posmatrali, nagnula sam se uz jedan zid i oslušnula. Šapat je postao čujan, ali tih taman toliko da se pojedinačne reči ne mogu razaznati. Zvučalo je kao da govori više glasova, ali imala sam jasan utisak da slušam rečenice upućene meni, a ne da prisluškujemnečiji razgovor.

„Čuješ li išta?“, upitala sam En.

Namrštila se, pokušavajući da otkrije koji odgovor očekujem. „Samo saobraćaj", rekla je najzad. ,,I neke dečake što se dovikuju na ulici.“

Zatresla sam glavom i ponovo prislonila glavu uza zid. Šapat se nastavio, ni uplašen ni preteći. Učinilo mi se da razaznajem slogove mog imena u tihom potoku zvukova.

Ne verujem u duhove. Ne verujem u natprirodno. Ali, kako zalazim u godine, počinjem da verujem u ovo: kao što radiotalasi i dalje putuju dugo nakon što je predajnik isključen, tako i talasi volje pojedinaca nastavljaju da se kreću kada tih pojedinaca više nema. Nina mi je jedom ispričala da su arheolozi pronašli glas grnčara, mrtvog već hiljadama godina, snimljen u brazdama njegovih posuda; gvožđe u glini i treperenje vrhova njegovih prstiju ponašali su se kao ploča i igla. Ne znam je li to istina, ali to je isti koncept u koji sam počela da verujem. Ljudi su - a naročito mi retki koji imamo Sposobnost - možda u stanju da utisnu svoju volju u predmete kao što je nameću drugim ljudima.

Ponovo sam pomislila na Ninu i brzo se odmakla od zida. Šapat je zamro.„Ne“ rekla sam naglas,„ovo nema nikakve veze s Ninom. Ovo su prijateljski glasovi.“

Moja dva pratioca nemo su me pogledala; En nije znala šta da kaže, a Vinsent nije mogao ništa da kaže. Nasmešila sam im se i En mi je uzvratila osmeh.

,,Hajdemo“, rekla sam. „Ručaćemo i vratićemo s ovamo kasnije. Vrlo sam zadovoljna Grambltorpom, En. Dobro si učinila što si me dovela ovamo.“

Lice En Bišop zablista.

Do ponedeljka u podne En i Vinsent doneli su sklopivi krevet i nove madrace u Grambltorp, kupili sveće i tri kerozinske grejalice, napunili kuhinjske police konzervama i hranom koja se ne kvari, smestili mali štednjak na butan na masivni kuhinjski sto, i očistili sve prostorije. Namestila sam krevet u dečjoj sobi. En je donela čistu posteljinu, ćebad i njen omiljeni amiški prekrivač. Vinsent je uz jedan zid poređao nove lopate i kofe. S vodovodom i kanalizacijom za sada nisam ništa mogla da učinim; osim toga, nameravala sam da i dalje veći deo vremena provodim u Eninoj kući. Samo sam činila Grambltorp udobnijim za svoje neizbežne dolaske.

U ponedeljak po podne En je podigla sav novac sa svojih računa - gotovo četrdeset dve hiljade dolara - i počela da pretvara akcije, deonice i druge vrednosne papire u gotovinu. U nekim slučajevima morala je da plati penale, ali obema je bilo svejedno. Stavila sam novac u svoj prtljag.

Do četiri po podne, uz poslednje zimsko svetlo napolju, Grambltorp je zasijao svetlošću sveća u svakoj sobi, a salon, kuhinja i dečja soba bili su prijatno zagrejani kerozinskim grejalicama. Vinsent je već tri sata iskopavao tunel i odnosio zemlju u suprotni ugao bašte, pod ogromno ginkovo drvo. Bio je to prljav, težak, možda i opasan posao, ali Vinsentu će dobro doći takav zadatak. Nešto od njegovog nagomilanog gneva naći će oduške u teškom radu. Znala sam da je Vinsent veoma snažan - mnogo snažniji nego što bi se reklo po vitkom telu i mlitavom držanju - ali sada sam otkrila stvarne razmere njegove žilave snage i gotovo demonske energije. Tog prvog popodneva gotovo je udvostručio dužinu tunela.

Nisam spavala u Grambltorpu, ne te prve noći, ali dok smo gasili sveće i grejalice spremajući se za odlazak, otišla sam sama u dečju sobu i malo postajala tamo; svetlost jedne jedine sveće odbijala se od očiju krpenih lutaka načinjenih od dugmadi, i staklenih očiju dečaka.

Šapat je bio jači. Osetila sam zahvalnost u tonu, mada ne u rečima. Želeli su mi svako dobro - i molili me da se vratim.

Vinsent je iskopao pola tone zemlje u utorak uoči Badnjeg dana. Kad je otkopao još tri metra tunela, otkrili smo da je veći deo ostatka netaknut, osim nešto kamenja i zemlje koji su se urušili za protekla dva veka. U sredu ujutru raskrčio je veći deo izlaza, neposredno uz prolaz koji je delio dvorišta kuća u nizu iza nas. Stavio je daske preko izlaza i vratio se u Grambltorp. Izgledao je neverovatno - prljav, u blatnjavoj i iscepanoj staroj odeći koju je nosio na radu, a prljavo pramenje raspuštene duge kose visilo mu je preko umrljanog lica i izbečenih očiju. Tog dana ponela sam samo jedan termos s vodom u Grambltorp. Naredila sam Vinsentu da sedne pored grejalice u kuhinji i otišla do Enine kuće da mu operem i osušim odeću u mašini.

En je celo popodne spremala poseban obrok za Badnje veče. Ulice su bile mračne i gotovo prazne. Protutnjao je jedan tramvaj, osvetljen iznutra toplom žutom svetiošću. Počeo je da pada sneg.

Našla sam se na ulici sama, bez odbrane. Obično nisam išla pešice ni pola bloka bez uslovljenog pratioca, ali misli su mi obuzimali radovi u Grambltorpu i čudna prošaputana upozorenja u dečjoj sobi, pa sam bila nemarna. Osim toga, mislila sam na Božić.

Božić mi je oduvek bio važan. Sećala sam se bogato ukrašene jelke i još bogatijih večera iz detinjstva. Ćurku bi isekao otac; moja dužnost je bila da predam male poklone posluzi. Setila sam se kako sam nedeljama brižno sklapala kratke rečenice zahvalnosti osoblju, uglavnom postarijim obojenim ljudima. Većinu bih pohvalila, neke bih blago prekorila zbog nepažnje tako što bih pažljivo izbegla ključne izraze. Najlepši poklon i najtoplije reči čuvala bih za tetku Harijet, staricu bujnih grudi, moju dadilju. Hćirijet se rodila u ropstvu.

Zanimljivo je bilo kako smo, mnogo godina kasnije, u Beču, Nina, Vili i ja otkrili kao zajedničku crtu ljubaznost prema posluzi. Čak i u Beču Božić nam je bio značajan. Setila sam se zime hiljadu devetsto dvadeset osme, vožnji saonicama obalom Dunava i raskošnog banketa u Vilijevoj unajmljenoj vili južno od grada. Tek poslednjih godina prestala sam da slavim Božić temeljno kako bih želela. Nina i ja razgovarale smo o tužnom srozavanju božićnog duha baš dve sedmice pre poslednjeg Okupljanja. Ljudi više ne znaju šta je to istinsko hrišćanstvo.

Bilo je osam dečaka, obojenih. Ne znam koliko su bili stari. Svi su bili viši od mene; trojica ili četvorica imali su crno paperje nad debelim gornjim usnama. Kao da su bili načinjeni od galame, laktova, kolena i raskalašnih prostakluka. U Aveniju Džermantaun ušli su sa ugla Ulice Bringherst, pa sam naišla pravo na njih. Jedan je nosio veliki radio iz kog je treštala neskladna buka.

Podigla sam pogled, prepadnuta, još obuzeta Božićem i prijateljima kojih više nema. I dalje ne misleći, zastala sam i čekala da siđu s pločnika i uklone mi se s puta. Možda ih je nešto u mom izrazu ili gordom držanju, nešto različito od plašljive poniznosti kojom se belci po navici ogrću u crnačkim delovima sevemjačkih gradova, navelo da obrate pažnju na mene.

,,Š’a bleneš koji kurac?“, upitao me je visoki dečak s crvenom kapom. Na njegovom licu bila su ispisani zjapeća bezuba glupost i prezir, koje su u njegovu rasu usadili vekovi plemenskog neznanja.

„Čekam, momci, da se uklonite i propustite damu“, rekla sam tiho, učtivo. U normalnim okolnostima ne bih rekla ništa, ali mislila sam na nešto drugo.

,,Momci!“ reče momak s crvenom kapom. „Koga zoveš momci, jebote?“ Ostali se okupiše oko mene u polukrug. Zurila sam u tačku iznad njihovih glava.

,,Ej, š’a mis’iš ko si ti?“, upita me jedan debeli dečko u prljavoj sivoj vetrovci.

Nisam rekla ništa.

,,Ajdemo“, reče jedan momak, niži od ostalih, ali pitomijeg izgleda. Imao je plave oči. „Aj’mo, ljudi.“

Jedan po jedan polako su se okretali, ali crnac u crvenoj kapi morao je da da završnu reč. „Pazi kome govoriš da ti se skloni, stara“, rekao je i podigao ruku kao da će me bocnuti u grudi ili rame.

Brzo sam zakoračila unazad da me ne dodirne. Potpetica mi je upala u pukotinu na pločniku, izgubila sam ravnotežu, zamahala rukama i teško sela u sneg i pseći izmet između pločnika i kolovoza. Većina crnaca zaurla od smeha.

Niski plavooki dečko ućutkao ih je pokretom ruke i prišao mi. „Jeste dobro, gospođo?“ Pružio je ruku kao da će mi pomoći da ustanem.

Zurila sam u prazno, ne obraćajući pažnju na njegovu ruku. Posle trenutakdva slegnuo je ramenima i poveo ostale niz ulicu. Njihova divlja muzika odzvanjala je duž izloga i tihih radnji.

Ostala sam da sedim sve dok se sva osmorica nisu izgubila iz vida. Onda sam pokušala da ustanem. Nisam uspela, nego sam na rukama i kolenima dopuzala do parkingsata za koji sam se uhvatila i podigla se na noge. Neko vreme stajala sam naslonjena na sat i drhtala. Prošlo je nekoliko kola - možda je neko žurio kući na Badnje veče - i točkovi su me prskali bljuzgavicom. Dve mlade crnkinje prošle su žurno pored mene ćeretajući robovskim glasovima. Niko nije stao da mi pomogne.

Još sam drhtala kad sam stigla do Enine kuće. Kasnije sam shvatila da sam lako mogla da je pozovem da mi pomogne, ali tada nisam mislila jasno. Ledeni vetar naterao mi je suze na oči i one su mi se smrzavale na obrazima.

En mi je odmah pripremila toplo kupatilo, pomogla mi da skinem mokru haljinu i iznela mi suvu preobuku dok sam se kupala.

Kad sam sela za večeru, bilo je devet sati - jela sam sama, En je sedela u susednoj sobi - a kad sam dovršila desert, tačno sam znala šta valja učiniti.

Uzela sam spavaćicu i neophodne stvari. Naredila sam En da ponese madrac za sebe, preobuku za Vinsenta, još hrane i pića i pištolj koji sam pozajmila od taksiste iz Atlante.

Šetnja do Grambltorpa bila je kratka i nezanimljiva. Sneg je već obilno padao. Kada smo prošli pored mesta gde sam pala, okrenula sam glavu.

Vinsent je sedeo tamo gde sam ga ostavila. Obukao se i prionuo halapljivo da jede. Nije me brinulo kad Vinsent propusti poneki obrok, ali za poslednja dva dana sagoreo je hiljade kalorija kopajući, pa sam htela da nadoknadi energiju. Šake, mišice, lice i kosa još su mu bili prljavi i ulepljeni crvenim blatom, a vizuelni i slušni efekti njegovog uzimanja hrane zaista su bili životinjski.

Posle jela Vinsent je seo za tocilo. Naoštrio je kosu i jedan od ašova koje je En pre dva dana kupila u gvožđarskoj radnji na Aveniji Čelten.

Bila je skoro ponoć kad sam se popela u dečju sobu. Zatvorila sam vrata i presvukla se u spavaćicu. Prašnjave sjajne oči dečaka gledale su me pod treperavim svetlom sveće. En je sedela u salonu i pazila na ulazna vrata, zadovoljna, s lakim osmehom, udobno držeći u krilu napunjen pištolj kalibra 38.

Vinsent je izašao kroz tunel. Blato i vlaga još više su mu umrljali lice i kosu dok je izvlačio kosu i ašov kroz crni izlaz. Sklopila sam oči i jasno videla sneg kako pada u polumračnoj uličici između kuća dok je Vinsent izlazio pored garaže vukući dugačke alatke i žurio dalje.

Vazduh je mirisao hladno i čisto. Osećala sam kako Vinsentovo srce snažno i ravnomerno udara, osećala sam kako se džungla njegovog uma njiše i talasa kao da se povija pod snažnim vetrom adrenalina koji mu je strujao kroz vene. Osetila sam kako mi se mišići usana pokreću u nevoljnoj reakciji kad sam shvatila da se Vinsent ceri široko, veoma široko, divlje.

Brzo smo stigli do kraja uličice, zastali na izlazu u ulicu s mračnim sirotinjskim kućama u nizu, a zatim potrčali južnom stranom, gde su senke bile najdublje. Zastali smo; naredila sam Vinsentu da podigne glavu u pravcu u kom su nestala ona osmorica. Osetila sam kako mu se nozrdve šire dok je njušio vazduh tragajući za crncima.

Sneg je padao veoma gusto. Noć je bila potpuno tiha, čula su se samo udaljena zvona koja su objavljivala rođenje našeg Spasitelja. Vinsent je spustio glavu, uprtio kosu i ašov na rame i krenuo u tamu ulice.

Gore, na spratu Grambltorpa, ja sam se nasmešila i okrenula lice zidu dečje sobe, nejasno svesna toplog šapata koji se širio oko mene poput nailazećih morskih talasa.

DEVETNAEST

Vašington, okrug Kolumbija

Subota, 20. decembar 1980.

,,Ne znaš ti ništa o pravo; prirodi nasilja", reče Solu Laskom stvar koja je nekada bila Frensis Harington.

Išli su pored tržnog centra ka istoku, prema Kapitolu. Hladni zraci večernjeg sunca obasjavali su zgrade od granita i bele pramenove pare iza autobusa i automobila. Nekoliko golubova oprezno je skakutalo između praznih klupa.

Sol je osečao kako mu stomačni mišići i butine podrhtavaju i znao je da to nije samo posledica hladnoće. Kad su izašli iz Nacionalne galerije, obuzelo ga je ogromno uzbuđenje. Posle toliko godina.

„Smatraš sebe stručnjakom za nasilje“, reče Harington na nemačkom; Sol nikad ranije nije čuo mladića da govori nemački. „Zapravo ne znaš ništa o tome.“

„Kako to misliš?“, upita ga Sol na engleskom. Gurnuo je ruke u džepove kaputa. Stalno je okretao glavu, gledao čoveka koji izlazi iz Istočnog zdanja Nacionalne galerije, žmirio u usamljenu priliku na udaljenoj klupi u parku, pokušavao da vidi kroz zatamnjena stakla sporih limuzina što prolaze. Gde si, Oberste? Od pomisli da bi nacistički pukovnik mogao da bude u blizini Solu se grčila dijafragma.

„Ti nasilje smatraš odstupanjem", nastavi Harington na besprekornom nemačkom, „a ono je u stvari norma. Nasilje je suština ljudskog postojanja.“

Sol se primora da obrati pažnju na razgovor. Mora da izvuče Obersta na otvoreno... Mora nači način da nekako iščupa Frensisa iz starčevog stiska... da pronađe samog Obersta. ,,To je besmislica", reče Sol. „Nasilje je raširen nedostatak, ali nije ništa suštinskije od bolesti. Mi uništavamo bolesti kakve su poliomijelitis i male boginje. Možemo i da izbrišemo nasilje iz ljudskih odnosa.“ Sol je govorio profesionalnim tonom. Gde si, Oberste?

Harington se nasmeja. Bio je to starački smeh, drhtav, pun šlaj -ma. Sol se trgnu ka mladiću pored sebe i zadrhta. U glavi mu se motala užasna misao da Frensisovo lice - kratka crvenkasta kosa, pege po visokim jagodicama - izgleda kao maska od kože navučena preko tuđe lobanje. Haringtonovo telo ispod dugačkog kaputa izgledalo je čudnovato zdepasto, kao da se momak mnogo ugojio ili na sebi ima nekoliko džempera.

,,Ne možeš izbrisati nasilje kao što ne možeš izbrisati ljubav, mržnju ili smeh“, reče glas Vilija fon Borherta kroz usta Frensisa Haringtona.„Ljubav prema nasilju je aspekt naše ljudskosti. Čak i slabi žele da budu jaki prvenstveno zato da bi mogli da razmahuju bičem.“

,,Besmislica“, reče Sol.

,,Besmislica?“, ponovi Harington. Prešli su Medison Drajv i izašli na trg ispred Kapitolskog bazena. Harington je seo na klupu okrenut prema Trećoj ulici. I Sol je seo, okrećući se da osmotri svako lice u blizini. Nije ih bilo mnogo. Nijedno nije ličilo na Oberstovo.

„Dragi moj Jevrejine", reče Harington, „pogledaj Izrael.“

,,Šta?“ Sol se okrenu da pogleda Frensisa. To nije bio onaj mladić kog je poznavao. ,,Na šta misliš?“

„Zemlja koju si usvojio i koju voliš slavna je po sposobnosti da pogađa neprijatelje nasiljem“, reče Harington. „Njena filozofija je ’oko za oko’, njena politika je odmazda, a njen ponos je efikasnost njene vojske i ratnog vazduhoplovstva.11

„Izrael se brani“, reče Sol. Od nadrealnosti ove rasprave zavrtelo mu se u glavi. Iznad njih, kupola Kapitola hvatala je poslednje zrake sunca.

Harington se ponovo nasmeja. ,,0 da, verni moj pione. Nasilje u ime odbrane se uvek lakše svari. Otud Wehrmacht.“ Naglasio je Wehr - odbrana.„Izrael ima neprijatelje, nicht war?.[10] Ali imao ih je i Treći rajh. A nisu mu najbeznačajniji neprijatelji bili oni crvi koji su se predstavljali kao nevine žrtve kad su težili da unište Rajh, a koji sada izigravaju heroje dok vrše nasilje nad Palestincima."

Sol nije odgovorio na ovo. Oberstov antisemitizam bio je detinjasto izazivanje. „Šta želiš?“, upita Sol tiho.

Harington podiže obrve. „Šta je loše u tome što sam potražio starog poznanika radi zanimljivog razgovora?“, odvratio je na engleskom.

„Kako si me pronašao?“

Harington slegnu ramenima. „Pre bih rekao da si ti pronašao mene“, reče čudnim grlenim potmulim glasom koji nije bio glas Frensisa Haringtona. „Zamisli moje iznenađenje kad je moj dragi pion stigao u Čarlston. Moj Jevrejin Lutalica je prilično daleko od Helmna.“

Sol zausti da upita Kako si me prepoznao, ali zaćuta. Onih sati kada su njih dvojica, pre gotovo četrdeset godina, delili Solovo telo stvorilo je ogavnu bliskost, mnogo trajniju nego što se rečima može iskazati. Sol je znao da će u trenu prepoznati Obersta - i prepoznao ga je - uprkos zubu vremena. Sol umesto ovoga upita: „Pratio si me iz Čarlstona?"

Harington se osmehnu. „Bilo bi mi izuzetno zadovoljstvo da čujem neko tvoje predavanje na Kolumbiji. Možda bismo mogli da raspravljamo o etici Trećeg rajha.“

,,Možda“, reče Sol. „A mogli bismo da raspravljamo i o relativnom duševnom zdravlju besnog psa. Ipak, za to postoji samo jedan lek. Ubiti psa.“

,,Ah, daaa“, otegnu Harington. ,,’Konačno rešenje’ u novom obliku. Vi Jevreji nikad niste bili prefinjena rasa.“

Sol zadrhta. Iza mirnog glasa i ljudske marionete bio je čovek koji je neposredno ubio mnoštvo ljudskih bića, možda čitave stotine. Po Solovom mišljenju, jedini razlog zbog kog ga je Oberst potražio, što ga je pratio iz Čarlstona, bio je da ga ubije. Oberst Vilhelm fon Borhert, poznat i kao Vilijem Borden, uložio je velike napore da ubedi svet da je mrtav. Nije imao razloga da se otkrije možda jedinom čoveku na svetu koji je znao njegov identitet, osim ako ovo nije završna igra mačke i miša. Sol zavuče ruke dublje u džepove i napipa smotuljak novčića za telefon. To je bilo jedino oružje koje je nosio od Šume sova u Poljskoj, pre trideset šest godina.

Ako uspe da obori Frensisa - a znao je da je to mnogo teže nego što se prikazuje na televiziji i u filmovima - šta onda? Da beži? Ali šta će sprečiti Obersta da uđe u njegov um? Sol se stresao na pomisao o ponovnom silovanju uma. Neće morati da bude žrtva napada, postaće samo statistički podatak, rasejani profesor koji je zalutao u gusti vašingtonski saobraćaj nešto posle sumraka...

Neće ostaviti Frensisa Haringtona. Sol stegnu šaku oko novčića i poče polako da je izvlači. Nije znao može li mladić biti spasen - jedan pogled na masku pred sobom naveo je Sola da pomisli kako je to nemoguće - ali znao je da mora pokušati. Kako se beživotno telo prenosi duž trga blok i po do unajmljenih kola? Poznajući Vašington, Sol je znao da je to sigurno već negde izvgdeno. Odlučio je da ostavi dečka na klupi, otrči do kola, brzo se doveze u Treću ulicu, stane uz ivičnjak i ubaci telo visokog momka na zadnje sedište.

Sol nije mogao da smisli ništa čime bi se zaštitio od Oberstovog uma. To nije bilo ni važno. Nehajno je izvukao ruku s novčićima iz džepa zaklanjajući je telom od pogleda.

„Želim da se upoznaš s nekim“, reče Harington.

„Molim?“ Solu je srce tako jako lupalo da je jedva govorio.

„Želim s nekim da te upoznam", ponovi Oberst i natera Haringtona da ustane. „Mislim da će te taj susret zanimati.“

Sol je ostao da sedi. Ruka mu je podrhtavala od stezanja pesnice.

„Ideš li, Jevrejine?" Nemačke reči i ton bili su gotovo istovetni onima koje je Oberst upotrebio u baraci Helmna, pre skoro trideset osam godina.

,Idem“,reče Sol i ustade. Vratio je ruke u džepove kaputa i pošao za Frensisom Haringtonom kroz iznenadnu zimsku tamu.

Bio je to najkraći dan u godini. Nekoliko upornih turista čekalo je autobuse ili žurilo ka automobilima. Sol i Frensis išli su Avenijom Konstitjušn pored Kapitola i stali pored skretanja za garažu Službenog senatskog zdanja. Posle nekoliko minuta automatska vrata su se otvorila i jedna limuzina isklizila je napolje. Harington pohita niz rampu i Sol krenu za njim, sagnuvši se kad su metalna vrata krenula nadole. Jedan debeli čovek crvenog lica stade im na put. „Prokleti bili, ne smete ovamo!“, povikao je. „Okrenite se i gubite se odavde pre nego što vas uhapsim.“

„Hej, izvini!“ povika Harington glasom nalik na glas Frensisa Haringtona. „Nego, znaš, imamo propusnice, idemo kod senatora Keloga, ali vrata na koja nam je rečeno da uđemo su zaključana i niko nije došao kad smo pokucali..."

„Glavni ulaz“, reče čuvar, i dalje mlatarajući rukama. Drugi čuvar stajao je pored ograđenog prostora. Desnu ruku spustio je na revolver i vrlo pažljivo je posmatrao Sola i Haringtona.„Ali poseta nema posle pet. Sad se gubite odavde ili idete u ćuzu. Napolje.“ ,,Važi“, reče Harington ljubazno i izvadi automatski pištolj iz džepa kaputa. Ustrelio je debelog stražara u desno oko. Drugi stražar stajao je kao opčinjen. Sol se trgnuo na prvi pucanj i sad je primetio da čuvareva nepomičnost nije normalna reakcija uplašenog čoveka. Čovek se naprezao iz sve snage da pomeri desnu ruku, ali ona se samo tresla kao paralizovana. Znoj mu je izbio po čelu i gornoj usni, a oči su mu se iskolačile.

„Prekasno", reče Harington i opali četiri metka stražaru u grudi i vrat.

Sol je čuo pfftpfftpfftpfft i shvatio da je deo duge cevi pištolja prigušivač. Krenuo je odatle i skamenio se kad je Harington uperio oružje u njega. „Uvuci ih unutra." Sol ga je poslušao. Dah mu se pretvarao u maglu na ledenom vazduhu dok je vukao debelog stražara preko rampe i u kućicu.

Harington je izbacio okvir i udarcem dlana stavio drugi. Čučnuo je da pokupi pet čaura. „Idemo gore“, rekao je.

„Imaju video kamere“, reče Sol zadihano.

„Da, u samoj zgradi“, reče Harington, ponovo na nemačkom. ,,U podrumu je samo telefon."

„Primetiće da nema čuvara“, reče Sol čvršćim glasom.

,,Svakako“, reče Harington. „Predlažem ti da se brže penješ uz te stepenice.“

Izašli su kroz prva vrata i krenuli hodnikom. Čuvar koji je čitao novine iznenađeno podiže pogled. „Izvinite, gospodo, ali zatvoreno je posle...“ Harington ga ustreli dvaput u grudi i odvuče njegovo telo do stepeništa. Sol klonu uz drveni okvir vrata. Noge su mu bile kao od gume i pitao se hoće li povratiti. Pomislio je da beži, pomislio je da vrišti, i nije učinio ništa, samo se pridržavao za hrastov okvir.

,,Lift“, reče Harington.

Hodnik na trećem spratu bio je pust, iako je Sol čuo razgovor i smeh iza ugla. Harington otvori četvrta vrata zdesna.

Jedna devojka pokrivala je pisaću mašinu. ,,Izvinite“, rekla je, ,,ali prošlo je...“

Harington zamahnu pištoljem i udari je snažno u levu slepoočnicu. Skljokala se na pod gotovo nečujno. Harington podiže plastični pokrivač koji je ispustila i njime prekri pisaću mašinu. Onda uhvati Sola za kaput i povuče ga kroz prazno predsoblje i veliku mračnu kancelariju. Sol opazi kroz tamne zavese odblesak osvetljene kupole Kapitola.

Harington otvori još jedna vrata i uđe. „Zdravo, Trask“, reče na engleskom.

Mršavi čovek za stolom podigao je lako iznenađen pogled, a u istom trenutku jedan zdepasti muškarac u smeđem odelu polete s kožnog kauča na uljeze. Harington opali dva metka u telohranitelja, priđe da pogleda mali automatik koji je ovaj ispustio, a onda ga ustreli treći put iza levog uha. Krupno telo se zgrčilo, udarilo nogom debeli tepih i umirilo se.

Niman Trask nije se ni makao. Još je držao beležnicu u levoj ruci i zlatno nalivpero u desnoj.

„Sedi“, reče Harington i pokaza Solu kožni kauč.

,,Ko ste vi?“, upita Trask Haringtona. Glas mu je zvučao nekako blago radoznalo.

„Pitanja i odgovori kasnije", reče Harington. „Prvo želim da shvatite da mog prijatelja“ - pokazao je Sola - ,,ne treba dirati. Ako se mrdne s tog kauča, otvoriću levu šaku.“

„Otvorićete šaku?“, reče Trask.

Haringtonova leva šaka bila je prazna kad su ušli u zgradu; sada je držao prsten veličine dlana s malim dugmetom u sredini. Izolovana žica nestajala mu je u rukavu kaputa. Palcem je držao dugme pritisnuto.

,,Oh, shvatam", reče Trask i spusti beležnicu. Uhvatio je nalivpero obema rukama. ,,Eksploziv?“

,,Ce četiri", reče Harington i rukom u kojoj je držao pištolj raskopča kaput. Ispod kaputa imao je široki ribolovački prsluk, a svaki džep bio je nabubreo. Sol vide male kolutove žice,„Pet kilograma plastičnog eksploziva“, dodade Harington.

Trask klimnu glavom. Izgledao je pribrano, ali vrhovi prstiju na nalivperu su mu pobeleli. „Više nego dovoljno“, reče. „Šta želite?"

„Želim da razgovaram“,reče Harington i sede na stolicu metar od Traskovog stola.

„Naravno", reče Trask i zavali se u stolici. Pogledom je šetao od Sola do Haringtona i natrag. „Počnite, molim vas.“

„Pozovite gospodu Kolbena i Barenta na konferencijsku liniju“, reče Harington.

„Žao mi je“, reče Trask, spusti nalivpero i raširi prste. „Kolben je na putu za Čevi Čejz, a mislim da je gospodin Barent van zemlje."

Harington klimnu glavom. „Brojim do šest“, reče. „Ako ne pozovete, podići ću palac. Jedan... dva...“

Trask je podigao slušalicu na četiri, ali veze su uspostavljene tek posle nekoliko minuta. Našao je Kolbena u limuzini na Autoputu Rok Krik, a Barenta negde iznad Mejna.

„Uključite zvučnike", reče Harington.

„Šta je, Nimane?“, čuo se glatki glas s tračkom kembričkog naglaska. „Ričarde, jesi li i ti tu?“

,,Aha“ zagrmeo je Kolbenov bas. „Nemam pojma šta se događa, jebote. Šta se dešava, Trask? Držiš me na čekanju dva posrana minuta.“

„Imam mali problem ovde“, reče Trask.

„Nimane, ovo nije bezbedna linija“, rekao je meki glas za koji je Sol pretpostavio da je Barentov. „ Jesi li sam?“

Trask je oklevao. Pogledao je Haringtona. Kad se ovaj samo osmehnuo, Trask reče: ,,Ah, nisam, gospodine. Sa mnom su dva gospodina ovde, u kabinetu senatora Keloga."

Kolbenov glas zapucketa kroz zvučnik. „Šta se događa, Trask, jebote? O čemu se radi?“

„Polako, Ričarde“, reeč Barentov glas. „Nastavi, Nimane.“ Trask podiže ruku prema Haringtonu, dlanom napred, kao da mu prepušta prvenstvo.

„Gospodine Barente, želimo da stupimo u jedan od vaših klubova“, reče Harington.

„Izvinite, ali ne razumem vas u potpunosti, gospodine“, reče Barent.

„Zovem se Frensis Harington", reče Harington. „Moj poslodavac je ovde prisutni doktor Sol Laski s Univerziteta Kolumbija.“ ,,Trask!“, začu se Kolbenov glas. „Šta se dešava?“

,,Dosta“, reče Barent. „Gospodine Haringtone, doktore Laski, drago mi je što smo se upoznali. Šta mogu da učinim za vas?“

Sol Laski na kauču umorno uzdahnu. Dok Oberst nije izgovorio njegovo ime, gajio je nekakvu nadu da će izaći živ iz ovog ružnog sna. Iako nije imao pojma kakvu igru igra Oberst niti kakve veze ovi ljudi imaju s Vilijem, Ninom i Fulerovom, sada je smatrao da ga Oberst ne bi imenovao da ne namerava da ga žrtvuje.

„Spomenuli ste klub“, reče Barentov glas. „Možete H biti malo određeniji?“

Harington se jezivo nasmeši. Leva ruka mu je i dalje bila podignuta, s palcem na detonatoru. „Želeo bih da se učlanim u vaš klub“, reče.

Barentov glas zvučao je vedro.„Ja pripadam mnogim klubovima, gospodine Harington. Možete li biti još određeniji?“

„Zanima me isključivo najekskluzivniji klub“ reče Harington. „A uvek sam bio slab prema ostrvima.“

Iz zvučnika se začu kikot. „Kao i ja, gospodine Haringtone. Iako je gospodin Trask ugledan garant, večina klubova kojima pripadam, bojim se, zahteva dodatne preporuke. Spomenuli ste da je tu i vaš poslodavac, doktor Laski. Da li i vi želite da se učlanite, doktore?“

Sol nije uspeo da smisli ništa čime bi popravio svoj položaj. Nije odgovorio.

„Možda vi... ovaj... predstavljate još nekoga“, reče Barent.

Harington se samo zacereka.

,,On na sebi ima pet kilograma eksploziva povezanih s mrtvačkim prekidačem", reče Trask ravno. „Smatram da je to impresivna preporuka. Kako bi bilo da se dogovorimo da se svi nađemo negde drugde i porazgovaramo o ovome?"

„Moji ljudi su na putu“, reče Kolbenov glas kratko. „Drži se, Trask."

Niman Trask uzdahnu, protrlja čelo i nagnu se nad mikrofon. „Kolbene, govno jedno, ako iko priđe na deset blokova od ove zgrade ja ću ti lično iščupati to tvoje posrano srce iz grudi. Dalje ruke od ovoga, jebote. Barente, jesi li tu?“

K. Arnold Barent je progovorio kao da nije čuo ni reč prethodnog razgovora. „Izuzetno mi je žao, gospodine Haringtone, ali moj stav je da nikad ne stupam u izborne komisije klubova koje često posećujem. Ipak, sa zadovoljstvom povremeno garantujem za ponekog novog člana. Možda vi možete da mi date adresu nekog potencijalnog člana s kojim bih poželeo da stupim u dodir.“

„Samo napred“, reče Harington.

U tom trenutku Sol Laski oseti da mu se Trask uvlači u um. Bilo je izuzetno bolno - kao da mu je neko gurnuo dugačku oštru žicu u levo uho. Stresao se, ali nije mu bilo dozvoljeno da jaukne. Pogled mu je skrenuo na automatik koji je još ležao na tepihu, pola metra iza telohraniteljeve ispružene ruke. Osetio je Traskovo hladno proračunavanje vremena i napora: dve sekunde za skok, sekunda za uzimanje pištolja i ispaljivanje metka u Haringtonov mozak dok ga istovremeno hvata za ruku i pritiska detonator kao kašiku na ručnoj bombi. Sol oseti da mu se pesnice stežu i opuštaju sopstvenom voljom, vide da mu se noge miču i protežu kao u trkača pre trke. Guran sve dalje u bespomoćni tavan sopstvenog uma, Sol je želeo da krikne, ali nije imao glasa. Da li Frensis ovo trpi već sedmicama?

„Vilijem Borden“, reče Barent.

Sol je gotovo zaboravio o čemu razgovaraju. Trask malo pomeri njegovu levu nogu, premesti mu tačku oslonca, nape mu desnu ruku.

,,Ne poznajem tog gospodina“, reče Harington vedro. ,,Dalje?“ Sol oseti kako mu se svi mišići napinju. Trask ga je pripremao. Osetio je malu izmenu plana. Trask će ga naterati da udari Haringtona u skoku, gurne ga unazad, da mu steže levu šaku dok ga ne ugura u senatorov kabinet, a zatim da blokira udar eksplozije svojim telom; sam Trask će se sakriti pod masivni sto od hrastovine. Sol je poželeo da dovikne upozorenje Oberstu. „Gospođica Melani Fuler“, reče Barent.

,,Oh, da“, reče Harington. „Mislim da se ona može pronaći u Džermantaunu.“

,,U kom Džermantaunu?“, upita Trask spremajući Sola za napad. Zaboravi pištolj. Hvataj za ruku. Guraj ga unazad, dalje odavde. Postavi se između Haringtona i Traskovog stola.

„Predgrađe Filadelfije“, reče Harington ljubazno. ,,Ne sećam se tačne adrese, ali ako proverite spiskove na Kvin Lejnu, moći ćete da stupite u dodir s tom damom.“

„Odlično" reče Barent. „Još nešto. Da li biste mogli...“

„Izvinite me za trenutak“, reče Harington. Ponovo se nasmejao onim staračkim smehom. ,,Za ime sveta, Trask“, reče. „Zaista misliš da ja to ne osećam? Ne bi uspeo da osvojiš ovu ljušturu ni za mesec dana...Mein Gott, čoveče, šunjaš se i petljaš naokolo kao šiparac koji ’vata ribu... je li to pravi izraz? ... na balkonu bioskopa.

I ostavi na miru mog prijatelja Jevrejina. Čim se makne pustiću ovo. Taj sto će se pretvoriti u iverje. Ah, tako je već bolje...“

Sol se sruši na kauč. Mišići su mu se grčili, iznenadno pušteni iz snažnog stiska kontrole.

„Dakle, gde smo stali, gospodine Barente?“, reče Harington. Pucketanje je trajalo nekoliko sekundi, a onda se ponovo začuo Barentov glas.„Žao mi je, gospodine Haringtone, ali ja razgovaram s vama iz privatnog aviona i moraću sada da prekinem. Hvala vam na pozivu. Nadam se da ćemo uskoro ponovo razgovarati.“ ,,Barente!“, zaurla Trask. „Proklet bio, ostani na...“

,,Do viđenja", reče Barent. Čuo se škljocaj. Iz otvorene linije pljuštalo je pucketanje.

,,Kolbene!“, povika Trask. „Reci nešto.“

Progovorio je duboki glas. „Naravno. Jebi se, Nimane, druže stari.“ Još jedan škljocaj i šuštanje.

Trask podiže pogled; imao je izraz životinje saterane u ugao. ,,U redu je“, reče Harington blago. „Ostaviću poruku kod vas. Još možemo da završimo posao, gospodine Trask, ali više bih voleo da to bude u četiri oka. Doktore Laski, ako nemate ništa protiv?“

Sol je popravio naočari i trepnuo. Ustao je. Trask ga je posmatrao. Harington se smešio. Sol se okrenu i brzo prođe kroz senatorov kabinet. Kad je stigao do prve čekaonice već je trčao. Izašao je iz kabineta i pojurio niz hodnik, a onda se setio sekretarice. Zastao je, pa ponovo potrčao.

Ispred njega se iza ugla pojaviše četiri čoveka. Sol se okrenu, spazi petoricu u tamnim odelima kako trče iz drugog pravca; dvojica su skrenula u Traskovu kancelariju.

Osvrnuo se na vreme da vidi kako trojica u dnu hodnika podižu pištolje gotovo istovremeno, obema ispruženim rukama; crni krugovi cevi izgledali su ogromni, čak i izdaleka. Sol je odjednom bio posvuda.

Frensis Harington vrištao je u tišini sopstvenog uma. Nejasno je osećao Solovu biizinu pored sebe u tami. Zajedno su Haringtonovim očima gledali kako Niman Trask nešto viče, napola ustaje sa stolice, ruku podignutih u molbi.

»Auf Wiedersehn“, rece Oberst glasom Frensisa Haringtona i otpusti prekidač.

Južna vrata i zid hodnika eksplodirali su napolje u lopti narandžastog plamena. Sol polete prema trojici Ijudi u tamnim odelima. Njihove podignute ruke odleteše unazad, jedan pištolj opali - nečujno u sveopštoj buci koja je besnela hodnikom - a onda i oni poleteše, padoše unazad i udariše u zid u dnu hodnika, jedva sekundu pre Sola.

Posle udara, još dok se plašt tame spuštao na njega, Sol je čuo odjek - ne eksplozije, nego staračkog glasa koji izgovara Auf Wiedersehn.

DVADESET

Njujork Petak,

26. decembar 1980.

Šerif Džentri uživaoje u letu, ali se nije radovao svom cilju. Voleo je da leti jer je za njega to što je privezan za sedište cevi pod pritiskom koja lebdi stotinama metara iznad oblaka bilo najbolji povod za meditaciju. Svoj cilj, Njujork, uvek je doživljavao kao iskušenje drugih vrsta bezumlja - grupnog razmišljanja, uličnog nasilja, paranoje, zatrpavanja informacijama i blebetavog ludila. Džentri je odavno shvatio da nije čovek za veliki grad.

Šerif je poznavao Menhetn. Kao student, pre desetak godina, na vrhuncu vijetnamske ere, proveo je s prijateljima mnogo vikenda u Njujorku. Jednom su iznajmili auto u čikaškom Hercu, blizu Univerziteta, gde je radila Džentrijeva devojka, vratili daljinomer za tri hiljade kilometara i krenuli da se voze. Posle četiri dana bez sna, njih šestorica su završili vozajući se satima pred zoru po čikaškim predgrađima kako bi stvarnu kilometražu pomerili preko brojke navedene u obrascu o najmu.

Džentri se autobusom odvezao u Port Otoriti. Tu je zaustavio taksi i odvezao se u hotel Adison, pored Tajms skvera. Hotel je bio star i propadao je, gosti su mu uglavnom bili kurve i siromašni turisti, ali zadržao je izvesno dostojanstvo. Glavni kuvar kafeterije, Portorikanac, bio je bučan, prost i znao je svoj posao, a soba je koštala dve trećine manje nego u većini hotela na Menhetnu. Kad je Džentri poslednji put bio u Njujorku, da sprovede iz inostranstva izručenog osamnaestogodišnjaka koji je ubio četiriprodavca u Čarlstonu, troškove mu je platio okrug i iznajmio mu sobu u ovom hotelu.

Džentri je pod tušem sprao malo umora i presvukao se u udobne somotske pantalone, staru rolku, svetli somotski sportski sako i kaput koji mu je bio dovoljan u Čarlstonu, ali je slabo štitio od njujorškog zimskog vetra. Malo je oklevao, a onda izvadio ruger iz kofera i gurnuo ga u džep kaputa. Ne, suviše očigledno. Zatakao ga je za pojas pantalona. Nikako. Nije imao ramenu futrolu za ruger; uvek ga je nosio na opasaču uniforme, a van dužnosti je nosio službeni pištolj kalibra 38. Zašto li je kog đavola poneo ruger umesto manjeg pištolja? Najzad je rešio problem gurnuvši pištolj u džep sakoa. Moraće da ide raskopčanog kaputa po ovom vremenu i neće moći da ga skine da bi nabubreli džep ostao nevidljiv. Pa šta sad, pomisli Džentri. Ne mogu svi da budu Stiv Mek Kvitt.

Pre nego što je izašao iz hotela pozvao je svoj broj u Čarlstonu i uključio telefonsku sekretaricu. Nije očekivao poruku od Natali, ali mislio je na nju tokom čitavog leta i radovao se mogućnosti da joj čuje glas. Njena poruka bila je prva. „Robe, ovde Natali. Sada je dva po ponoći u Sent Luisu. Upravo sam stigla, ali letim sledećim avionom za Filadelfiju. Mislim da sam ušla u trag Melani Fuler. Pročitaj treću stranu današnjih čarlstonskih novina, a verovatno nešto ima i u njujorškim novinama. Obračun bandi u Džermantaunu. Jeste, ne znam zašto bi starica bila umešana u rat bandi, ali mesto zločina je Džermantaun. Sol je rekao da ćemo naj -lakše pronaći te ljude prateći besmislene zločine kao što je ovaj. Obećavam da se neću istrčavati... samo ću da pronjuškam naokoo i vidim ima li nešto što bismo mogli da ispratimo kasnije. Ostaviću ti poruku večeras kad budem znala gde sam odsela. Moram da idem. Pazi se, Robe.“

,,Sranje“, reče Džentri tiho kad je spustio slušalicu. Ponovo je okrenuo broj, uzdahnuo kada mu je njegov sopstveni glas rekao da ostavi poruku, i posle signala izgovorio: „Natali, do đavola, nemoj da se zadržavaš u Džermantaunu, ili u Filadelfiji, ili gde god da si. Neko te je video na Badnje veče. Do đavola, ako nećeš da ideš u Sent Luis, dođi kod mene u Njujork. Glupo je da oboje jurcamo naokolo izigravajući decudetektive. Pozovi me čim čuješ ovu poruku.“ Ostavio je broj hotela i broj sobe, malo oćutao i spustio slušalicu.„Prokletstvo“,rekao je.Udario je pesnicom tako jako da se jeftini pisaći sto zatresao.

Džentri se odvezao podzemnom do Vilidža i sišao blizu Sent Vinsenta. Tokom vožnje listao je svoju beležnicu i čitao beleške: Solova adresa, Natalina primedba da Sol ima domaćicu po imenu Tema, broj Solovog kabineta na Kolumbiji, dekanov broj - Džentri ga je zvao pre skoro dve sedmice - i broj pokojne Nine Drejton. Nije mnogo, pomislio je. Pozvao je univerzitet i potvrđeno mu je da do sledećeg ponedeljka na Odeljenju psihologije neće biti nikoga.

Solovo susedstvo nije se uklapalo u Džentrijevu sliku o stilu života njujorškog psihijatra. Šerif podseti sebe da je Sol više profesor nego psihijatar; posle toga okolina mu je delovala prikladnije. Zgrade su većinom bile četvorospratnice i petospratnice, na većini uglova ulica bili su restorani i delikatesne radnje, a u zaokruženosti kraja bilo je atmosfere malog grada. Prošlo je nekoliko parova - među njima dva muškarca koji su se držali za ruke

- ali Džentri je znao da je većina stanovnika u gradu, zarobljena u izdavačkim kućama, firmama za berzansko posredovanje, knjižarama, agencijama i ostalim kavezima od stakla i čelika; svi lebde negde između sekretara i potpredsednika firme, zarađuju dovoljno hiljada da plaćaju najam za dve ili tri sobe u Vilidžu i čekaju veliki pomak, prodor, neizbežni napredak na viši sprat, u veću kancelariju s ugaonim prozorima udaljenu samo kratku vožnju taksijem od kamene kuće na Central Park Vestu. Vetar je duvao jako. Džentri se čvršće uvi u kaput i požuri dalje.

Doktor Sol Laski nije bio kod kuće. Džentrija to nije iznenadilo. Ponovo je pokucao i sačekao neko vreme na uskom odmorištu, okružen prigušenim blebetanjem televizora, dečjim plačem i odjecima davnašnjih mirisa govedine i kupusa. Onda je izvadio kreditnu karticu iz novčanika i otvorio bravu. Zatresao je giavom;

Sol Laski je poznati stručnjak za nasilje, preživeo je logor smrti, ali kuću je slabo obezbedio.

Po mesnim standardima, Solov stan bio je veliki - udobna dnevna soba, kuhinjica, mala spavaća soba i velika radna soba. U svim prostorijama - čak i u kupatilu - bilo je knjiga. Radna soba bila je pretrpana beležnicama, dosijeima, policama brižljivo obeleženih izvoda i stotinama knjiga; mnoge su bile na nemačkom i poljskom. Džentri je pogledao u svaku prostoriju, zastao je za tren da prelista rukopis položen pored pisaće mašine, i spremio se da krene. Osećao se kao uljez. Stan je mirisao kao da je već nedeljama prazan, kuhinja je bila besprekorno čista, hladnjak gotovo prazan, ali nije bilo prašine, nagomilane pošte i drugih spoljašnjih znaka odsustva. Džentri proveri ima li poruka pored telefona, ponovo prođe kroz sve sobe da se uveri kako nije propustio neki nagoveštaj gde se Sol sada nalazi, a onda tiho izađe iz stana.

Sišao je niz stepenice i naišao na postariju ženu sede kose smotane u punđu. Stao je kad su se mimoišli, dotakao kapu i rekao: „Oprostite, gospođo, jeste li vi možda Tema?“

Žena zastade i sumnjičavo se zagleda u njega. Govorila je s jakim istočnoevropskim naglaskom. „Poznajemo li se?“

,,Ne, gospođo", reče Džentri i skide kapu. „Izvinjavam se što vas oslovljavam imenom, ali Sol mi nije spomenuo vaše prezime.“ „Gospođa Vališježlski“, reče starica. ,,Ko ste vi?“

,,Ja sam šerif Bobi Džo Džentri", reče šerif. ,,Ja sam Solov prijatelj i pokušavam da ga pronađem.“

„Doktor Laski nikad nije spomenuo nikakvog šerifa Gentrija", reče ona izgovorivši šerifovo prezime sa G.

„Nije, gospođo, rekao bih da nije. Upoznali smo se nedavno, kad je došao u Čarlston. To je u Južnoj Karolini. Možda je spomenuo da putuje tamo?“

„Doktor Laski samo je rekao da ide poslom“, odreza žena i frknu. „Kao da avionska karta nije ležala tako da je i slepac vidi! Dva dana, rekao je. Možda tri. Gospođo V., rekao je, budite dobri pa zalivajte cveće. Deset dana kasnije njegovo cveće bi uvenulo da ja nisam odano dolazila.“

„Gospođo Vališježlski, jeste li videli doktora Laskija prošle sedmice?"

Žena se čvršće umota u džemper i ne reče ništa.

„Imali smo dogovor", reče Džentri. „Sol mi je rekao da će me pozvati kad se vrati... verovatno u subotu, ali nismo se čuli.“

,,On nema osećaj za vreme“, reče starica. „Njegov rođeni nećak zvao me je iz Vašingtona prošle nedelje. ’]e li ujak Sol dobro?’, pita on. ’Trebalo je da dođe na večeru prošle subote’, kaže on. Znajući doktora Laskog, sigurno je zaboravio... Otišao negde na neki seminar. Treba li to da kažem njegovom nećaku? Jedinom rođaku kog ima u Americi?"

„Je li to onaj nećak koji radi u Vašingtonu?“, upita Džentri. „Koji bi drugi bio?“

Džentri klimnu glavom; primetio je po ženinom držanju i tonu da joj je neugodno što priča s njim i da se sprema da ode. „Sol mi je rekao da ga mogu naći preko tog nećaka, ali sam izgubio broj. On živi baš u Vašingtonu, zar ne?“

,,Ne, ne“, reče gospođa Vališježlski. ,,Tu je ambasada. Doktor Laski mi je rekao da oni sada žive negde van grada.“

,,Da li bi Sol mogao da bude u poljskoj ambasadi?“

Ona zaškilji. „Šta bi doktor Laski radio u poljskoj ambasadi? Aron radi u izraelskoj ambasadi, ali ne živi u njoj. Kažete da ste šerif? Kakvog posla doktor može da ima sa šerifom?“

,,Ja sam poštovalac njegovog dela“, reče Džentri. Izvadio je olovku i napisao nešto na poleđini svoje loše odštampane posetnice. „Ovde ću prenoćiti. Drugi broj je moj kućni broj u Čarlstonu. Zamolite Sola da me pozove čim se vrati. Vrlo je važno.“ Krenuo je niz stepenice. „Oh, još jedno pitanje“, doviknu ženi. „Kad budem zvao ambasadu, kako se piše prezime Solovog nećaka, s jednim ili sa dva e’?“

„Kako mogu biti dva ’e’ u prezimenu Eškol?“, zacokta gospođa Vališježlski.

,,Da, zaista", reče Džentri i nastavi dole.

Natali nije zvala. Džentri je čekao do posle deset, onda je pozvao Čarlston i kao nagradu dobio samo prvu poruku i sopstvenu tiradu. U jedanaest i deset ponovo je pozvao. Opet ništa novo. U jedan i petnaest posle ponoći odustao je i pokušao da zaspi. Kroz zid je dopirala buka nalik na svađu nekolicine Iranaca. U tri sata Džentri je ponovo pozvao Čarlston. I dalje ništa. Ostavio je novu poruku u kojoj se izvinio zbog psovki i naglasio koliko je važno da ona ne luta Filadelfijom sama.

Sutradan rano ujutru Džentri je ponovo pozvao svoj broj. Ostavio je ime vašingtonskog hotela u kom je rezervisao sobu i seo na avion u osam i petnaest. Let je bio prekratak za iole ozbiljno razmišljanje, ali Džentri je izvadio beležnicu i dosije iz torbe i Čitao.

Natali je pročitala vest o eksploziji u Senatskom zdanju i zabrinula se da je možda Sol umešan u to. Džentri joj je rekao da ne mogu svako ubistvo, nesreća ili teroristički napad da se povežu sa Solovim ostarelim Oberstom. Podsetio ju je da su televizijski izveštaji nagovestili kako iza eksplozije koja je ubila šest ljudi stoje portorikanski nacionalisti. Rekao joj je da se napad na Senatsko zdanje odigrao svega dvatri sata posle vremena kad je Sol trebalo da stigne u Vašington, da njegovog imena nema na spisku poginulih - iako ni sami teroristi nisu identifikovani - i da postaje paranoična. Natali se ohrabrila. Džentri je i dalje bio sumnjičav.

Kad je Džentri stigao u zgradu FBI-ja, bilo je prošlo jedanaest. Nije imao pojma hoće li nekoga naći, pošto je bila subota. Službenica na prijavnici rekla mu je da je specijalni agent Ričard Hejns u zgradi, a potom ga ostavila da čeka nekoliko minuta dok je tražila tog zauzetog čoveka. Onda je saopštila šerifu da će ga specijalni agent Hejns primiti. Jedan mladić u skupom odeiu i s neuspelim brkovima, nekakvo izdanje mladog agenta iz stripa, poveo je Džentrija u bezbednosnu zonu, gde su šerifa fotografisali, upisali u knjige, pregledali detektorom za metal i dali mu plastificiranu legitimaciju posetioca. Džentriju je bilo drago što je ostavio ruger u koferu u hotelskoj sobi. Mladić ga je bez reči poveo hodnicima u lift, zatim kroz prostor pretvoren u radne kabine, pa niz još jedan hodnik, gde je zakucao na vrata jasno označena natpisom „Specijalni agent Ričard Hejns“. Kad je Hejns doviknuo da je slobodno, mladić je klimnuo glavom i okrenuo se na peti. Džentri je potisnuo poriv da ga pozove natrag i da mu napojnicu.

Kancelarija Ričarda Hejnsa bila je prostrana i ukusno nameštena koliko je Džentrijev ured bio mali i pretrpan. Zidovi su bili ukrašeni fotografijama. Džentri opazi portret čoveka snažne vilice i svinjskih očiju koji je mogao biti pokojni Dž. Edgar Huver, kako se rukuje s malo manje prosedim Ričardom Hejnsom, a onda je pokretom ruke ponuđen da sedne. Hejns nije ustao niti je pružio ruku.

„Šta vas dovodi u Vašington, šerife Džentri?" upitao je Hejns mekim baritonom.

Džentri pomeri svoje krupno telo u maloj stolici da se udobnije smesti, odluči da je stolica načinjena da ljudima u njoj ne bi bilo udobno, i nakašlja se. ,,Na odmoru sam, Dik, pa sam svratio da te pozdravim."

Hejns podiže obrvu. Sve vreme je prelistavao neke papire.„To je lepo od vas, šerife, ali ovde je malo gužva ovih dana. Ako ste došli zbog ubistava u Mansardu, nemam ništa novo što vam nisam poslao preko Terija i naše ispostave u Atlanti."

Džentri prekrsti noge i slegnu ramenima.„Našao sam se u blizini pa sam pomislio da navratim. Imate baš lepu zgradu, Dik.“

Hejns nešto progunđa.

,,Hej“, reče Džentri, ,,šta ti je bilo s bradom? Izgleda da te je neko dobro potkačio. Opiranje pri hapšenju?”

Hejns dotače providni flaster koji se jasno video naspram široke žućkaste masnice na bradi; šminka boje kože nije je sakrila. Tužno se osmehnuo. „Za ovo neću dobiti orden, šerife. Okliznuo sam se izlazeći iz kade na Badnje veče i udario sam bradom u držač za peškire. Sreća pa nisam poginuo.“

„Aha, najveći broj nesreća dešava se kod kuće“, otegnu Džentri.

Hejns klimnu glavom i pogleda na ručni sat.

„Nego“, reče Džentri, „jesi li dobio sliku koju smo poslali?“

,,Sliku?“, reče Hejns. ,,Oh, sliku nestale žene. Gospođice Fuler. Jesmo, šerife, hvala. Poslali smo je svim terenskim agentima."

„Lepo, lepo“, reče Džentri. „Niste čuli ništa o tome gde bi ona mogla da bude, je li?“

„Fulerova? Ne. Ja i dalje mislim da je mrtva. Pretpostavljam da nikad nečemo pronaći telo.“

„Verovatno si u pravu", saglasi se Džentri. „Vidi, Dik, prošao sam pored Kapitola vozeći se ovamo autobusom i na uglu dijagonalno preko puta video sam veliku zgradu s policijskim preprekama napolju, a i popravljali su prozor na drugom spratu. Je li to ono kakosezvaše...“

„Službeno senatsko zdanje“, reče Hejns.

„Aha, je li to zgrada u kojoj su teroristi digli senatora u vazduh prošle nedelje?“

,,Terorista“, reče Hejns. „Bio je samo jedan. A senator iz Mejna uopšte nije bio u gradu kad se to dogodilo. Poginuo je njegov politički savetnik, vrlo važan tip u Republikanskoj stranci po imenu Trask. Ostali su bili nevažni.“

„Pretpostavljam da ti radiš na tom slučaju, je li?“

Hejns uzdahnu i spusti papire.„Ovo je prilično velika služba, šerife. Ima mnogo agenata."

,,Aha“, reče Džentri. „Naravno. Kažu da je terorista Portorikanac. Je li tako?“

„Izvinite, šerife, ne smem da govorim o tekućim istragama.“ ,,Naravno“, reče Džentri. „Nego, sećaš li se onog njujorškog psihijatra, doktora Laskog?“

„Sol Laski“, reče Hejns. „Predaje na Kolumbiji. Da, proverili smo gde se nalazio onog vikenda. Bio je na javnoj raspravi, baš kao što su vaši izvori rekli. Verovatno je došao u Čarlston da dobije malo publiciteta za svoju sledeću knjigu.“

,,Možda“, reče Džentri.„Stvar je u ovome. Trebalo je da mi poša-Ije neke podatke o masovnim ubistvima, a ne mogu nigde da ga nađem. Niste ga pratili, je li?“

,,Nismo“, reče Hejns i ponovo pogleda na sat. „Zašto bismo ga pratili?" „Onako pitam. Ali mislim da je bio ovde u Vašingtonu. Prošle subote, čini mi se. Onog dana kad je bilo to s teroristom u Senatskom zdanju.“

„Pa?“, reče Hejns.

Džentri slegnu ramenima.„Imam osećaj da on pokušava sam da reši slučaj. Mislio sam da je možda dolazio ovamo.“

„Nije“, reče Hejns. „Šerife, rado bih ćaskao s vama, ali imam sastanak za nekoliko minuta.“

„Naravno, naravno" reče Džentri, ustade i namače kapu na glavu.„Trebalo bi da ti to neko pogleda.“

,,Šta?“ upita Hejns.

„Bradu“, reče Džentri. „To je baš gadna masnica"

Džentri je krenuo Devetom ulicom prema Melu, prešao Aveniju Pensilvanija i prošao pored Ministarstva pravde. Izašao je na Aveniju Konstitjušn, krenuo Desetom ulicom pored zgrade Poreske uprave, vratio se ponovo na Pensilvaniju i ustrčao uz stepenice Stare uprave pošta. Činilo mu se da ga niko ne prati. Nastavio je Avenijom Pensilvanija doPeršingovog parka i pogledao preko ulice u krov Bele kuće. Pitao se da li je Džimi Karter sada tamo, da li lupa glavu nad taocima i krivi Irance za svoj izborni poraz.

Seo je na klupu u parku i izvadio beležnicu iz džepa. Prelistao je stranice ispisane gustim rukopisom, zatvorio beležnicu i uzdahnuo.

Slepa ulica.

Šta ako je Sol prevarant? Paranoični ludak?

Nije.

Zašto nije?

Prosto nije.

Dobro, a gde je onda, do đavola? Idi u Kongresnu biblioteku i pogledaj novine od prošle nedelje, čitulje, izveštaje o nesrećama. Zovi bolnice.

A šta ako je u mrtvačnici kao portorikanski „nepoznati muškarac“?

To nema smisla. Kakve veze Oberst ima sa senatorovim savetnikom?

Kakveje veze imao s Kenedijem i Rubijem?

Džentri protrlja oči. Sve je gotovo imalo smisla u Čarlstonu, kad je sedeo za Natalinim kuhinjskim stolom i slušao Solovu priču. Sve se uklapalo; naizgled nasumična ubistva postala su niz uboda i protivnapada dvoje ili troje davnašnjih neprijatelja sa zaista neverovatnim moćima. Ali sada ništa nije imalo smisla. Osim ako...

Osim ako ih nema više.

Džentri se uspravi. Sol je trebalo da razgovara s nekim ovde u Vašingtonu. Uprkos odnedavnom poverenju, nije otkrio s kim će se sastati. Porodica? Zašto? Džentri se setio tuge s kojom je Sol govorio o nestanku unajmljenog detektiva - Frensisa Haringtona. Prema tome, možda je Sol potražio pomoć. Od nećaka iz izraelske ambasade? Ali možda se umešao još neko. Ko? Vlada? Sol nije video razloga zbog kog bi savezna vlada štitila ostarelog bivšeg nacistu. Ali, šta ako ima još Ijudi poput Obersta, Melani Fuler i Nine Drejton?

Šerif zadrhta i čvršće se umota u kaput. Bio je vedar, sunčan dan. Temperatura je bila oko nule. Slabašno zimsko sunce bojilo je zlatom smeđu kuštravu travu u parku.

Našao je telefonsku govornicu blizu hotela Vašington i pozvao Čarlston. Još nije bilo poruke od Natali. Džentri pronađe broj koji je zapisao u beležnicu i pozva izraelsku ambasadu. Pitao se hoćei tamo na sabat biti ikoga.

Javio se ženski glas.

,,Halo“, reče Džentri, potisnuvši iznenadni poriv da kaže ,,šalom“.„Mogu li da razgovaram s Aronom Eškolom?"

Usledila je kratka tišina, a onda žena reče: ,,Ko zove, molim vas?“

„Šerif Robert Džentri.“

„Trenutak, molim.“

Trenutak je potrajao dva minuta. Džentri je stajao i gledao u zgradu Ministarstva finansija preko puta, stežući slušalicu.

Ako ima još ljudi... još vampira uma... kao što je Oberst, to objašnjava mnogo. Na primer, zašto je Oberst smatrao neophodnim da izlažira sopstvenu smrt. I zašto je neko deset dana pratio šerifa okruga Čarlston. I zašto je sve što izvesni agent FBI-ja kaže budilo u Džentriju želju da mu razbije nos. I šta se dogodio s izvesnim albumom jezivih novinskih izrezaka, poslednji put viđenim na mestu zločina...

,,Halo.“

,,Oh, zdravo, gospodine Eškol, ja sam šerif Bobi Džentri..." ,,Ne, ovde je Džek Koen.“

,,Oh. Pa, gospodine Koene, ja tražim Arona Eškola.“

,,Ja sam nadzornik odeljenja gospodina Eškola. Molim vas, šerife, recite mi o čemu se radi.“

„Gospodine Koene, ovo je zapravo privatni poziv.“

„Jeste li vi Aronov prijatelj, šerife Džentri?“

Džentri je znao da nešto nije u redu, ali nije mogao da odredi šta. „Nisam, gospodine“, rekao je. „Ja sam zapravo prijatelj njegovog ujaka, Sola Laskog. Moram da razgovaram s Aronom.“ Nastala je kratka tišina. „Bilo bi najbolje da dođete ovamo, šerife.“

Džentri pogleda na sat. „Nisam siguran hoću li imati vremena, gospodine Koene. Ako me spojite s Aronom, videću je li to neophodno."

„U redu. Odakle zovete, šerife? Odavde, iz Vašingtona?“ „Aha“, reče Džentri. „S govornice.“

„Jeste li u samom gradu? Neko će vam objasniti kako da stignete do ambasade.“

Džentri pokuša da obuzda svoj sve veći bes.„Ja sam pored hotela Vašington“, reče. „Dajte mi Arona Eškola na telefon. Ako budem morao da se vidim s njim u ambasadi, uhvatiću taksi.“

,,U redu, šerife. Molim vas, pozovite ponovo za deset minuta.“^Coen je prekinuo vezu pre nego što je Džentri stigao da se pobuni.

Koračao je tamoamo ispred hotela, iznerviran, želeći da pokupi svoje stvari iz sobe i odleti pravo za Filadelfiju. Ovo je smešno.

Džentri je znao kako je teško naći nestalu osobu u Čarlstonu, gde ima šest zamenika i deset puta više veza. Ovo je besmisleno.

Pozvao je dva minuta pre isteka deset minuta. Ponovo se javila ona žena. ,,Da, šerife. Trenutak, molim.“

Džentri uzdahnu i nasloni se na metalni okvir govornice. Nešto ga ubode u slabinu. Okrenuo se i video dva čoveka; stajali su blizu, preblizu. Video je kako mu se viši muškarac široko osmehuje. Onda je spustio pogled i video da mu cev malokalibarskog pištolja dodiruje slabinu.

„Otići ćemo do onih kola i sešćemo u njih“, reče krupni čovek sa srdačnim osmehom. Pljesnuo je Džentrija po ramenu kao da su prijatelji koji se dugo nisu videli. Cev se zabola dublje.

Visoki je preblizu, mislio je Džentri. Imao je više nego dobre izglede da odgurne oružje pre nego što visoki opali. Ali njegov partner izmakao se metar i po, držeći desnu ruku u džepu kaputa. Šta god da Džentri učini, on će imati čistu liniju vatre. ,,Kreni“, reče visoki.

Džentri je krenuo.

Obilazak nije bio loš. Provezli su se pored Južnog travnjaka Bele kuće, skrenuli na zapad prema Linkolnovom memorijalu, obišli Jezero, zatim prošli Džefersonovim autoputem pored Kapitola i stanice Junion i vratili se istim putem natrag. Limuzina je bila raskošna, velika i bešumna. Prozori su spolja bili neprovidni, vrata su se zaključavala automatski, iza vozača bila je pregrada od pleksiglasa, a dvojica s ugla sedeli su fevo i desno od Džentrija. Preko puta njega, na pomoćnom sedištu, sedeo je zavaljen muškarac s loše podšišanom sedom kosom, tužnim očima i kvrgavim licem punim ožiljaka koje je ipak bilo nekako privlačno.

„Momci, da vas obavestim“, reče Džentri. „Otmica je u ovoj zemlji protivzakonita.“

Sedokosi tiho reče: „Mogu li da vidim neku legitimaciju, gospodine Džentri?"

Džentriju je palo na pamet nekoliko uvređenih i besnih rečenica protesta. Slegnuo je ramenima i pružio sedokosom novčanik. Niko nije skočio kad je šerif izvadio novčanik; ona dvojica su ga pretresla kad je ušao u kola. „Zvučite kao Džek Koen“, reče Džentri.

,,Ja i jesam Džek Koen“, reče sedokosi pregledajući Džentrijev novčanik, ,,a vi imate sve potrebne legitimacije, kreditne kartice i ostala dokumenta južnjačkog šerifa po imenu Robert Džozef Džentri.“

,,Za prijatelje i birače Bobi Džo“, reče Džentri.

„Nigde na svetu dokumenta ne znače manje nego u Americi“, reče Koen.

Džentri slegnu ramenima. Nagonski je želeo da im objasni koliko ga baš briga i da im predloži izvesne putene radnje koje bi trebalo da sami sa sobom obave u vazduhu. Rekao je: „Mogu li ja da vidim vašu legitimaciju?“

,,Ja sam Džek Koen.“

„Aha. I zaista ste šef Aronu Eškolu?“

,,Ja sam šef odeljenja za prevode i komunikacije u ambasadi“, reče Koen.

,,To je Aronovo odeljenje?“

„Tako je“, reče Koen.„Niste to znali?“

„Koliko ja znam, jedan od vas trojice je možda Aron Eškol“, reče Džentri.„Ja ga nikada nisam video. A kako stvari stoje, izgleda da i neću.“

„Zašto tako mislite, gospodine Džentri?“ Koenov glas bio je ravan i hladan poput smrtonosne oštrice.

„Recimo da nagađam“, reče Džentri. „Pozvao sam telefonom, zatražio Arona, i čitava ambasada stavila me je na čekanje dok ste vi uskakali u najbližu limuzinu i pojurili kao pomamni da me s pištoljima povedete u obilazak grada. Dakle, ako vijeste oni za koje se izdajete... a u ovom trenutku to sam Bog zna... ponašate se malo neprilično za predstavnike našeg odanog bliskoistočnog saveznika. Nagađam da je Aron Eškol mrtav ili nestao i da stealko uznemireni. Do te mere da zabijate cevi pištolja u rebra legalno izabranim predstavnicima zakona.“

„Nastavite", reče Koen.

„Jebite se“, reče Džentri. ,,Ja sam svoje rekao. Kažite mi šta se dešava, a ja ću vam reći zašto sam zvao Arona Eškola.“

„Možemo da izazovemo vaše učešće u raspravi i... ovaj... drugim sredstvima“, reče Koen. Odsustvo pretnje u njegovom tonu poslužilo je kao pretnja.

,,Sumnjam“ reče Džentri. „Osim ako niste oni za koje se izdajete. U svakom slučaju, neću reći više ništa dok vi meni ne kažete nešto što je vredno znati.“

Koen pogleda mermerni krajolik, pa vrati pogled na Džentrija. „Aron Eškol je mrtav“, reče. „Ubijen je. On, njegova žena i dve kćeri.“

,,Kada?“, upita Džentri.

„Pre dva dana.“

,,Na Božić“, promrmlja Džentri. „Ovo su neki vraški praznici. Kako su ubijeni?“

„Žicom gurnutom u mozak“, reče Koen. Po tonu njegovog glasa moglo bi se pretpostaviti da opisuje novi način popravke automobilskog motora.

,,Oh, gospode" reče Džentri.„Zašto nigde nisam pročitao ništa tome?“

„Dogodila se eksplozija i požar“, reče Koen.„Virdžinijski istražni sudija proglasio je nesrećan slučaj... curenje plina. Novinari nisu saznali za Aronovu povezanost s ambasadom."

„Vaši lekari utvrdili su pravi uzrok smrti?“

,,Da“, reče Koen. ,,Juče.“

„Ali zašto ste popizdeli kad sam ja pozvao?“, upita Džentri. „Aron je sigurno... ne, čekajte. Spomenuo sam Sola Laskog. Mislite li da je Sol na neki način povezan s Aronovom smrću?“

,,Da“, reče Koen.

,,U redu“, reče Džentri tiho. „Ko je ubio Arona Eškola?“

Koen odmahnu glavom. ,,Na vas je red, šerife Džentri.“ Džentri je zaćutao da se pribere.

„Treba da znate“, nastavi Koen, ,,da bi za Izrael bila zaista katastrofa kad bi uvredio američke poreske obveznike u ovom osetljivom trenutku istorije naše dve zemlje. Spremni smo da se suočimo sa sramotom kad nas ubedite u svoju nevinost i kad vas pustimo. Ako nas ne uverite, za sve će biti mnogo lakše da jednostavno nestanete."

„Zaveži", reče Džentri.„Razmišljam.“ Prošli su pored Džefersonovog memorijala po treći put, i prešli most. Vašingtonov spomenik nazirao se pred njima.„Sol Laski došao je u Čarlston pre deset dana da se raspita o ubistvima u hotelu Mansard... CBS je tu gužvu nazvao carlstonski pokolj’... jeste li čuli za našu nezgodicu?"

,,Jesmo“, reče Koen. „Nekoliko starijih ljudi ubijeno je zbog novca, a stradalo je i nekoliko nedužnih očevidaca, je li tako?“

,,Otprilike“ reče Džentri. „Jedan od umešanih staraca bio je bivši nacista koji je živeo pod imenom Vilijem D. Borden.“

„Filmski producent", reče visoki Izraelac kovdržave kose koji je sedeo Džentriju sleva.

Džentri poskoči. Gotovo je zaboravio da telohranitelji umeju da govore. „ Aha“, reče. „ A Sol Laski lovi tog nacistu već skoro četrdeset godina - još od Helmna i Sobibora."

„Šta je to?“, upita mladić s Džentrijeve desne strane.

Džentri se zabulji u njega. Koen oštro reče nešto na hebrejskom i mladi agent pocrvene. „Taj Nemac... Borden... on je poginuo, zar ne?“, reče Koen. - ,

,,U avionskoj nesreći", reče Džentri. „Navodno. Ali Sol nije verovao u to.“

„Znači, doktor Laski je bio uveren da je njegov nekadašnji mučitelj još živ“, reče Koen zamišljeno. „Ali kakve veze Borden ima s ubistvima u Čarlstonu?“

Džentri skide kapu i bocnu je u vrh.„Sređivanje starih računa“, reče.„Sol nije bio potpuno siguran. Samo je osećao da je Oberst... tako on zove Bordena... da je nekako umešan."

„Zašto se Laski sastao s Aronom?“

Džentri zatrese glavom.„Nisam znao da su se sastali. Nisam do juče znao ni da Aron Eškol postoji. Sol je odleteo iz Čarlstona da bi stigao u Vašington dvadesetog decembra na razgovor s nekim... nije hteo da kaže s kim. Trebalo je da mi se javlja, ali nismo se čuli otkako je otišao iz Čarlstona. Juče sam bio u njegovoj zgradi u Njujorku i razgovarao s njegovom domaćicom..."

„Zove se Tema“, reče visoki i zaćuta kad ga je Koen prostrelio pogledom.

,,Aha“, reče Džentri. „Spomenula je Arona. I evo mene.“

„O čemu je doktor Laski želeo da razgovara s Aronom?“, upita Koen.

Džentri spusti kapu na koleno i raširi šake. „Proklet bio ako znam. Imao sam utisak da Sol očekuje nove podatke o Bordenovom životu u Kaliforniji. Da li je Aron mogao u tome da mu pomogne?"

Koen je neko vreme grizao donju usnu, a onda je odgovorio: „Aron je uzeo četiri slobodna dana pre susreta s ujakom. Za to vreme bio je u Kaliforniji.“

„Šta je tamo saznao?“, upita Džentri.

,,Ne znamo.“

„Otkud znate da se video sa Solom? Je li Sol došao u ambasadu?“

Visoki reče na hebrejskom nešto što je zvučalo kao upozorenje. Koen ga nije poslušao. ,,Nije“, rekao je. „Doktor Laski se sastao s Aronom prošle sedmice u Nacionalnoj galeriji. Aron i Levi Kol, njegov kolega iz Komunikacija, smatrali su da je sastanak važan. Prema rečima prijatelja, Aron i Levi su u sefu odeljenja nedelju dana čuvali neke veoma važne dosijee.“

„Šta je bilo u njima?“ upita Džentri ne verujući zapravo da će dobiti odgovor.

,,Ne znamo“, odgovori mu Koen.„Nekoliko sati nakon ubistva Aronove porodice, Levi Kol je došao u ambasadu i odneo dosijee. Od onda ga nema.“ Koen protrlja koren nosa. ,,I ništa od svega ovoga nema nikakvog smisla. Levi je neženja. Nema rodbine u Americi, nema nikoga u Izraelu. Zagriženi je cionista, bivši pripadnik specijalnih jedinica, i ne mogu da zamislim čime bi ga neko ucenjivao. Logika kaže da je trebalo da eliminišu njega, a Arona Eškola da ucenjuju. Naravno, pitanje glasi - ko su oni?“

Džentri ne reče ništa.

,,U redu, šerife", reče Koen. „Molim vas, recite nam sve što bi moglo da pomogne."

„Rekao sam vam“, reče Džentri. „Osim ako ne želite da čujete priču Sola Laskog.“ Kako da im ovo ispričam a da ne spomenem Oberstovu moć i sposobnosti starih dama? Neće mi poverovati, a ako mi nepoveruju mrtavsam.

„Želimo sve“, reče Koen. „Od samog početka.“

Limuzina prođe pored Linkolnovog memorijala i krenu ka Jezeru.

DVADESET JEDAN

Džermantaun

Subota, 27. decembar 1980.

Natali Preston je svojim nikonom s objektivom od 135 milimetara beležila oronule protivrečnosti umirućeg grada - kamena zdanja, kuće od cigala u nizu, banku zamišljenu da se uklopi u okolne zgrade iz osamnaestog veka, antikvarnice prepune polomljenih tričarija, kancelarije Vojske spasa prepune smeća, prazne placeve prepune smeća, uske ulice i prolaze prepune smeća. U nikon je stavila crnobeli film ,,plusx“ i nije mislila o zrnu; snimala je dugim, sporim ekspozicijama koje će upiti svaku mrlju i pukotinu sa svakog zida. Od Melani Fuler nije bilo ni traga.

Kad je stavila film u aparat, skupila je hrabrost i napunila automatik lama kalibra 32. Sada je ležao na dnu njene velike tašne, ispod lažnog kartonskog dna natrpanog sitnicama i poklopcima za objektive.

Grad po danu nije bio toliko zastrašujući. Prethodne večeri, posle sletanja po mraku, osećala se izgubljeno i dezorijentisano, pa je dozvolila čoveku koji je sedeo pored nje u avionu - Džensenu Luharu - da je odveze u Džermantaun. Rekao je da mu je to usput. Njegov sivi mercedes čekao ga je na parkingu za duži rok. U početku se radovala što je prihvatila ponudu; vozili su se dugo, zakrčenim autoputem, preko dvovisinskog mosta, ušli u srce Filadelfije, izašli na još jedan vijugavi prepuni autoput, ponovo prešli reku - a možda je to bila druga reka - i ušli u Aveniju Džermantaun, široku ulicu od cigle koja se protezala između mračnih sirotinjskih naselja i praznih radnji. Kad su stigli u centar Džermantauna, blizu hotela u kom je rekla da će odsesti, Natali je bila ubeđena da će uslediti poziv tipa: „Kako bi bilo da pođem s vama gore nakratko?“, ili „Voleo bih da vam pokažem svoju kuću - nije daleko odavde.“ Verovatno ono prvo; nije imao burmu, ali to ništa ne znači. Natali je bila sigurna jedino da će uslediti predlog i njeno nespretno odbijanje.

Pogrešila je. Luhar se parkirao ispred hotela, pomogao joj da iznese prtljag, poželeo joj sreću i odvezao se. Zapitala se da li je on gej.

Pozvala je Čarlston nešto pre jedanaest i na Robovoj sekretarici ostavila broj telefona u hotelu i broj sobe. Očekivala je da će je pozvati uskoro i verovatno joj predložiti da se odmah vrati u Sent Luis, ali nije pozvao. Razočarana, čudnovato povređena, boreći se sa snom, ponovo je pozvala Čarlston u pola dvanaest i upotrebila napravu koju joj je Rob dao. Na traci nije bilo poruke od njega, samo njena dva poziva. Legla je zbunjena i pomalo uplašena.

Po danu je bilo bolje. Iako još nije bilo poruke od Džentrija, pozvala je Filadelfija inkvajerer i, spomenuvši ime svog urednika iz Čikaga, uspela da dobije malo informacija od urednika gradske rubrike. Pojedinosti zločina još su bile uglavnom nepoznate, ali utvrđeno je da su svoj četvorici članova bande odsečene glave. Sedište bande „Soul Brikjard" nalazilo se u omladinskom domu pored Ulice Bringherst, svega kilometardva od Natalinog hotela na Aveniji Čelten. Natali je potražila telefon doma, pozvala i predstavila se kao izveštač San tajmsa. Sveštenik po imenu Bil Vuds zakazao joj je petnaestominutni razgovor za tri sata.

Provela je dan istražujući Džermantaun, lutajući sve dublje sumornim sporednim ulicama i snimajući. Grad je bio na čudan način privlačan. Sevemo i istočno od Avenije Čelten velike stare kuće još su se držale, u ponižavajućoj ulozi dupleksa, a crne i bele porodice imale su neku sličnost sa srednjom klasom, dok su se istočno od Ulice Bringherst naselja srozala u oveštale kuće u nizu, napuštena kola i ukočene poglede beznađa.

Ipak, sunce je sijalo, pa je kikotavi čopor dece neko vreme pratio Natali moleći je da ih slika. Učinila je to. Negde iznad protutnjao je voz, glas neke žene viknuo je nešto s vrata pola bloka dalje i ceo čopor se raspršio kao lišće na vetru.

Nije bilo poruke od Roba ni u deset, ni u dvanaest, ni u dva. Sačekaće do jedanaest uveče. Do đavola.

U tri je pokucala na vrata stare zgrade u stilu dvadesetih godina smeštene usred smeća, izgorelih stambenih zgrada i fabričkih dvorišta. Deo ograde trema bio je odvaljen. Prozori na trećem spratu bili su zakucani daskama, ali neko ih je prošle godine premazao tankim slojem žute boje, pa je kuća izgledala kao da ima žuticu.

Prečasni Bil Vuds bio je beo i zdepast. Seli su u njegovu pretrpanu kancelariju na spratu. Žalio se na slabo finansiranje, na birokratsku noćnu moru rukovođenja opštinskim projektom kakav je ovaj dom i na nedostatak saradnje s omladinskim grupaina i zajednicom uopšte. Odbijao je da upotrebi reč banda. Natali je opažala mlade crnce kako dolaze i odlaze i čula povike i smeh iz podruma i prizemlja.

„Mogu li da razgovaram s nekim iz... iz grupe ’Soul brikjard’?“, upitala je.

,,Oh, nikako“, povika Vuds. „Momci ne žele da razgovaraju ni sa kim osim s televizijom. Uživaju da budu pred kamerama."

,,Da li oni ovde žfve?“, upita Natali.

,,Za ime sveta, ne. Samo se često okupljaju ovde radi druženja i rekreacije.“

„Moram da razgovaram s njima“, reče Natali i ustade.

„Bojim se da to nije... hej, sačekajte!“

Natali je izašla u hodnik, otvorila vrata i krenula uz usko stepenište. Na drugom spratu desetak crnih momaka stajalo je oko bilijarskog stola i ležalo na madracima razbacanim po plastikom prekrivenom podu. Na prozorima su bili čelični šaloni, a Natali je izbrojala četiri sačmare naslonjene na zid.

Svi su se skamenili kad je ušla. Jedan visok i neverovatno mršav mladić od dvadesetak godina naslonio se na bilijarski štap i prasnuo: „Šta ’oćeš, kučko?“

„Hoću da porazgovaram s vama.“

,Jeboteee“, reče bradati mladić koji je ležao na podu. „Slušaj ovo. ’Oćuda porazgovaram svama’ Odakle si ti, ženo, jebote? Tamo negde s Juga?“

„Želim da obavim intervju", reče Natali, zadivljena što je ni glas ni kolena nisu izdali. „0 ubistvima."

Tišina je trajala dok nije postala zlokobna. Visoki mladić koji je prvi progovorio uzeo je tak i polako krenuo ka njoj. Na metar od nje je stao, podigao tak i vrhom belim od krede prešao po njenoj bluzi ispod otkopčane vetrovke, sve do pojasa farmerki. ,,Ja ću ti dati intervju, kučko. Dubok intervju, ako kapiraš ša govorim."

Natali se natera da ne mrdne. Pomerila je nikon u stranu, gurnula ruku u džep jakne i izvadila negativ u boji slajda gospodina Hodžisa. ,,Je li neko od vas video ovu ženu?“

Momak s takom pogleda sliku i pozva rukom dečaka kome nije bilo više od četrnaest godina. Dečak se zagledao u fotografiju, klimnuo glavom i vratio se na svoje mesto kod prozora.

„Zovi Marvina ovamo“, naredi momak s takom.„Miči dupe.“

Marvin Gejl imao je devetnaest godina. Bio je zapanjujuće zgodan, bledoplavih očiju, dugih trepavica i svetle kože poput Natali. Čim je ušao u prostoriju Natali je shvatila da je Marvin Gejl rođeni vođa. Težište prostorije nekako s epremestilo, držanje svih ostalih neprimetno se promenilo, i Marvin se našao u središtu. Deset minuta zahtevao je od Natali da mu kaže ko je ta bela žena. Deset minuta Natali mu je nudila da im kaže sve što zna nakon što oni njoj ispričaju sve o ubistvima.

Najzad se Marvin široko osmehnuo i pokazao prelepe zube. „Sigurna si da želiš da znaš, mala?“

,,Jesam“, reče Natali. Frederik ju je tako zvao. Uznemirila se što tu reč čuje ovde.

Marvin pljesnu rukama. „Liroj, Kelvin, Monk, Luis, Džordž", rekao je. „Ostali neka ostanu ovde.“

Čula se bura protivljenja.

„Zavežite!“, odseče Marvin.„Još smo u ratu, znate? Neko napo-Iju čeka da nas sredi. Saznaćemo ko je ova matora bela kučka, kakve veze ima sa svim ovim i znaćemo koga da tražimo. Kapirate? Ukapirajte. I začepite."

Vratili su se za bilijarski sto i na madrace.

Bilo je četiri sata i napolju se spuštao mrak. Natali je zakopčala jaknu i za iznenadni napad drhtavice okrivila vetar. Bili su severno od Ulice Bringherst, ispod pruge, i zapadno od ulice za koju je Natali mislila da je prolaz između kuća. Nije bilo uličnog svetla. Počeo je sneg. Noćni vazduh mirisao je na kanalizaciju i čađ.

Stali su pred ulazom u pravi prolaz između kuća, Marvin pokaza četrnaestogodišnjaka. „Monk, pričaj šta je bilo, čovek.“

Dečak gurnu ruke u džepove i pljunu među smrznuti korov i cigle razbacane po praznom placu. „Muhamed i još trojica, stigli su ovde, znaš. Ja sam pošo za njima, al nisam još stigo, znaš. Bio je, ono, Božić, i Muhamed i Tobi su uzeli malo koke, znas. Otišli su bez mene da šmrknu još malo kod Zigovog brata, znaš. U Pulaski Taunu, jel? A1 ja sam kao bio tolko urađen da nisam vido da su otišli, pa sam potrčo za njima, znaš.“

„Pričaj za belca", reče Marvin.

„Posrani belac, izašo je iz ovog posranog prolaza i pokazo Muhamedu srednji prst. Baš ovde negde. Ja sam bio pola bloka niže, jebiga, i čujem Muhameda kako kaže jebote, vidi ovo jebote. Mali belac baš ovde zajebava Muhameda i još trojicu naših.“

„Kako je izgledao?“, upita Natali.

,,Zaveži“, reče Marvin. ,,Ja postavljam pitanja. Reci joj kako je izgledao."

„Izgledo je ko govno“, reče Monk i ponovo pljunu. Ne vadeći ruke iz džepova, obrisao je bradu o rame.„Mali beli seronja izgledo je ko izvađen iz kenjare, znaš. Ko da je jeo đubre godinu dana, znaš. Ulepljena kosa, sav umazan, ko da je bio krvav ili nešto. Sranje.“ Monk zadrhta.

„Siguran si da je bio belac?“, upita Natali.

Marvin se izbeči, ali Monk se nasmeja i reče: ,,Ma da, belac. Mali beli govnar. Časna reč.“

„Kaži joj za kosu“, reče Marvin.

Monk brzo zaklima glavom. „Aha. Onda taj belac potrči niz prolaz. Muhamed, Tobi i ostali stoje tamo kao da im ništa nije jasno, znaš. Onda Muhamed kaže vatajte ga, i svi potrče za njim, znaš. Nisu imali puce. Samo noževe, znaš, al nije važno, iseći će kučkinog sina.“

„Reci joj za kosu.“

,,Aha.“ Monkove oči se ucakliše. ,,Ja čujem galamu, dođem vamo i pogledam. Nisam trčo ni ništa, znaš. Mislim se, jebote, s tom uslovnom zbog radnje s pićem, ne treba mi ubistvo ni sranja, znaš. Došo sam samo da vidim šta rade govnaru. Kad ono, ne krvari taj belac, kapiraš? Drži neku veliku kosu, ko u crtaćima...“ „U kojim crtaćima?“, upita Natali.

„Jebote, znaš ono, onaj matori s lobanjom i štapom sa srpom na vrhu. Kao peščani sat, znaš. Dolazi po mrtve u crtaćima. Jebote.“ ,,Kosa?“, reče Natali. „Kao kad kose travu?“

„Jeste, jebote“, reče Monk i pokaza na nju. „Samo taj beli govnar, to čudovište, on kosi Muhameda i naše. Brz je. Jebote, kako je brz. Bilo mi dosta pa sam se sakrio ovde...“ Pokazao je veliki kontejner za smeće. „Čeko sam dok nije završio, znaš. A onda sam čeko da ode, dugo sam čeko. Ne treba mi to sranje, jebote. Kad je svanulo otišo sam da kažem Marvinu, znaš.“

Marvin prekrsti ruke i zagleda se u Natali. „ Je li ti dosta, srce?“ Postalo je veoma mračno. Daleko niz prolaz Natali je videla svetla i saobraćaj na Aveniji Džermantaun,kako joj se činilo.„Skoro“, rekla je. ,,Da li je... da li ih je belac sve pobio?“

Monk se uhvati za mišice i nasmeja se. ,,Ša misliš? Nije žurio. Uživao je.“

„Dekapitirao ih je?“

,,A?“

„Pita te je li im odsekao glave“, reče Marvin. „Reci joj, Monk.“ „Jeste, jebote, kapituliro ih je. Iseko im je vratove, jebote, kosom i lopatom. Nabio im je glave na parking satove na aveniji, znaš.“

,,Gospode“, reče Natali. Pahulje su joj padale po obrazima i trepavicama i smrzavale se.

„To nije sve“, reče Monk. Njegov smeh sad je bio toliko iskidan da je ličio na jecaje. „Izvadio im je srca, jebote. Mislim da ih je pojeo.“

Natali se odmače od prolaza. Okrenula se da beži, ali nije videla ništa osim cigala i tame, pa je stala kao ukopana.

Marvin je uze za mišicu. „Hajdemo, srce. Vratićeš se s nama. Vreme je da nam kažeš. Vreme je za razgovor."

DVADESET DVA

Beverli Hils Subota,

27. decembar 1980.

Kad su pozvali iz Vašingtona, Toni Harod bio je duboko u vremešnoj starleti.

Tari Isten imala je četrdeset dve godine; bila je bar dvadeset godina prestara za ulogu koju je želela u Belom trgovcu robljem, ali grudi su joj bile pravih godina i oblika. Gledajući ih odozdo dok je Tari radila na njemu, Harodu se činilo da vidi bledoružičaste linije na mestu gde se dojke spajaju s rebrima i pokazuju gde joj je ušprican silikon. Te dojke bile su toliko veštački čvrste da su se jedva micale dok se Tari pomerala goredole, glave zabačene u odlično odglumljenoj strasti, otvorenih usta, zabačenih ramena. Harod je nije Upotrebljavao, samo ju je upotrebljavao.

„Hajde, dušo, daj mi. Hajde, daj mi“, dahtala je ostarela devojčica koju je 1963. Verajeti nazvao „novom Elizabet Tejlor“. Umesto toga, postala je nova Stela Stivens.

„Daj mi, dušo“, šaputala je. „Napuni me, dušo. Hajde, hajde.“

Toni Harod se trudio. Negde tokom poslednjih petnaest minuta njihova strast pretvorila se pomoću običnog trenja u fizički rad. Tari je znala sve prave pokrete; radila je dobro kao svaka pornoglumičica koju je Toni angažovao. Bila je savršena fantazija, predviđala je svaku njegovu želju, pružala mu zadovoljstvo svakim dodirom, ceo čin organizovala oko egocentričnog obožavanja penisa koje, to je odavno naučila, postoji u svakom muškarcu. Bila je savršena. Harod pomisli kako bi isto tako mogao da tuca i ključaonicu, toliko je bio uzbuđen i angažovan.

„Hajde, dušo, daj mi, sada“, dahtala je, još u ulozi, skakućući goredole poput devojaka na mehaničkim bikovima po kaubojskim vašarima.

„Zaveži“ reče joj Harod i usredsredi se na postizanje orgazma. Sklopio je oči i prisećao se stjuardese iz aviona za Vašington pre dve nedelje. Je li ona bila poslednja? Dve mlade Nemice koje se igraju jedna s drugom u sauni... ne, ne želi da misli na Nemačku.

Što su napornije oboje radili, to je Harod više mekšao. Znoj s Tarinih dojki kapao mu je po grudima. Harod se setio kako se Marija Čen skidala, pre tri godine, setio se znoja na njenom preplanulom nagom telu, malih bradavica tvrdih od hladne vode kojom ju je prao, kapljica na crnom trouglu njenog međunožja.

„Hajde, dušo“, šaptala je Tari, predosećajući pobedu, odjednom živahna poput umornog konja kad omiriše štalu.„Daj mi, dušo.“

Harod joj dade. Tari je stenjala i bacakala se, celo telo joj se ukrutilo u odglumljenom orgazmu, koji bi joj doneo nagradu za životno delo kad bi se za orgazme dodeljivali Oskari.

„O, dušo, o, tako si dobar", gugutala je milujući ga po kosi, lica naslonjenog na njegovo rame, trljajući dojke o njegove grudi.

Harod otvori oči i vide da sijalica na telefonu treperi. „Silazi“, reče.

Privijala se uz njega dok je govorio Mariji Čen da će prihvatiti poziv.

„Harode, ovde Čarls Kolben“, zareža poznati nasilnički glas.

,,Da?“

„Letiš večeras za Filadelfiju. Sačekaćemo te na aerodromu

Harod gurnu Tari sa sebe. I zagleda se u tavanicu.

„Harode, jesi litu?“

„Aha. Zašto u Filadelfiju?"

„Samo ti pođi.“

,,A šta ako ne želim?“

Sada je na Kolbena bio red da ćuti.

„Rekao sam vam prošle nedelje, izlazim iz svega“, reče Harod. Pogledao je iskosa Tari Isten. Pušila je cigaretu s mentolom. Oči su joj bile plave i prazne poput vode u Harodovom bazenu.

„Ne izlaziš ti ni iz čega“, reče Kolben. „Znaš šta se dogodilo Trasku?“

,,Aha.“

,,To znači da je upražnjeno mesto u upravnom odboru Ostrvskog kluba.“

„Nisam siguran da me to i dalje zanima.“

Kolben se nasmeja. „Harode, gluperdo bedna, bolje se nadaj da mi ne izgubimo zanimanje za tebe. Čim se to desi, tvoji posrani holivudski prijatelji okupiće se na Forest Launu na još jednoj komemoraciji. Budi u Junajtedovom avionu koji poleće u dva po ponoći."

Harod pažljivo spusti slušalicu, iskotrlja se iz kreveta i obuče narandžasti kućni mantil s monogramom.

Tari ugasi cigaretu i pogleda ga kroz trepavice. Ležala je raširenih ruku i nogu; podsetila je Haroda na niskobužetni italijanski erotski film koji je Džejn Mensfild snimila kratko vreme pre nego što je ostala bez glave u saobraćajnoj nesreći. ,,Dušo“, rekla je mazno, naizgled onemoćala od zadovoljstva, „hoćeš da popričamo?“

„O čemu?“

„0 projektu, naravno, blesavko."

„Kako da ne“, reče Harod stojeći pored šanka i sipajući sebi sok od narandže u visoku čašu. „Zove se Beli trgovac robljem, zasnovan je na knjizi koja se prošle jeseni nalazila pored svake kase. Režira Šu Vilijems. Imamo budžet od dvanaest miliona, ali Alan očekuje da ćemo ga prekoračiti za najmanje milion.“

Harod je znao da se Tari bliži istinskom orgazmu.

„Roni kaže da sam ja savršena za ulogu", prošapta ona.

„Zato ga i plaćaš“, reče Harod i otpi veliki gutljaj soka. Roni Brus bio je njen agent i kućni ljubimac.

„Roni kaže da si ti rekao da sam savršena.“ U glasu joj se osetilo malo napućenosti.

,,I jesam“, reče Harod. „Savršena si.“ Nasmešio se svojim krokodilskim osmehom.„Ne za glavnu ulogu, naravno. Imaš dvadeset pet godina više, imaš celulit na dupetu, a sise ti izgledaju kao da si progutala dve fudbalske lopte."

Tari jeknu kao da ju je neko udario u stomak. Usne su joj se micale, ali reči nisu izlazile.

Harod ispi sok. Očni kapci bili su mu veoma teški. „Dakle, ima tu jedna mala uloga devojčine tetke koja je traži. Nema mnogo teksta, ali tetka ima jednu dobru scenu kad je neki Arapi siluju na bazaru u Marakešu.“

Reči počeše da izlaze. „Skote odvratni, kepecu jedan...“

Harod se isceri. „Shvatiću ovo kao ’možda’. Razmisli o tome, dušo. Kaži Roniju da me pozove da se nađemo na ručku.“ Spustio je čašu i otišao u đakuzi.

„Zašto letimo u pola noći?“, upita Marija Čen kad su bili negde iznad Kanzasa.

Harod pogleda u mrak. „Mislim da me prosto zajebavaju.“ Naslonio se i pogledao Mariju Čen. Nešto se među njima promenilo posle Nemačke. Zatvorio je oči, setio se svog lica izrezbarenog na šahovskoj figuri od slonovače, i ponovo ih otvorio.

„Šta se dešava u Filadelfiji?“, upita ona.

Harod je smislio dovitljivu opasku o V. K. Fildsu, zatim shvatio da je preumoran za lakomislenost. „Nemam pojma“, reče. „Vili ili stara Fulerova.“

»Šta ćeš da radiš ako je Vili?“

,,Da pobegnem što brže mogu“, reče.„Očekujem tvoju pomoć.“ Osvrnuo se okolo. „Jesi li ponela brauning kako sam ti rekao?“ ,,Jesam.“ Spustila je kalkulator na kom je računala troškove za kostime. „Šta ćeš ako je Fulerova?“

Nikog nije bilo oko njih. Malobrojni putnici u prvoj klasi su spavali. „Ako je samo ona“, reče Harod, „ubiću je.“

,,Ti ćeš ili mi ćemo?“, upita Marija Čen.

„Ja ću“, odseče Harod.

„Jesi li siguran da ćeš moći?“

Harod je prostreli pogledom i gotovo telesno oseti kako udara pesnicom u te savršene zube. To bi gotovo bilo vredno hapšenja, skandala, svega, samo da razbije taj posrani istočnjački mir. Samo jednom. Da je zvizne i da je kresne, baš ovde, u prvoj klasi Junajted erlajnza, u avionu iz Los Anđelesa za Filadelfiju preko Čikaga.„Siguran sam“, reče.„Ona je obična starica.“

„Vili je bio... Vili je običan starac.“

„Videla si šta Vili može da učini. Mora da je odleteo pravo iz Minhena za Vašington da onako udesi Traska. On je lud, jebote.“ ,,Ne znaš ništa o Fulerovoj.“

Harod odmahnu glavom.„Ona je žensko“, reče.„Nema na svetu žene opasne poput Vilija Bordena."

Sleteli su u Filadelfiju pola sata pre svitanja. Harod nije mogao da zaspi, u prvoj klasi je od Čikaga bilo ledeno, a osećao se kao da su mu očni kapci iznutra premazani peskom i lepkom. Raspoloženje mu se još više pokvarilo kad je video da Marija Čen izgleda odmorno i sveže.

Sačekala su ih tri odvratno uredna agenta FBI-ja. Njihov vođa - privlačan muškarac s flasterom preko blede masnice na bradi -reče: „Gospodin Harod? Povešćemo vas kod gospodina Kolbena.“ Harod pruži privlačnom agentu svoju torbu. „Aha, hajdemo. Hoću što pre u krevet.“

Agent dade torbu jednom od preostale dvojice i povede ih niz pokretne stepenice i kroz vrata s natpisom ZABRANJEN PRO-LAZ napolje, u prostor između glavnog terminala i privatnih hangara. Crvenožuta mrlja na oblačnom istoku obećavala je izlazak sunca, ali svetla su još gorela.

„O, jebote“, reče Harod očajno. Video je skupi helikopter sa šest mesta; aerodinamični trup bio je obojen narandžastim i belim prugama, elise su se polako okretale, a navigaciona svetla su treptala. Jedan agent im pridrža vrata, a drugi utovari njihov prtljag. Kroz otvorena vrata videli su Čarlsa Kolbena. ,,Jebote“, ponovi Harod Mariji Čen. Ona klimnu glavom. Harod je mrzeo svaku vrstu letenja, ali najviše je mrzeo helikoptere. U vreme kad je svaki petorazredni reditelj u Holivudu trošio trećinu budžeta za unajm-Ijivanje tih opasnih suludih mašina što bruje, lebde i obrušavaju se nad svakim kadrom kao poludeli bumbari s Jehovinim kompleksom, Toni Harod je odbijao da leti helikopterom.

„Kučkin sine, zar ne postoji neki kopneni prevoz, jebote!“, zaurlao je preko sporog brujanja elisa.

,,Ulazite!“, viknu Kolben.

Harod izreče joŠ nekoliko završnih primedbi i uđe za Marijom Čen u aparat. Znao je da su elise najmanje dva i po metra iznad tla, ali normalan čovek ne bi nikako kročio ispod tih nevidljivih sečiva a da se ne sagne nisko.

Još su petljali s pojasevima na tapaciranoj zadnjoj klupi kad se Kolben okrenu u stolici i rukom dade pilotu znak za polazak. Harod pomisli kako čovek za komandama izgleda kao glumac u ratnom filmu - iznošena kožna jakna, mršavo izbrazdano lice ispod crvene kape, oči koje su videle bitku i kojima je sve manje od rata dosadno. Pilot progovori u mikrofon, povuče palicu levom rukom i helikopter zaurla, podiže se, nagnu se nosom napred i krenu napred brzinom na metar i po iznad tla.,,0, sranje“, promrmlja Harod. Osećao se kao da se voze po kugličnim ležajevima.

Prošli su hangare i terminal, izmenili blebetanje s tornjem i poleteli napred i uvis. Harod je opazio rafinerije nafte, reku i ogromni trup naftnog tankera ispod pre nego što je sklopio oči.

„Starica je ovde u gradu“, reče Kolben.

„Melani Fuler?“, upita Harod.

,,A na koga bih drugog mislio, jebote?“, prasnu Kolben. ,,Na Helen Hejs?“[11]

„Gde je?“

„Videćeš."

„Kako ste je našli?“ ,,To je naša stvar.“

„Šta će biti dalje?"

„Reći ću ti kada dode vreme."

Harod otvori oči. „Baš volim da pričam s tobom, Čak. Isto mi je kao da razgovaram sa sopstvenom pazušnom jamom.“

Ćelavi čovek zaškilji u Haroda, a onda se osmehnu. „Toni, dušo, slučajno mislim da si obično govno, ali gospodin Barent zbog nečega smatra da ti je možda mesto u Klubu. Ovo je tvoja velika prilika,bitango. Nemoj da zasereš."

Harod se nasmeja i zatvori oči.

Dok su leteli nad krivudavom sivom rekom, Marija Čen je gledala kroz prozor. Visoke zgrade centra Filadelfije promicale su im zdesna. Mreža kuća u nizu od smeđe cigle, isprekidana autoputevima, protezala se s desne strane, a naizgled beskrajno prostranstvo parkova s golim drvećem i krpama snega pružalo se levo, uporedo s rekom. Zraci izlazećeg sunca blistali su poput zlatnog svetla reflektora između horizonta i niskih oblaka i odbijali se od stotina prozora visokih zgrada i kuća na brdima. Kolben spusti ruku Mariji Čen na koleno. „Moj pilot je vijetnamski veteran", reče. ,,On je kao ti.“

„Nikad nisam bila u Vijetnamu", reče tiho Marija Čen.

,,Ne to“, reče Kolben i krenu joj mkom uz butinu. Harod je, činio se, zaspao. „Hoću da kažem da je Neutralan. Niko ne može da petlja s njim.“

Marija Čen stegnu butine i zaustavi mu ruku svojom. Ostala tri agenta u kabini su ih posmatrali; onaj s masnicom na bradi se lako osmehivao.

,,Čak“, reče Harod ne otvarajući oči, „jesi li ti levoruk ili desnoruk?“

Kolben se namršti. ,,Zašto?“

„Pitam se kako ćeš da vadiš kitu kad ti slomim desnu ruku“, reče Harod. Otvorio je oči. On i Kolben se zgledaše. Trojica agenata otkopčaše sakoe istovremeno, kao po koreografiji.

„Stižemo", reče pilot.

Kolben skloni ruku i nagnu se napred. „Spusti nas pored komunikacionog centra“, reče. Zapovest je bila izlišna. Mali gradski blok usred siromašnog naselja kuća u nizu i napuštenih fabrika bio je zatvoren visokom drvenom građevinskom ogradom. Četiri kampprikolice stajale su povezane u sredini, a mnogo automobila i kombija bilo je razbacano s južne strane. Jedan kombi i dve prikolice imali su satelitske antene na krovu. Bila je tu i zona spuštanja, označena narandžastim plastičnim tablama.

Svi osim Marije Čen se sagnuše izlazeći ispod elisa. Harodova pomoćnica hodala je uspravno, pažljivo spuštajući visoke potpetice između barica i blata; u njenom držanju nije bilo ni traga napetosti. Pilot je ostao pored helikoptera, čije su se elise i dalje okretale.

„Kratka pauza“, reče Kolben predvodeći povorku do jedne prikolice. „Onda se bacaš na posao."

„Jedino što ću ovog jutra raditi jeste traženje kreveta" reče Harod.

Dve prikolice u sredini, postavljene na liniji severjug, bile su povezane širokim zajedničkim vratima. Njihov zapadni zid bio je prekriven televizijskim ekranima i komunikacijskim konzolama. Osam muškaraca u belim košuljama i tamnim kravatama sedeli su gledajući monitore i povremeno šapućući u mikrofone.

„Ovo izgleda kao svemirska kontrola, jebote", reče Harod.

Kolben klimnu glavom. „Ovo je naš komunikacioni i kontrolni centar", reče lako ponosnim tonom. Čovek za prvom kontrolnom tablom podiže pogled, a Kolben reče: „Lari, ovo su gospodin Harod i gospođica Čen. Direktor ih je zamolio da dolete i pogledaju našu operaciju.“ Lari klimnu glavom navodnim važnim osobama, a Harod shvati da su ovo obični pripadnici FBI-ja i da gotovo sigurno nemaju pojma o svom stvarnom zadatku.

„Šta tražimo?“, upita Harod.

Kolben dodirnu prvi monitor.„Ovo je kuća u Kvin Lejnu, gde osumnjičeria i neidentifikovani mladi belac stanuju kod izvesne En Meri Bišop, stare pedeset tri godine, neudate. Gospođica Bišop živela je sama od smrti svog brata maja ove godine. Tim Alfa uspostavio je bazu za prismotru na spratu skladišta preko puta kuće. Monitor broj dva prikazuje zadnji deo kuće - snima se s praznog drugog sprata kuće u nizu s druge strane prolaza. Na broju tri je prolaz između kuća, sniman iz kombija s oznakama kompanije Bel.“

,,Ona je sada tu?“, upita Harod pokazujući glavom crnobelu sliku male bele kuće.

Kolben odmahnu glavom i povede ih do monitora na kom se videla jedna stara kamena kuća. Kamera je očigledno bila postavljena s druge strane ulice, na tlu.pa je gusti saobraćaj povremeno ometao pogled.„Ona je trenutno u Grambltorpu“, reče Kolben. ,,U čemu?“

,,U Grambltorpu." Kolben pokaza dva fotokopirana arhitektonska projekta prikačena na zid iznad monitora. ,,To je istorijski spomenik, uglavnom zatvoren za javnost. Osumnjičena provodi tamo dosta vremena."

,,Da razjasnimo", reče Harod.„Dama o kojoj govorimo skriva se u nacionalnom istorijskom spomeniku?"

„Nije nacionalni” odreza Kolben, „samo mesna znamenitost. Ali da, provodi mnogo vremena tamo. Ujutru. Najmanje dva puta otkako posmatramo, ona, druga stara gospođa i dečak došli su odande u kuću na Kvin Lejnu, verovatno da se okupaju i pojedu nešto toplo.“

,,Gospode“, reče Harod i pogleda ljude i opremu.„Koliko ljudi imaš na ovom posliću, Čak?“

„Šezdeset četiri“, reče Kolben. „Gradske vlasti znaju da smo ovde, ali imaju naređenje da se drže po strani. Možda će nam zatrebati kontrola saobraćaja kad akcija krene.“

Harod se isceri i pogleda Mariju Čen. „Šezdeset četiri federalca, posrani helikopter, sranja iz Ratova zvezda vredna milion dolara, a sve to da se sredi baba od osamdeset godina.“ Lari i nekoliko agenata podigoše poglede, zbunjenih izraza lica. „Samo tako nastavite, ljudi“, reče Harod zvaničnim tonom. „Vaša zemlja se ponosi vama.“

„Idemo u moju kancelariju", reče Kolben ledeno.

Na južnom kraju kompleksa stajala je prikolica postavljena na liniji istokzapad. U njoj su bile samo kancelarije. Kolbenova kancelarija bila je nešto veća od kabine i nešto manja od sobe.

„Šta je s druge strane?“, upita Harod kad su se svi smestili za mali sto.

Kolben je oklevao neko vreme. „Prostorije za izolaciju i saslušavanje", rekao je najzad.

„Nameravate da saslušavate tu Fulerovu?“

„Ne“, reče Kolben.„Suviše je opasna. Nameravamo da je ubijemo „Saslušavate li sada nekoga u izolaciji?"

„Možda“, reče Kolben. ,,Ne moraš da znaš.“

Harod uzdahnu. ,,U redu, Čak, a šta treba da znam?“

Kolben pogleda iskosa Mariju Čen. „Ovo je poverljivo. Možes li da funkcionišeš bez ove Koni Čang*, Toni?“

,,Ne“, reče Harod.,,1 ako je ponovo dotakneš ili uvrediš, Barent će morati da popuni još jedno mesto u odboru.“

Kolben se bledo osmehnu. „Ovo ćemo svakako morati da sredimo. Kasnije. Do tada, imamo zadatak koji valja obaviti, a ti - za promenu - imaš posla.“ Gurnuo je preko stola jednu fotografiju.

Harod je pogleda. Bila je snimljena polaroidom, na spoljašnjem svetlu, i prikazivala privlačnu mladu crnkinju, staru dvadeset dvetri godine, kako stoji na uglu ulice i čeka zeleno svetlo na semaforu. Kosa joj je bila gusta i kovrdžava, kratka taman toliko da se ne može nazvati afro frizurom; imala je krupne oči, fino ovalno lice i pune usne. Harodov pogled odluta do njenih grudi, ali njen kaput od kamelhara bio je predebeo da išta pokaže. „Zgodna riba“, reče. „Nije materijal za zvezdu, ali verovatno bih mogao da joj sredim probno snimanje za neku manju ulogu. Ko je ona, jebote?“

„Natali Preston“, reče Kolben.

Harod ga prazno pogleda.

„Njen tata se isprečio u sukobu Nine Drejton i Melani Fuler u Čarlstonu pre nedeljudve.“

,,Pa?“

,,Pa, mrtav je, a mlada gospođica Preston odjednom se obrela ovde u Filadelfiji.“

,,Sada?“

,,Da.“

„Mislite da juri Fulerovu?"

,,Ne, Toni, mislimo da je ožalošćena kći ostavila tatin leš, napustila studije u Sent Luisu i doletela u Džermantaun u Pensilvaniji zbog iznenadnog zanimanja za ranu američku istoriju. Naravno da juri staru, budalo."

„Kako ju je našla?“, upita Harod. Zurio je u fotografiju.

„Preko bande“, reče Kolben. Na još jedan Harodov pogled pun nerazumevanja, Kolben reče: „Jebote, zar u Holivudu nema novina i televizije?"

„Bio sam zauzet pripremom filma od dvanaest miliona dolara“, reče Harod. „0 čemu se radi?“

Kolben mu reče za božićna ubistva. ,,Od onda još dva“, reče. „Vrlo gadno.“

„Kako je ovo sočno parče čokolade povezalo međusobna ubistva crnja u Filadelfiji s Melani Fuler?“, upita Harod. ,,I kako ste vi saznali da su i ona i stara ovde?“

„Imamo mi svoje izvore", reče Kolben. ,,A što se tiče ove crne kuje, prisluškujemo njen telefon i telefon onog šerifa seljačine s kojim se tuca. Ostavljaju slatke porukice jedno drugom na sekretarici. Poslali smo jednog čoveka tamo da ostavlja poruke koje želimo da čuju, a da ostale briše.“

Harod zatrese glavom. ,,Ne kapiram. Kakve ja veze imam s tim sranjima?"

Kolben uze nož za pisma i stade da se igra s njim.„Gospodin Barent je odlučio da je ovo pravi posao za tebe, Toni.“

„Koji posao?" Harod pruži fotografiju Mariji Čen.

,,Da se pobrineš za gospođicu Preston.“ ,,Nikako“, reče Harod. „Dogovorili smo se za Fulerovu. Samo za nju.“

Kolben podiže obrvu. „Šta je, Toni? Plašiš se ove male kao što se plašiš letenja? Čega se još plašiš, napaljeni?“

Harod protrlja oči i zevnu.

„Pobrini se za ovu sitnicu“, reče Kolben,„i možda nećeš morati da se petljaš s Melani Fuler.“

„Ko to kaže?“

„Kaže gospodin Barent. Gospode, Toni, ovo ti je besplatna karta za najodabraniji klub u istoriji. Znam da si kreten, ali ovo je suviše glupo čak i za tebe.“

Harod ponovo zevnu. ,,Je li palo na pamet nekom od vas intelektualnih kvadriplegičara da vam za prljave poslove ne trebam ja?“, reče. „Sam si rekao da imate matoru u sočivu kamere nekoliko puta dnevno. Zameni teleobjektiv kalibrom trideset osam i problem je rešen. I čemu galama oko te male Natali kakoseonozvaše? Ima li ona Sposobnost ili tako nešto?“

,,Nema“, reče Kolben. „Natali Preston je diplomirala na Oberlinu i završava studije pedagogije. Vrlo nenasilna mlada dama.“ „Zašto onda ja?“

,,Dugovi“, reče Kloben.„Svi plaćamo dugove.“

Harod uze fotografiju od Marije Čen. „Šta želite s njom? Da je izolujete i saslušate?“

„Nema potrebe“, reče Kolben.„Sve informacije koje bi mogla da nam da dobili smo iz... ovaj... iz drugog izvora. Želimo samo da je uklonimo iz igre.“

,,Zauvek?“

Kolben se zakikota. „Imate li nešto drugo na umu, gospodine Harode?“

„Mislio sam da bi joj se možda dopao mali prinudni odmor na Beverli Hilsu“, reče Harod. Kapci su mu bili veoma teški. Brzim pokretom olizao je usne.

Kolben se ponovo zacereka. „Kako god“, reče. „Ali vremenom će morati da se primeni trajno rešenje za... kako si se ono izrazio?

Za ovo sočno parče čokolade. Šta ćeš pre toga s njom da radiš, to je tvoja stvar, Toni dušo. Samo nemoj da se zezneš.“

,,Neću“, reče Harod. Pogledao je Mariju Čen, a onda ponovo fotografiju.„Znate li gde je ona sada?“

,,Znamo“, reče Kolben. Uzeo je tablu za pisanje i pogledao prikačeni kompjuterski ispis. „ Još je u hotelu Čelten arms. Mali hotel, desetak blokova odavde. Hejns može odmah da vas odveze.“ ,,Ne“, reče Harod. „Prvo hoću hotelske sobe za nas... dobre, apartman ako je moguće. A onda sedamosam sati sna.“

„Ali gospodin Barent...“

„Jebeš K. Arnolda Barenta“, reče Harod s osmehom. „Neka sam dođe po ovu ribu ako mu se ovako ne sviđa. A sada zovi Hejnsa ili koga god da nas odveze u hotel.“

„Šta ćemo s Natali Preston?"

Harod zastade na vratima. „Pretpostavljam da je mlada dama takođe pod prismotrom?“

„Naravno da jeste.“

,,Pa, reci svojim momcima da paze na nju još jedno osamdevet sati, Čak.“ Okrenuo se da izađe, ali je ponovo stao i zagledao se u Kolbena. „Nisi mi odgovorio. Ne puštate Melani Fuler iz vida već nekoliko dana. Šta razvlačite koji moj? Zašto je ne udesite i ne izgubite se odavde?“

Kolben podiže nož za pisma. ,,Pa, čekamo da vidimo postoji li neka veza između gospojice Melani i tvog bivšeg šefa, gospodina Bordena. Čekamo da Vili pogreši, (fa se otkrije."

,,A kad se otkrije?“

Kolben se osmehnu i pređe tupom oštricom noža sebi preko grla. „Ako se otkrije... kada se otkrije, onda će tvoj prijatelj Vili požaliti što nije ostao s Traskom u sobi kad je ona bomba eksplodirala.“

Harod i Marija Čen našli su sobe u Čestnat hil inu, skupom motelu deset kilometara od Avenije Džermantaun, iza sirotinjskih naselja i centra grada, u kraju ulica oivičenih drvoredima i skrivenih službenih parkinga. I Kolben je tu odseo. Agent s masnicom na bradi naredio je jednom plavokosom agentu FBI-ja da ostane tamo s kolima. Harod je odspavao šest sati. Probudio se dezorijentisan i umorniji nego kad je legao. Marija Čen mu je sipala votku i sok od narandže; sela je na ivicu kreveta dok je pio.

„Šta ćeš da uradiš s tom devojkom?“, upitala ga je.

Harod spusti čašu i protrlja lice. „Šta se to tebe tiče?“

,,Ne tiče me se.“

„Onda ne moraš da znaš ništa o tome.“

„Hoćeš li da pođem s tobom?"

Harod razmisli o tome. Osećao se neugodno kad nema nikog da mu čuva leđa, ali u ovom slučaju to možda neće biti neophodno. Što je više razmišljao, to mu se činilo sve izlišnijim. „Ne“, reče. „Ostani ovde i sredi prepisku s Paramauntom. Ja neću dugo.“

Marija Čen bez reči izađe iz sobe.

Harod se istuširao i presvukao u svilenu rolku, skupe pantalone od vune i crnu pilotsku kožnu jaknu s postavom od ovčjeg runa. Pozvao je broj koji mu je Kolben dao.

,,Je li ta Natali kakoseonozvaše još tu ?“, upitao je Harod.

„Obilazila je sirotinjska naselja, ali vratila se u hotel na večeru“, reče Kolben. „Provodi dosta vremena s onom bandom."

„Zašto ona jurca naokolo s njima kao bez glave?"

Kolben se od srca nasmeja.

„Šta je smešno, jebote?“, upita ga Harod.

„Tvoj izbor reči“, smejao se Kolben. „Kao bez glave. To se baš i događa. Poslednja dvojica iseckana su na komadiće i odsečene su im kite.“

,,Gospode“ reče Harod.,,1 vi mislite da to radi Melani Fuler?“

,,Ne znamo“, odgovori Kolben. „Nismo videli da ona i njen klinac izlaze iz Grambltorpa kad su se dešavala ubistva, ali možda Upotrebljava nekog drugog.“

„Kakva je prismotra nad Grambltorpom?"

„Može i bolje“, reče Kolben. ,,Ne možemo da parkiramo telefonski kombi u svaki prolaz, čak i starica bi nešto posumnjala. Ali dobro smo pokrili prednji deo kuće, jedna kamera pokrivaadnje dvorište, a agenti su svuda okolo. Ako matora kuja samo proviri, naša je.“

„Baš lepo“, reče Harod. „Slušaj, ako se pobrinem za ovaj drugi problem večeras, hoću ujutru da se gubim odavde.“

„Moraću to da vidim s Barentom.“

„Jebi se“, reče Harod.„Neću ovde da sedim i čekam da se pojavi Vili Borden. To bi dugo trajalo. Vili je mrtav.“

„Neće toliko trajati"; reče Kolben. „Imamo dozvolu da se pobrinemo za staru damu.“

,,Danas?“

,,Ne, ali uskoro."

,,Kada?“

„Reći ćemo ti ako budeš morao da znaš.“

„Lepo smo popričali, pazušna jamo“, reče Harod i prekide vezu. Mladi plavokosi agent odvezao je Haroda u grad. Pokazao mu je Čelten arms i našao mesto za parkiranje pola bloka dalje. Harod mu je dao četvrt dolara napojnice.

Hotel je bio star i borio se da sačuva dostojanstvo u nepovoljnim okolnostima. Predvorje je bilo otrcano, ali trpezarija s barom bila je prijatno mračna i nedavno obnovljena. Harod je smatrao da najveći deo zarade hotela dolazi od ručkova za retke preostale bele poslovne ljude iz okoline. Mladu crnkinju bilo je lako uočiti -sedela je sama u uglu, jela salatu i čitala džepnu knjigu. Bila je privlačna kao što je fotografija nagovestila - i više, shvatio je Harod kad je video kako joj pune grudi ispunjavaju svetlu bluzu. Harod je proveo minutdva za šankom, trudeći se da opazi agente FBI-ja. Mladić za šankom, sam - preskupo odelo s prslukom i slušni aparat - sigumo je agent. Harodu je trebalo malo više vremena da uoči predebelog crnca koji je jeo supu od plodova mora i svaki čas gledao Natali. Da li danas uzimaju crnčuge u FBI?, pitao se Harod. Verovatno imaju obavezni minimum. Pretpostavio je da bar još jedan agent sedi u predvorju i čita novine. Uzeo je piće i prišao Natali Preston. „Zdravo, da li će ti smetati ako ti se pridružim na minut?"

Devojka podiže pogled s knjige. Harod pročita naslov: Nastava kaopostupak očuvanja. „Da“, rekla je, „smetaće mi.“

„Nema vezeu, reče Harod i prebaci jaknu preko naslona stolice.„Meni neće.“ Seo je.

Natali otvori usta da progovori i Harod posegnu u njen um i stegnu... lako, lako. Reči ne izađoše. Pokušala je da ustane i skamenila se u pokretu. Razrogačila je oči.

Harod joj se osmehnu i zavali se u stolici. U blizini nije sedeo niko. Sklopio je ruke na stomaku. „Zoveš se Natali“, reče. ,,Ja sam Toni. Sta kažeš na malo zezanja?“, popustio je stisak taman toliko da joj dozvoli da Šapuće, ali ne i da vrisne. Spustila je glavu i s mukom udahnula.

Harod odmahnu glavom. ,,Ne igraš igru kako treba, Natali, dušo. Pitao sam šta kažeš na malo zezanja?"

Natali Preston podiže pogled, još zadihana kao da je trčala. Sevnula je smeđim očima, nakašljala se, otkrila da joj glas radi i prošaputala: „Nosi se do đavola... skote...“

Harod se uspravi. ,,A-a“, reče,„netačan odgovor.“

Gledao je Natali kako se presavija od iznenadnog bola u glavi. Harod je u detinjstvu patio od stravičnih migrena. Umeo je da podeli svoj bol. Konobar u prolazu zastade i upita: ,,Je li vam dobro, gospođice?“

Natali se uspravila polako, poput slabo navijene mehaničke lutke. Glas joj je bio hrapav. ,,Jeste“, rekla je. „Dobro sam. Samo menstrualni grčevi.“

Konobar ode dalje, postiđen. Harod se i protiv svoje volje isceri. Gospode, pomislio je, kakav bih trbuhozborac bio. Nagnuo se napred i pomilovao Natali po kosi. Pokušala je da se odmakne. Harodu je trebalo dosta koncentracije da je spreči. Oči su joj polako dobijale izraz zarobljene životinje, u kom je toliko uživao.

„Idemo iz početka“, šapnu Harod. „Šta bi volela da radiš večeras, Natali?"

„Volela... bih... da... ti... sisam... kurac.“ Kao da je neko čupao svaki slog iz nje, ali to Harodu nije smetalo. Nataline velike smeđe oči ispuniše se suzama.

,,I šta j oš?“, upita mazno Harod. Mrštio se od koncentracije da održi kontrolu. Ovo parče čokolade zahtevalo je više napora nego što je navikao. „Šta još?“

„Želim... da... me... tucaš.“

„Naravno, mala. Nemam nikakva pametnija posla u sledećih nekoliko sati. Idemo gore u tvoju sobu.“

Ustali su zajedno.„Ostavi malo para“, šapnu Harod. Natali baci na sto novčanicu od deset dolara.

Dok su izlazili, Harod namignu dvojici agenata za šankom. Neki čovek u tamnom odelu spustio je novine i zagledao se u njih dok su čekali lift. Harod se osmehnu, načini krug palcem i kažiprstom leve ruke i kroz njega brzo šest puta provuče desni srednji prst. Agent pocrvene i podiže novine. Niko nije ušao za njima u lift niti ih sledio hodnikom trećeg sprata.

Harod uze ključ od Natali i otvori vrata. Ostavio ju je da stoji napolju, praznog pogleda, dok je proveravao sobu. Mali ali uredan krevet, komoda, crnobeli televizor na obrtnom postolju, otvoreni kofer na niskoj polici. Harod podiže jedne gaćice, prevuče ih preko lica, pogleda u kupatilo i proviri kroz prozor na požarni izlaz, prolaz pored hotela i niske krovove preko puta.

,,U redu!“, reče veselo,baci gaćice i povuče nisku zelenu stolicu od zida. Seo je. „Predstava, mala.“ Natali je stajala između njega i kreveta. Ruke su joj visile niz telo, lice joj je bilo bezizrazno, ali Harod je video napor koji ona ulaže da se otrgne; telom su joj prolazili gotovo neprimetni drhtaji. Harod se nasmeši i pojača stisak. „Malo striptiza pre postelje uvek je zabavno, zar ne?“, reče.

Natali Preston i dalje je zurila u prazno dok su joj se ruke podizale i polako počinjale da otkopčavaju bluzu. Skinula ju je i bacila na pod. Njene velike grudi u staromodnom grudnjaku podsetile su Haroda na nekoga... na koga? Odjednom se setio stjuardese od pre dve nedelje. Njena koža bila je bleda koliko je ova riba tamna. Zašto nose te obične, nimalo uzbudljive grudnjake?

Harod klimnu glavom i Natali posegnu iza leđa i otvori kopče. Grudnjak kliznu napred i naniže i spade. Harod je zurio u smeđeradavice oblizujući se. Natali će se malo igrati pre nego što prione na njega. ,,U redu“, rekao je tiho, „mislim da je vreme za...“

Začula se zaglušujuća eksplozija. Harod se okrenuo taman na vreme da vidi kako vrata uleću u sobu. Ogroman obris zaklanjao je svetlo iz hodnika, a Harod se priseti da je ostavio brauning u sobi Marije Čen.

Krenuo je da ustane, podizao je ruke, a onda ga nešto veličine i težine nakovnja udari u teme i posla, kroz stolicu, kroz meke jastuke, kroz pod koji se odjednom pretvorio u kašu, dole, u toplu spremnu tamu.

DVADESET TRI

Melani

Vinsenta je bilo teško održavati čistim. Bio je od one dece koja kao da izlučuju prljavštinu iz svake pore. Pod nokte bi mu se zavuklo crno sat vremena nakon što ih očistim. Stalnu borbu sam vodila da mu odeća uvek bude čista.

Na Božić smo se odmarali. En je spremila ručak, puštala prazničnu muziku na gramofonu i oprala dosta rublja dok sam čitala odeljke iz Svetog pisma i razmišljala o njima. Bio je to miran dan. En je povremena posezala da uključi televizor - pre nego što sam je upoznala gledala je televiziju šest do osam sati dnevno - ali onda bi obuka prevladala, pa bi našla nešto drugo da radi. Tokom prve nedelje kod En i ja sam dozvolila sebi nekoliko besmislenih sati pred televizorom, ali jedne večeri, dok smo gledale vesti u jedanaest, prikazan je prilog o „čarlstonskim ubistvima", kako su to oni nazvali, u trajanju od trideset sekundi. „Državna policija i dalje traga za nestalom ženom“, čitala je devojka. Tada sam odlučila da se u kući En Bišop televizija više neće gledati.

U subotu, dva dana posle Božića, En i ja otišle smo u kupovinu. U garaži joj je stajao desoto iz pedeset treće. Bilo je to ružno zeleno vozilo s maskom koja me je podsetila na preplašenu ribu. En je vozila tako sporo i strašljivo da sam joj, pre nego što smo izašli iz Džermantauna, naredila da stane i pusti Vinsenta za volan. Uputila nas je van grada, u skupi tržni centar u kraju zvanom „Pruski kralj“ - verovatno najbesmislenije ime predgrađa koje sam ikada čula. Provele smo tu četiri sata i kupile lepe stvari, mada ništa nije bilo lepo kao odeća koju sam ostavila u Atlanti. Našla samgodan kaput za trista dolara, tamnoplav s dugmetima od slonovače, i pomislila da će me sačuvati od oštre jenkijevske zime. En je uživala kupujući mi ove stvari, a ja nisam želela da joj kvarim radost.

Te noći vratila sam se u Grambltorp. Bilo je tako prijatno ići pod svetlom sveća od sobe do sobe, u društvu jedino senki i tihog šapata. Tog popodneva En je u prodavnici sportske opreme u tržnom centru kupila dve sačmare. Mladi prodavac masne plave kose, u prljavim patikama, osmehivao se naivnosti ove starice koja je kupovala oružje za svog odraslog sina. Preporučio joj je dve skupe puške - kalibra dvanaest ili šesnaest, u zavisnosti od vrste lova koja njenog sina zanima. En je kupila obe, kao i šest kutija municije za svaku. Dok sam išla sa svećnjakom od sobe do sobe u Grambltorpu, Vinsent je čistio i podmazivao puške u kamenim senkama kuhinje.

Nikada nisam Upotrebljavala nekoga kao što je Vinsent. Ranije sam njegov um uporedila sa džunglom, a sada mi se poređenje činilo još prikladnijim. Slike koje su mu letele po ostacima svesti bez razlike su bile prizori nasilja, smrti i uništenja. Opažala sam slike ubistava članova porodice - majka u kuhinji, otac spava, a starija sestra na pločicama perionice - ali nisam znala jesu li stvarnost ili mašta. Sumnjam da je iVinsent znao. Nisam ga nikad pitala, a on ionako ne bi mogao da mi odgovori.

Upotrebljavati Vinsenta bilo je kao jahati žustrog konja; jahač mora da pusti uzde kako bi naveo životinju da čini što on želi. Vinsent je bio neverovatno jak za svoju građu i visinu, gotovo neobjašnjivo jak. I u najobičnijim prilikama činilo se kao da mu kroz vene struje ogromne količine adrenalina, a kad se zaista uzbudi, njegova snaga postajala je skoro nadljudska. Uživala sam deleći s njim tu snagu, makar kao prilično pasivan učesnik. Svakog dana osećala sam se sve mlađom. Znala sam da ću, kad stignem u svoj dom u južnoj Francuskoj, verovatno sledećeg meseca, biti toliko podmlađena da me čak ni Nina neće prepoznati.

Jedino ružni snovi o Nini kvarili su mi te dane posle Božića. Snovi su uvek bili isti: Nina otvara oči, bela maska njenog lica supom veličine novčića na čelu, Nina seda u kovčegu, žutih oštrih zuba, a plave oči joj ispadaju iz duplji nošene bujicom crva.

Nisu mi se sviđali ti snovi.

U subotu uveče ostavila sam En u prizemlju Grambltorpa da pazi na vrata, sklupčala se na madrac u spavaćoj sobi i pustila da me šapat uljuljka u polusan.

Vinsent je otišao u tunel. Slike su podsećale na porođaj; dug uzani tunel, grubi tesni zidovi, sladak i oštar miris zemlje sličan bakarnom mirisu krvi, uzak otvor na kraju, tiha noć nalik na eksploziju svetlosti i zvuka.

Vinsent je prošao tamnim prolazom, preskočio ogradu, prešao prazan plac i zamakao u senke sledeće ulice. Puške su ostale u kuhinji Grambltorpa; Vinsent je nosio samo kosu - drvenu dršku skratio je za trideset pet centimetara - i nož.

Bila sam sigurna da će u leto ove ulice vrveti od crnaca - debele žene će sedeti na stepenicama i blebetati poput pavijana, ili će tupo zuriti u dronjavu decu koja se posvuda igraju, a mlitavi muškarci bez posla, bez ambicija i bez vidljivih sredstava za život tiskaće se u barove i na uglove ulica. Ali večeras, u dubokoj utrobi oštre zime, ulice su bile mračne i puste, šaloni na uskim prozorima uskih kuća zatvoreni, a vrata na ravnim fasadama kuća u nizu pozatvarana. Vinsent se nije kretao poput nečujne senke, postao je nečujna senka, klizio je od prolaza do ulice, od ulice do praznog placa, od placa u dvorište, ne remeteći mir više od tamnog vetra.

Pre dve noći pratio je članove bande do velike stare kuće usred praznih placeva, sasvim blizu uzdignute pruge koja je prosecala taj deo geta kao neki prerasli Kineski zid, kao uzaludni pokušaj civilizovanijih grupa da zatvore varvare. Vinsent se sakrio u smrznuti žbun pored jednih napuštenih kola i motrio.

Crne senke prolazile su ispred osvetljenih prozora, nalik na karikature crnja u vašarskom pozorištu senki. Posle nekog vremena izašlo je njih pet. Nisam ih prepoznala na slabom svetlu, ali to i nije bilo važno. Vinsent je sačekao da se gotovo izgube iz vida u uskom prolazu pored pruge, a onda je tiho krenuo za njima.

Uzbuđeno sam delila s njim ovo tiho uhođenje, klizila sam s Vinsentom kroz mrak gotovo bez ikakvog napora. Vinsent je i u skoro potpunom mraku video onako dobro kako većina ljudi vidi na dnevnom svetlu. Bilo mi je kao da delim um sa snažnom, vitkom mačkom u lovu. S gladnom mačkom.

U grupi su bile dve obojene devojke. Vinsent je stao kad je grupa zastala. Onjušio je vazduh i zaista uhvatio životinjski miris mužjaka. Na Jugu više nije učtivo koristiti taj izraz, ali malo koja reč je toliko prikladna. Jednostavna je činjenica da se crni muškarci uzbuđuju brzo i ne razmišljajući o okruženju, kao pastuvi ili psi u blizini kuje u teranju. Ove dve mlade crnkinje sigurno su bile u htenju; Vinsent ih je gledao kako se pare tu, uz senovitu prugu, treći mladić je isto posmatrao dok na njega nije došao red; gole crne noge devojaka širile su se i sklapale oko drhtavih zahuktalih muških bedara. Vinsentovo telo obuzela je potreba da udari odmah, ali naterala sam ga da skrene pogled, da sačeka da momci ugase svoju požudu i da devojke krenu, vičući i smejući se - neopterećene i bezazlene poput zadovoljenih uličnih mačaka - svojim kućama. Onda sam ga pustila s uzice.

Sačekao je da ona trojica izađu iza ugla u dnu Ulice Bringherst, pored napuštene fabrike obuće. Kosa je prvog mladića pogodila u stomak, prošla kroz njega i na izlasku mu zakačila kičmu. Vinsent je ostavio kosu u njemu i krenuo na drugog dečka nožem. Treći je pobegao.

Dok sam još odlazila u bioskope, pre Drugog svetskog rata, pre nego što su se filmovi srozali u izopačene besmislene brbljarije o kojima danas čitam, uvek sam uživala u prizorima preplašenih crnih slugu. Setila sam se kako sam kao dete gledala Rađanje nacije i smejala se kad se obojena deca prestrave videvši nekoga u čaršavu. Setila sam se kako sam u jeftinom bečkom bioskopu s Ninom i Vilijem gledala stari film Harolda Lojda, bez titla, i zajedno s publikom grohotom se smejala glupavom strahu Stepina Fečita. Setila sam se kako sam gledala film Boba Houpa na televiziji - pre nego što su me vulgarnosti šezdesetih naterale da zauvek odbacim televiziju - i naglas se smejala uplašenom bledom licu obojenog pomoćnika Boba Houpa u nekoj kući posednutoj duhovima. Druga Vinsentova žrtva izgledala je kao neki od tih filmskih komičara - ogromne beonjače izbuljenih očiju, jedna ruka na otvorenim ustima, kolena stisnuta, stopala rastavljena. Sedeći u Grambltorpu smejala sam se iza glasa u tišini dečje sobe dok je Vinsent nožem obavljao ono što je valjalo obaviti.

Treći mladić je pobegao. Vinsent je želeo da krene za njim, napinjao se da krene za njim kao pas koji cima povodac, ali zadržala sam ga. Taj crnac bolje poznaje ulice, a Vinsentov uspeh zasnivao se na skrivanju i iznenađenju. Znala sam koliko je opasna ova igra i nisam nameravala da tek tako straćim Vinsenta posle onolikog rada s njim. Ipak, pre nego što sam ga vratila, pustila sam ga da se iživi nad onom dvojicom. Njegove igrice nisu trajale dugo i zadovoljavale su nešto što je i dalje vrebalo iz najdubljih dubina džungle u njegovoj glavi.

Kad je skinuo vetrovku s drugog momka, ispala je fotografija. Vinsent je bio prezauzet da je primeti, ali naterala sam ga da spusti kosu i podigne je. Na slici smo bili gospodin Torn i ja.

Uspravila sam se u krevetu dečje sobe u Grambltorpu.

Vinsent se odmah vratio. Sačekala sam ga u kuhinji i uzela mu fotografiju iz prljavih prstiju. Nije bilo nikakve sumnje. Fotografija je bila mutna, očigledno uvećani deo veće slike, ali ja sam bila sasvim vidljiva, a gospodina Torna bilo je lako prepoznati. Odmah sam znala da je za ovo kriv gospodin Hodžis. Godinama sam gledala tog malog bednika kako svojim bednim malim aparatom slika svoju bednu malu porodicu. Mislila sam da sam se dobro postarala da se ne nađem na njegovim slikama, ali očigledno nije bilo tako.

Sedela sam uz sveću, u hladnoći kamene kuhinje Grambltorpa. Zatresla sam glavom. Kako je ova slika dospela do mladog crnca? Očigledno me neko traži, ali ko? Policija? Otkud znaju da sam u Filadelfiji? Nina?

Ništa nije imalo smisla.

Naredila sam Vinsentu da se okupa u velikoj pocinkovanoj kadi koju je En kupila. Donela sam kerozinsku grejalicu, ali noć je bila hladna i s Vinsentove bele kože dizala se para dok se kupao. Posle nekog vremena prišla sam mu da mu operem kosu. Kakvu li smo sliku pružale - dve dostojanstvene tetke kupaju hrabrog momka koji se upravo vratio iz rata, s njegove kože diže se para, a sveće bacaju tri metra visoke senke na grube zidove.

„Vinsente, mili moj“, šaputala sam utrljavajući mu šampon u dugu kosu. „Moramo da saznamo odakle se pojavila ova fotografija. Ne noćas, mili, biće gužve na ulicama kad se otkrije delo tvojih ruku. Ali uskoro. A kad pronađeš onoga ko je dao fotografiju tom obojenom dečaku, dovešćeš tu osobu ovamo... k meni.“

DVADESET ČETIRI

Vašington, okrug Kolumbija

Subota, 27. decembar 1980.

Sol Laski je sedeo u svojoj čeličnoj grobnici i razmišljao o životu. Zadrhtao je od hladnoće koju je stvarao klimauređaj, podigao kolena do brade i pokušao da se seti pojedinosti prolećnog jutra na stričevoj farmi. Mislio je na zlatnu svetlost kako dodiruje otežale grane vrba, na polje belih rada iza kamene tvrđave stričeve štale.

Trpeo je bolove; levo rame i ruka boleli su ga bez prekida, u glavi mu je tutnjalo, prsti su mu brideli od bola, a unutrašnja strana leve mišice pulsirala mu je od uboda injekcija. Sol se radovao bolu, podsticao ga. Bol je bio njegov jedini pouzdan svetionik u gustoj magli lekova i dezorijentacije.

Sol je vremenom postao malo neuravnotežen. Ponekad je bivao svestan toga, ali nije mogao ništa da učini. Pojedinosti se sećao - makar do trenutak pred eksploziju u Senatskom zdanju - ali nije mogao da ih poveže po redu. Jednog minuta ležao bi na uskom ležaju u ledenoj ćeliji od nerđajućeg čelika - ugrađeni ležaj, rešetka klimauređaja, čelična klupa i toalet, metalna klizna vrata - a sledećeg bi pokušavao da se ukopa u hladnu slamu, osećajući kako hladni poljski vazduh prodire kroz razbijeni prozor, i znao bi da će Oberst i nemački stražari uskoro doći po njega.

Bol je bio svetionik. Onih nekoliko minuta jasnih misli u prvim danima posle eksplozije iskovao je bol. Snažan bol kad su mu namestili slomljenu ključnu kost; zeleni hirurški mantili u antiseptičnoj sredini koja je mogla biti bilo koja operaciona sala, bilo koja soba za oporavak, a onda ledeni udar belih hodnika ielične ćelije, muškarci u odelima, šarene legitimacije prikačene za džepove i revere, bol od injekcija praćen snovima i isprekidanošću toka vremena.

Prva saslušanja donela su bol. Dvojica Ijudi - jedan ćelav i nizak, drugi plavokos, vojnički podšišan. Ćelavi je udario Sola u rame metalnom paiicom. Sol je zaurlao, zaplakao od iznenadnog bola, ali mu se i obradovao - obradovao se razilaženju magli i isparenja.

„Znaš li kako se zovem?“, upitao je ćelavi.

»Ne.“

„Šta ti je nećak rekao?“

„Ništa.“

„Kome si još pričao o Vilijemu Bordenu i ostalima?“

»Nikome.“

Kasnije - ili pre, Sol nije bio siguran - bol je nestao u prijaznoj izmaglici posle injekcija:

„Znaš li kako se zovem?“

»Čarls K. Kolben, zamenik specijalnog pomoćnika zamenika direktora FBI-ja.“

„Ko ti je rekao moje ime?“

„Aron.“

»Šta ti je još Aron rekao?“

Sol je ponovio razgovor koliko god je mogao da ga se seti.

»Ko još zna za Vilija Bordena?“

»Šerif. Devojka." Sol im je objasnio ko su Džentri i Natali.

»Reci mi sve što znaš.“

Sol mu je rekao sve što zna.

Magla i snovi dolazili su i odlazili. Čelična soba često je bila tu kad Sol otvori oči. Njegov ležaj bio je ugrađen u zid. Toalet je bio premali i nije imao ručku za puštanje vode; ispirao se automatski u nejednakim razmacima. Obroci su, na čeličnim poslužavnicima, stizali dok je Sol spavao. Jeo je na metalnoj klupi i tu ostavljao poslužavnike. Kad bi se probudio iz sledećeg dremeža, nije ih bilo. Ponekad su ljudi u belim bolničarskim uniformama ulazili kroz metalna vrata da mu daju injekcije ili da ga odveduelim hodnicima u malu sobu s ogledalom na zidu u koji je gledao. Kolben ili neko drugi u sivom odelu bi postavljao pitanja. Ako odbije da odgovori,dobijao je još injekcija, užurbanih snova u kojima je očajnički želeo da se sprijatelji s tim ljudima i kaže im sve što žele da čuju. Nekoliko puta osetio je da mu neko - Kolben? - prodire u um i budi uspomenu na slično silovanje staru četrdeset godina. To se dešavalo retko. Injekcije su bile česte.

Sol je klizio naprednatrag kroz vreme; dozivao je sestru Štefu na farmi strica Mošea, trčao da ne zaostane za ocem u getu u Lođu, lopatom bacao kreč na leševe u Jami, pio limunadu i razgovarao s Džentrijem i Natali, igrao se s desetogodišnjacima Aronom i Isakom na Davidovoj i Rebekinoj farmi pored Tel Aviva.

Sada je drogom izazvani diskontinuitet nestajao. Vreme se ušivalo. Sol je ležao sklupčan na golom madracu - nije bilo ćebeta, vazduh iz klimauređaja bio je previše hladan - i mislio o sebi i svojim lažima. Godinama je lagao sebe. Njegova potraga za Oberstom bila je laž - izgovor da ne učini ništa. Njegov život psihijatra bio je laž, način da svoje opsesije premesti na bezbednu, akademsku daljinu. Njegova služba u sanitetu tokom tri izraelska rata bila je laž, način da izbegne neposrednu borbu.

Sol je ležao u sivoj divljini između lekovima izazvanog blaženstva i bolne jave i video istinu u svojim dugogodišnjim lažima. Lagao je sebe opravdavajući to što je čarlstonskom šerifu i mladoj Prestonovoj rekao za Ninu i Vilija. Potajno se nadao da će oni nešto učiniti, da će skinuti breme odgovornosti za osvetu s njega. Sol nije zamolio Arona da potraži Frensisa Haringtona zato što je bio prezauzet, nego zato što je potajno želeo da Aron i Mosad učine ono što mora da se učini. Sada je znao da je razlog što je pre dvadeset godina ispričao Rebeki za Obersta delimično bila potajna nada da će ona reći Davidu i da će David sve srediti na svoj snazni sposobni američkoizraelski način...

Sol se stresao, podigao kolena do brade i zagledao se u laži koje su bile njegov život.

Osim retkih trenutaka kao što su bili oni kada je u Helmnu rešio da će radije ubiti nego dozvoliti da ga odvedu u noć, čitav njegov život bio je himna pasivnosti i kompromisu. Moćnici kao da su to osetili. Sada je shvatio da nije srećom ili slučajem bio dodeljen u Helmnu na rad u Jami, a u Sobiboru železničkom odredu; skotovi koji su imali vlast nad Solom osetili su da je on rođeni kapo, saradnik, neko kog je bezbedno upotrebiti. Taj se neće buniti, neće biti nasilan, neće se žrtvovati za druge - neće se žrtvovati čak ni da spase sopstveno dostojanstvo. Čak i Solova bekstva iz Sobibora i Oberstovog lovišta bila su slučajnosti koje su dozvolile događajima da se poigravaju s njim.

Sol se skotrlja s kreveta i stade ljuljajući se u sredinu male čelične sobe. Na sebi je imao sivi kombinezon. Oduzeli su mu naočari, pa su metalne površine na svega pola metra od njega bile zamućene i nejasno vazdušaste. Leva ruka jedno vreme bila mu je u gipsu, ali sada je slobodno visila. Oprezno ju je pomerio i bol mu sevnu kroz rame i vrat - rezak, vreo bol koji razbistrava um. Pomerio je ruku opet. I opet.

Doteturao je do čelične klupe i teško se srušio na nju.

Džentri, Natali, Aron i njegova porodica - svi su u opasnosti. Od koga?

Preplavila ga je vrtoglavica, spustio je glavu među kolena. Kako je mogao da bude toliko glup i pretpostavi da su Vili i stare gospođe jedini koji imaju tu užasnu moć? Koliko drugih ima Oberstove sposobnosti i zavisnosti? Sol se iskidano nasmeja. Regrutovao je Džentrija, Natali i Arona, a da nije razmislio ni kako bi izašao na kraj samo s Oberstom. Nejasno je zamišljao nekakvu zamku - Oberst nesvestan postojanja neprijatelja, Solovi prijatelji bezbedni u svojoj anonimnosti. I šta onda? Zvuk Mosadovih malih bereta kalibra 22?

Sol se nasloni na hladni metalni zid, prisloni obraz uz čelik. Koliko ljudi je žrtvovao zbog svog kukavičluka i pasivnosti? Štefu. Jozefa. Svoje roditelje. Sada gotovo siguno šerifa i Natali. Frensisa Haringtona. Sol jeknu kad se setio grlenog AufWiedersehn u Traskovoj kancelariji i eksplozije koja je odmah usledila. Trenutak pre toga Oberst mu je dozvolio da na tren pogleda Frensisovim očima i Sol je osetio užasnuto prisustvo svesti tog mladića, zatvorenika u sopstvenom telu koji čeka neizbežno žrtvovanje. Sol ga je poslao u Kaliforniju. Selbi Vajt i Denis Lilend, njegovi prijatelji. Još dve žrtve na oltaru Solove plašljivosti.

Sol nije znao zašto su ovog puta pustili da dejstvo lekova iščezne. Možda su završili s njim; možda će ga sledeći put kad neko dođe povesti na pogubljenje. Nije mu bilo stalo. Bes je tekao kroz njegovo izubijano telo poput električne struje. Učiniće nešto pre nego što mu se neizbežni, dugo zakasneli metak ne zarije u lobanju. Povrediće nekoga u odmazdi. U tom trenutku Sol Laski bi rado dao život da upozori Arona, Džentrija i Natali, ali još radije svoj i njihove živote da se osveti Oberstu ili bilo kom od tih nadmenih skotova koji upravljaju svetom i cere se nad patnjama ljudskih bića koja koriste kao pione.

Vrata se otvoriše uz tresak. Uđoše tri krupna muškarca u belim kombinezonima. Sol ustade, zatetura ka njima i snažno zamahnu pesnicom da udari prvog u lice.

,,Hej“, nasmeja se krupni čovek, bez muke uhvati Solovu ruku i zavrnu mu je iza leđa. „Ovaj matori Jevrejin hoće da se igra.“

Sol se otimao, ali krupni ga je držao kao dete. Sol je pokušao da ne zaplače kad mu je drugi čovek zavrnuo rukav.

„Ideš papa“, reče treći zabadajući iglu u Solovu mršavu mišicu punu modrica. „Srećan put, matori."

Sačekali su pola minuta, pustili ga i krenuli napolje. Sol zatetura za njima, stegnutih pesnica. Izgubio je svest pre nego što su se vrata zalupila.

Sanjao je da hoda, da ga neko vodi. Čuo se zvuk mlaznih motora i osećao miris ustajalog dima cigara. Išao je dalje, snažne ruke držale su ga za mišice. Svetlo je bilo vrlo jarko. Kad je sklopio oči, čuo je štektanje metalnih točkova po šinama dok ih je voz nosio u Helmno.

Došao je k svesti u udobnom sedištu nekakvog vozila. Čuo je uporno ritmično hvuš, ali trebalo mu je nekoliko minuta da odredi to kao zvuk helikoptera. Žmurio je. Ispod glave mu je bio jastuk, ali licem je dodirivao pleksiglas. Osetio je da je obučen i da su mu naočari ponovo na nosu. Neko je tiho razgovarao, a povremeno se čulo pucketanje radija. Sol nije otvarao oči; pokušao je da se pribere i nadao se da njegovi tamničari neće primetiti da dejstvo droga čili.

„Znamo da si budan“, reče muški glas sasvim izbliza. Bio mu je neobično poznat.

Sol otvori oči, bolno pomeri vrat i namesti naočari. Bila je noć. U putničkim sedištima luksuzno opremljenog helikoptera sedeli su on i joŠ tri čoveka. Pilot i kopilot kupali su se u crvenom svetlu s komandne table. Sol kroz desni prozor nije video ništa. U sedištu levo od njega sedeo je specijalni agent Ričard Hejns, s torbom za spise u krilu, i čitao neka dokumenta pri svetlu male sijalice iznad glave. Sol se nakašlja i oliza suve usne, ali čim je zaustio Hejns reče: „Slećemo za minut. Spremi se.“ Agent je na bradi imao uspomenu u vidu masnice.

Sol je razmislio da postavi nekoliko pitanja i odustao. Spustio je pogled i tek tada shvatio da mu je leva ruka lisicama vezana za Hejnsovu desnicu. „Koliko je sati?“, upitao je glasom jedva nešto jačim od šištanja.

„Oko deset.“

Sol pogleda u mrak i zaključi da je deset uveče. „Koji je dan?“

,,Subota“, progunđa Hejns s bledim osmehom.

,,Datum?“

Agent je malo oćutao, pa slegnuo ramenima. „Dvadeset sedmi. Decembar “

Sol sklopi oči od nenadane vrtoglavice. Izgubio je sedmicu. Činilo mu se mnogo duže. Leva ruka i rame pakleno su ga boleli. Pogledao je dole i shvatio da je obučen u tamno odelo, belu košulju i kravatu. Odeća nije bila njegova. Skinuo je naočari. Dioptrija je biia tačna, ali okvir je bio nov. Pažljivo je pogledao ostale. Prepoznao je samo Hejnsa.„Ti radiš za Kolbena“, reče Sol. Kad agent nije odgovorio, Sol nastavi: „Bio si u Čarlstonu da se pobrineš da mesna policija ne sazna šta se zapravo dogodilo. Ti si uzeo album Nine Drejton iz mrtvačnice."

„Priveži pojas“, reče Hejns. ,,Slećemo.“

* * *

Bio je to najlepši prizor koji je Sol ikada video. U prvi mah pomislio je da gleda u prekookeanski putnički brod, blistavo osvetljen, beo u mraku, koji ostavlja svetlucavu brazdu u crnozelenoj vodi, ali kad je helikopter stao da se spušta prema osvetljenom narandžastom krstu na krmenoj palubi, Sol je shvatio da je to privatni brod, jahta, vitka i bela, dugačka kao teren za američki fudbal. Članovi posade mahali su im svetlećim palicama. Helikopter nežno dodirnu palubu obasjanu reflektorima. Četvorica putnika su izašla i pre nego što su elise počele da usporavaju.

Pridružilo im se nekoliko članova posade, obučenih u belo. Čim su mogli da se usprave, Hejns otključa lisice i spusti ih u džep. Sol je trljao ručni zglob, tačno ispod utetoviranih brojeva.

,,Ovuda.“ Povorka se popela uz stepenice i krenula napred širokim prolazom. Sol je bio nesiguran na nogama iako je brod bio nepomičan. Hejns ga je dvaput pridržao. Sol je udisao topli vlažni tropski vazduh, bogat dalekim mirisima zelenila, i zurio kroz otvorena vrata u vitku eleganciju kabina, apartmana i barova pored kojih su prolazili. Svaka prostorija bila je obložena tikovinom i zastrta tepisima, opremljena s ukusom i ukrašena mesingom ili zlatom. Brod je bio ploveći hotel s pet zvezdica. Prošli su pored mosta i Sol opazi uniformisane ljude i zeleni sjaj elektronske opreme. Lift ih je odvezao do privatnog apartmana s balkonom -možda bi pravi izraz bio most. Čovek u skupom sakou sedeo je i pijuckao koktel. Sol se zagleda iza njega u ostrvo, udaljeno možda kilometar i po preko tamne vode. Palme i bujno tropsko rastinje bili su osvetljeni stotinama japanskih fenjera, staze su bile obeležene belim svetlom, duž dugačke plaže plamtele su stotine buktinja, a iznad svega se uzdizao, bleštav od mnogobrojnih reflektora koji su podsetili Sola na nirnberške skupove iz tridesetih godina, zamak drvenih zidova, pokriven crvenim crepom, koji kao da je lebdeo iznad belih stena.

„Poznajete li me?“, upita čovek u platnenoj stolici.

Sol zaškilji u njega. ,,Je li ovo reklama za kreditnu karticu?"

Hejns ga udari nogom u prevoj kolena i obori ga na palubu. „Možeš da nas ostaviš, Ričarde."

Hejns i ostali odoše. Sol s mukom ustade.

„Znate li ko sam ja?“

„Vi ste K. Arnold Barent", reče Sol. Ujeo se za obraz. Ukus sopstvene krvi u njegovoj glavi mešao se s mirisom tropskog zelenila. „Izgleda da niko ne zna šta znači K.“

,,Kristijan“, reče Barent. „Moj otac bio je veoma bogobojazan čovek. I pomalo ironičan." Pokazao je stolicu pored sebe.„Molim vas, sedite, doktore Laski.“

,,Neću.“ Sol priđe ogradi balkona, mosta, šta god to, do đavola, bilo. Deset metara ispod njega beli trup ostavljao je brazdu u vodi.„Zar ne rizikujete ostajući nasamo sa mnom?“

,,Ne, doktore Laski, ne rizikujem", reče Barent. „Nikad ne rizikujem.“

Solpokaza glavom zamak okupan svetlom. ,,Vaše?“ „Vlasništvo Fondacije“, reče Barent. Otpio je dug gutljaj hladnog pića. „Znate li zašto ste ovde, doktore Laski?“

Sol popravi naočari. „Gospodine Barente, ja čak ne znam ni gde je to ’ovde’. Niti zašto sam još živ.“

Barent klimnu glavom. „Druga rečenica je bitna“, reče. „Pretpostavljam da su... ovaj... lekovi iščileli iz vašeg sistema u dovoljnoj meri da donesete neke zaključke.“

Sol se ujede za donju usnu. Shvatio je koliko je zapravo slab... napola izgladneo, dehmično dehidriran. Verovatno će biti potrebne čitave nedelje da se potpuno očisti od droga. „Pretpostavljam da sam ja vaš kanal do Obersta", reče.

Barent se nasmeja. „Oberst. Kako neobično. Pretpostavljam da vi tako mislite o njemu, s obzirom na vaš... ovaj... neobičan odnos. Recite mi, doktore Laski, je li u logorima bilo tako užasno kao što mediji govore? Uvek sam sumnjao da se, možda nesvesno, pomalo preteruje. Možda radi izazivanja podsvesne krivice pomoću preterivanja?"

Sol se zagleda u Barenta. Posmatrao je svaku pojedinost besprekornog tena, svilenog sportskog sakoa, mekih Gučijevih moasina, prstena s ametistom na Barentovom malom prstu. Nije rekao ništa.

„Nije ni važno“, reče Barent. ,,U pravu ste, naravno. Živi ste zato što ste glasnik gospodina Bordena, a mi veoma želimo da razgovaramo s tim gospodinom.“

„Nisam ja njegov glasnik“, reče Sol tupo.

Barent odmahnu manikiranom rukom.„Onda ste njegova poruka“, reče. „Razlika je neznatna."

Začuo se niz zvukova. Jahta ubrza i skrenu nalevo kao da će oploviti ostrvo. Sol vide dugački mol osvetljen živinim svetiljkama.

„Želimo da prenesemo poruku gospodinu Bordenu", nastavi Barent.

„Nema mnogo prilike za to dok me držite drogiranog u čeličnoj ćeliji“, reče Sol. Prvi put od eksplozije osetio je slabašnu nadu.

,,To je istina", reče Barent. „Pobrinućemo se da dobijete priliku za ponovni susret s njim... ovaj... na mestu koje on odabere.“

,,Vi znate gde je Oberst?“

„Znamo gde je... ovaj... odlučio da deluje.“

„Ako ga vidim“, reče Sol,„ubiću ga.“

Barent se blago nasmeja. Imao je savršene zube. ,,To je malo verovatno, doktore Laski. Ipak, bili bismo vam zahvalni kada biste mu preneli našu poruku.“

Sol duboko udahnu morski vazduh. Nij e shvatao zašto Barent i njegova grupa traže od njega da nosi poruke, nije shvatao zašto bi mu dozvolili da to učini uz pomoć sopstvene slobodne volje, a svakako nije video zašto bi ga ostavili u životu kad obavi ono što se od njega očekuje. Vrtelo mu se u glavi kao da je pripit. „Koja je vaša poruka?“

„Reći ćete Vilijemu Bordenu da bi klub bio veoma zadovoljan ako bx on zauzeo upražnjeno mesto u upravnom odboru.“

,,To je sve?“

,,Da“, reče Barent. „Želite li nešto da pojedete ili popijete pre polaska?"

Sol na trenutak sklopi oči. Osećao je pokrete broda uz noge, u karlici. Čvrsto se uhvatio za ogradu i otvorio oči.„Ne razlikujete se od njih“, reče Barentu.

,,Od koga?“

,,Od birokrata", reče Sol. ,,Od komandanata, državnih službenika pretvorenih u komandose Einsatzgruppen, od železničara, industrijalaca firme I. G. Farben i debelih narednika koji smrde na pivo klateći nogama iznad Jame.“

Barent se malo zamisli. ,,Ne“, reče najzad. „Pretpostavljam da smo svi isti. Ričarde. Otprati doktora Laskog do njegove sudbine, molim te.“

Odleteli su helikopterom do velikog uzletišta na ostrvu, a onda privatim mlaznjakom poleteli na severoistok po sve bleđem nebu. Sol je odspavao jedan sat pre sletanja. Prvi put u nedelju dana spavao je bez droga. Hejns ga je prodrmusao. „Pogledaj ovo“, rekao je.

Sol se zagledao u fotografiju. Aron, Debora i deca bili su čvrsto svezani, ali očigledno živi. Bela pozadina nije otkrivala ništa mestu gde se nalaze. Blic je osvetlio iskolačene oči i prestravljena lica devojčica. Hejns podiže mali kasetofon. „Ujka Sole“, čuo sa Aronov glas, „molim te, učini kako ti kažu. Neće nas povrediti ako ih budeš poslušao. Izvrši njihova naređenja i pustiće nas. Molim te, ujka Sole...“ Snimak se naglo završio.

„Ako pokušaš da stupiš u dodir s njima ili s ambasadom, ubićemo ih“, prošapta Hejns. Dvojica agenata su spavala. „Učini šta ti kažemo i biće sve u redu. Razumeš li?“

,,Razumem“, reče Sol. Naslonio je lice na hladnu plastiku prozora. Spuštali su se u centar nekog velikog američkog grada. Na svetlu uličnih lampi Sol je video zgrade od cigle i bele tornjeve između poslovnih zdanja. Tog trenutka je znao da ni za koga od njih nema nade.

DVADESET PET

Vašington, okrug Kolumbija

Nedelja, 28. decembar 1980.

Šerif Bobi Džo Džentri bio je besan. Unajmljeni ford pinto imao je automatski prenos, ali on je prebacio iz druge u treću brzinu kao da vozi sportski šestobrzinac. Čim je izašao s Kružnog puta na Međudržavni put broj 95, naterao je pobunjeni pinto na sto dvadeset kilometara na sat, odupirući se zelenom krajsleru koji se lepio za njega i čikajući merilendsku saobraćajnu policiju da ga zaustavi. Spustio je kofer na prednje sedište, kopao po spoljnom džepu, stavio napunjeni ruger na komandnu tablu i bacio kofer pozadi. Džentri je bio besan.

Izraelci su ga držali do zore. Prvo su ga saslušavali u onoj njihovoj prokletoj limuzini, onda u sigurnoj kući blizu Rokvila, pa ponovo u vražjim kolima. Držao se svoje prvobitne priče - Sol Laski juri nacističkog ratnog zločinca da poravna stare račune, on sam pokušava da sve to poveže s ubistvima u Čarlstonu. Izraelci nisu pribegavali nasilju, niti - posle one Koenove - pretnjama nasiljem, ali radili su u ekipama da ga iscrpe pukim ponavljanjem. Ako su Izraelci. Džentri je osećao da jesu... verovao je da je Džek Koen onaj za kog se predstavlja - prihvatio je činjenicu da su Aron Eškol i njegova porodica ubijeni, ali Džentri više ništa zasigurno nije znao. Znao je samo da veliku i opasnu igru igraju ljudi koji ga ne smatraju značajnijim od sitne nezgode. Ubrzao je na sto trideset, pogledao ruger i usporio do ravnomernih sto na sat. Zeleni krajsler vozio je dvoja kola iza njega.

Posle duge noći, Džentri je želeo da se uvuče u svoj veliki hotelski krevet i spava do Nove godine. Umesto toga, pozvao je Čarlston s telefonske govornice iz predvorja. Ništa na traci. Pozvao je svoju kancelariju. Lester mu je rekao da nema poruka za njega i pitao ga kako je na odmoru. Džentri je rekao da je divno, obilazi znamenitosti. Pozvao je Natalin broj u Sent Luisu. Javio se muški glas. Džentri je pitao za Nataii.

,,Ko je to, do đavola?“, graknu ljutiti glas.

„Šerif Džentri. A ko je to?“

„Prokletstvo. Nat mi je pričala o tebi prošle nedelje. Čini mi se da si ona prosta vrsta južnjačke budale. Šta hoćeš od Natali koji kurac?“

„Želim da razgovaram s njom. Je li tu?“

„Nije, jebote, nije. A ja nemam vremena za tebe, pandurčino.“ ,,Frederiče“, reče Džentri.

,,Štaje?“

,,Ti si Frederik. Natali mi je pričala o tebi.“

,,Ne seri.“

„Nisi nosio kravatu dve godine po povratku iz Vijetnama", reče Džentri.„Misliš da je matematika nešto najbliže večitoj istini. Radiš u kompjuterskom centru od osam uveče do tri ujutru svake noći sem subote.“

S druge strane zavlada tišina.

„Gde je Natali?“, nastavi Džentri.„Ovo je policijski posao. Radi se o ubistvu njenog oca. Možda je i ona u opasnosti.“

„Kako to misliš..."

„Gdeje ona? preseče ga Džentri.

,,U Džermantaunu", reče gnevni glas. „U Pensilvaniji."

,,Je li se javljala otkako je stigla tamo?“

„Aha. U petak uveče. Nisam bio kod kuće, ali Sten je primio poruku. Rekla je da je odsela u hotelu Čelten arms. Zvao sam je šest puta, ali je nijednom nisam našao. Još mi nije odgovorila na pozive."

„Daj mi broj.“ Džentri zapisa broj u malu beležnicu koju je uvek nosio sa sobom.

,,U kakvoj je nevolji Nat?“

„Slušaj, gospodine Uzvišeni“, reče Džentri. „Gospođica Preston traga za osobom ili osobama koje su joj ubile oca. Ne želim da ih nađe, ni da oni nađu nju. Kad se vrati u Sent Luis, pobrini se da, pod jedan - ne ode ponovo negde, i pod dva - da ne ostaje sama sledećih nekoliko nedelja. Jasno?K

„Aha.“ Džentri je čuo toliko gustog besa u Frederikovom gla~ su da shvati kako ne bi želeo da se iskali na njemu.

Želeo je da legne i uveče počne iz početka. Umesto toga, pozvao je Čelten arms, ostavio poruku za odsutnu gospođicu Preston, unajmio auto - što nije lako u nedelju ujutru - platio račun, spakovao se i krenuo na sever.

Punih šezdeset kilometara zeleni krajsler ostajao je dvoja kola iza njega. Odmah iza Baltimora Džentri je skrenuo na Autoput Snouden river, dva kilometra kasnije prešao na Autoput broj 1 i zaustavio se kod prvog restorana.

Krajsler se parkirao s druge strane autoputa, u udaljenom uglu parkinga. Džentri je poručio kašu i uštipke i zaustavio restoranskog momka koji je prolazio s poslužavnikom punim prljavog posuđa.„Sinko,hoćeš da zaradiš dvadeset dolara?“ Dečko sumnjičavo zaškilji. „Ima napolju jedna kola o kojima bih voleo više da saznam“, reče Džentri i pokaza krajsler. „Ako uspeš da prošetaš tuda, voleo bih da upamtiš registraciju i zapaziš sve što možeš."

Dečak se vratio pre nego što je gospodin popio kafu. Izvestio je zadihano, završivši sa: „Čoveče, mislim da me nisu primetili. Mislim, samo sam išao da bacim đubre kao što me Nik šalje svaki dan u podne. Čoveče, a ko su oni?“ Džentri plati dečaku, ode u toalet i s govornice pozva Lučku upravu Baltimora. Služba nije radila, pošto je bila nedelja, ali snimljeni glas mu dade broj za hitne slučajeve. Javio se umorni ženski glas.

„Sranje, ne bi trebo da vas zovem, jerbo će me ubiti ako saznaju“, započe Džentri, „ali Nik, Luis i Delbert su krenuli da dignu revoluciju. Dići će u vazduh Lučki tunel.“

Ženin glas nije više zvučao umorno kad je zatražila njego-

„Nema vremena za to, nema vremena za to!“, reče Džentri uzbuđeno. „Delbert nosi puške, a Luis je ukro trijes šes štapina dinamita s građevine i stavio i u skrovište u kamionu. Nik kaže da revolucija počinje danas. Imaju lažne lektimacije i sve.“

Žena nešto upita, ali je Džentri prekide. „Moram da brišem. Ubiće me ako saznaju da sam zvao. Voze se Delbertovim kolima... zeleni le baron iz seamdes šeste, merilendske table de be seam dva šes devet. Deibert vozi. Ima brkove i plavo odelo. Oh, gospode, imaju pištolje, a cela kola su minirana." Džentri prekide vezu, poruči kafu za put, plati račun i vrati se do pinta.

Bio je svega nekoliko kilometara od tunela, i nije naročito žurio da stigne tamo, pa se odvezao u kampus Univerziteta Merilend, vozikao se malo kroz groblje Louden park, zatim izašao i povezao se uz dok. Krajsler je zbog retkog nedeljnog saobraćaja morao da se drži daleko, ali vozač je bio dobar; niti je gubio Džentrija iz vida, niti je bio suviše upadljiv.

Džentri je pratio putokaze do tunela, platio putarinu i gledao u ogledalo dok je polako ulazio u osvetljeni tunel. Krajsler nije stigao do naplatne rampe. Tri automobila saobraćajne policije, crni kombi bez oznaka i plavi karavan blokirali su ga pedeset metara od ulaza u tunel. Još četiri patrolna vozila zaustavila su saobraćaj iza. Džentri za tren vide ljude naslonjene na haube, uperenih pušaka i pištolja, opazi kako trojica u krajsleru mašu rukama kroz prozore, a onda što je brže mogao prolete kroz tunel. Ako su u krajsleru ljudi iz FBI-ja, verovatno će rešiti zabunu za minutdva. Ako su Izraelci, neka im je Bog u pomoći.

Džentri je skrenuo čim je izašao iz tunela, zalutao nakratko blizu centra grada, pronašao put kad je spazio bolnicu Džons Hopkins i Autoputem broj 1 izašao iz Baltimora. Nekoliko kilometara dalje primetio je putokaz za Džermantaun, Merilend, i osmehnuo se. Koliko gradova po imenu Džermantaun ima u Sjedinjenim Državama? Nadao se da je Natali otišla u pogrešan.

Džentri je stigao u jugoistočno predgrađe Filadelfije u pola jedanaest, a u jedanaest je bio u gradu. Nije video krajsler, a ako ga je preuzelo neko drugo vozilo, vozač je bio suviše vešt da ga Džentri otkrije. Hotel Čelten arms izgledao je kao da je video i bolje dane, i kao da neće doživeti njihov povratak. Džentri je parkirao pinto pola bloka dalje, spustio ruger u džep sportskog sakoa i krenuo do hotela pešice. Prebrojao je pet pijanaca - tri crnca i dva belca

- zgrbljena u ulazima.

Gospođica Preston nije odgovorila na poziv s recepcije. Recepcioner je bio brbljiv čovečuljak ogromnog nosa, a tri pramena kose koja je još imao češljao je preko temena od levog do desnog uha. Zacoktao je i odmahnuo glavom kad mu je Džentri zatražio univerzalni ključ. Džentri mu pokaza značku. Čovečuljak ponovo zacokta. „Čarlston? Prijatelju, treba ti nešto bolje od te dečje značke. Policajac iz Džordžije nema ovde nikakva ovlašćenja.“

Džentri klimnu glavom, osvrnu se po praznom predvorju, okrete se natrag i uhvati recepcionera za masnu kravatu deset centimetara ispod čvora. Cimuo je samo jednom, ali to je bilo dovoljno da podigne čovečuljkovu nosinu i bradu dvadeset centimetara iznad pulta. „Sluša),prijatelju“, reče Džentri tiho. „Sarađujem na slučaju s kapetanom Dejvidom Romanom, šefom detektiva Odreda za ubistva policijske stanice Frenklin. Ta žena možda ima informaciju koja će dovesti do hapšenja hladnokrvnog šestostrukog ubice. I nisam spavao već dva dana. Dakle, hoćui pozvati kapetana Romana nakon što ti zviznem tom facom o zid nekoliko puta zabave radi, ili ćemo ovo obaviti na jednostavan način?“

Recepcioner posegnu rukom iza sebe i pokaza ključ. Džentri ga pusti, a ovaj poskoči kao pajac iz kutije, trljajući Adamovu jabučicu i oprezno gutajući.

Džentri načini tri koraka ka liftu, okrenu se, u dva koraka vrati se do pulta i ponovo uhvati pocrvenelog čovečuljka za kravatu pre nego što je ovaj stigao da se izmakne. Džentri ga privuče sebi, osmehnu se i reče: „Još nešto, sinko. Okrug Čarlston je u Južnoj Karolini, a ne u Džordžiji. Upamti to, posle ima kviz.“

* * *

U Natalinoj sobi nije bilo leša. Nije bilo mrlja od krvi osim nekoliko zgnječenih buba blizu tavanice. Nije bilo poruke od otmiČara. Njen kofer stajao je na polici, uredno spakovan, a na podu je stajao par cipela. Haljina koju je Natali pre dva dana nosila na čarlstonskom aerodromu visila je u otvorenom plakaru. U kupatilu nije bilo toaletnog pribora; tuš je bio suv, mada je jedan sapun bio raspakovan i upotrebljen. Nije bilo njenog aparata ni fototorbe. Krevet je bio ili već namešten, ili u njemu prethodne noći niko nije spavao. Prema efikasnosti osoblja hotela, Džentri je pretpostavio da je verovatnije ovo drugo.

Seo je na ivicu kreveta i protrljao lice. Nije uspevao da smisli ništa pametno. Jedino što mu je imalo smisla bilo je da krene kroz Džermantaun u nadi da će je slučajno sresti, da svaki sat poziva hotel i nada se da repecioner ili upravnik neće pozvati filadelfijsku policiju. Pa, nekoliko sati šetnje po hladnoći neće mu naškoditi.

Džentri je skinuo kaput i sako, legao na krevet, smestio ruger pored desne ruke i za dva minuta zaspao.

Probudio se u mraku, dezorijentisan, osećajući da nešto nikako nije u redu. Na njegovom roleksu, poklonu od oca, bilo je četiri i trideset pet. Napolju je bilo nešto blede svetlosti, ali soba je bila mračna. Džentri ode u kupatilo da se umije, a onda pozva recepciju. Gospođica Preston nije dolazila niti je zvala da pita za poruke.

Džentri ode do kola, prebaci kofer u prtljažnik i krenu u šetnju. Išao je jugoistočno od avenije Džermantaun i prošao pored malog ograđenog parka. Želeo je da svrati negde na pivo, ali barovi su bili zatvoreni. Džentri nije osećao da je nedelja, ali nije znao ni koji mu se čini da je dan. Kad je svratio da uzme kofer i krenuo natrag u hotel, počeo je redak sneg. Na recepciji je bio mnogo mlađi i učtiviji službenik. Džentri se prijavio, platio trideset dva dolara unapred i krenuo za nosačem u svoju sobu, ali onda mu je palo na pamet da pita za Natali. U džepu mu je još bio univerzalni ključ; možda je nosonja otišao s posla ne spominjući nikome ništa.

,,Da, gospodine", reče mladi recepcioner. „Gospođica Preston preuzela je poruke pre petnaestak minuta.“

Džentri trepnu. ,,Je li još u hotelu?“

„Otišla je u sobu pre minutdva, gospodine, ali mislim da sam je video kako silazi u trpezariju."

Džentri mu zahvali, dade nosaču tri dolara napojnice da mu odnese kofer u sobu i krenu ka ulazu u malu trpezariju.

Srce mu je poskočilo kad je video Natali za malim stolom u dnu sale. Pošao je ka njoj, pa zastao. Nizak čovek tamne kose, u skupoj kožnoj jakni, stajao je pored stola i razgovarao s njom. Natali ga je gledala s neobičnim izrazom na licu.

Džentri je oklevao samo trenutak, a onda stao u red pred šankom za salate. Nije pogledao u Natalinom pravcu dok nije seo. Konobarica mu je užurbano prišla i on je poručio kafu. Počeo je polako da jede, uopšte ne gledajući pravo u Natalin sto.

Nešto nikako nije bilo u redu. Džentri je poznavao Natali Preston kraće od dve sedmice, ali je znao koliko je živahna. Tek je počinjao da uči nijanse izraza koje su bile važan deo njene ličnosti. Sada nije video ni život ni nijanse. Natali je zurila u čoveka ispred sebe kao da je drogirana ili lobotomizirana. Ponekad bi progovorila, i kruti pokreti njenih usana podsetili su Džentrija na njegovu majku posle moždanog udara prošle godine.

Bilo mu je krivo što ne vidi bolje lice onog muškarca, nešto drugo osim crne kose, jakne i bledih ruku sklopljenih na stolu. Kad se na tren okrenuo, Džentri vide oči teških kapaka, bledi ten i mala usta tankih usana. Koga li traži? Džentri uze novine sa susednog stola i sledećih nekoliko minuta provede kao usamljeni pregojeni trgovački putnik koji jede salatu. Kad je ponovo pogledao u pravcu Natali, uverio se da je čovek s kojim ona sedi predmet pažnje bar još dvojice Ijudi u sali. Pajkani? Agenti FBI-ja? Izraelci? Džentri dovrši salatu, nabode odbegli patuljasti paradajz i zapita se po hiljaditi put u šta se to Natali uvalila.

Šta dalje? Najgora mogućnost: čovek s očimaguštera je jedan od njih, jedan od Solovih vampira uma, i njegove namere prema Natali nisu prijateljske. Prismotra u restoranu je podrška za njegove poteze, kakvi god bili. U predvorju verovatno ima još njegovih ljudi. Ako Natali i taj čovek krenu, i Džentri pođe za njima, odmah će ga primetiti. Mora da ih pretekne da bi ih pratio - ali kojim putem?

Džentri je platio račun i vratio se po kaput baš kad su Natali i onaj muškarac ustaii. Ona je pogledala pravo u šerifa s pet metara, ali u njenim očima nije bilo prepoznavanja - nije bilo ničega. Džentri hitro krenu predvorjem i stade ispred ulaznih vrata da upadljivo namesti kaput.

Čovek je poveo Natali do lifta; zastao je na tren da pokaže prostački gest muškarcu koji je sedeo na izlizanom kauču. Džentri odluči da rizikuje. Natali je odsela u sobi 312. Džentri je tražio sobu 310. Hotel je imao samo tri sprata sa sobama. Ako čovek mrtvih očiju vodi Natali negde drugde, a ne u njenu sobu, Džentri će ih izgubiti.

Brzo je otišao na stepenište, popeo se preskačući po dva i tri stepenika, stajao deset sekundi na najvišem odmorištu i dahtao, a onda otvorio vrata taman na vreme da vidi kako muškarac ulazi za Natali u sobu 312. Džentri je čekao gotovo minut da vidi da li ih je pratio neko iz predvorja. Pošto se niko nije pojavio, krenuo je niz hodnik, stao ispred Natalinih vrata i dodirnuo ih s tri prsta. Uhvatio se za dršku rugera, a onda ga pustio. Ako je ovaj čovek poput Solovog Obersta, može ga naterati da puca u sebe. Ako nije kao Oberst, Džentri je smatrao da mu neće trebati oružje.

Gospode, pomislio je, šta ako provalim, a on je neki njen prijatelj kog je pozvala u sobu? Setio se izraza njenog lica i nečujno gurnuo univerzalni ključ u bravu.

Ušao je brzo, ispunivši malo predsoblje. Video je da muškarac sedi, okreće glavu, otvara usta da progovori. Džentri u pola sekunde opazi da je Natali polunaga i užasnuta, a onda podiže i spusti ruku, udarajući pesnicom muškarca u teme kao da zakucava ekser. Čovek je ustajao; sad je potonuo u jastuk, odskočio dvaput i prevalio se bez svesti preko levog naslona za ruke.

Džentri se uveri da je čovek van stroja, a onda se okrenu Natali. Iako razgolićena, nije pokušavala da se pokrije. Celo telo joj se treslo kao da ima napad. Džentri skide kaput i ogrnu je baš kad mu se srušila u naručje, mašući glavom levodesno u nemom odbijanju. Pokušala je da progovori, ali zubi su joj tako snažno cvokotali da ju je Džentri jedva razumeo.„Oh... R-robe... oon... on... popokušao je... nisam... mogla... nnništa da... učinim.“

Džentri ju je držao, grlio i milovao po kosi. Grozničavo se pitao šta je njegov sledeći korak.

,,Oh, bbože, po... povratiću." Natali odjuri u kupatilo.

Džentri ju je čuo kako povraća iza zatvorenih vrata dok se naginjao nad onesvešćenog čoveka. Spustio ga je na pod, brzo i efikasno ga pretresao i izvadio njegov novčanik. Entoni Harod, Beverli Hils. Gospodin Harod imao je tridesetak kreditnih kartica, člansku kartu Plejboja, legitimaciju koja ga je identifikovala kao člana Udruženja pisaca Amerike i druge papire i plastike koji su ga povezivali s Holivudom. U džepu jakne bio mu je ključ od sobe hotela Čestnat hils. Harod se lako meškoljio kad je Natali izašla iz kupatila, uređene odeće, lica još vlažnog od umivanja. Entoni Harod jeknu i okrenu se na bok.

„Đavo da te nosi“, reče Natali gnevno i šutnu ga među noge. Na nogama je imala čvrste cipele niskih potpetica, a energija kojom je udarila dobro bi poslužila na fudbalskom terenu. Ciljala je u Harodove testise, ali on se okrenuo i udarac ga je pogodio u kuk, prevrnuo ga dvaput tako da je glavom jako udario u drvenu nogu kreveta.

„Polako, polako“, reče Džentri i kleknu da mu opipa puls i proveri disanje. Entoni Harod iz Kalifornije, s Beverli Hilsa, bio je živ, ali u dubokoj nesvesti. Džentri priđe vratima. Nisu imala ni rezu ni lanac; druga brava bila je otvorena. Vratio se i zagrlio Natali.

,,Robe“, reče ona zadihano, ,,on je bio u mom uu-umu. N-nnaterao me je da radim svašta, da govorim svašta...“

„U redu je“, reče Džentri.,Jdemo odmah odavde." Uzeo je njene rezervne cipele, zatvorio kofer, pomogao joj da obuče kaput i podigao njenu fototorbu na rame. „Požarne stepenice vode u ovaj prolaz. Misliš li da ćeš moći da siđeš sa mnom?“

„Moći ću, ali treba da...“

„Razgovaraćemo kad izađemo odavde. Kola su mi malo niže. Hajdemo."

Napolju je bio mrak. Požarne stepenice bile su nesigurne i klizave. Džentri je očekivao da pola hotelskog osoblja dotrči kad je spustio poslednja tri metra škripavih zarđalih stepenica. Niko se nije pojavio.

Pomogao je Natali da pređe poslednjih nekoliko stepenika, a onda su hitro krenuli mračnim prolazom. Džentri oseti miris snega i trulog smeća. Izašli su na Aveniju Džermantaun, prešli trideset metara ka zapadu i zašli za ugao deset metara od Džentrijevog pinta. Nigde nije bilo nikoga, niko nije izašao iz mračnih ulaza ili udaljenih hotela dok je Džentri okretao ključ, ubacivao u brzinu i kretao Avenijom Čelten.

„Kuda idemo?“, upita Natali.

,,Ne znam. Samo da se izgubimo odavde i porazgovaramo.“

,,U redu.“

Džentri skrenu na istok, u Aveniju Džermantaun. Morao je da uspori zbog tramvaja koji je vozio u istom pravcu. ,,Do đavola“, reče.

,,Štaje?“

„O, ništa. Samo sam ostavio kofer u hotelu.“

,,Je li nešto važno u njemu?“

Džentri pomisli na košulje i pantalone i zakikota se. ,,Ne. A svakako se neću vraćati tamo.“

„Robe, šta se dešava?“

On odmahnu glavom. „Mislio sam da bi ti meni mogla da kažeš.“

Natali zadrhta. „Nikad nisam... osetila ovakvo nešto. Ništa nisam mogla da učinim. Kao da moje telo više nije bilo moje.“

„Sada znamo da oni postoje", reče Džentri.

Natali se nasmeja, malko preglasno. „Robe, stara gospođa... Melani Fuler... ona je ovde. Negde u Džermantaunu. Marvin i ostai su je videli. A sinoć je ubila još dva člana bande. Bila sam s...“ „Čekaj malo“, reče Džentri i obiđe tramvaj i gradski autobus s natpisom SEPTA[13]. Popločana ulica pružala se pred njima, prava pusta. ,,Ko je Marvin?"

„Marvin je vođa bande ’Soul brikjard’", reče Natali. ,,On...“ Nešto snažno udari otpozadi u njih. Natali poskoči napred i rukama zaštiti glavu od udarca u staklo. Džentri opsova i osvrnu se. Velika maska gradskog autobusa ispunila je zadnji prozor pinta; autobus je ubrzavao da ih ponovo udari.„Drži se!“, povika Džentri i nagazi gas. Autobus im se primakao, udario ih dva puta pre nego što se mali auto odmakao.

Džentri je ubrzao do devedeset na sat. Auto se tresao i odskakao po neravnoj ulici i brazdama tramvajskih šina. I kroz zatvorene prozore čulo se urlanje dizel motora autobusa koji je naglo ubrzavao da ih stigne. „O, do đavola“, reče Džentri. Malo ispred njih poluprikoličar je ulazio unazad u istovarni prostor, privremeno zatvorivši ulicu. Džentri pomisli da skrene desno na pločnik, vide nekog starca kako kopa po kontejneru za smeće i skrenu oštro levo u usku uličicu, a zadnji deo pinta poskoči preko ivičnjaka u kontrolisanom klizanju. Džentri je po zvuku pretpostavio da se zadnji branik otkačio u prvom sudaru i da se sada vuče za kolima. S obe srane uličice proletale su kuće u nizu. Krntije, najnoviji modeli i olupine bez točkova pružale su se duž desnog ivičnjaka.

„Opet dolazi!“, viknu Natali.

Džentri pogleda u ogledalo na vreme da vidi kako ogromni autobus skreće preko pločnika odnoseći dva znaka zabranjenog parkiranja i poštansko sanduče, a zatim ubrzava nizbrdo za pintom u oblaku izduvnih gasova. Džentri opazi malo udubljenje od prvog udarca na prednjem braniku autobusa. ,,Ne mogu da verujem!" reče.

Na dnu brega čekala ih je raskrsnica u obliku slova T; ispred njih bila je snegom pokrivena uzvisina pruge, istočno i zapadno prazni placevi i skladišta. Džentri je oštro skenuo levo, čuo je kad se zadnji branik otkačio i slušao kako motor s četiri cilindra urla iz sve snage.

„Mogu li da nas stignu?“, upita Natali kad je autobus uz tresak skrenuo za njima i zagrebao po železničkom bedemu pre nego što je doskočio natrag na asfalt. Džentri za tren ugleda vozača u uniformi kaki boje kako drži veliki volan ispruženim rukama; iza njega nazirale su se tamne prilike.

,,Ne može ako ne napravimo neku glupost“, odgovori Džentri. Uska ulica naglo je skretala udesno ispred neke napuštene fabrike, zatim vodila pedesetak metara nizbrdo između napuštenih zgrada i ciglama zasutih placeva, i završavala se železničkim bedemom. Nije bilo znaka da je ulica slepa.

„Misliš, nešto ovakvo?“, upita Natali.

„Aha.“ Džentri zaustavi auto na uskom okretištu.

Znao je da pinto neče moći da se popne uz deset metara visoku hrpu smeća. Levo od njih videli su se kapija i sedam metara visoka žičana ograda napuštene ciglane, između blatnjavog parkinga i ulice. Džentri pomisli kako bi auto možda mogao da probije ogradu, ali je sumnjao da će im na parkingu biti mnogo bolje. S desne strane nalazio se niz praznih dvospratnica prekrivenih grafitima i daskama zakovanih vrata i prozora. Istočno od ulice odvajao se uzani prolaz.

Autobus je skrenuo iza njih i pošao nizbrdo. Režao je kao ranjena zver dok je vozač menjao brzine.

,,Napolje!“, povika Džentri. Imao je vremena taman da uzme Natalin kofer; ona je uzela fototorbu. Potrčali su ka prolazu s desne strane.

Autobus je velikom brzinom očešao zadnji levi odbojnikpinta. Malo vozilo se zavrtelo, metal je poleteo, stakla su ispala; autobus je odskočio i gotovo se preturio zakačivši prednjim točkovima železnički nasip; prednji farovi su blesnuli kad je autobus udario u ogradu i zaustavio se na smrznutom blatu parkinga. Zupčanici su zaškripali kad se autobus vratio preko spljoštene ograde, udario pinto pravo u suvozačka vrata i stao da ga gura sve dok se nije zaglavio na krivini, svega nekoliko metara od prolaza iz kog su Natali i Džentri posmatrali sve ovo. Pinto je udario vatrogasni hidrant i prevrnuo se uz prodoran zvuk cepanja metala. Iz hidranta nije bljunula voda, ali miris benzina ispunio je noćni vazduh.

„Ovo je noćna mora“, reče Natali.

Džentri shvati da je izvukao ruger i da ga steže u levoj ruci. Zatresao je glavom i gurnuo ga u džep kaputa.

Vozač autobusa promeni brzinu i krenu sredinom ulice, vukući komade hroma obavijene isparenjima dizela. Džentri povuče Natali malo dublje u svega metar i po široki prolaz.

,,Ko ovo radi?“, šapnu Natali.

,,Ne znam.“ Džentri je prvi put poverovao, pre utrobno nego svesno, da postoje ljudska bića sposobna da učine ono što su Sol Natali iskusili. Setio se kako je pre dosta godina čitao Isterivača đavola i shvatio likovanje sveštenikaagnostika kad je video moć koja je mogla biti jedino demonske prirode. Postojanje demona je nagoveštavalo, ako ne i dokazivalo, postojanje Boga u koje je sveštenik sumnjao. Ali šta dokazuje ovaj niz neverovatnih događaja? Ljudsku izopačenost? Usavršenost neke parapsihološke sile koja je oduvek postojala u čoveku?

,,Staje“, reče Natali. Autobus se izmakao do nasipa i oštro skrenuo Ievo prema uzbrdici ulice.

„Možda je gotovo", reče Džentri. Zagrlio je devojku koja je drhtala. „Šta god da se desi, taj prokleti autobus ne može da nas sledi ovamo."

Vrata autobusa bila su s druge strane, ali oboje su čuli šištanje komprimovanog vazduha. Džentri ugleda obrise naspram bledog svetla u kabini dok su putnici išli ka zadnjim vratima. Šta li misle sada, kad je ova bezumna vožnja gotova? Šta li vozač sada radi? Džentri je video samo visoku senku pogrbljenu nad volanom. Onda je spazio kako se sedmoro putnika oprezno pomalja, troje oko prednjeg kraja autobusa, a četvoro oko zadnjeg. Išli su poput bolesnika od poliomijelitisa u čeličnim šinama, kao nespretno vođene marionete. Kad jedan krene, ostali bi zastali. Starac na čelu spustio se na sve četiri i puzio prema prolazu; činilo se da usput njuši asfalt.

,,Oh, gospode bože“, šapnu Natali.

Potrčali su uskim prolazom, preskačuči smeče, grebući mišice i ramena o cigle. Džentri shvati da i dalje nosi Natalin kofer u levoj ruci, dok nju za ruku vuče desnom. Izlaz iz prolaza bio je zatvoren zarđalom žičanom ogradom. Džentri je iza njih čuo teško, životinjsko dahtanje kad je neko ušao u prolaz. Pustio je Natalinu ruku, pa svom snagom udario koferom žicu i pokidao je.

Izašli su na ulicu; desno od njih završavala se slepo, ali levo se pružala nizbrdo ispod mračnog železničkog nadvožnjaka i nastavljala ka severu pored osvetljenih kuća u nizu. Džentri skrenu levo i potrča; Natali ga je pretekla pre nego što su stigli na ispucali pločnik. Neko je grebao kroz žicu iza njih. Džentri se osvrnu preko ramena i vide sedokosog čoveka u odelu kako se pentra preko napuklih betonskih ploča kao pobesneli doberman. Šerif izvuče pištolj i potrča.

U mraku ispod nadvožnjaka bilo je leda. Natali je stigla prva. Džentri vide kako noge poleću ispod nje i ču tup pad u tami. Stigao je da uspori, ali se ipak okliznuo i pao na jedno koleno.

,,Natali!“

„Dobro sam.“

Krenuo je ka njenom glasu i pomogao joj da ustane. „Ostaviću tvoj kofer ovde“, reče.

Natali se lajavo nasmeja. ,,Idemo.“ Izašli su iz mraka na ulicu suženu parkiranim automobilima, uglavnom krševima. Izgorele zgrade mešale su se s kućama u nizu kojima su prozori bili osvetljeni. Nije bilo uličnog osvetljenja. Džentri je čuo korake kako tapkaju nizbrdo i odjekuju ispod nadvožnjaka. Nije bilo povika ni psovki kad je jedna prilika teško pala; samo zvuk grebanja po ledu i betonu.

,,Ovuda“, povika Džentri i pogura Natali uzbrdo prema prvoj osvetljenoj kući udaljenoj tridesetak metara.

Šerif je dahtao i teturao se kad su stigli do tri betonska stepenika. Okrenuo se, spreman za odbranu, dok je Natali lupala na vrata i dozivala u pomoć. Tamna prilika za trenutak je otvorila šalone, ali niko nije došao na vrata. „Molim vas!“, vrištala je Natali.

,,Natali!“, viknu joj Džentri. Čovek u prljavom i iscepanom odelu pretrčavao je poslednjih deset metara do njih. Na svetlu s prozora Džentri vide iskolačene oči i razjapljena usta iz kojih je pljuvačka curila na bradu i okovratnik. Džentri uperi ruger i pritisnu obarač dovoljno da napne oroz. Onda vrati oroz i spusti ruku s pištoljem. ,,Do đavola", reče i spremi se da dočeka napad.

Napadač je pimom brzinom utrčao Džentriju u rame, odbio se i pao na leđa preko najnižeg stepenika; kad je udario glavom začuo se ogavan zvuk. Džentri se nagnu nad njega, a čovek u trenu skoči na noge, krvave raščupane kose; proteza mu je škljocala dok je pokušavao da ugrize šerifa za vrat. Džentri ga zgrabi za revere, podiže ga uvis i pusti da padne. Čovek udari u beton, zakotrlja se, ispusti neljudski krik - delimično jauk, delimično smeh -i odmah skoči na noge i ponovo nasrnu. Džentri ga udari drškom rugera u glavu. Čovek pade na lice i ostade da leži trzajući se.

Džentri sede na najniži stepenik i spusti glavu među kolena. Natali je udarala u vrata rukama i nogama. „Molim vas, pustite nas unutra!"

,,Ja sam policajađ", zaurla Džentri poslednjim dahom. „Pustite nas.“ Vrata ostadoše zaključana.

Ispod nadvožnjaka odjekivalo je još koraka. „Gospode", reče Džentri zadihano. „Mislio sam... Sol je rekao... Oberst može... da kontroliše... samo jednog."

Iz senke nadvožnjaka pojavi se visoka žena. Trčala je, samo u čarapama, držeći nešto oštro u ruci.

„Hajdem o“, reće Džentri. Pretrčali su deset metara uzbrdo kad su začuli urlik autobusa iza krivine ulice. Svetlo farova odbijalo se od kuća s leve strane.

Džentri potraži pogleđom prolaz, prazan plac, bilo šta, ali video je samo čvrstu neprekidnu fasadu niza kuća kako se pruža četrdesetak metara do nadvožnjaka. ,,Ovuda!“, viknuo je. ,,Uz nasip pa na šine!“ Okrenuo se upravo kad je visoka plavuša u čarapama nečujno pretrčala poslednja tri metra i uđarila u njega. Oboje su pali i prevrnuli se po vlažnoj ulici; Džentri je ispustio ruger pokušavajući da odmakne ženinu glavu i zube od svog grla, da je uhvati u rvački zahvat. Bila je veoma snažna. Trznula je glavu i snažno ga ujela za levu šaku. Džentri stegnu pesnicu i zamahnu da je udari u vilicu, ali ona se izmače na vreme i primi udarac lobanjom. Džentri je odgurnu, razmišljajući kako da je udari a da je ne povredi teško, upravo kad je podigla desnicu. Osetio je ledeni šok, nije učinio ništa, samo je posmatrao kako makaze bodu po drugi put. Zamahnula je da udari i treći put i Džentri zamahnu nogom. Otkinuo bi joj glavu da ju je pogodio, ali nije.

Plavuša se izmakla dva koraka i podigla makaze do nivoa očiju. U tom trenutku Natali ju je iz sve snage udarila u glavu fototorbom. Plavuša se srušila poput krpe dok se Džentri uspravljao na jedno koleno. Leva ruka i slabina su mu goreli. Čuli su sve jače urlike, a farovi poludelog autobusa obasjali su Džentrija i Natali, skamenjene u pola pokreta. Džentri je pipao okolo tražeći ruger, znajući da je sigurno tu negde. Autobus je bio na petnaestak metara od njih i jurio je nizbrdo.

Natali je našla pištolj. Bacila je fototorbu i stala raširenih nogu, držeći oružje obema rukama. Opalila je četiri puta, onako kako ju je Džentri naučio.

,,Ne!“, povika on baš kada je prvi metak smrskao far. Drugo tane razbilo je široki vetrobran levo od vozača. Poslednja dva kuršuma od trzaja su promašila.

Džentri podiže fototorbu i povuče Natali prema ivičnjaku i stepeništu kuće dok je autobus skretao ka njima. Odbio se od stepeništa, poletele su varnice, desni točkovi prešli su preko onesvešćene plavuše ne poskočivši vidljivo. Natali i Džentri pomogoše jedno drugom da ustanu kad je autobus sišao na led, okrenuo se za devedeset stepeni ulevo i po širini otklizao pod nadvožnjak. Čuo se cvilež metala o drvo.

,,Sad!“, reče Džentri i oni potrčaše ka nasipu. Džentri je trčao u polučučnju, leve ruke pripijene uz slabinu.

Motor zaurla, zupčanici vrisnuše, razvaljeni farovi obasjaše suprotni kraj prolaza dok su se zadnji točkovi autobusa vrteli u mestu, nalazili trenje, ponovo ostajali u mestu. Drvo je popustio uz vrisak, i zadnji deo autobusa se pokrenuo baš kad su Natali i Džentri stigli do nasipa i krenuli da se penju smrznutom, smećem posutom uzbrdicom. Zarđali kolut žice umotao se Džentriju oko stopala i on teško pade. Trenutakdva bio je obasjan poludelim farovima; spustio je pogled i video da mu je kaput pocepan i rastvoren, da mu krv kaplje niz ruku u ujedenu šaku. Osvrnuo se preko ramena, Natali ga je uhvatila za desnu mišicu i pomogla mu da ustane. „Daj mi pištolj“, reče on.

Autobus se pomerao uzbrdo da dobije zalet.

"Pištolj.“

Natali mu dade ruger baš kad je vozač ubacio menjač u prvu brzinu. Oba tela na ulici sad su izgledala spljošteno.„Hajde!“, naredi Džentri. Natali se okrenu i pođe uzbrdo, pomažući se rukama. Džentri pođe za njom. Bili su na manje od pola puta do vrha kad su naišli na ogradu.

Autobus je ubrzavao, vozač je menjao brzine, buka je odzvanjala među kućama od cigle, jedini prednji far bacao je svetlo uvis i obasjavao Natali i Džentrija na nasipu.

Ograda se odozdo nije videla. Bila je pokidana i izuvijana, nalik na ratnu prepreku. Natali se zakačila za drugi red iskidanog metala. Džentri izvuče žicu iz njene nogavice, začu kako se tkanina cepa i gurnu je uzbrdo. Načinila je četiri koraka, ponovo se zakačila i stala. Džentri se okrenu, nađe dobar oslonac i podiže pištolj. Autobus je bio dugačak gotovo koliko je nasip bio visok. Džentrija je kaput sputavao. Skinuo ga je i okrenuo se postrance. Podigao je ruger oslabljenom rukom.

Autobus je prešao preko leševa, promenio brzinu, poskočio preko nevidljivog ivičnjaka taman toliko da se ne zabode nosom u hladnu zemlju, i krenuo uzbrdo.

Džentri je spustio ruku da poništi prirodnu težnju da gađa previsoko zato što cilja nizbrdo. Svetlo se odbijalo od snegom prekrivene padine i jasno osvetljavalo vozača. Bila je to žena u kaki uniformi, iskolačenih očiju...

Oni... on... ionako ćeje ubiti, pomisli Džentri i ispaliposlednja dva metka. Dve zvezde blesnuše tačno ispred žene za volanom, čitavo staklo pobele i sruši se u prah, a Džentri se okrenu i potrča iz sve snage. Bio je tri metra od Natali kad ga je autobus zakačio; maska ga je snažno udarila i on polete kao dete koje neko nemarno baca uvis. Teško je pao na levi bok, osetio da je Natali uz njega, legao preko ledenih šina i posmatrao.

Autobus je stigao na metar i po od vrha nasipa kad su točkovi proklizali; autobus poče da klizi unazad, jedini far je šetao poput poludelog reflektora. Zadnji branik udari u asfalt uz snažan, konačan zvuk, dugački autobus odskoči, prednji deo je udarao i odskakao po nasipu, i vozilo se najzad polako prevrnu na desnu stranu, gotovo na krov, i najzad se umiri na boku; točkovi su se još okretali.

,,Ne miči se“, šapnu Natali, ali Džentri se već mučio da ustane. Pogledao je dole i gotovo se nasmejao videvši da još steže ruger smrznutom šakom. Krenuo je da ga spusti u džep, ali je otkrio da na sebi nema ni sako ni kaput, pa ga je zatakao za pojas.

Natali ga pridrža. „Šta ćemo sada?“, upitala je gotovo nečujno.

Džentri pokuša da se pribere. ,,Da sačekamo policiju, vatrogasce. Hitnu pomoć.“ Znao je da u toj žamisli nešto ne valja, ali bio je preumoran da dokuči šta.

Još prozora se osvetlilo, ali niko nije ižašao ni iz jedne kuće. Džentri je nekoliko dugih trenutaka stajao oslonjen o Natali. Počeo je sneg. Nije bilo ni traga od hitne pomoći.

Ispod njih čuli su se šuplji udarci; jedan prozor prevrnutog autobusa izlete i staklo pade na tlo. Pojavile su se najmanje tri tamne prilike, razmilele su se poput ogromnih crnih paukova po metalnoj lešini autobusa.

Bez ijedne reči Džentri i Natali se okrenuše i brzo pođoše po šinama. Šerif je jednom pao i osetio čvrsto jednolično brujanje na šinama. Natali ga je podigla i naterala u trk. Čula je udaljene korake po šljunku iza njih.

„Eno!“, viknula je odjednom. „Tamo. Sad znam gde smo

Džentri otvori oči i vide staru trospratnicu koja je štrčala među praznim placevima. Iza desetak prozora gorelo je svetlo.

Spotakao se i pao niz nasip. Nešto oštro ubolo ga je u desnu nogu. Uspravio se i pomogao Natali da stane na noge kad je iznad njih protutnjao voz.

Na tremu je bilo ljudi. Crnački glasovi izvikivali su uvrede. Džentri vide dva mladića s puškama. Potražio je ruger, ali nije uspeo da sklopi prste oko drške.

Čuo je iz velike daljine Natalin glas, oštar, uporan. Odlučio je da sklopi oči na trenutak, samo da mu se povrati snaga.

Snažna ruka ga je obuhvatila dok je padao.

DVADESET ŠEST

Džermantaun

Ponedeljak, 29. decembar 1980.

Natali je pazila na Roba celog dana. Imao je groznicu, nije tačno znao gde je i povremeno je govorio u snu. Tokom noći ležala je uz njega, pazeći da mu ne povredi flasterom umotana rebra i zavijenu levu ruku. Jednom je u snu Džentri pružio desnu ruku i nežno je pomilovao po kosi.

Marvin Gejl nije se obradovao kad su ona i Džentri u nedelju usred noći doteturali do trema Omladinskog doma.

,,Ko ti je ovaj debeli, mala?“, upitao ju je Marvin s vrha stepenica. Pored njega su stajali Liroj i Kelvin držeći u rukama sačmare skraćenih cevi.

,,To je šerif Rob Džentrf, reče Natali i odmah požali što ga je predstavila kao čuvara zakona. „Ranjen je.“

»Vidim, dušo. Zašto ga ne vodiš u belačku bolnicu?"

„Neko nas goni, Marvine. Pusti nas da uđemo." Natali je znala da će je harizmatični mladi vođa saslušati ako uspe da prodre do njega. Veći deo vikenda provela je u Domu. Bila je tamo u subotu uveče kad je stigla vest da su Monk i Lajonel ubijeni. Na Marvinov zahtev pošla je s njim i fotografisala iskasapljene leševe. Onda je oteturala do ugla i tiho povratila u tami. Tek kasnije joj je Marvin rekao da je Monk nosio sa sobom fotografiju Melani Fuler; pokazivao ju je neaktivnim članovima u susedstvu, pokušavajući da uđe starici u trag. Fotografije nije bilo na Monkovom telu. Natali se sledila kad je to čula.

Neverovatno, ali ni policija ni novinari nisu reagovali na ta ubistva. Jedini svedok bio je Džordž, prestravljeni petnaestogodišnjak koji je pobegao, a on nije rekao ništa nikome osim bandi. Banda je odlučila da tako i ostane. Dva isečena tela zamotana su u zavese za tuširanje i smeštena u zamrzivač u podrumskom stanu Luisa Tejlora. Monk je stanovao sam u ruševnoj zgradi blizu Ulice Pastorijus. Lajonel je živeo u Bringherstu s majkom, ali starica je uglavnom bila u alkoholičarskom bunilu i danima neće primetiti da ga nema.

„Prvo ćemo da sredimo belog govnara koji je ovo napravio, a onda ćemo reći pajkanima i novinarima“, rekao je Marvin u subotu kasno uveče.„Ako im kažemo sada, nećemo imati mesta da se krećemo ovuda.“ Banda ga je poslušala. Natali je ostala s njima do nedelje po podne, ponavljajući skraćenu verziju opisa moći Melani Fuler i slušajući njihove ratne planove. Bili su jednostavni - pronaći će Fulerovu i „belu zver“ i oboje ih ubiti.

U nedelju noću padao je gust sneg. Natali je stajala na pločniku pridržavajući polusvesnog Roba Džentrija i molila: „Neko nas goni.“

Marvin mahnu levom rukom. Lusi, Liroj i jedan član kog Natali nije poznavala skočili su s trema i nestali u tami. ,,Ko te goni, mala?“

,,Ne znam. Neki ljudi.“

„Jesu začarani kao bela zver?“

,,Jesu.“

,,A to im je napravila ista ona baba?“

„Verovatno. Ne znam. Ali Rob je povređen. Tamo iza su ljudi koji nas progone. Pusti nas. Molim te.“

Marvin je zurio u nju ledenim prelepim plavim očima, a onda se pomerio u stranu i pokazao im da uđu. Džentrija su morali da odnesu u podrum i polože ga na madrac. Natali je tražila da pozovu lekara ili hitnu pomoć, ali Marvin je odmahnuo glavom. ,,Ne, mala. Imamo dva mrtva i nećemo reći nikome o tome dok ne nađemo tu babu vešticu. Nećemo zvati nikoga zbog tvog ranjenog belog dečka. Pozvaćemo Džeksona."

Džekson je bio tridesetogodišnji Džordžov polubrat, tih, ćelav, sposoban čovek. U Vijetnamskom ratu bio je bolničar, a završio je i pet semestara medicine pre nego što se ispisao. Doneo je plavi ranac pun zavoja, špriceva i lekova. „Dva slomljena rebra“, rekao je tiho kad je pregledao Džentrija. „Duboka posekotina ovde, ali nije mu to slomilo rebra. Santimetar niže i santimetar dublje i umro bi od ubodne rane. Neko ga je ujeo za ruku. Moguć potres mozga. Ne znam koliko je loše bez rendgenskog snimka. Pripazite malo da ga sredim." Zaustavio je krvarenje, očistio i previo dublje ubode i posekotine, stegnuo flasterom polomljena rebra i dao Džentriju injekciju zbog ujeda koju mu je gotovo probio meso leve šake. Onda je slomio jednu ampulu Džentriju pod nosom; šerif se gotovo odmah probudio. „Koliko prstiju vidiš?“

,,Tri“, reče Džentri. „Gde sam ja, do đavola?“

Razgovarali su nekoliko minuta, dovoljno da Džekson utvrdi kako potres mozga nije ozbiljan. Onda je dao Džentriju još jednu injekciju i pustio ga da ponovo zaspi. „Biće sve u redu. Doći ću sutra ponovo."

„Zašto nisi završio medicinu?“, upita ga Natali i porumene zbog sopstvene radoznalosti.

Džekson slegnu ramenima. „Suviše sranja. Vratio sam se ovamo. Budite ga na svakih satdva.“

Marvin im je dodelio jedan ugao zaklonjen zavesom. Ona je budila Džentrija na svakih sat i po. Na njenom satu bilo je četiri i trideset osam kad ga je probudila poslednji put, a on joj nežno dotakao kosu.

,,Po kraju se mota gomila čudnih tipova", reče Liroj.

Desetak članova bande okupilo se za kuhinjskim stolom; još nekoliko ih je sedelo klateći nogama na pultu ili stajalo naslonjeno na police i zidove. Džentri je spavao do dva po podne i probudio se gladan kao zver. U četiri se sastaio ratno veće, a Džentri je i dalje jeo kinesku hranu za koju je dao novac jednom dečku dau je donese. Natali je, osim Marvinove ćutljive devojke Kare, bila jedina žena u prostoriji.

„Kakvi čudni tipovi?“, upita Džentri preko zalogaja svinjetine mu šu.

Liroj pogleda Marvina, dobi odobrenje i reče: „Čudni beli pajkanski tipovi. Svinje, kao ti, čovek."

„U uniformi?" upita Džentri. Stajao je za pultom; umotana rebra i slabine činili su da izgleda još krupnije.

„Jebote ne“, reče Liroj. ,,U civilu. Baš tajanstveni seronje. Crne pantalone, vetrovke i one fine šiljate cipele od Florshajma. Skotovi se kao utapaju u kraj. Ha.“

„Gde su?“

Marvin odgovori: „Gde god se okreneš, čovek. Na oba kraja Bringhersta stoji nekoliko neobeleženih kombija. Lažni kombi telefonske kompanije stoji već dva dana u prolazu na uglu Grina i Kvina. Odavde do Čerča ima četvoro civilnih kola sa po tri čoveka. A na drugom spratu jedne zgrade na uglu Kvina i Džermantauna ima ih čitava gomila."

„Koliko ih je ukupno?“, upita Džentri.

„Oko četrdeset, možda pedeset."

„Smenjuju se na osam sati?“

„Aha. Misle da su nevidljivi dok gluvare oko perionice na Ašmidu. Jedini belci u celom bloku jebote. Ulaze i izlaze kao da rade u fabrici, čovek. Jedan samo trči i donosi im uštipke."

„Filadelfijska policija?"

Visoki mršavi momak po imenu Kelvin se nasmeja. ,,Ma ne, jebote. Gradske svinje nose jeftina odela,bele čarape, ortopedske cipele... i sva ta sranja kad su na zadatku.“

„Osim toga“, reče Marvin,„ima ih previše. Cela gradska policija ukupno nema pedeset ljudi u Ubistvima, Narkoticima i Maloletničkoj. Mora da su ovi iz saveznih narkotika ili tako nešto.“

„Ili FBI“, reče Džentri. Odsutno se počešao po levoj slepoočnici. Natali opazi da se lako trgnuo od bola.

,,Aha.“ Marvinov pogled malo je smekšao kad se mladić zamislio. „Moguće. Ne razumem ništa, čovek. Zašto ih je toliko? Mislio sam, možda jure Zigovog i Muhamedovog ubicu i to, ali ne, boli ih dupe ko je sredio neke crnje. Osim ako već ne jure onu babu vešticu i belu zver. Je 1’ tako, mala?“

„Moguće je“, reče Natali. „Samo što nije tako jednostavno..." „Kako to?“

Džentri im priđe, ukrućenog trupa, i spusti zavijenu levu šaku na sto. „Ima i drugih s... takvim moćima“, reče. „Ima jedan čovek koji se verovatno krije negde u gradu. Ima i drugih, na visokim položajima. Započeli su neku vrstu rata.“

„Čovek, volim kako pričaš“, frknu Liroj i uze da oponaša Džentrijev spori mekani govor. „Započeeeli su neku vaaarstu rata.“

„I meni je tvoj dijalekt jednako prijatan“, otegnu Džentri.

Liroj napola ustade, ljutito namršten. „Šta kažeš jebote?“ „Kaže da zavežeš, Liroj“, reče Marvin tiho .„Poslušaj ga.“ Okrenuo se i pogledao Džentrija.„U redu,gosn šerife, reci mi ovo... taj što se krije, je l’belac?“

„Aha.“

„I ti što ga traže, i oni su belci?“

,,Aha.“

„A možda ima još tipova. Jesu i oni belci?“

„Aha.“

„I svi pizde na tu babu vešticu i njenu belu zver?“

„Tako je.“

Marvin uzdahnu. „Tako sam i mislio.“ Posegao je u razjapljeni džep svoje vojničke jakne, izvukao Džentrijev ruger i spustio ga na sto uz glasan zvuk. „Nosiš vraški veliku pucu, gosn šerife. Jesi pomislio da staviš i metke?“

Džentri nije pokušao da uzme pištolj. „Imam dodatnu municiju u koferu.“

,,A gde ti je kofer, čovek? Ako je bio u pintu, onda ga više nema.“ „Marvin je otišao u onaj prolaz po moju torbu“, reče Natali.„Nije je našao. A nije bilo ni olupine kola koja si unajmio. Ni autobusa.“ „Autobus?" Džentri podiže obrve tako visoko da se trgnuo i uhvatio za glavu. „Nema autobusa? Kad ste otišli tamo?“

„Posle šest sati“, reče Liroj.

„Moramo da vam poverujemo na reč da vas je jurio veliki zli gradski autobus“, reče Marvin. „Ona kaže da si morao da pucaš i da ga ubiješ. Možda se autobus odvukao u žbunje da umre, gosn šerife.“ „Šest sati“, reče Džentri. Naslonio se na hladnjak. „Vesti? Do sada je sigurno bilo na nacionalnim mrežama.“

„Nema ništa u vestima", reče Natali. „Nije bilo snimaka. Cak ni kratka vest u filadelfijskim novinama.“

„Gospode“, reče Džentri. „Mora da imaju jake veze kad su sve tako brzo raščistili i prikrili. Tamo je ubijeno najmanje četvoro ljudi.“

„Aha, a SEPTA je sigurno pobesnela", reče Kelvin. ,,Ne preporučujem da se vozite javnim prevozom dok ste ovde. SEPTA popizdi kad im ubiješ autobus." Kelvin se nasmeja tako jako da je gotovo pao sa stolice.

,,I gde ti je kofer, čovek?“, upita Marvin.

Džentri zatrese glavom i pribra se. „Ostavio sam ga u Čelten armsu. Soba trista deset. Ali platio sam samo za jednu noć. Sad su ga sigurno već uzeli.“

Marvin se okrenu u stolici.„Tejlore, ti radiš tamo. Možeš li da uđeš u magacin?“

,,Naravno,čovek.“ Tejlor je bio sedamnaestogodišnjak s ožiljcima od akni na mršavom licu.

„Može da bude opasno“, reče Džentri. „Kofer možda uopšte nije tamo, a ako jeste, verovatno motre na njega.“

,,Ko, omađijane pajkanske svinje?“, upita Marvin.

„Između ostalih.“

,,Tejlore“, reče Marvin. To je bilo naređenje. Dečko se isceri, siđe s pulta i izađe.

,,Mi sada imamo druga posla“, reče Marvin. ,,Vi belci možete daidete.“

Natali i Džentri stajali su na malom tremu Omladinskog doma i posmatrali kako poslednji zraci sivog zimskog sunca blede i gase se. Trem je gledao na dugački plac prepun razbijenih, snegom prekrivenih cigala, sa zadnjim zidovima dveju polusrušenih stambenih zgrada u dnu. Sjaj kerozinskih lampi iza nekoliko prljavih prozora govorio je da su polumtrve zgrade i dalje naseljene. Bilo je veoma hladno. Pod svetlom jedne jedine neoštećene ulične lampe, pola bloka dalje, videli su se povremeni naleti snega. „Znači, ostajemo ovde?“, upita Natali.

Džentri je pogleda. Iznad vojničkog ćebeta koje je ogrnuo umesto vetrovke videla mu se samo glava. „Za noćas je to dobro rešenje kao i bilo koje drugo“, reče „Oni nam možda nisu prijatelji, ali imamo zajedničkog neprijatelja."

„Marvin Gejl je pametan" reče Natali.

,,Aha“, saglasi se Džentri.

„Šta misliš, zašto upropaštava život u bandi?“

Džentri zaškilji na prljavom svetlu sutona.„Dok sam studirao u Čikagu, imao sam posla s tamošnjim gradskim bandama. Neki predvodnici bili su drkadžije, jedan je bio psihopata, ali većina su bili vrlo pametne osobe. Stavi alfa jedinku u zatvorenu zajednicu i ona će se svakako popeti na vrh. U ovakvom gradu, to je mesna banda.“

„Šta je to alfa jedinka?“

Džentri se zasmeja, ali zaćuta i uhvati se za rebra. „Oni koji se bave ponašanjem životinja posmatraju hijerarhijske odnose, dominaciju u grupi, i nazivaju glavnog bika, vrapca, vuka ili šta god alfa mužjakom. Ne želim da ispadnem seksista, pa zato kažem alfa jedinka. Ponekad mislim da diskriminacija i ostale glupe društvene prepreke izazivaju nastajanje većeg broja alfa jedinki. Možda je to neki proces prirodnog odabira pomoću kojeg etničke i druge kulturne grupe zauzimaju mesta koja zaslužuju u nepravednim društvima"

Natali mu dodirnu mišicu preko ćebeta.„Znaš, Robe, razmišljaš veoma zanimljivo za jednog jednostavnog starog dobrog šerifa Džentri spusti pogled. „Nisu to naročito nove misli. Sol Laski raspravlja o nečem sličnom u svojoj knjizi Patologija nasilja. Govori o tome kako pogažena društva od kojih se to ne očekuje često proizvode izuzetne ratnike kada to zahteva nacionalni ili kulturni opstanak... neku vrstu specijalizovanih alfa mužjaka. Čak i Hitler se uklapa u tu sliku, na neki bolestan, izopačen način.“

Jedna pahulja pade Natali na očni kapak. Ona trepnu. „Misliš li da je Sol još živ?“

„Logika kaže da ne bi trebalo da bude“, reče Džentri. Prepričao je Natali svojih proteklih nekoliko dana kad se po podne probudio. Sad se čvršće umotao u ćebe i oslonio povređenu ruku na ispucalu ogradu trema. ,,Ipak“, nastavi, „zbog nečega mislim da jeste živ. Negde.“

,,I neko ga je uhvatio?"

„Aha. Osim ako nije uspeo da se potpuno povuče. Ali upozorio bi nas.“

,,Kako?“, upita Natali. ,,Ti i ja ostavljali smo poruke na sekretarici, a neko ih je brisao. Kako bi nas Sol pronašao? Naročito ako je u bekstvu."

,,Tu si u pravu“, reče Džentri. Natali zadrhta. Džentri joj priđe i ogrnu je krajem ćebeta. „Misliš na juče?“, upita.

Ona klimnu glavom. Svaki put kad bi se osetila makar delimično bezbednom, neki deo svesti podsetio bi je na osećaj prisustva svesti Entonija Haroda u njenom umu, i celo telo bi joj se streslo kao da se seća brutalnog silovanja. To i jeste bilo brutalno silovanje.

„Gotovo je“, reče šerif. „Više te neće dotaći.“

„Ali oni su i dalje tamo negde“, prošapta Natali.

„Jesu. Zbog čega, između ostalog, ne bi trebalo da pokušamo da otputujemo iz Filadelfije noćas.“

,,A ti i dalje misliš da je to bio... Harod... da je autobus... da je on poslao one Ijude na nas?“

,,Ne znam kako bi to bilo moguće“, reče Džentri. „Kad smo otišli, bio je u dubokoj nesvesti. Možda se povratio deset minuta kasnije, ali nije bio u stanju da izvodi mentalnu gimnastiku. Osim toga, zar nisi rekla kako ti se čini da on koristi svoje... moći... samo na ženama?"

,,Da, ali to je samo osećaj. Tako mi se činilo kad me je... kad je...“

„Veruj osećajima", reče Džentri. ,,Ko god da je napujdao one ljude sinoć na nas, upotrebio je i muškarce."

„Ako to nije bio Entoni Harod, ko je bio?“ Spustio se mrak. Negde u gradu zavijala je sirena. Ulična svetla, mutno osvetljeni prozori, odsjaj bezbrojnih gradskih živinih svetiljki na niskim oblacima - sve je Natali delovalo nestvarno, kao da svetlosti nije mesto u kanjonima prljavih cigala, zarđalog metala i tame.

„Ne znam“, reče Džentri. „Ali znam da sada treba da se prikrijemo i preživimo. Jedino dobro od jučerašnjeg dana jeste što sam sada, kad sam dobro razmislio, gotovo siguran da je onaj koji nas je napao želeo da nas zadrži ovde, ali ne i da nas ubije... Ui bar nije želeo da ubije tebe.“

Natali zinu od čuda.„Kako možeš to da kažeš? Pogledaj šta su učinili! Autobus... oni Ijudi... vidi samo šta su tebi uradili.“ ,,Aha“, reče Džentri. ,,AIi razmisli malo. Mogli su da nas ubiju na mnogo jednostavniji način.“

„Kako?“ Još dok je izgovarala ovo Natali je znala šta će Rob reći.

„Da su hteli da nas ubiju“, reče Džentri,„mogli su to da učine putem psihičke kontrole. Ja sam sve vreme imao pištolj. Mogli su me naterati da pucam u tebe, a onda u sebe.“

Natali zadrhta pod ćebetom. Džentri je obgrli desnom rukom. Ona reče: „Znači, ti misliš da zapravo nisu hteli da nas ubiju?“ ,,To je jedna mogućnost“, reče Džentri i naglo zaćuta.

Natali oseti da on ne želi da dovrši rečenicu. „Koja je druga mogućnost?“, upitala je.

Džentri napući usne, a onda se slabašno osmehnu. „Druga mogućnost - a i ona se uklapa u činjenice - jeste da su potpuno sigurni da ne možemo pobeći, pa su se malo poigravali s nama zabave radi.“

Natali poskoči kad su vrata iza nje tresnula. Bio je to Liroj.„Hej, Marvin kaže da uđete. Tejlor se vratio i doneo ti kofer, čovek. Luis je došo i ima neke dobre vesti. On i Džordž i ostali pronašli su gde Baba Veštica živi, otišli su tamo, sačekali da zaspi i sredili je, čovek. I nju i Belu Zver.“

Natalino srce udaralo je o rebra. „Kako to misliš - sredili ih?“ Liroj se naceri. „ Ubili su ih, ženo. Luis je preseko Baba Veštici grlo dok je spavala. Džordž i Seč. Oni su izboli Belu Zver noževima. Deset, dvanes puta. Isekli ga na parčiće, čovek. Neće taj govnar više da secka ’Soul brikjard’."

Natali i Džentri se zgledaše i pođoše za Lirojem u kuću kojom su odjekivali zvuci slavlja.

Luis Solarz bio je krupan, svetle kože i krupnih izražajnih očiju. Sedeo je u čelu kuhinjskog stola dok su mu Kara i još jedna devojka čistile i previjale vrat. Grudi njegove košulje bile su natopljene krvlju.

„Šta ti je s grlom, čovek?“, upita Marvin. Vođa bande upravo je sišao u kuhinju. „Mislio sam da si ti njoj presekao grkljan.“

Luis uzbuđeno klimnu glavom, pokuša da nešto kaže, graknu i nastavi hrapavim šapatom: „Aha. I jesam. Bela Zver me je isekla pre nego što smo ga sredili.“ Kara mu skloni ruku s rane i namesti zavoj.

Marvin se nasloni rukama na sto. ,,Ne kapiram, čovek. Kažeš da si sredio Baba Vešticu dok je spavala, ali Bela Zver je imala vremena da te secne. I gde su, do đavola, Džordž i Seč?“

„Još su tamo, čovek.“

„Dobro su?“

„Aha, dobro su. Džordž je teo da odseče Beloj Zveri glavu, ali Seč mu je reko da sačeka."

„Šta da sačeka?“, upita Marvin.

,,Da sačeka tebe, čovek.“

Natali i Džentri stajali su iza svih ostalih. Ona upitno pogleda Roba. On slegnu ramenima pod ćebetom.

Marvin skrsti ruke i uzdahnu. ,,U redu, pričaj ponovo, Luise. Od početka.“

Luis dodirnu ranjeno grlo. „Ovo boli.“

,,Pričaj!“, prasnu Marvin.

„Dobro, dobro. Džordž, Seč i ja, pričali smo s ljudima ko što si nam reko, i bilo nam je dosta, mislim, niko nije vido ništa. Izašli smo na Džermantaun i ona se pojavila iz one radnje na uglu Vistera."

„Semovi delikatesi?“, reče Kelvin.

„Aha, ta“, reče Luis i nasmeši se. „Baba Veštica lično.“

„Prepoznali ste je s moje fotografije?“, upita Natali. Svi se okrenuše ka njoj, a Luis joj uputi dug, čudan pogled. Natali se zapita je li možda ženama zabranjeno da govore na ratnom veću. Nakašlja se i ponovi: ,,Je li vam moja fotografija pomogla?“

„Aha, jeste“, reče Luis hrapavo. „Ali i Bela Zver s njom.“

„Siguran si da je to bio onV\ prekide ga Liroj.

„Aha, siguran“, reče Luis. ,,A Džordž ga je video pre, sećaš se? Mršav tip. Duga masna kosa. Ludačke oči. Koliko takvih tipova lunja naokolo s babama, a da nisu Baba Veštica i beli govnar?“

Svih dvadesetak Ijudi u sobi se nasmejaše. Natali pomisli kako je to zvučalo kao smeh olakšanja.

„Nastavi", reče Marvin.

„Pratili smo ih, čovek. Ušli su u staru kuću. Mi za njima. Seč kaže ajmo, ali ja kažem ček da vidimo šta se dešava. Džordž se popeo na drvo sa strane i vido da Baba Veštica spava. Onda ja kažem, ajmo sad. Seč kaže dobro, obio je bravu pa smo ušli.“

„Gde je ta kuća?“, upita Marvin.

„Pokazaću ti, čovek.“

„Reci mi“, viknu Marvin i zgrabi Luisa za okovratnik.

Krupni momak jeknu i uhvati se za grlo.„Na Kvin Lejnu, čovek. Blizu Avenije. Pokazaću ti. Džordž i Seč nas čekaju.“

„Završi priču“, reče Marvin tiho.

„Ušli smo tiho“, nastavi Luis. „Bilo je tek četiri, znaš? Ali Baba Veštica je zaspala gore na spratu, u sobi punoj lutaka..."

,,Lutaka?“

„Aha, kao neka dečja soba, razumeš? Samo što nije baš spavala, više je bila kao da se uradila, razumeš?"

,,U transu", reče Natali.

Luis je pogleda. „Aha. Tako nešto.“ ,,I šta je bilo posle?“, upita Džentri.

Luis se isceri svima. „Onda sam joj prerezo grlo, čovek.“ „Mrtva je?“, upita Liroj.

Luis se iskezi još šire. „O, da. Mrtvaje.“

,,A Bela Zver?“, upita Marvin.

„Seč, Džordž i ja našli smo ga u kujni. Oštrio je ono svoje krivo sečivo.“

,,Kosu?“, reče Natali.

,,Aha“, odgovori Luis.

,,Sigumo?“

„Sigurno, jebote. Misliš da ne znamo kad je neko mrtav, a?“ Marvin se zagleda u Luisa. Vođine zapanjujuće plave oči sijale su čudnim sjajem. „Taj beli govnar ubio je petoricu naše braće, Luise. Muhamed je imao dva metra i bio je gadan. Kako to da ste ga vas trojica savladali tako lako?“

Luis slegnu ramenima. „Nemam pojma, čovek. Kad je Baba Veštica bila mrtva, Bela Zver nije više zver, nego običan mršavi beli dečko. Plako je kad mu je Seč preseko grlo.“

Marvin zatrese glavom. ,,Ne znam, čovek. Zvuči suviše lako. A svinje?"

Luis se zabulji u njega. ,,Hej“, reče najzad, „Seč je reko da te odma dovedem. Oćeš da ih vidiš ili ne?“

,,Hoću“, reče Marvin. ,,Hoću.“

,,Ti ne ideš“, reče Džentri.

„Kao to misliš - ne idem?“, upita ga Natali. „Marvin želi fotografije.“

„Baš me briga šta Marvin želi“, reče Džentri. ,,Ti ostaješ ovde.“ Bili su na spratu, u niši zaklonjenoj zavesama. Cela banda bila je u prizemlju. Džentri je poneo gore svoj kofer i presvukao se u somotske pantalone i džemper. Natali vide da mu je krv natopila zavoje oko rebara.

„Povređen si“, reče. ,,Ni ti ne bi trebalo da ideš.“

„Hoću da se uverim da je Fulerova mrtva.“

,,I ja hoću da vidim...“

,,Ne.“ Džentri navuče perjani prsluk preko džempera i okrenu se ka njoj.„Natali...“ Podigao je ogromnu šaku i dotakao joj obraz. „Molim te. Ti... važna si mi.“

Natali se privi uz njega, pazeći da mu ne pritisne slabinu. Podigla je lice da ga poljubi. Posle je, obraza naslonjenog na vunu, šapnula: ,,I ti'si meni važan, Robe.“

„U redu. Vratiću se čim vidim šta se dešava.“

„Ali, slike...“

„Uzeću tvoj nikon, važi?“

" „Važi, samo mislim da nije u redu...“

„Slušaj“, reče Džentri i reče namerno otežući što je više mogao: „Ovaj mali Marvin nije nikakva budala. Neće taj rizikovati." „Nemoj ti da rizikuješ.“

„Neću, gospođice. Moram da krenem.“ Privukao ju je sebi. Dugi, strasni poljubac učinio je da ona zaboravi na njegova slomljena rebra dok ga je čvrsto grlila.

Natali je gledala kroz prozor na spratu kako grupa izlazi. S Luisom su pošli Marvin, Liroj, visoki dečko po imenu Kelvin, jedan stariji član bande turobnog lica zvani Traut, blizanci koje Natali nije poznavala i Džekson. Nesuđeni lekar pojavio se baš kad je ekspedicija kretala. Svi su bili naoružani osim njega, Luisa i Džentrija. Kelvin i Liroj su ispod širokih jakni nosili skraćene sačmare, Traut je poneo pištolj duge cevi kalibra 22, a blizanci su imali male pištolje jeftinog izgleda koje je Rob zvao vikend pucaljkama. Džentri je zatražio svoj ruger od Marvina, ali vođa bande se nasmejao, napunio teški pištolj i spustio ga sebi u džep jakne. Dok su izlazili Džentri je pogledao gore i mahnuo Natali nikonom.

Ona sede na madrac u uglu potiskujući poriv da zaplače. U glavi je prešla preko svih kombinacija i mogućnosti.

Ako je Melani Fuler mrtva, moći će da odu iz grada. Ali šta je s vlastima o kojima je Rob govorio? I šta je s Oberstom?

I šta je s Entonijem Harodom? Natali oseti ukus žuči u ustima kad je pomislila na skota gušterskih očiju. Od sećanja na strah i mržnju prema ženama koje je osetila tokom nekoliko minuta provedenih pod njegovom kontrolom prevrnuo joj se želudac. Požalila je što ga nije šutnula u ono njegovo ružno lice kad je imala priliku.

Poskočila je od neke buke na stepenicama.

Neko se po slabom svetlu pojavio na vrhu. Na spratu osim nje nije bilo nikoga. Tejlor je ostao kao dežurni, neki članovi bande otišli su da obaveste ostale o događajima, i Natali je čula smeh odozdo. Osoba sa stepeništa oprezno je krenula ka svetlu i Natali za tren opazi belu ruku i bledo lice.

Brzo je pogledala okolo. Na spratu nije bilo nikakvog oružja. Potrčala je do stola za bilijar, blistavo osvetljenog jednom visećom svetiljkom, uzela tak i lako zamahnula da oseti kako leži u ruci. Uhvatila je tak obema rukama i rekla: ,,Ko je to?“

,,To sam samo ja.“ Bil Vuds, sveštenik koji je navodno upravljao Omladinskim domom, stade na svetlo. „Izvinite ako sam vas uplašio."

Natali se opustila, ali nije ostavila tak. „Mislila sam da ste otišli.“

Krhki sveštenik osloni se rukom na sto. Igrao se belom kuglom. „O, celo popodne dolazim i odlazim. Znate li kuda su otišli Marvin i momci?“

,,Ne znam.“

Vuds odmahnu glavom i popravi naočari. ,,Ta deca trpe strašnu diskriminaciju i eksploataciju. Znate li da u ovoj oblasti ima preko devedeset odsto nezaposlene crne omladine?“

„Nisam znala“, reče Natali. Odmakla se oko stola od ovog mršavog napetog čoveka, mada je u njemu osetila samo žarku želju za komunikacijom.

„O, da“, reče Vuds. „Vlasnici radnji na Aveniji su gotovo isključivo belci. Uglavnom Jevreji. Oni više ne žive ovde, ali i dalje kontrolišu ono malo preostalih poslova. To nije ništa novo.“

„Kako to mislite?“, upita Natali. Pitala se jesu li Rob i grupa već stigli tamo. Ako mrtva žena nije Melani Fuler, šta će Rob učiniti?

„Mislim na Jevreje“, reče Vuds. Naslonio se na ivicu stola i povukao naniže nogavicu. Dotakao je brčiće, malu čupavu liniju koja mu se pružala po gornjoj usni kao uznemirena gusenica. „Duga je istorija jevrejskog iskorištavanja obespravljenih u američkim gradovima. Vi ste crnkinja, gospođice Preston. Trebalo bi da to makar posredno shvatate."

„Nemam pojma o čemu pričate“, reče Natali upravo kad je eksplozija zatresla kuću.

„Gospode bože!“, uzviknu Vuds, a Natali pritrča prozoru.

Dva napuštena automobila na ulici žestoko su plamtela. Plamenovi su sezali deset metara uvis i obasjavali prazne placeve, napuštene kuće i železnički nasip malo dalje na severu. Desetak članova bande istrčalo je na pločnik, vičući i razmahujući pištoljima i drugim oružjem.

„Bolje da se vratim u Centar i pozovem vatrogasce", reče Vuds. „Telefon ovde nije radio kad sam...“

Natali se okrenu da vidi zašto je sveštenik zaćutao. Vuds je zurio u nekog na vrhu stepenica tik izvan kruga svetlosti.

Bio je mlad i mršav kao leš, obučen u iscepanu i prljavu vojničku jaknu. Upali obrazi su mu se beličasto presijavali, a duga prljava kosa visila mu je preko očiju tako duboko usađenih da se činilo kao da mu ih je neko žaračem utisnuo u lice. Usta su mu bila široka i otvorena, i Natali vide patrljak jezika kako se miče poput malog osakaćenog ružičastog stvorenja u mračnoj jami. Držao je košu višu od sebe, a kad je zakoračio napred na obijenom zidu iskoči tri metra visoka senka.

,,Ti ne pripadaš ovde“, započe prečasni Bil Vuds. Kosa je uistinu zazviždala praveći luk kroz vazduh. Nije sasvim odsekla Vudsu glavu. Komadi tkiva i konci kičmene moždine držali su je labavo za telo koje se polako srušilo. Čuo se tih udar, a krv šiknu preko zelene čoje bilijarskog stola i poče da se skuplja u najbližu rupu. Nema dugokosa prilika otrgla je oštricu kose od tela i okrenula se Natali.

Dok je Vuds još izgovarao svoje poslednje, besmislene reči, Natali je takom razbila prozor. Svi prozori bili su zagrađeni metalnim rešetkama. Vrisnula je što je jače mogla, a histerija koju je čula u svom vrisku iznenadila ju je i naterala je da se pribere. Vatra i povici napolju prigušili su njen vrisak. Niko nije pogledao gore.

Uhvatila je tak za tanji kraj i potrčala prema stolu. Stvorenje s kosom pomerilo se udesno; i ona se micala udesno, tako da sto ostane između njih, i pogledala ka stepeništu. Neće moći da stigne do stepenica na vreme. Noge su joj klecale, činilo joj se da će pasti. Vrisnula je, dozivala u pomoć, zamahnula je teškim takom, osetila kako joj adrenalin raste. Dugokosi užas brzo se pomerio udesno. Natali se pomače da bi ostala iza stola, malko se primakavši stepenicama. Stvor podiže kosu razbivši staklo lampe i zanjihavši je.

Začulo se pljuskanje vode. Natali pogleda dole i shvati da krv još štrca iz vrata Ieša na stolu. Dok je gledala, krv stade. Zaljuljana lampa bacala je neverovatne senke po zidovima i sa svakim lukom menjala boju krvi i čoje od crvene i zelene u crnu i sivu. Natali vrisnu baš kad je stvor preko puta skočio, naizgled poleteo preko bilijarskog stola, i spustio kosu u širokom luku.

Izmakla se ispod oštrice i držalje i uhvatila tak poput koplja. Osetila je kako se vrh zabada u jaknu ovog stvora čak i kad se srušio na nju. Drška taka udari u pod kad je kleknula na jedno koleno, a tak poput poluge prebaci stvora preko nje.

Pao je na leđa uz tup udar i tako ležeći zamahnuo kosom prema njenim nogama, oštricom zahvativši sto. Natali skoči uvis i kosa je promaši za pola metra. Potrčala je ka stepeništu dok se senka u jakni podizala na noge.

Bacila je tak na njega, čula udar, ali nije sačekala da vidi ishod. Pojurila je niz stepenice preskačući po tri. Iza nje su kloparali teški koraci.

Uletela je u hodnik, sudarila se s Karom na vratima kuhinje i naStavila da trči.

„Gde ćeš kog đavola, devojko?“, viknu Kara za njom.

,,Beži!“

Držalja kose prolete kroz okvir kuhinjskih vrata i snažno pogodi Karu među oči. Prelepa devojka nečujno pade udarivši glavom u ivicu štednjaka.

Natali prolete kroz zadnja vrata, preskoči ogradu trema i zakotrlja se po smrznutoj zemlji metar i po niže. Ustala je i potrčala pre nego što su se vrata iza nje s treskom otvorila.

Trčala je kroz hladni noćni vazduh preko ruŠevina iza Omladinskog doma, uletela u potpuno mračan prolaz, prešla ulicu i utrčala u drugi prolaz. Koraci iza nje su se bližili. Čula je teško disanje, isprekidano dahtanje životinje.

Natali spusti glavu i potrča.

DVADESET SEDAM

Džermantaun

Nedelja, 28. decembar 1980.

Toni Harod je bio samo napola svestan onoga o čemu su Kolben i Kepler govorili dok su ga u nedelju uveče vozili natrag u hotel. On je napola ležao na zadnjem sedištu, držeći kesu s ledom na licu. Pažnja mu je klizila tamoamo s plimom i osekom bola u vratu i glavi. Nije tačno znao zašto je Džozef Kepler tu, niti odakle je došao.

„Vraški traljavo, ako mene pitate“, reče Kepler.

,,Aha“, reče Kolben, ,,ali nemoj mi reći da nisi uživao. Jesi li video izraz na licima putnika kad je vozač nagazio gas do daske?“ Kolben se nasmeja, čudnovato detinjim smehom.

„Sad moramo da objasnimo tri mrtva civila, petoro povređenih i uništen gradski autobus.“

,,To će Hejns da sredi“, reče Kolben. ,,Ne brini o tome. U ovom slučaju imamo podršku sve do vrha, ne zaboravi.“

„Mislim da Barent neće biti oduševljen kad ovo čuje.“

„Barent može da se jebe.“

Harod jeknu i otvori oči. Bio je mrak, ulice su bile gotovo puste. Svako odskakanje preko tramvajskih šina slalo mu je strele bola kroz vrat u bazu lobanje. Zaustio je da nešto kaže, ali je otkrio da mu je jezik trapav i predebeo za to. Odlučio je da zažmuri.

' „...najvažnije je bilo zadržati ih u obezbeđenoj zoni“, govorio je Kolben.

,,A šta da mi nismo bili tamo kao podrška?“ „Bili ste. Misliš da bih ostavio ovako važan posao ovom kurčiću pozadi?“

Harod nije otvarao oči; pitao se o kome govore.

Ponovo je čuo Keplerov glas. „Siguran si da je starac upotrebio ono dvoje?"

„Vili Borden?" upita Kolben. „Ne, ali sigurni smo da Jevrejina jeste. I sigurni smo da su ono dvoje povezani s Jevrejinom. Barent misli da Švaba sprema nešto krupnije nego što je bio roštilj za Traska."

,,A zašto je Borden uopšte i krenuo na Traska?“

Kolben se opet lajavo nasmeja. „Stari Niman poslao je dvatri svoja vodoinstalatera u Nemačku da ponište Bordena. Završili su u plastičnim vrećama, a sam si video šta je bilo s Traskom.“

,,A zašto je Borden ovde? Da nađe staricu?"

,,Ko zna? Svi ti matori prdonje ludi su kao struja.“

„Znaš li gde je Borden?"

„Misliš da bismo se ovako drkali naokolo da znamo? Barent kaže da je stara Fulerova najbolji mamac koji imamo, ali meni je čekanje dozlogrdilo. Potrebno je vraški mnogo napora da se mesna policija i gradske vlasti drže podalje od svega.“

„Naročito ako ovako koristiš gradske autobuse“, reče Kepler.

„Ako ih ovako koristimo“, reče Kolben i obojica se nasmejaše.

Marija Čen začuđeno je podigla pogled kad su Kolben i neki čovek kog nije poznavala napola uneli Tonija Haroda u salon hotelskog apartmana. „Tvoj šef je zagrizao prevelik zalogaj večeras“, reče Kolben i pusti Harodovu ruku tako da se ovaj srušio na kauč.

Harod pokuša da sedne uspravno na ivicu kauča, zanjiha se i pade natrag na jastuke.

„Šta se dogodilo?" upita Marija Čen.

„Tonija je u spavaćoj sobi jedne dame zatekao ljubomorni momak“, nasmeja se Kolben.

„Lekar u komandnom centru ga je pogledao“, reče onaj drugi; pomalo je ličio na Čarltona Hestona. „Misli da Toni ima blagi potres mozga i ništa više.“

„Moramo da se vratimo", reče Kolben. „Sad kad je gospodin Harod sjebao ovaj deo operacije, pakao će se otvoriti u gradu crnja.“ Pokazao je rukom Mariju Čen. „Pobrini se da sutra u deset ujutru Harod bude u komandnoj prikoliđ. Kapiraš?“

Marija Čen ne reče ništa, a lice joj ostade bezizrazno. Kolben zagunđa kao da je zadovoljan, i njih dvojica odoše.

Harod je bio potpuno svestan samo nekih trenutaka večeri; jasno se sećao da je nekoliko puta povraćao u malom kupatilu obloženom pločicama, sećao se da ga je Marija Čen nežno svukla i sećao se hladnih čaršava kako mu klize po koži. Neko mu je tokom noći stavljao hladnu krpu na čelo. Probudio se jednom i video Mariju Čen u krevetu pored sebe; koža joj je delovala smeđe zbog belog grudnjaka i gaćica. Pružio je ruku, osetio sve jaču vrtoglavicu i zatvorio oči na još nekoliko trenutaka.

Harod se probudio u sedam sati s jednom od najgorih glavobo-Ija u životu. Potražio je rukom Mariju Čen. Kad je nije našao, uspravio se jauknuvši. Sedeo je na ivici kreveta i pitao se u kom li je motelu na Sanset Stripu, a onda se setio šta se dogodilo. „Oh, gospode", reče Harod.

Trebalo mu je četrdeset pet minuta da se obrije i istušira. Bio je prilično siguran da će mu usled bilo kog naglog pokreta glava udariti u pod, a nije želeo da je traži četvoronoške po bezglavom mraku.

Marija Čen bučno je ušla baš kad je Harod ušao u sobu odeven u narandžasti kućni mantil.

„Dobro jutro“, reče ona.

,,Ne seri.“

„Baš lepo jutro.“

„Zajebi.“

„Donela sam doručak iz kafeterije. Kako bi bilo da nešto pojedemo?“

„A kako bi bilo da zavežeš?"

Marija Čen se osmehnu i spusti bele kese na pult preko puta. Otvorila je tašnu i izvadila brauning automatik. „Toni, slušaj. Još jednom ću predložiti da doručkujemo zajedno. Ako čujem još jednu psovku... ili najmanji nagoveštaj smrknutog odgovora... ispaliću ceo okvir u ovaj hladnjak. Pretpostavljam da buka neće pomoći tvom krhkom zdravstvenom stanju.“

Harod se zabulji u nju. „Nećeš se usuditi.“

Marija Čen povuče zatvarač, nanišani napetim pištoljem u hladnjak i okrenu glavu zatvorenih očiju.

,,Čekaj!“, reče Harod.

,,Da li bi želeo da doručkuješ sa mnom?“

Harod obema rukama protrlja slepoočnice. „Biće mi zadovoljstvo“, odgovorio je.

Marija je donela četiri zatvorene plastične čaše. Kad su pojeli omlet sa slaninom i hladni restovani krompir, oboje su uzeli po drugu šolju kafe.

„Platio bih deset hiljada dolara da saznam ko me je udario“, reče Harod.

Marija Čen izvadi Harodovu čekovnu knjižicu i naliv pero Kros kojim je obično potpisivao ugovore.„Zove se šerif Bobi Džo Džentri. Dolazi iz Čarlstona. Barent misli da je došao zbog devojke, devojka je ovde zbog Melani Fuler, a sve to ima nekakve veze s Vilijem."

Harod spusti čašu i obrisa prolivenu kafu rubom kućnog mantiIa.„Otkud znaš sve to?“

„Džozef mi je rekao.“

,,Ko je Džozef, jebote?“

,,Ah, ah“, reče Marija Čen i pokaza prstom hladnjak.

,,Ko je Džozef?" „Džozef Kepler."

„Kepler. Mislio sam da sam ga sanjao. Kog đavola Kepler radi ovde?“

„Gospodin Barent juče ga je poslao ovamo“, reče Marija Čen. ,,On i gospodin Kolben bili su pred hotelom juče kad je Hejnsov čovek radiom javio da su šerif i devojka pobegli. Gospodin Barent nije želeo da odu. Gospodin Kolben prvi je Upotrebio autobus."

»Šta?“ _

Marija Čen mu objasni.

„O, divote, jebote", reče Harod. Zažmurio je i polako masirao teme. „Taj prokleti južnjački pajkan napravio mi je čvorugu veliku kao ego Vorena Bitija. Čime me je udario?"

„Pesnicom."

,,Ne seri?“

,,Ne serem", reče Marija Čen.

Harod otvori oči. ,,A sve si to čula od tog upaljenog hemoroida, Dž. F. Keplera. Jesi li provela noć s njim?“

„Džozef i ja bili smo jutros zajedno na trčanju."

„Odseo je ovde?“

,,U sobi hiljadu deset Odmah pored Hejnsa i gospodina Kolbena.“

Harod ustade, uhvati ravnotežu i pojuri u kupatilo.

Marija Čen reče: „Gospodin Kolben zahteva da budeš u komandnoj prikolici u deset.“

Harod se nasmeši, vrati se da uzme automatik i reče: „Reci mu da nabije sebi prikolicu u dupe.“

Zvonjava je počela u deset i trinaest. U deset sati, petnaest minuta i trideset sekundi Toni Harod je ustao i podigao slušalicu. ,,Da?“

„Harode, vuci se dole.“

„Čak, to si ti?“

,,Aha.“

„Jebi se, Čak.“

Marija Čen javila se na drugi poziv te večeri. Harod se tek bio obukao da krene na večeru.

„Mislim da ćeš hteti da se javiš, Toni“, rekla je.

Harod uze slušalicu. „Da, šta je?“

„Mislim da želiš ovo da vidiš“, reče Kepler.

»Šta?“

„Šerif koji te je juče poslao u carstvo snova je u pokretu.“

„Da, gde je?“

„Dođi u prikolicu i pokazaću ti.“

„Možeš li da mi pošalješ kola?“

„Jedan od agenata iz tvog motela će te dovesti."

,,Dobro“, reče Harod. „Slušaj, nemoj da vam taj govnar pobegne. Hoću da poravnam račune s njim.“

„Onda bolje požurf, reče Kepler.

Kad je Harod zakoračio u prenatrpanu kontrolnu sobu, bio je mrak i padao je gust sneg. Kepler podiže pogled s monitora. „Dobro veče, Toni, gospođice Čen.“

„Gde je taj južnjački pandur, jebote?“, upita Harod.

Kepler pokaza monitor na kom se videla kuća En Bišop i prazna ulica ispred.„Otišli su u Kvin Lejn pored osmatračkog mesta Plavog tima pre dvadesetak minuta.“

„Gde je on sada?“

,,Ne znamo. Kolbenovi ljudi nisu bili u stanju da ga prate.“ „Nisu bili u stanju?“, reče Harod. „Gospode. Kolben ima najmanje trideset ili četrdeset agenata u okolini..."

„Skoro stotinu', prekide ga Kepler. „Vašington je jutros poslao pojačanje.“

„Sto posranih federalaca ne mogu da prate debelog belog pajkana u četvrti prepunoj crnčuga?“

Nekoliko ljudi za monitorima nezadovoljno ih pogleda. Kepler pozva rvikom Haroda i Mariju Čen u Kolbenovu kancelariju. Kad je zatvorio vrata, Kepler reče: „Zlatnom timu naređeno je da prati šerifa i mlade crnce koji su bili s njim. Ali Zlatni tim nije mogao da izvrši naređenje jer je vozilo za prismotru bilo privremeno onesposobljeno.11

„Šta to znači, do đavola?"

„Neko je isekao gume na lažnom telefonskom kombiju u kom su bili“, reče Kepler.

Harod se nasmeja. „Zašto nisu krenuli pešice?“

Kepler se zavali u Kolbenovoj stolici i skrsti ruke na ravnom stomaku. „Prvo, zato što su svi u toj smeni Zlatnog tima bili belci, pa su mislili da bi bili previše upadljivi. Drugo, imali su zapovest da ne napuštaju kombi.“

,,Zašto?“

Kepler se gotovo neprimetno nasmeši.„To je opasan kraj. Kolben i ostali plašili su se da bi tim bio opljačkan do gole kože.“

Harod zaurla od smeha. Kad se primirio, reče: ,,A gde je Čaki uopšte?“

Kepler pokaza glavom radioprijemnik na konzoli uz severni zid kancelarije. Čuli su se statičko pucketanje i žamor. „Gore, u helikopteru."

„Tako sam i mislio", reče Harod. Skrstio je ruke i namrštio se. „Hoću da vidim kako izgleda taj vražji šerif.“

Kepler uključi interkom i tiho nešto reče. Trideset sekundi kasnije monitor na konzoli se osvetli i na njemu krenu snimak Džentrija i ostalih kako prolaze. Fotoosetljivo sočivo obasjalo je prizor zelenkastobelom izmaglicom, ali Harod je razaznao krupnog muškarca među mladim crncima. Na dnu ekrana videli su se bledi brojevi, šifre i digitalni časovnik.

„Ovog ću uskoro ponovo videti“, prošapta Harod.

„Drugi .tim je napolju, pešice“, reče Kepler. ,,I prilično smo sigurni da će se cela grupa vratiti u taj omladinski centar gde se okupljaju."

Radio odjednom zakrešta i Kepler pojača zvuk. Čarls Kolben gotovo je graktao od uzbuđenja. „Crveni vođa Zamku. Crveni vođa Zamku. Vatra na ulici blizu OD Jedan. Ponavljam, imamo... Negativno, imamo dve vatre... na ulici pored OD Jedan."

„Šta je OD Jedan?“, upita Marija Čen.

„Omladinski dom“, reč Kepler menjajući kanal na monitoru. „Velika stara kuća o kojoj sam govorio. Tu je sedište bande. Čarls je zove Obojena daščara." Na monitoru se ukaza vatra pola bloka dalje. Činilo se da je kamera u nekom vozilu uz ivičnjak. Oprema za pojačavanje svetla pretvorila je dva zapaljena automobila u lomače koje su zasenile celu sliku. Onda je neko promenio sočivo, ali još je bilo dovoljno svetla da se vide tamne prilike kako istrčavaju iz kuće mašući oružjem. Kepler uključi zvuk. „...ovaj, negativno, Crveni vodo. Govori Zeleni tim iz blizine OD Jedan. Uljezi nisu uočeni."

,,Pa, do đavola" reče Kolbenov glas,„zovite Žuti i Sivi da pokriju okolinu. Purpurni, da li neko dolazi sa severa?"

„Negativno, Crveni vođo.“

„Zamak, pratite li ovo?“

„Pozitivno, Crveni vođo“, čuo se zamoreni glas jednog od agenata iz kontrolne sale prikolice.

„Pošaljite HP kombi koji smo koristili juče da ugasi tu vatru pre nego što se umešaju gradske vlasti.“

„Primljeno, Crveni vođo.“

„Šta je HP kombi?“, upita Harod Keplera.

„Kombi Hitne pomoći. Kolben ga je dovezao iz Njujorka. To je jedan od razloga što ova operacija staje dvesta hiljada dolara dnevno."

Harod odmahnu glavom.„Sto federalnih agenata. Helikopter. Vozila za hitne intervencije. Sve to da bi se sredilo dvoje štaraca koji više ni zube nemaju.“

,,Možda“, reče Kepler. Podigao je noge na Kolbenov sto i namestio se udobnije. „Ali jedno od njih još može da ujede.“

Harod i Marija Čen okrenuše stolice i namestiše se da gledaju predstavu.

U utorak ujutru Kolben je sazvao sastanak u devet sati na visini od hiljadu i po metara. Harod je pokazao gađenje, ali se ipak ukrcao u helikopter. Kepler i Marija Čen osmehivali su se jedno drugom, još lako rumeni od deset kilometara trčanja po Čestnat Hilu. Ričard Hejns sedeo je na kopilotskom sedištu, a na licu. Kolbenovog pilota Neutralca, delimično skrivenom pilotskim naočarima, nije se video nikakav izraz. Kolben je okrenuo pomoćno sedište prema zadnjoj klupi na kojoj su sedeli ostali dok se helikopter udaljavao od reke i Fermont Parka prema jugu, zatim skretao na istok, ka autoputu, pa ponovo na sever i zapad prema Džermantaunu.

„Još ne znamo oko čega je izbila ona čarka bandi sinoć“, reče Kolben, ,,i zašto su crnje pucali jedni u druge. Možda su u to umešani Vili ili matora. Ali sve veći broj žrtava svakako je pomogao Barentu da donese odluku. Dao nam je dozvolu. Operacija počinje.“

,,Divno“, reče Harod,„jer ja noćas odlazim odavde.“ ,,Negativno“, reče Kolben. „Imamo četrdeset osam sati da isteramo tvog prijatelja Vilija na otvoreno. Posle toga krećemo na Fulerovu.“

,,Vi čak i ne znate da li je Vili ovde“, reče Harod. ,,Ja još mislim da je mrtav.“

Kolben odmahnu glavom i uperi prst u Haroda.„Ne, ne misliš. Znaš isto tako dobro kao i ja da je taj stari kučkin sin ovde negde i da nešto smera. Ne znamo da li Fulerova radi s njim ili ne, ali u četvrtak ujutru to neće ni biti važno.“

„Zašto čekamo tako dugo?“, upita Kepler.„Harod je ovde. Tvoji ljudi su na mestima.“

Kolben slegnu ramenima. „Barent hoće da iskoristi Jevrejina. Ako Vili zagrize mamac, krećemo odmah. Ako ne, poništićemo Jevrejina, srediti matoru i videti šta će se desiti.“

„Kakvog Jevrejina?“, upita Toni Harod.

„Jednog od nekadašnjih piona tvog prijatelja Vilija“, reče Kolben. „Barent je obavio ono svoje jeftino uslovljavanje na njemu i hoće da ga napujda na Švabu.“

„Prestani da ga nazivaš mojim prijateljem", prasnu Harod. ,,Naravno“, reče Koloben. ,,Da li ti ’tvoj šef’ zvuči bolje?“

„Prekinite vas dvojica“, reče Kepler hladno. „Reci Harodu kakav je plan.“

Kolben se nagnu napred i reče nešto pilotu. Zalebdeli su hiljadu i po metara iznad smeđesive geometrije Džermantauna. ,,U četvrtak ujutru zapečatićemo čitavu četvrt", reče Kolben. „Nema ulazaka ni izlazaka. Precizno ćemo locirati Fulerovu. Ona uglavnom noći u onoj ruševini na Aveniji Džermantaun, u Grambltorpu. Hejns će predvoditi taktičku ekipu za nasilni ulazak. Agenti će se postarati za Bišopovu i onog klinca kog Fulerova koristi. To ostavlja samo Melani Fuler. Ona je tvoja, Toni.“

Harod skrsti ruke i pogleda dole u prazne ulice. ,,I šta onda?“ „Onda ćeš je likvidirati."

„Tek tako?“

„Tek tako, Harode. Barent kaže da možeš da Upotrebiš koga god želiš. Ali ti si taj koji to mora da obavi.“

„Zašto ja?“

„Dugovi, Harode. Dugovi.“

„Mislio sam da želite da je ispitate.“

Kepler progovori: „Razmišljali smo o tome, ali gospodin Barent je odlučio da je mnogo važnije neutralisati je. Naš glavni cilj je da izmamimo starca iz skrovišta.“

Harod je grizao palac i gledao krovove.„A ako ne uspemo da je... likvidiramo?“

Kolben se osmehnu. „Onda ćemo je povesti sa sobom, a u Odboru Kluba će i dalje biti jedno prazno mesto. Niko neće plakati zbog toga, Harode."

„Ali još možemo da pokušamo s Jevrejinom“, reče Kepler.„Ne znamo do čega će to dovesti.“

„Kad to počinje?“, upita Harod.

Kolben pogleda na sat. „Već je počelo“, reče. Pokazao je pilotu da spusti letelicu. „Hoćeš da vidiš šta se dešava?"

DVADESET OSAM

Melani

Vikend je protekao mirno.

U nedelju je En napravila ljupku večeru za nas troje. Punjeni svinjski odresci bili su veoma dobri, ali primetila sam da je En sklona da prekuva povrće. Vinsent je raščistio sto dok smo En i ja pile čaj iz njenog najboljeg porcelana. Setila sam se mog vedžvuda kako skuplja prašinu u Čarlstonu i osetila laku nostalgiju i tugu.

Bila sam preumorna da pošaljem te večeri Vinsenta napolje, uprkos radoznalosti zbog fotografije. Sve može da sačeka. Mnogo važniji su bili glasovi u dečjoj sobi. Svake večeri postajali su jasniji, sada su bili na granici razumljivosti. Prethodne večeri, kad sam okupala Vinsenta, pre nego što sam legla uspela sam da razdvojim šapat u diskretne glasove. Bilo ih je najmanje tri - dečak i dve devojčice. Nije mi se činilo neverovatnim što se dečji glasovi čuju u dvesta godina staroj dečjoj sobi.

U subotu kasno uveče, oko devet, En i Vinsent došli su sa mnom u Grambltorp. U okolini su zavijale sirene. Kad sam zabravila vrata i prozore, postavila sam En u salon a Vinsenta u kuhinju i otišla na sprat. Noć je bila hladna. Zavukla sam se pod pokrivače i gledala kako niti grejalice sijaju u senovitoj sobi. Svetlo se odbijalo od dečakovih očiju, a ono malo preostalih pramenova kose svetlelo je narandžastim sjajem.

Glasovi su bili veoma jasni.

U ponedeljak sam poslala Vinsenta napolje.

Nije mi se dopalo što ga puštam po danu; ovo je opasan kraj. Ali> morala sam da saznam sve o fotografiji.

Vinsent je poneo nož i revolver koji sam pozajmila od taksiste iz Atlante. Čučao je nekoliko sati na zadnjem sedištu jednih napuštenih kola i posmatrao obojenu mlađariju kako prolazi. Jednom je neki neobrijani pijanac proturio glavu kroz zadnji prozor i viknuo nešto, ali Vinsent je otvorio usta i zasiktao, pa je pijanac brzo nestao.

Najzad je Vinsent prepoznao nekoga. Bio je to treći dečak, onaj mali koji je u subotu uveče pobegao. Išao je s nekim krupnim dečkom i jednim starijim mladićem. Vinsent ih je pustio da prođu, a onda krenuo za njima.

Prošli su pored Enine kuće i nastavili ka jugu, gde gradska pruga stvara veštački kanjon. Momci su ušli u jednu napuštenu stambenu zgradu u uskoj ulici koja se tamo proteže s istoka na zapad. Zgrada je bila neobična karikatura vile iz vremena pre Građanskog rata; četiri neskladna stuba ispod ravne nadstrešnice, visoki prozori s trulim okvirima i ostaci ograde od kovanog gvožđa oko placa prepunog smrznutog korova i zarđalih limenki. Prozori u prizemlju bili su zakovani daskama, a glavna vrata zatvorena lancem, ali momci su se uvukli kroz podrumski prozor na kom su rešetke bile savijene, a staklo razbijeno.

Vinsent je pretrčao četiri bloka natrag do Enine kuće. Naredila sam mu da uzme veliki perjani jastuk s Eninog kreveta, strpa ga u ogromni ranac i otrči natrag do one zgrade. Dan je bio siv i umoran. Sneg je nasumično padao iz niskih oblaka. Vazduh je mirisao na izduvne gasove i ustajali dim cigara. Bilo je malo saobraćaja. Voz je protutnjao pored Vinsenta kad je gurnuo ranac ispred sebe i provukao se kroz razbijeni prozor.

Momci su bili na trećem spratu, pognuti u uskom krugu među komadima opalog maltera i baricama smrznute vode. Prozori su bili razbijeni, a kroz trulu tavanicu nazirali su se komadići sivog neba. Svaki centimetar zidova bio je prekriven grafitima. Sva tri dečaka su klečala, kao da se klanjaju belom prahu zapenušanom u kašikama koje su držali nad plamenom male plinske boce. Svakom je leva mišica bila gola i čvrsto stegnuta gumenom trakom. Ispred sebe su na prljavu krpu poređali špriceve. Gledajući kroz Vinsentove oči shvatila sam da ovo i jeste sveti čin - najsvetija tajna u savremenoj Crkvi očaja savremenog crnca.

Dvojica momaka podigoše glave i opaziše Vinsenta baš kad se pojavio držeći jastuk pred sobom poput štita. Najmlađi - onaj kog smo pustili da pobegne u subotu uveče - zinu da nešto vikne baŠ kad ga je Vinsent ustrelio u otvorena usta. Perje je poletelo poput snega, a zamirisala je nagorela jastučnica. Stariji momak se okrenu i pokuša da pobegne vukući se na kolenima preko parčadi maltera. Vinsent opali još dva puta; prvi metak pogodio je momka u stomak, a drugi ga je promašio. Momak se preturi; držao se za stomak i migoljio se kao neko morsko biće izbačeno na negostoljubivu oba!u.Vinsent stavi jastukpreko izbezumljenog cmog lica, zabode pištolj u njega i ponovo opali. Momak se umirio posle jednog snažnog trzaja.

Vinsent podiže revolver i okrenu se trećem mladiću. To je bio onaj krupni. Ostao je da kleči gde je i bio, držeći špric nad levom mišicom, iskolačenih očiju. Na njegovom debelom crnom licu bio je izraz sličan verskom strahopoštovanju i poniznosti.

Vinsent spusti pištolj u džep jakne i otvori dugački nož. Dečak se pokrenu, polako; svaki pokret bio je preteran kao ispod vode. Vinsent ga preturi udarcem nogom u čelo i kleknu mu na grudi. Špric odlete na prljavi pod. Vinsent vrhom noža probode kožu na mladićevom grlu, odmah desno pored Adamove jabučice.

Tada sam shvatila da imam problem. Veći deo moje energije bio je usmeren na sputavanje Vinsenta. Ovaj momak trebalo je da mi kaže za fotografiju - ko ju je doneo u Filadelfiju, kako je crno smeće došlo do nje i za šta je koriste. Ali Vinsent nije mogao da postavi ta pitanja. Za tren sam pomislila da Upotrebim dečaka neposredno, ali to mi se sada činilo nemogućim. Moguće je Upotrebiti nekoga koga ne vidite svojim očima - teško je, ali moguće. Ja sam to učinila u nekoliko naročitih prilika koristeći uslovljenog piona za uspostavljanje kontakta. Teškoća je ovde bila dvojaka -prvo, bilo bi krajnje teško, ako ne i nemoguće, saslušavati nekoga koga Upotrebljavate. Iako se vidi odsjaj površine njihovih misli, naročito u trenutku kad uspostavljate kontakt, sam čin potiskivanja njihove volje, toliko neophodan za Upotrebu, ima takođe za posledicu i umanjivanje ili potpuno uklanjanje rađonalnog procesa razmišljanja kod subjekta. Ne bih mogla da pročitam skrivene misli u umu ovog debelog crnca kao što on ne bi mogao da pročita moje. Kad bih ga sada Upotrebila, to bi bilo kao da sam sela u neko odvratno vozilo na kratku vožnju; odvezao bi me na cilj, ali ne bi odgovorio na moja pitanja. Drugo, ako premestim središte svesti dovoljno da Upotrebim momka - možda da ga vratim u Eninu kuću - Vinsentova uslovljenost možda ne bi bila dovoljna da ga spreči u prepuštanju sopstvenom nagonu da crncu preseče grkljan.

Dilema.

Na kraju sam naredila Vinsentu da drži dečaka tamo i poslala En da im se pridruži. Nije mi bilo prijatno da ostanem sama - čak i u Grambltorpu - ali nisam imala izbora. Nisam želela da dovedem momka ni ovamo ni u Eninu kuću dok postoje izgledi da neko vidi njega ili Vinsenta.

En se odvezla desotom i parkirala ga malo niže u ulici; pažljivo je zaključala kola. Bilo bi joj teško da se provuče kroz podrumski prozor, pa sam naredila Vinsentu da dovuče krupnog momka u prizemlje, gde su njih dvojica razbili bravu na vratima. U sobi u prizemlju bilo je prilično mračno kad je En počela da postavlja pitanja.

„Odakle je stigla fotografija?“

Dečko razrogači oči još više i oliza usne.„Kaka fotografija?"

Vinsent ga udari, nisko, vrlo snažno. Crnac jeknu i stade da se otima. Vinsent mu prisloni nož uz ranjeni vrat.

„Fotografija starije žene. Jedan od dečaka koji su poginuli u subotu imao ju je kod sebe“, reče En tiho. Zbog uslovljenosti, bilo mi je lako da je Upotrebljavam istovremeno obuzdavajući Vinsenta.

„Misliš Baba Veštica“, reče dečko. „Ali ti nisi ona!“

En se nasmeši kad i ja. ,,Ko je Baba Veštica?"

Dečko pokuša da proguta knedlu. Izraz lica bio mu je vrlo smešan. „Ona tera Belu... ona tera ovog momka da radi sve ovo. Tako nam je rekla ona žena.“

„Koja je to žena?“

,,0na što čudno priča.“

„Kako to ona čudno priča?“

,,Ma znaš“, zadahta dečko kao da je trčao, „isto ko ona bela debela svinja. Ko da je dole s Juga ili nešto.“

,,I ona je donela fotografiju? Ili ju je doneo... ugojeni policajac?" „Ona. Preključe. Traži Babu Vešticu. Marvin je vido sliku i odma se setio. Sad je svi tražimo."

„Tražite ženu s fotografije. Tu... Babu Vešticu.“

,,Aha.“ Momak stade da se migolji. Vinsent ga udari u slepoočnicu korenom dlana, prevrnu ga, udari mu dvaput licem o zid i podiže ga za iscepane grudi košulje. Vrh noža bio je na centimetardva od crnčevog oka.

„Razgovaraćemo iz početka", reče En tiho.„Reći ćeš mi sve što želim da znam.“

Dečko je učinio kako mu je bilo rečeno.

Na kraju sam poslala Vinsenta napolje iz sobe pre nego što sam Upotrebila dečka. Nije bilo teškoća. Nisam umela da oponašam njegov rasklimatani, razmetljivi hod, ali nije ni bilo potrebe. Mnogo važniji bio je njegov govor - ton, rečnik, način sklapanja rečenica. Naterala sam ga da razgovara s En više od sata pre nego što sam počela neposredno da ga Upotrebljavam. Nije bilo ozbiljnog otpora. U početku su glas i fraze dolazili s naporom, ali kad sam se opustila i dozvolila da nešto njegovog nesvesnog dara za dijalekte izađe na površinu, uspela sam da govorim kroz njega na način koji je, nadala sam se, bio uverljiv.

En je odvezla Vinsenta i momka, Luisa, natrag u blizinu Grambltorpa i ostavila ih na jednom uglu. Vinsent je nestao na minutdva i vratio se s municijom za revolver. Poslala sam Luisa natrag u Omladinski dom, dok se Vinsent vratio kroz tunel, a En ostavila kola u garaži iza svoje kuće u Kvin Lejnu.

Predstava za članove bande prošla je vrlo dobro. Jednom ili dvaput osetila sam da mi kontrola izmiče za delić sekunde, ali prikrila sam to naredivši Luisu da odglumi da ga boli grlo. Odmah sam prepoznala vođu bande, Marvina. Njegove plave oči zurile su u mene onako nemilosrdno na Badnje veče, dok sam ležala u psećem izmetu. Radovala sam se što ću poravnati račune s tim dečkom.

Usred rasprave, baš kad sam se osetila bezbednom, crna devojka iz gomile je rekla: „Prepoznao si je s moje fotografije?“ Gotovo sam izgubila kontrolu nad Luisom. U njenom glasu nije bilo ravnog ružnog severnjačkog naglaska. Podsetila me je na dom. Pored nje, umotan u nemoguće ćebe, stajao je beli čovek čije mi je lice bilo odnekud poznato. Trebalo mi je minutdva da shvatim kako je i on sigurno iz Čarlstona. Činilo mi se da sam videla njegovu fotografiju u večernjim novinama gospođe Hodžis, pre dosta godina... Pisalo je nešto o izborima.

„...Zvuči isuviše lako“, govorio je Marvin. ,,A svinje?"

Mislio je na policiju. Saslušavajući Luisa znala sam da u blizini ima policajaca u civilu. On nije znao, kao ni ja, zašto su tu, mada sam pretpostavila da će smrt pet ljudi, makar i bezvrednih članova bande, izazvati nekakvu zvaničnu reakciju. Ali upotreba ovog ružnog uličnog izraza svinje za policiju prizvala mi je nešto u pamćenje. Rumeni belac bio je čarlstonski policajac - šerif, ako sam dobro upamtila. Pročitala sam pre nekoliko godina članak njemu. ,,Hej“, rekla sam Marvinu kroz Luisa, „Seč je reko da te odma dovedem. Oćeš da ih vidiš ili ne?“

Iako su prisustvo ovo dvoje Ijudi iz Čarlstona i saznanje da u okolini ima mnogo policajaca u civilu izazvali duboku strepnju u meni, protivteža zabrinutosti bio je prijatni nemir koji se graničio s oduševljenjem. Ovo je uzbudljivo. Sa svakim satom igre osećala sam se sve mlađom.

Pitanje vremena bilo je veoma osetljivo. Vinsent je aktivirao benzinske bombe u napuštenim vozilima baš kad je Luis poveo vođu bande, šerifa čijeg imena nisam mogla da se setim, i šestoricu drugih, u ulicu blizu napuštene zgrade. S Vinsentom sam optrčala zgradu; uklonio je jednog jedinog člana bande koji je ostao na tremu i popeo se na sprat noseći svoju nezgrapnu kosu.

Nadala sam se da će devojka poći s Luisom i ostalima. To bi mi pomoglo, iako sam davno naučila da se nosim sa stvarnošću onakvom kakva jeste, a ne kakva bih ja želela da bude. Ali želela sam devojku živu.

Na spratu Omladinskog doma nastao je sitan metež. Baš kad je Luisu bila potrebna moja pažnja, morala sam da sprečavam Vinsentovu preteranu grubost. U toj pometnji devojka je uspela da pobegne na ulicu iza kuće. Pustila sam Vinsenta za njom i vratila se Luisu koji se ljuljao na ivičnjaku pored zgrade.

„Koji ti je kurac?“ Vođa bande zvao se Marvin nekako.

„Ništa, čovek“, naredila sam Luisu da kaže.„Boli me grlo.“

„Siguran si da su ovde?“, upita onaj po imenu Liroj.„Ne čujem ništa.“

„Pozadi su“, rekla sam kroz Luisa. Beli šerif stajao je pored njih, osvetljen jedinom ispravnom uličnom lampom. Koliko sam mogla da vidim, bio je nenaoružan, mada je imao fotoaparat vrlo sličan onom koji je gospodin Hodžis vukao sa sobom gde god je mogao. Protutnjala su dva voza, nevidljiva u svom betonskom kanjonu.

„Sporedna vrata su otvorena“, reče Luis.„Ajde, pokazaću vam.“ Trenutak ranije bio je raskopčao vetrovku. Ispod džempera i grube vunene košulje nejasno sam osećala hladni taksistin revolver. Vinsent ga je bio napunio u tami prolaza.

Marvin je oklevao. ,,Ne“, reče. „Idemo Liroj, Džekson, ja i on.“ Pokazao je palcem šerifa.„Luise, ti ostani ovde s Kalom, Trautom, Dži Arom i Dži Bijem.“

Luis slegnu ramenima. Šerif me odgleda pre nego što se okrenuo i pošao za Marvinom i drugom dvojicom ka sporednim vratima. „Oni su na trećem spratu!“, naredila sam Luisu da im doviknu.„Pozadi!“

Nestali su u snežnoj tami. Nisam imala mnogo vremena. Delom uma bila sam svesna toplog sjaja grejalice i pogleda lutke u dečjoj sobi, drugim delom sam trčala s Vinsentom kroz mračne prolaze između kuća, slušala dahtanje njegovog umornog plena, a treći deo pažnje usmerila sam na Luisa dok se onaj po imenu Kelvin premeštao s noge na nogu govoreći: „Jebote, al je ladno. Imaš duvan, čovek?“

,,Aha“, reče Luis po mojoj želji. „Imam nešto dobro.“ Posegao je pod košulju, izvukao pištolj i s pola metra pucao Kelvinu u stomak. Visoki momak nije pao. Zateturao se unazad, pokrio rukom rupu na vetrovci i rekao: »Jebote, čovek.“ Blizanci ga pogledaše i potrčaše natrag prema Kvin Lejnu. Dvadesetogodišnjak zvani Traut izvuče revolver duge cevi iz pojasa. Luis se zanjiha, nanišani i ustreli ga u levo oko. Nije bilo načina da se pucnji priguše.

Kelvin se srušio na kolena; držao se za stomak obema rukama i delovao iznervirano. Zgrabio je Luisa za nogu kad je ovaj pokušao da prođe.„Hej, čovek, jebote, što si to uradio?"

Čula su se tri oštra šuplja pucnja iz pravca u kom su blizanci pobegli, od parkiranih kola na Kvin Lejnu, i nešto pogodi Luisa u levu mišicu. Blokirala sam bol za oboje nas, ali mišica mu je obamrla. Podigao je pištolj i ispraznio ga u pravcu iz kog su došli pucnji. Neko je vrisnuo i čuo se još jedan pucanj, ali metak nije pogodio nikoga.

Naredila sam Luisu da baci revolver, otvori Kelvinovu jaknu i izvuče sačmaru. Prišao je Trautu i iščupao mu revolver iz stisnute šake. Još tri pucnja odjeknuše iz pravca Kvin Lejna, i nešto pogodi Kelvina uz zvuk kao da je čekić udario u biftek. Neverovatno, ali visoki mladić još je stezao Luisovu nogu. ,,Oh, jebote, čovek, zašto?“, ponavljao je tiho. Luis ga odgurnu, zatače pištolj za pojas, podiže sačmaru i potrča ka zgradi. Iz pravca Kvin Lejna nisu se više čuli pucnji.

Vinsent je saterao devojku u ugao u jednoj izgoreloj kući nedaleko od Avenije Džermantaun. Stajao je u vratima i slušao je kako se spotiče među nagorelim gredama i prevrnutim stepeništem u zadnjem delu građevine. Prozori su bili zakovani daskama. Koliko je on znao, osim tih vrata drugih nije bilo. Svom snagom volje naterala sam Vinsenta da samo zakorači u kuću i čučne u mraku. Osluškivao je, njuškao vazduh, osećao slabašni slatki miris ženskog straha i blago pomerao oštricu kose tamoamo.

Luis je zakoračio kroz sporedna vrata stambene zgrade; kretao se brzo kako se ne bi video na slabašnom svetlu vrata. Oni unutra sigurno su čuli pucnje. Ili su otkrili leševe na trećem spratu.

Dok je Luis brzo išao hodnikom, nije bilo pucnjave. Stao je ispred prve sobe i zavirio unutra. Nije bilo svetla. Nešto se pomaklo u hodniku, blizu glavnog stepeništa, i Luis je opalio iz puške. Od siline trzaja desna ruka mu je poletela uvis. Pritisnuo je kratki kundak uz bedro da ubaci novu čauru u cev, a onda čučnuo posmatrajući senke.

Za trenutak su mi se u mislima preklapale slike dvojice mladića, Vinsenta i Luisa, udaljenih gotovo dva kilometra, kako čuče u gotovo jednakom položaju, napinjući uši da čuju i najslabiji zvuk. Onda nešto blesnu, odjeknu urlik, malter poče da pada po Luisovim obrazima, a Vinsent i ja se nagonski trgnusmo iako sam već usmeravala Luisa. Skočio je na noge, potrčao ka blesku, opalio, zastao da napuni pušku, ponovo potrčao.

Čuo se zvuk koraka na prljavom stepeništu. Neko nešto viknu s drugog sprata.

Luis čučnu u podnožje stepenica dok sam razmišljala.

Luis je bio sasvim potrošen. Refleksi su mu već bili otupeli od pogotka u levu mišicu. Volela bih da sam mogla da Upotrebim nekog drugog iz zgrade, ali to bi bilo previše; već sam se razapinjala da držim En na oprezu na prvom spratu Grambltorpa, da obuzdavam Vinsenta u izgoreloj zgradi i vodim Luisa. Želela sam plavookog crnca. Snažno sam ga želela. Takođe sam želela da ponovo vidim šerifa, da se primaknem koliko god mogu. Htela sam da mu postavim neka pitanja i da ga možda upotrebim u neke svrhe kad dobijem odgovore.

Veliki pištolj blesnu sa sledećeg odmorišta i komad ograde se razlete. Luis čučnu niže. Bilo ih je četvorica. Marvin, koji je punio teški revolver i smejao se kad mu ga je šerif zatražio natrag u Omladinskom domu. Liroj, onaj s bradom, nosio je skraćenu pušku, istu onakvu kakvu je sada držao Luis. Šerif, koji nije imao vidljivog oružja. I Džekson, stariji crnac s plavim rancem. Osim toga, Dži Ar i Dži Bi, mladi blizanci, mogli su svakog trenutka da se pojave sa svojim jeftinim pištoljčićima.

Luis potrča uz stepenice, spotače se, promaši stepenik i pade na odmorište drugog sprata. Sačmara opali s pet metara daljine. Nešto pocepa Luisu kožu na temenu i obrazu. Blokirala sam bol, ali sam ga naterala da nadlanicom opipa obraz i levo uho. Uha nije bilo. Luis ispruži ruke i opali iz puške u pravcu bleska.

Jebiga', povika jedan crni glas. Mislim da je bio Lirojev.

Pištolj opali iz suprotnog pravca; metak je pogodio Luisa u list i zabo se u ogradu stepeništa. Naredila sam mu da potrči u pravcu iz kog je došao metak. Napunio je pušku oslonivši je na grudi. Neko protrča mraćnim hodnikom ispred njega, bučno se saplete i pade. Luis zastade, uoči senku svetliju od pozadine i podiže pušku. Prilika se otkotrlja u crni pravougaonik vrata baš kad je Luis opalio. Blesak otkri momka po imenu Marvin kako se kotrlja i nestaje još dok su letele iverke dovratka.

Luis napuni pušku, pruži je iza ugla i pritisnu obarač. Ništa. Repetirao je i ponovo opalio. Ništa. Naredila sam mu da baci beskorisnu sačmaru baš kad je ponovo blesnula cev revolvera. Metak je snažno pogodio Luisa u levi deo ključnjače i okrenuo ga na mestu. Luis udari u zid i skliznu na pod, usput vadeći pištolj dugačke cevi. Usledio je još jedan pucanj, visoko, i pogodio zid metar iznad Luisove glave. Pomogla sam mu da nacilja pažljivo, veoma pažljivo, u pravcu bleska.

Pištolj nije opalio. Luis uze da petlja oko kočnice, pronađe je i spusti. Opalio je dva puta prema uglu, a onda se zakotrljao nalevo, preko mrtve ruke, i uspravio na noge.

Udario je u nekoga i izgubio vazduh kao i taj drugi kad su obojica udarili u zid. Po veličini sam znala da je to šerif. Podigla sam pištolj tako da mu je dodirnuo grudi.

Svetlo nam je eksplodiralo u oči. Luis ustuknu, a meni se u očima skameni slika šerifa kako pritiska elektronski blic na fotoaparatu. Blesnulo je ponovo, i ponovo. Luis je treptao pokušavajući da razbistri vid,aja sam ga okrenula ka istinskoj pretnji. Ispružio je pištolj, ali bilo je kasno; još dok smo se okretali i škiljili kroz plavu izmaglicu, vođa bande je čučnuo stežući teški pištolj obema rukama i zapucao.

Nisam osetila bol, nego snažan udarac kad je prvi metak pogodio Luisa među noge, a drugi mu se zario u grudi uz zvuk lomljenja rebara. I dalje bih ga Upotrebljavala da ga treći metak nije pogodio u lice.

Nešto je glasno zahujalo i izgubila sam kontakt. Kao i uvek kad osetim smrt nekoga koga Upotrebljavam, i sada sam se uznemirila, kao da je neko u pola telefonskog razgovora prekinuo vezu.

Odmorila sam se trenutakdva, osećajući samo šištanje grejalice, mrljama išarano lice dečaka i sada sasvim čujni šapat lutaka u dečjoj sobi. ,,Melam\ vikale su mi. „Melani, opasnoje. Slušaj nas.“

Slušala sam još dok sam skretala svoju pažnju na Vinsenta.

Buka u dnu kuće koja je zaudarala na ugalj gotovo je prestala. Devojka nije imala kuda.

Osetila sam kako adrenalin struji kroz Vinsentovo snažno telo dok je ustajao, podizao smrtonosnu kosu u ravnotežu i polako kretao ka devojci kroz mrak.

DVADESET DEVET

Džermantaun

Ponedeljak, 29. decembar 1980.

Sola Laskog operisali su u ponedeljak po podne. Bio je bez svesti dvadesetak minuta, i još oko sat vremena kao u magli. Kad je postao svestan svoje okoline - ista mala ćelija u kojoj je boravio od nedelje ujutru - pomerio je zavoj i pogledao rez.

Zasekli su mu mišić leve podlaktice, oko osam centimetara iznad izbledelog istetoviranog logoraškog broja. Sve je bilo izvedeno u skladu s pravilima hirurgije, i rana je bila pažljivo ušivena. Uprkos postoperativnom bolu i otoku, Sol je razaznao grudvu koje tu pre nije bilo. Ubacili su mu nešto velićine debljeg novčića pod veliki mišić podlaktice. Sol je namestio zavoj i legao na leđa.

Imao je dosta vremena za razmišljanje. Iznenadio se što ga u nedelju ujutru nisu pustili ili ga upotrebili u nekom cilju. Bio je siguran da su ga doveli natrag u Filadelfiju iz nekog razloga.

Helikopter se spustio u udaljeni kraj velikog aerodroma. Solu su vezali oči i odveli ga u limuzinu. Po zaustavljanju, kretanju, prigušenim uličnim zvucima, bio je siguran da se voze kroz delove grada u kojima vlada gužva. Jednom je čuo brujanje metalnog mosta pod točkovima.

Pre nego što su stali limuzina je malo skakutala po neravnom tlu. Da nije bilo gradske buke - udaljene sirene, povika, buke voza koji ubrzava - Sol bi pomislio da su negde na selu. Znači, nisu u selu, nego u otvorenom, blatnjavom, neravnom delu grada. Prazan plac? Građevina? Park? Prešao je tri koraka, a onda su ga proveli kroz vrata, desno u uzani hodnik, ponovo desno. Dvaput je udario u zid i nešto u njegovoj čvrstoći i odjecima u uskoj sobi navelo ga je da pomisli da je u kamp prikolici ili u kući na točkovima.

Ćelija nije bila stroga i zastrašujuća kao ona u Vašingtonu. Imala je ležaj, hemijski toalet, malu ventilacionu rešetku kroz koju su dopirali prigušeni glasovi i povremeni smeh. Čudno kako je ljudski organizam u stanju da se prilagodi gotovo svim uslovima, ali Sol nikad nije uspeo da se privikne na makar jedan dan bez čitanja. Setio se kako je njegov otac u Lođu preuzeo na sebe popisivanje raspoloživih knjiga i stvaranje nekakve pozajmne biblioteke. Ponekad su oni koje su odvozili u logore nosili te knjige sa sobom, i Solov otac bi s uzdahom precrtavao te naslove, ali obično su umorni muškarci i žene tužnih očiju svečano vraćali knjige, ponekad obeležene na mestu gde su stali. „Završićete knjigu kad se vratite", govorio je Solov otac, a Ijudi bi klimali glavom.

Dvatri puta došao je Kolben i s pola srca sprovodio saslušanje, ali Sol je osetio pomanjkanje zanimanja kod njega. Kao i Sol, Kolben je čekao. Svi su u naselju prikolica čekali, Sol je to osećao. Šta su čekali?

Vreme je provodio razmišljajući. Mislio je o Oberstu, o Melani Fuler, o Kolbenu, o Barentu i o nepoznatim ostalima. Godinama je naporno radio na osnovu temeljne i sudbonosne greške. Mislio je da će, ako shvati psihologiju ovog zla, moći da ga izleči. Shvatio je da je tragao za Oberstom ne samo iz sopstvenih nejasnih ličnih razloga, nego i zbog iste one oduševljene naučničke radoznalosti koja navodi imunologe u centrima za kontrolu bolesti da pronalaze i izoluju nove smrtonosne viruse. To je zanimljivo. Intelektualno podsticajno. Pronađi, shvati, izleči.

Ali za ovu kugu nema antitela.

Sol je godinama znao za teorije i istraživanja Lorensa Kolberga. Kolberg je svoj život posvetio proučavanju etičkog i moralnog razvoja. Psihijatrima ogrezlim u posleratne psihoterapeutske teorije Kolbergova razmišljanja činila su se jednostavnima, gotovo detinjastima, ali Sol je, ležeći u ćeliji i slušajući šapat ventilacije, shvatio koliko u ovoj situaciji Kolbergova teorija moralnog razvoja ima smisla.

Kolberg je otkrio sedam nivoa moralnog razvoja, navodno jednakih u različitim kulturama, razdobljima i mestima. Prvi nivo je suštinsko dete; ono ne razlikuje dobro i zlo, njegova dela su podstaknuta željama i potrebama i ograničena isključivo negativnim stimulansima, njegovi etički sudovi su klasično nerazvijeni, zasnovani na zadovoljstvu i bolu. Na drugom nivou ljudi reaguju na „dobro i zlo“ prihvatajući autoritet moći. Odrasli znaju najbolje. Osoba na trećem nivou opsednuta je pravilima. „Slušao sam naređenja.“ Etiku četvrtog nivoa određuje većina. Osoba na petom nivou posvećuje svoj život stvaranju i odbrani zakonskih prava koja najbolje služe najširem opštem dobru, čak i odbrani onih čije stavove ne može da prihvati. Osobe petog nivoa su najbolji pravnici Lige za zaštitu građanskih prava. Sol je poznavao dosta takvih osoba u Njujorku. Osobe na šestom nivou u stanju su da prevladaju opsednutost zakonom petog nivoa i da se usredsrede na opšte dobro i više etičke realnosti zanemarivši nacionalne, kulturne i društvene granice. Ljudi na sedmom nivou reaguju isključivo na opšta načela. Primeri sedmog nivoa su povremene pojave osoba kao što su Isus, Gandi i Buda.

Kolberg nije bio ideolog. Sol ga je video nekoliko puta i uživao je u njegovom dečačkom smislu za humor, a istraživač je uživao da ukazuje na jednostavne paradokse koji nastaju iz njegove moralne hijerarhije. Amerika je, rekao je Kolberg na jednoj zabavi na koledžu Hanter, nacija petog nivoa. Zamislili su je i osnovali najneverovatniji praktični ljudi šestog nivoa u istoriji sveta, a naseljavaju je uglavnom Ijudi trećeg i četvrtog nivoa. Kolberg je naglašavao da u donošenju svakodnevnih odluka često postupamo niže od svog najvišeg moralnog nivoa, ali da nikad n epremašamo svoj nivo moralnog razvoja. Kolberg je tužno ukazivao na neizbežnu propast svih načela svoje teorije. Hristos je predao svoje nasleđe Pavlu, osobi trećeg nivoa, a Budu predstavljaju pokolenja sveštenika nesposobnih da se uzdignu iznad nivoa šest, a i taj dostignu retko.

Kolberg se nikada nije šalio jedino sa svojim kasnijim radovima. Otkrio je - na sopstveno zaprepašćenje i nevericu, koji su izbledeli do šokiranog prihvatanja - da postoji i nulti nivo. Postoje Ijudska bića ispod fetalnog nivoa, koja nemaju nikakav osećaj za moral; čak ni bol i zadovoljstvo nisu pouzdani vodiči za ove ljude - ako su uopšte ljudi.

Čovek na nultom nivou može da priđe svom sugrađaninu na ulici, ubije ga bez ikakvog razloga i udalji se bez tračka griže savesti, uopšte ne misleći o svom delu. Ljudi nultog nivoa ne žele da budu uhvaćeni i kažnjeni, ali ne zasnivaju svoje postupke na izbegavanju kazne. Ipak, oni nisu primer ljudi kod kojih zadovoljstvo zbog zabranjenog zločina prevagnjuje nad strahom od kazne. Oni ne razlikuju zločin od svakodnevnih poslova, oni su moralno slepi. Stotine istraživača proverile su Kolbergovu hipotezu, ali podaci su delovali čvrsto, a zaključci uverljivo. U svakom vremenu, u svakoj kulturi, jedan do dva procenta stanovništva na nultom je nivou ljudskog moralnog razvoja.

Po Sola su došli u ponedeljak po podne. Kolben i Hejns su ga držali dok mu je treći čovek davao injekciju. Za tri minuta izgubio je svest. Kad se probudio, s glavoboljom i bolnom desnom rukom, otkrio je da su mu ubacili nešto u meso.

Sol je pogledao ranu, slegnuo ramenima i okrenuo se da razmisli.

U utorak, nije znao tačno u koje doba, pustili su ga. Hejns mu je vezivao oči dok je Kolben govorio: „Pustićemo te. Ne smeš da se udaljiš od mesta na kom te ostavimo više od šest blokova. Ne smeš da telefoniraš. Neko će ti se;obratiti da ti kaže šta dalje da radiš. Ne smeš da razgovaraš ni sa kim ko te nije prvi oslovio. Ako prekršiš bilo koje od ovih pravila, to će se teško odraziti na Arona, Deboru i decu. Da li si ovo potpuno razumeo?“

,,Jesam.“

Odveli su ga do limuzine. Vožnja je trajala manje od pet minuta. Kolben je skinuo Solu povez i gurnuo ga kroz otvorena vrata.

Sol je stajao na ivičnjaku i glupavo treptao na slabom popodnevnom svetlu. Prekasno je pogledao da bi razaznao registarski broj limuzine koja se udaljavala. Sol zakorači unazad, udari crnkinju koja je nosila torbu za kupovinu, izvini joj se. Nije mogao da suzbije osmeh. Išao je uskim trotoarom, upijao svaku sitnicu popločane gradske ulice, oveštale radnje, sive oblake... novine koje je vetar zalepio za zeleni bakarni stub ulične svetiljke. Hodao je brzo, ne obraćajući pažnju na bol u levoj ruci, prešao ulicu na crveno, blesavo mahnuo ljutitom vozaču tramvaja. Bio je SLOBODAN.

Znao je da je njegova sloboda samo privid. Neki prolaznici svakako ga posmatraju, slede. U ponekim automobilima i kombijima na ulici bez sumnje sede smrknuti ljudi u tamnim odelima i šapuću u radiopredajnike. U grudvi na njegovoj mišici sigurno je predajnik ili eksplozivna naprava. Ili oboje. To nije ni bilo važno.

Solovi džepovi bili su prazni, pa je prišao prvom čoveku kog je ugledao - krupnom crncu u iznošenom kratkom crvenom kaputu od debele vune - i zamolio ga za novčić od četvrt dolara. Crnac se zagledao u čudnovatu bradatu prikazu, podigao ogromnu šaku kao da će mahnuti i oterati Sola, a onda je zatresao glavom i pružio mu novčanicu od pet dolara. „Nađi pomoć, brate“, progunđao je div.

Sol je ušao u kafeteriju na uglu, rasitnio novčanicu i s telefona iz predvorja pozvao izraelsku ambasadu u Vašingtonu. Nisu mogli da ga povežu s Aronom Eškolom, niti s Levijem Kolom. Sol reče svoje ime. Službenica nije čujno vrisnula, ali je rekla promenjenim tonom: ,,Da, doktore Laski. Ako možete da sačekate malo, sigurna sam da bi gospodin Koen voleo da porazgovara s vama.“

„Zovem iz javne govornice u Filadelfiji, Pensilvanija", reče Sol i dade joj broj. „Nemam sitriiša, možete li vi mene da pozovete kako bi linija ostala otvorena?“

,,Naravno“, reče telefonistkinja izraelske ambasade.

Sol spusti slušalicu. Telefon je zazvonio, slušalica je zazujala kad se Sol javio, a onda je veza zamrla. Sol stade kod drugog aparata, pokuša da pozove ambasadu na njihov račun, i ču kako i druga linija umire.

Izašao je na pločnik i krenuo bez cilja. Modi i njegova porodica su mrtvi. Sol je i ranije verovao u to, ali sada je bio siguran. Sada mu niko ne može ništa. Sol stade i pogleda oko sebe pokušavajući da opazi agente koji ga prate. Na ulici je bilo malo belaca, ali to nije značilo ništa; FBI ima i crne agente.

Privlačan muškarac u skupom kaputu od kamelhara prešao je ulicu i prišao Solu. Bio je krupan, snažnog tela, imao je širok osmeh i velike tamne naočari sa ogledalima na staklima. U ruci je držao skup kožni kofer za spise. Nasmešio se kao da poznaje Sola, stao, skinuo rukavicu od jelenske kože i pružio mu ruku. Sol se rukovao s njim.

„Dobro došao, mali moj pionu“, reče čovek na savršenom poljskom.„Vreme je da se pridružiš našoj igri.“

„Ti si Oberst.“ Sol oseti u sebi čudnovato meškoljenje i mreškanje. Zatresao je glavom i osećaj je donekle oslabio.

Crnac se osmehnu i reče na nemačkom: „Oberst. Časna titula koju odavno nisam čuo.“ Stao je ispred restorana Horn i Hadart i pokazao rukom. „Jesi li gladan?“

„Ubio si Frensisa."

Crnac zamišljeno protrlja obraz.„Frensis? Bojim se da ne... oh, da. Mladi detektiv. Pa...“ Nasmešio se i odmahnuo glavom. „Dođi, vodim te na kasni ručak.“

„Znaš da nas posmatraju", reče Sol.

„Naravno. A mi posmatramo njih. Što nije najkorisnija delatnost ni u najbolje moguće vreme." Otvorio je vrata. „Posle tebe“, rekao je na engleskom.

„Zovem se Džensen Luhar“, reče crnac kad su seli za sto u gotovo praznom restoranu. Naručio je hamburger sa sirom, prženi crni luk i napitak od vanile. Sol je zurio u šolju kafe.

„Zoveš se Vilhelm fon Borhert“ reče Sol. „Ako je Džensen Luhar ikada i postojao, uništen je.“

Džensen Luhar kratkim pokretom skide tamne naočari. ,,U ovom trenutku to je jezičko pitanje. Uživaš li u igri?“

,,Ne. Da li je Aron Eškol mrtav?"

„Tvoj nećak? Da, bojim se da jeste.“

„Njegova porodica?“

,,I oni su preminuli."

Sol duboko udahnu. ,,Kako?“

„Koliko ja znam, tvoj gospodin Kolben poslao je svog ljubimca Hejnsa i još neke ljude u kuću tvog nećaka. Izbio je požar, ali sam prilično siguran da je nesrećna porodica bila mrtva pre nego što je planulo.“

,,Hejns!“

Džensen Luhar srknuo je piće kroz dugu slamku. Zatim je odgrizao povelik zalogaj hamburgera, otmeno obrisao usta i nasmešio se. ,,Vi igrate šah, doktore." To nije bilo pitanje. Luhar ponudi Solu krišku prženog luka. Sol je samo zurio u njega. Luhar proguta luk i reče: „ Ako imate ikakve sklonosti ka toj igri, doktore, sigurno umete da cenite ovo što se sada dešava.“

„Sve ovo je za tebe samo igra?“

„Naravno. Posmatrati je drugačije značilo bi shvatati sebe i život suviše ozbiljno.“

„Pronaći ću te i ubiću te“, reče Sol tiho.

Džensen Luhar klimnu glavom i odgrize još jedan zalogaj hamburgera. „Kad bismo se sreli lično, sigurno bi pokušao. Sada nije važno šta ti želiš.“

„Kako to misliš?“

„Hoću da kažem kako te je uvaženi predsednik onoga što se uvijeno naziva Ostrvskim klubom, izvesni gospodin K. Arnold Barent, uslovio radi samo jednog cilja - da ubiješ filmskog producenta kog svet već smatra mrtvim.“

Sol srknu hladnu kafu da prikrije zbunjenost.„Barent mi nije ništa učinio.“

„Naravno da jeste“, reče Luhar.„Zbog čega drugog bi se sastao s tobom licem u lice? Šta misliš, koliko je trajao vaš razgovor?“

„Nekoliko minuta", reče Sol.

„Pre će biti nekoliko sati. Uslovio te je iz dva razloga - da me ubijeŠ čim me vidiš i da nikada ne budeš pretnja njemu lično.“

„Šta hoćeš da kažeš?"

Luhar pojede poslednji zalogaj. „Predlažem ti jednostavnu igru. Zamisli gospodina Barenta, a onda zamisli sebe kako nasrćeš na njega.“

Sol se namršti, ali učini kako mu je rečeno. Kad se setio Barenta onakvog kakvog ga je poslednji put video - opuštenog, preplanulog, u stolici na brodskom balkonu što gleda ka pučini - iznenađeno je u sebi osetio mešavinu prijateljstva, zadovoljstva i odanosti. Naterao je sebe da zamisli kako udara Barenta, kako zamahuje pesnicom prema tim glatkim, privlačnim crtama...

Sol se previ od iznenadnog bola i mučnine. Dahtao je, na ivici povraćanja. Hladan znoj izbio mu je po čelu i obrazima. Potražio je rukom čašu s vodom i stao grčevito da guta misleći na nešto drugo, polako razvezujući čvor u stomaku.

,,Zanimljivo,ja?“, reče Luhar. ,,U tome je najveća snaga gospodina Barenta. Niko ko je proveo malo vremena s njim ne poželi nikada da mu nanese zlo. Služenje gospodinu Barentu je izvor zadovoljstva mnogima."

Sol ispi vodu i salvetom obrisa znoj sa čela. „Zašto se boriš protiv njega?"

„Protiv njega? Ne, ne, dragi moj pionu. Ne borim se protiv njega, igram protiv njega.“ Luhar pogleda naokolo. ,,Do sada nisu imali mikrofone dovoljno blizu da slušaju naš razgovor, ali za koji minut jedan kombi će se parkirati napolju i više nećemo imati privatnost. Vreme je da krenemo u šetnju."

,,A ako neću?“

Džensen Luhar slegnu ramenima. ,,Za nekoliko sati igra će postati zaista zanimljiva. U njoj i ti imaš ulogu. Ako želiš da učiniš nešto ljudima koji su eliminisali tvog nećaka i njegovu porodicu,omoći če ti da pođeš sa mnom. Nudim ti slobodu... makar slobodu od njih.“

„Ali ne od tebe?“

„Ni od tebe samog, dragi pionu. Hajde, hajde, vreme je za odluku.“

„Jednog dana ću te ubiti“, reče Sol.

Luhar se isceri, navuče rukavice i stavi tamne naočari. „Ja, ja. Ideš li?“

Sol ustade i pogleda kroz prozor. Zeleni kombi prilazio je ivičnjaku. Sol pođe napolje za Džensenom Luharom.

Ulice uz Aveniju Džermantaun su uske i protivrečne. Visoke mršave zgrade nekada su možda bile ljupke - podsećale su Sola na uske kuće u Amsterdamu. Sada su bile prenatrpana sirotinjska obitavališta. Mali lokali i kancelarije nekada su možda bili središte prave zajednice - male delikatesne radnje, sićušne piljarnice, porodične obućarske radionice, nevelike firme. Sada su u izlozima reklamirale mrtve muve. Neki lokali pretvoreni su u jeftine stanove; prljava trogodišnja devojčica stajala je u jednom izlogu pritiskajući obraz i čađave prste na staklo.

„Kako to misliš ’igraš’ protiv Barenta?" upita Sol. Pogledao je preko ramena, ali nije opazio zeleni kombi. To nije ni bilo važno; Sol je bio uveren da su i dalje pod prismotrom. Tražili su Obersta.

„Igramo šah“, reče Luhar. Okrenuo se i Sol vide svoje lice u odrazu na staklima njegovih naočara.

,,A ulog su naši životf, reče Sol. Očajnički je pokušavao da smisli kako da navede Obersta da kaže gde se nalazi.

Luhar se nasmeja otkrivši široke bele zube. ,,Ne, ne mali moj pionu“, reče na nemačkom. „Vaši životi ne znače ništa. Pobednik će stvarati pravila igre, ništa manje.“

„Igre?“, ponovi Sol. Skrenuli su u još jednu sporednu ulicu. Nigde nije bilo nikoga osim jedne stare crnkinje koja je izlazila iz praonice rublja.

„Svakako znaš za Ostrvski klub i njegove godišnje igre?“, reče • Oberst. „Herr Barent i ostale kukavice plašile su se da me pozovu. Znali su da bih zahtevao šire ciljeve igre. Nešto što bi odgovaralo rasi Ubermenchen[14].“

„Zar ti nije bilo dosta toga u ratu?“

Luhar se ponovo isceri. „Želiš da me izazoveš", reče tiho. „Glupa namera.“ Stali su ispred ružne zgrade od betonskih blokova pored perionice. „Odgovor je ’ne“, reče. „Nije mi bilo dosta toga u ratu. Ostrvski klub smatra da ima nekakvo pravo na moć zato što ima uticaja... na vođe, nacije, privredu. Uticaj.“ Luhar pljunu na pločnik. „Kad ja postavim pravila igre, videće šta istinska moć može da učini. Svet je parče trulog mesa prepunog crva, pionu. Očistićemo ga vatrom. Pokazaću im kako se igra vojskama umesto prezira dostojnim bednim surogatima. Pokazaću im kako je to kada grad umire zbog gubitka jedne figure, kako se čitave rase hvataju i iskorištavaju za projekte po volji onoga koji Upotrebljava. I pokazaću im šta znači igrati ovu igru u svetskim razmerama. Svi ćemo umreti jednog dana, pionu, ali gospodin Barent nikako da uvidi kako nema razloga da svet postoji i posle nas.“

Sol stade i zagleda se. Hladan vetar trzao mu je kaput tako da se Sol ježio.

„Stigli smo“, reče Luhar, izvadi privezak s ključevima i otključa vrata bezoblične građevine. Zakoračio je u mrak i mahnuo Solu. „Ideš li, pionu?“

Sol proguta knedlu. „Luđi si nego što sam i sanjao“, prošaputa. Luhar klimnu glavom. „Možda“ reče tiho. „Ali ako pođeš sa mnom, pružiću ti priliku da nastaviš s igrom. Na žalost, ne s velikom igrom. U njoj nemaš mesta, ali tvoje neizbežno žrtvovanje omogućiće da se ona nastavi. Ako sada pođeš sa mnom... od svoje volje... uklonićemo prepreke kojima te je gospodin Barent okovao, tako da ćeš nastaviti da mi služiš kao odani pion.“

Sol je stajao na hladnoći stežući pesnice; osetio je bol u podlaktici gde mu je pulsirao hirurški umetak. Stupio je u tamu.

Luhar se nacerio i navukao rezu na vrata. Sol zatrepta na mutnoj svetlosti. Prizemlje je bilo prazno, na pođu velikog skladišnog prostora bila je samo piljevina i daske za utovar. Luhar pokaza rukom i Sol krenu na sprat.

„Gospode bože“, reče Sol. Na spratu je pod slabim svetlom što se cedilo kroz prljavi krovni prozor video sto i četiri stolice. Dve su zauzimali nagi leševi.

Sol priđe bliže i pregleda tela. Bila su hladna i uhvaćena u stisak mrtvačke ukočenosti. Jedno je pripadalo crncu građenom otprilike poput Luhara. Oči su mu bile otvorene i prevučene mrenom smrti. Drugi mrtvac bio je belac, nekoliko godina stariji od Sola, bradat i proćelav. Usta su mu bila otvorena. Sol opazi popucale kapilare na obrazima i nosu, koji su govorili o poodmaklom alkoholizmu.

Pogledao je Luhara kako skida svoj skupi kaput od kamelhara.„Naši dvojnici?“, reče Sol.

,,Naravno“, odgovori Oberst kroz Luhara. „Već sam uklonio veći deo prinude koju ti je herr Barent smestio u um. Jesi li spreman da nastaviŠ, pionu?“

„Jesam“, reče Sol. Spreman da i dalje tražim nacin da te ubijem, pomislio je.

,,Odlično“, reče Luhar i pogleda na sat. „Imamo oko pola sata pre nego što gospodin Kolben odluči da nam se pridruži. To bi trebalo da bude dovoljno.“ Spustio je kofer na sto blizu leve ruke crnog leša. Kad ju je otvorio, Sol vide da je puna istog eksploziva koji je Harington nosio na sebi.

„Dovoljno za šta?“, upita ga.

,,Za pripreme. Ova zgrada ima neubeleženi prostor ispod poda koji je povezuje sa podrumom susedne. Podrum susedne zgrade povezan je s gradskim starim sistemom odvoda vode za slučaj oluje. Odvešće nas svega jedan blok dalje, ali izaći ćemo van prvog kruga prismotre. Mene čekaju kola. Ti slobodno idi gde god želiš.“

„Toliko si pametan da mi se povraća", reč Sol. „Ovo neće upaliti.“

„Je li?“ Luhar podiže guste obrve.

Sol skide kaput i zavrnu rukav. Na zavoju je bila svetla žuta mrlja od melema kojim su namazali ranu. „Nešto su mi ubacili juče. Pretpostavljam da je to radiopredajnik

„Naravno da jeste“ reče Luhar. Izvadio je iz kofera zeleni zamotuljak i odmotao platno. Na slabom svetlu zasijali su boca joda i hirurški instrumenti. „Postupak ne bi trebalo da traje duže od dvadeset minuta, je li tako?“

Sol podiže skalpel spakovan u sterilnu navlaku.„A ti ćeš imati čast da ga obaviš, pretpostavljam.“

„Ako želiš“, kaza Luhar, ,,ali moram da naglasim da nemam nikakvog medicinskog obrazovanja.“

„Znači, zadovoljstvo će biti moje“, reče Sol. Pogledao je u kofer, a onda u Luhara.„Nema špriceva? Nema lokalnih anestetika?"

U tamnim naočarima Džensena Luhara odražavala se cela prostorija. „Nažalost, nema. Koliko vam vredi sloboda, doktore Laski?“

,,Vi ste ludi, herr Obersf, reče Sol. Seo je za sto, poređao instrumente i privukao bocu s jodom.

Luhar izvadi sportsku torbu ispod stola.„Prvo ćemo se presvući“, reče.„Za slučaj da ti kasnije ne bude do toga.“

Kad su obukli svoju odeću na leševe, i Sol ostao u malo preširokim farmerkama, crnom džemperu s rol kragnom i teškim cipelama za broj premalim, Luhar reče: „Imamo još oko osamnaest minuta, doktore."

,,Sedi“, reče Sol.„Objasniću ti precizno šta treba da uradiš ako se onesvestim." Iz čiste kese izvukao je gazu i zavoje. „Ti ćeš morati da ušiješ.“

„Šta god vi kažete, doktore."

Sol odmahnu glavom, za trenutak podiže pogled ka krovnom prozoru, a onda pogleda dole i jednim jedinim sigurnim pokretom skalpela načini početni rez.

Nije se onesvestio. Jeknuo je dvaput, a kad su žice predajnika bile odvojene od mišića, nagnuo se i povratio. Luhar je zatvorio ranu grubim šavovima i flasterom, zavio je gazom i pomogao polusvesnom psihijatru da navuče debelu jaknu. „Kasnimo pet minuta", prosiktao je. ,,Požuri.“

U betonskom podu ispod dasaka u uglu bio je skriven kapak. Dok ga je Luhar otvarao, Sol je čuo brujanje helikoptera i udaljeno lupanje. ,,Hajde!“, prošištao je krupni crnac u teskobnom mraku. Sol je pokušao da puzi, jeknuo kad mu je u ruci planuo bol i pao. Ogromna eksplozija iznad njih zatresla je zemlju i bacila prašinu i paučinu po Solovoj kosi i licu. ,,Brže!“, šapnu Luhar i gurnu Sola ispred sebe.

Naišli su na otpale cementne blokove. Luhar ih šutnu, povuče Sola na noge u mračnom podrumu koji je zaudarao na memlu i stare novine, i uze da ga gura. Provukli su se između rešetke i cigala i ponovo se spustili na sve četiri. Solove šake i kolena tonuli su u ledenu vodu i dodirivali u tami nešto glatko i ljigavo. Pokušavao je da podigne levu ruku i tako da puzi. Dva puta se okliznuo i udario levim ramenom. Jakna mu se natopila vodom. Luhar se smejao i gurao ga otpozadi. Sol je žmurio i mislio na Sobibor, na urlike gomile, na tišinu Šume sova.

Najzad su mogli da ustanu. Luhar je išao prvi, prešao stotinak koraka, skrenuo levo u uži hodnik i zastao ispod rešetke. Snažne mišice su mu se napele dok je dizao gvozdenu prepreku. Sol je škiljio na sivom svetlu, trudeći se da odagna vrtoglavicu, a ruku je gurnuo u džep da napipa skalpel koji je sakrio dok je Luhar podešavao vremensku napravu u koferu.

,,Ah, evo“, reče Luhar zadihano i gurnu rešetku u stranu. Sako mu je bio raskopčan, videli su mu se stomak i grudi pod tankom košuljom. Sol se nape i polete napred držeći skalpel, ciljajući negde u blizinu Luharove kičme.

Leva ruka Džensena Luhara polete naniže, ogromna šaka uhvati Solovu podlakticu i oštrica stade deset centimetara od crnčevog pleksusa. ,,C-cc“, reče Luhar. Bridom desne ruke udario je Sola u raskrvavljenu levicu. Sol zadahta i pade na kolena; u suženom vidnom polju zaigrali su mu crveni krugovi. Luhar nežno uze skalpel iz Solove mlitave desne šake.„Nisi dobar, mein kleine Jude“, šapnu crnac. „Auf Wiedersehn.“

Svetla je za trenutak nestalo. Luhar je izašao. Sol je klečao u mraku nekoliko minuta, oslonivši čelo na hladan kamen i vodu, trudeći se da ostane budan. Zašto?, mislio je. Zašto bi ostao budan? Odremaj malo.

Zaveži, prodrao se na samog sebe.

Posle čitave večnosti ustao je, podigao zdravu ruku do rešetke iznad glave i pokušao da se izvuče. Tek iz petog pokušaja uspeo je da izađe na sunce. Farmerke su mu bile mokre od padanja u vodu.

Odvod je vodio u prostor iza metalnog kontejnera za smeće, nekoliko metara niz uski prolaz između dve zgrade. Sol nije prepoznao ulicu na koju je isteturao. Kuće u nizu pružale su se uz dugačko brdo.

Prešao je pola bloka pre nego što ga je obuzela vrtoglavica. Stao je i uhvatio se za levu ruku. Rana se otvorila. Krv mu je natopila debeli rukav, kapala mu niz ruku i uprljala mu levu stranu jakne. Osvrnuo se prema mestu gde je izašao i nasmejao se videvši jasan trag grimiznih kapi. Stegao je ruku i naslonio se na izlog napuštene prodavnice. Pločnik se dizao i spuštao poput palube brodića na nemirnom moru.

Spuštao se mrak. Snežne pahulje svetlucale su poput svitaca pod udaljenim uličnim svetiljkama. Krupna tamna prilika silazila je ulicom sa Solove strane. Sol zatetura unazad u vrata radnje, skliznu niz grubi zid, privuče kolena grudima i potrudi se iz sve snage da bude nevidljiv kao svaki pijanac koji traži sklonište.

Baš kad je čovek polako prolazio pored njega, Sol oseti kako mu nešto drugo kida mišiće leve ruke. Stegao je ruku i glasno zaškrgutao zubima. Čovek je prolazio noseći nešto teško i metalno u desnoj ruci.

Sol oseti kako tama pobeđuje još dok su teški koraci zastajai metardva niže, a onda se polako vratili. Sol se prevrnu na levi bok i neodređeno oseti da je udario glavom u vrata. Leva ruka mu je gorela, osećao je kako mu krv natapa šaku i zglob.

Mlaz svetla baterijske lampe zabode mu se u oči. Krupni muškarac se nagnu nad njim, zaklonivši ulicu, svet. Sol stegnu desnu šaku boreći se da ga ne odnese zaošijani vrtlog nesvestice. Teška ruka ga uhvati za desno rame.

„Gospode bože“, reče spori poznati glas.„Sole, jesi li to ti?“

Sol klimnu i oseti da mu glava pada napred, bradom na grudi. Zmurio je dok je meki glas govorio nešto što nije razumeo, dok su ga snažne ruke šerifa Bobija Džoa Džentrija podizale i nosile lako kao da nose usnulo dete.

TRIDESET

Džermantaun

Utorak, 30. decembar 1980.

Džentri se pitao da li gubi razum. Dok je žurio natrag u Omladinski dom, žalio je što je Sol u nesvesti, pa ne može s njim da porazgovara o tome. Džentriju se činilo da je svet postao paranoidna nočna mora u kojoj su se uzročnoposledične veze sasvim iskidale.

Blizanac zvani Dži Bi zaustavio je Džentrija pola bloka od Doma. Šerif se zagledao u otvor cevi malog pištolja i prasnuo: „Pusti me da prođem. Marvin zna da se vraćam.“

„Aha, ali ne zna da nosiš sa sobom mrtvog belca.“

„Nije mrtav i možda može da nam pomogne. Ako ipak umre, pobrinuću se da Marvin okrivi tebe. A sad me pusti da prođem."

Dži Bi je oklevao, Jebi se, krmak“, rekao je najzad, ali se sklonio.

Džentri je do kuće prošao još tri straže. Marvin je proširio bezbednosnu zonu za sto metara u svakom pravcu. Svako nepoznato vozilo u krugu trebalo je gađati zapaljivim napravama ako se ne skloni. Zeleni kombi s dva belca napred i ko zna koliko još ljudi pozadi proveo je pola minuta razmatrajući Lirojev ultimatum pre nego što se odvezao punom brzinom. Možda ih je na to navela otvorena litarska boca benzina u Lirojevoj desnoj ruci.

Ponedeljak uveče bio je uvod u košmar.

Marvin i ostali vratili su se u Omladinski dom kroz dvorišta i prolaze između kuća. Liroj je krvario iz desetak rana od sačme, a svi su osim Marvina bili histerični posle bitke u mračnoj stambenoj zgradi. Doneli su Kelvinovo i Trautovo telo u Dom, a Marvin je nameravao da pošalje Džeksona ili Tejlora natrag kamionom Džima Vudsa, ali zbrka u koju su se vratili odložila je sve planove za nekoliko sati. Kad su, nešto pre svitanja, najzad poslali kamion, pet leševa je nestalo, a ostale su samo bezimene lokve krvi na drugom i trećem spratu. U zgradi nije bilo nijednog policajca.

Omladinski dom bio je prava ludnica kad su se vratili. Pucalo se u svaku senku. Neko je ugasio napuštene automobile, ali dim je još visio nad naseljem poput oblaka smrti.

„Bio je ovde, čovek, Bela Zver je bila ovde, mislim u Domu, ubio je Vudsa i udario Karu baš jako, a Radži ga je video kako juri ribu što je slikala preko dvorišta, čovek, i...“, brbljao je Tejlor kad je grupa stigla.

„Gde je Kara?" zaurla Marvin. Džentri je tada prvi put čuo mladića da viče.

„Kara je gore“, rekao je Tejlor,„na madracu iza zavese. Ozbiljno je povređena.“ Džentri je pošao za njima na sprat. Veći deo bande stao je i zagledao se u Vudsovo obezglavljeno telo na stolu za bilijar, ali Marvin i Tejlor su otišli pravo kod Kare. Ležala je bez svesti, a četiri devojke su se brinule o njoj.

,,Ne izgleda dobro", reče Džekson. Prelepo Karino lice bilo je gotovo neprepoznatljivo, na čelu je imala ogroman otok, a oči su joj potamnele od krvi.„Trebalo bi je odvesti u bolnicu. Puls i pritisak su joj slabi.“

„Hej, čovek“, pobuni se Liroj pokazujući desnu ruku i nogu prepune crvenih kružića. ,,I ja sam ranjen. Pusti me da pođem s tobom da me zakrpe i...“

„Ostaješ ovde\odseče Marvin.„Okupi one šupčine. Niko da nije prišao Domu na pola bloka, kapiraš? Kaži Eduardu i Šermanu da otrče u Dogtaun i jave Maniju. Hoćemo vojsku koju nam je obećao prošle zime kad smo im pomogli u Pastorijusu. Hoćemo je odmah. Reci Skvizu da hoćemo sve kepece i pomoćne vojnike na ulici odmah. Hoću da znam gde je ta prokleta Baba Veštica.“ Dok je izdavao naređenja, a Džekson nežno previjao Karu, Džentri povuče Tejlora u stranu. „Gde je Natali?“

Mladić odmahnu glavom i jeknu kad ga je Džentri stegao za mišicu. „Sranje, čovek. Bela Zver je jurila. Dradi ih je vido kako trče kroz dvorište između zgrada. Bio je mrak. Pošli smo za njim, ali nismo videli ništa.“

„Kad je to bilo?“ Džentri ga stegnu jače.

,,Ej, jebote. Pre dvaes minuta. Možda dvaes pet.“

Džentri brzo siđe u prizemlje i uhvati Marvina pre nego što je ovaj izašao.„Hoću moj pištolj.“

Vođa bande ga pogleda plavim očima, ledenim poput smrznutog mora.

„Taj kučkin sin juri Natali, a ja idem za njim. Daj mi ruger.“ Džentri ispruži ruku.

Liroj pusti pušku da mu klizne u desnu ruku. Cev se okrenu ka Džentriju, a Liroj pogleda Marvina čekajući znak.

Marvin izvuče teški ruger i dade ga Džentriju.„Ubij ga, čovek.“ ,,Hoću.“ Džentri se pope na sprat, izvadi kutiju s municijom napuni pištolj. Teški meci glatko su kliznuli na mesto. Džentri shvati da mu se ruke tresu. Nagnuo se napred i duboko disao dok drhtanje nije prestalo. Onda je sišao u prizemlje, našao baterijsku lampu i izašao u noć.

Sol Laski došao je svesti dok mu je Džekson pregledao ranu. „Izgleda da te je neko obradio otvaračem za konzerve“, reče bivši medicinar.„Daj drugu ruku. Daću ti ampulu morfijuma pre nego što te sredim."

Sol spusti glavu na madrac. Lice i usne bili su mu sablasno bledi. ,,Hvala.“

„Ništa hvala. Dobićeš račun. Ima ovde ljudi koji bi ubili zbog morfijuma." Dao je Solu injekciju lakim i sigurnim pokretima. ,,Vi belci ne umete da pazite na svoje telo.“

Džentri je brzo progovorio, pre nego što morfijum počne da deluje. „Šta ti kog đavola radiš ovde, Sole?“

Psihijatar zatrese glavom.„Duga priča. U ovo je umešano više ljudi nego što sam i sanjao, šerife...“

„Polako to saznajemo", reče Džentri. „Znaš li gde je Oberst?“

Džekson je očistio ranu i počeo da je ušiva. Sol pogleda ranu, a onda okrenu glavu. ,,Ne, ne znam tačno. Ali ovde je negde. Blizu. Upravo sam bio s crncem po imenu Džensen Luhar. On je godinama bio jedan od Oberstovih piona. Ostali... Kolben, Hejns... pustili su me nadajući se da ču ih odvesti do Obersta."

,,Hejns'.“, uzviknu Džentri. ,,Do đavola, znao sam da taj kučkin sin smrdi.“

Sol oliza usne. Glas mu je postao promukao i sanjiv. „Natali? Je li ovde?“

Džentri skrenu pogled i zagleda se u senke. „Bila je. Neko ju je oteo... odveo je... pre dvadeset četiri sata.“

Sol pokuša da sedne. Džekson opsova i gurnu ga natrag.„Je li živa?“, uspeo je Sol da upita.

,,Ne znam. Već dvadeset četiri sata pretražujem ulice“, reče Džentri i protrlja oči. Nije spavao više od dva dana.„Nema razloga da Melani Fuler drži Natali u životu kad je pobila toliko ljudi“, reče. „Ali ja zbog nečega i dalje tražim. Prosto imam neki osećaj. Ako mi kažeš sve što znaš, možda ćemo zajedno moći...“ Džentri zaćuta. Džekson je bio skoro gotov. Sol Laski je čvrsto spavao.

„Kako je Kara?“, upita Džentri ušavši u kuhinju.

Marvin podiže pogled sa stola. Jeftina mapa grada ležala je raširena na stolu, pričvršćena konzervama piva i kesama čipsa. Pored njega je sedeo Liroj; beli zavoji videli su mu se kroz iscepanu odeću. Ulazili su u izlazili razni pomoćnici, ali Dom je bio tih; vladala je odlučna atmosfera, sasvim drugačija od jučerašnjeg meteža. „Nije dobro“, reče Marvin. „Doktor kaže da je teško povređena. Kasandra i Šeli su sada kod nje. Poslaće nekoga ovamo ako se nešto promeni.“

Džentri klimnu glavom i sede. Osećao je kako otrovi umora struje u njemu, bojeći svaku površinu mutnim svetlom. Protrljao je lice.

„Hoće onaj tip gore da ti pomogne da nađeš ženu?“

Džentri trepnu. „Ne znam.“

„Može li nam on pomoći da nađemo Babu Vešticu?“

,,Možda“, reće šerif. „Džekson kaže da će on moći da razgovara s nama za nekoliko sati. Je li neko od tvojih nešto saznao?"

,,To je samo pitanje vremena, čovek“, reče Marvin. „Samo pitanje vremena. Poslao sam devojke i pomoćne članove od vrata do vrata. Nema šanse da takva bela žena boravi ovde a da to niko ne zna. Čim je nađemo, bićemo spremni."

Džentri pokuša da se usredsredi na ono što je imao da kaže. ,,Ti znaš za ostale... za federalne pajkane.“

Marvin se nasmeja. Bio je to tih, leden smeh. „Aha, naravno, muvaju se svuda, jebote. Oni drže gradske svinje i novinare s televizije podalje od svega, je 1’ tako?“

,,Sigurno“, reče Džentri. „Ali ja kažem da su oni opasni koliko i Baba Veštica. Neki od njih imaju iste... iste moći kao ona. A love jednog još opasnijeg čoveka."

„Misliš da su oni ubili nekog iz naše bande?“, upita Marvin. ,,Nisu.“

„Imaju li nekakve veze s Belom Zveri?“

,,Nemaju.“

„Onda neka malo pričekaju. Ako nam stanu na put, sredićemo i njih.“

„Govorim o četrdeset do pedeset federalnih policajaca u civilu“, reče Džentri.„Obično su naoružani do zuba.“

Marvin slegnu ramenima. Neko ulete u kuhinju i tiho mu nešto reče. Vođa bande samouvereno je mirnim glasom izdao zapovesti. Mladić izađe.

Džentri podiže konzervu, otkri da u njoj ima malo mlakog piva i popi ga. „Jesi li razmišljao da se povuČeš dok još možeš?“, upita. „Mislim, da prosto sakriješ svoje ljude i pustiš vampire da se bore međusobno?“

Marvin pogleda Džentrija pravo u oči. ,,Čovek“, reče glasom ne j ačim od šapata, ,,ti ništa ne shvataš. Belci, vlada, pajkani, masni beli političari ovde - svi nas oni karaju več dugo. Nije ništa novo to što Bela Zver radi crnim ljudima, ali on to radi na našem terenu,ovek. Ti i Natali videli ste Babu Vešticu kako to radi, i ja mislim da ste govorili istinu. Tako deluje. Ali nije tu samo Baba Veštica. Osim nje ima i drugih što seru po nama. Koji to već dugo rade. Ali ovo je ’Soul brikjard’. Ljudi koji su ubijeni... Muhamed, Džordž, Kelvin... možda Kara... oni su naši, čovek. Zbog toga ćemo ubiti Belu Zver i tu belu matoru kuju. Ne očekujemo da nam iko pomogne. Ali ako hoćeš s nama, čovek, možeš.“

„Hoću s vama“, reče Džentri. Glas mu je zvučao kao singl ploča puštena na 33 obrtaja.

Marvin klimnu glavom i ustade. Snažno je uhvatio šerifa za mišicu i povukao ga ka stepeništu. „Sada, čovek, treba da se naspavaš. Pozvaćemo te ako se nešto desi.“

Džekson ga je probudio sutradan u pola šest ujutru.„Tvoj prijatelj je budan“, rekao mu je medicinar.

Džentri mu je zahvalio i ostao da sedi nekoliko minuta na ivici madraca, držeći se za glavu i trudeći se da misli. Pre nego što je otišao da vidi Sola, sišao je u prizemlje, napravio kafu u prastarom aparatu i vratio se gore noseći dve okrnjene šolje koje su se pušile. Desetak članova bande hrkalo je po sobama na madracima. Nigde nije bilo Marvina i Liroja.

Sol zahvalno uze kafu. „Probudio sam se misleći da sam sve sanjao“, reče.„Očekivao sam da ću biti u svom stanu i da me čekaju časovi na fakultetu. Onda sam osetio ovo.“ Podigao je zavijenu levu ruku.

„Kako se to dogodilo?“, upita ga Džentri.

Sol otpi malo kafe i reče: „Znaš šta, šerife. Predlažem dogovor. Počeću s najvažnijim informacijama i pričaću neko vreme. Onda ćeš ti da pričaš. Ako nam se priče bilo gde poklope, pokušaćemo da razjasnimo vezu. Važi?“

,,Važi“, reče Džentri.

Razgovarali su oko sat i po, a onda još pola sata ispitivali jedan drugog. Kad su prekinuli, Džentri je pomogao starijem čoveku da ustane, pa su otišli do prozora s rešetkama i gledali prvo sivo svetlo zore.

„Večeras se čeka Nova godina" reče Džentri.

Sol podiže ruku da namesti naočari i shvati da mu nisu na nosu. „Sve ovo je previše neverovatno, zar ne?“

„Jeste“, reče Džentri. „Ali Natali Preston je negde u gradu i ja neću otići dok je ne nađem.“ Vratili su se u nišu da uzmu Solove naočari, a onda su zajedno sišli u kuhinju da vide ima li nečega za jelo.

Marvin i Liroj vratili su se u deset sati, razgovarajući živo s dva Hispanoamerikanca. Tri niska automobila stajala su uz ivičnjak, a u svakom su sedeli hispanoamerički mladići i posmatrali crnce na tremu Omladinskog doma. Crni članovi bande oštro su im uzvraćali poglede.

Kuhinja je pretvorena u komandni centar. Ulazilo se samo na poziv. Dvadeset minuta nakon što su Hispanoamerikanci otišli, pozvani su Sol i Džentri. Marvin, Liroj, jedan od blizanaca i nekoliko drugih članova ćutke je zurilo u njih.

„Kako je Kara?“, upita Džentri.

„Umrla je“, reče Marvin. Pogledao je Sola. „Rekao si Džeksonu da hoćeš da razgovaraš sa mnom.“

„Tako je“, reče Sol. „Mislim da mi možete pomoći da pronađem mesto gde su me držali. Ne može biti daleko odavde.“

„Zašto bismo to uradili?“

„To mesto je kontrolni centar policije koja je opkolila čitav kraj.“

,,Pa? Ko ih jebe.“

Sol se cimnu za bradu. „Mislim da policija, da federalci... znaju gde je Melani Fuler.“

Marvin podiže glavu.„Jesi siguran?"

,,Nisam“, reče Sol, ,,ali na osnovu onoga što sam video i čuo, mislim da im je Oberst dojavio gde se ona nalazi iz nekih svojih razloga."

„Taj Oberst, to je tvoj Veštac?"

,,Da.“

„Na ulicama je mnogo federalnih svinja. Da li neko od njih zna gde je Baba Veštica?“

„Možda" reče Sol,„ali ako uspemo da uđemo u kontrolni centar i... ovaj...porazgovaramo s nekim... mislim da imamo više izgleda da saznamo gde je ona.“

„Pričaj, čovek“, reče Marvin.

„Centar se nalazi na otvorenom, oko osam minuta vožnje odavde“, započe Sol. „Mislim da tamo sve vreme sleću i uzleću helikopteri. Prostorije su privremene... možda prikolice kakve se viđaju na građevinama."

Kad je izašao iz kuće s Džentrijem i još pet momaka, Sol je imao kapu s prorezima za oČi i rukavice. Ako Kolben i Hejns veruju da je mrtav, ne treba ih razuveravati, rekao je Džentri. Uzeli su Vudsov kamionet i krenuli zapadno od Avenije Džermantaun, južno od Avenije Čelten, pa skrenuli na zapad, u ulicu bez imena, i izašli u četvrt sa skladištima.

„Prati nas plavi ford“, reče Liroj, koji je vozio.

,,Sad“, reče Marvin.

Kamionet poskoči preko parkinga prekrivenog otpacima i uđe u prolaz. Zastao je pored iskrivljene barake od talasastog lima samo da Marvin, Sol, Džentri i jedan od blizanaca iskoče napolje i sakrio se u senci otvorenih vrata. Kamion je ubrzao kroz prolaz i skrenuo u usku ulicu. Dvadeset sekundi kasnije pored grupe je protutnjao plavi ford s tri čoveka unutra.

,,Ovuda“, reče Marvin i povede ih između buradi od nafte i metalnih otpadaka do malog otpada na kom su spljoštena kola bila naslagana u deset metara visoke hrpe. Marvin i jedan mlađi dečko popeli su se na hrpu za tren oka; Džentriju i Solu trebao je mnogo više.

,,Je 1’ to to, čovek?“, upita Marvin dok je Sol s mukom prelazio poslednja dva metra, najzad stigao na nesigurni zarđali vrh i uhvatio se za zadihanog šerifa. Marvin pruži psihijatru mali dvogled.

Sol namesti levu ruku u otvor jakne i pogleda kroz sočiva. Visoka drvena ograda opkoljavala je pola bloka. Na južnoj strani bili su iskopani temelji i naliven beton. Dva buldožera, bager i manje mašine stajali su besposleni. U sredini preostalog prostora tri prikolice bile su poređane u obliku slova E bez srednjeg kraka. Sedam službenih automobila i kombi telefonske kompanije Bel stajali su parkirani u blizini. S krova srednje prikolice dizala se šuma antena. Na otvorenom prostoru smešten je krug crvenih svetiljki, a mala meteorološka čarapa mlitavo je visila sa stuba.

„Mora da je to“, reče Sol Laski.

Dok su gledali, neki čovek u košulji izašao je iz centralne prikolice i hitro prešao dvadesetak metara do jednog od tri prenosna toaleta postavljena u blizini kola.

„Je r ovaj jedan od onih s kojima bi ’teo da pričaš?“, upita Marvin.

„Verovatno“, reče Sol. Bili su gotovo sigurno nevidljivi među gomilama zarđalog metala, ali Džentri i ostali ipak su čučali između šasija, točkova i spljoštenih karoserija.

Marvin pogleda na sat. „Mrak pada za jedno pet sati“, reče. „Onda krećemo."

,,Do đavola“, zareža Džentri. „Moramo li toliko da čekamo?“

Kao da im odgovara, vitki helikopter pojavio se sa severa, načinio jedan krug iznad terena i spustio se u krug crvenih lampi. Čovek u debeloj perjanoj jakni iskočio je iz letelice i potrčao u komandnu prikolicu. Sol uze dvogled od Marvina i opazi za tren okruglo lice Čarlsa Kolbena.„Ovo je čovek s kojim ne želiš da se sretneš“, reče. „Čekaćemo dok ne ode.“

Marvin slegnu ramenima.

„Hajdemo odavde“, reče Džentri. „Idem da tražim Natali.“

„Nećeš sam“, reče Sol glasom koji je kapa prigušila.„Idem i ja.“

„Tražiš njen leš?“, upita Sol Laski kad su pregledali krš oko jedne polusrušene kuće.

Džentri sede na metar visok zid od cigle. Kroz rupe na tavanici i krovu iznad njih videlo se poslednje zamagljeno dnevno svetlo. ,,Da“, reče Džentri, „mislim da je tako.“

„Misliš da ju je pion Melani Fuler ubio i ostavio na nekom ovakvom mestu?“

Džentri spusti pogled i izvuče ruger. Bio je napunjen, s metkom u cevi. Sigurnosna kočnica bila je spuštena. Pištolj je radio glatko, Džentri ga je tog jutra očistio i podmazao. Šerif uzdahnu. ,,To bi makar bila potvrda. Zašto bi je starica ostavila u životu, Sole?“

Sol nađe komad betona i sede.„Jedna od nevolja rada s psihotičarima jeste u tome što se njihovi umni procesi ne mogu lako shvatiti. Pretpostavljam da je to dobro. Kad bi svi razumeli kako radi um psihopate, bili bismo svakako i sami bliži ludilu.“

„Jesi li siguran da je Fulerova psihotična?“

Sol raširi prste desne ruke. Kapu je bio podvio navrh glave. ,,Po svim definicijama kojima raspolažemo, dobila bi tu dijagnozu. Nevolja nije u tome što se ona povukla u svoj psihotično izobličen svet, nego što joj njena moć omogućava da taj svet potvrdi i održava.“ Sol popravi naočari.„To je u osnovi bio problem nacističke Nemačke. Psihoza je slična virusu. Razmnožava se i širi gotovo neograničeno kad je organizam domaćina prihvati i svojevoljno prenese."

„Hoćeš da kažeš da je nacistička Nemačka učinila ono što je učinila zbog ljudi kakvi su Oberst i Melani Fuler?“

,,Ne, nikako“, reče Sol; glas mu je bio čvršći nego što ga je šerif ikada čuo. ,,Ja čak nisam siguran da su oni u potpunosti Ijudi. Posmatram ih kao rezultate mutacije - kao žrtve evolucije koja je, između ostalog, milion godina razvijala sposobnost interpersonalne dominacije. Oberst, Melani Fuler, čak ni Barent ili Kolben, nisu oni koji stvaraju fašistička društva zasnovana na nasilju."

„O čemu je onda reč?“

Sol pokaza rukom razbijene prozore kroz koje se videla ulica.„Banda misli da je u ovu operaciju uključeno dvadesetak federalnih agenata. Ja pretpostavljam da od svih njih samo Kolben ima makar izvesnu meru ove izopačene mutantske moći. Ostali đozvoljavaju virusu nasilja da raste jer samo slušaju naređenja’ ili su deo društvene mašine. Nemci su stručnjaci za osmišljavanje i proizvodnju mašina. Logori smrti bili su deo većeg postrojenja smrti. Ono nije uništeno, samo je ponovo izgrađeno u drugačijem obliku.“

Džentri ustade i priđe rupi na zadnjem zidu.„Hajdemo. Možemo da obiđemo ostatak bloka pre nego što padne mrak.“

Našli su komadić tkanine među pepelom i nagorelim gredama dveju kuća u nizu koje su stradale u požaru, ali nisu bile srušene. „Siguran sam da je ovo parče s košulje koju je nosila u ponedeljak", reče Džentri. Vrteo je krpicu među prstima, a onda osvetlio baterijom tepih od pepela.„Ima mnogo otisaka stopala. Izgleda da su se borili ovde u uglu. Možda je pocepala rukav o ovaj ekser kad je bila bačena uza zid.“

„Ili ju je neko nosio preko ramena“, reče Sol. Psihijatar je držao levu ruku desnom. Bio je bled.

„Aha. Hajde da potražimo tragove krvi... bilo šta.“ Tražili su dvadesetak minuta pod sve slabijim svetlom, ali nisu pronašli ništa. Izašli su i razgovarali o tome koji put je Natalin otimač mogao da odabere u ovom lavirintu prolaza i praznih zgrada kada je do njih dotrčao mladić po imenu Tejlor i mahnuo im. Džentri je spustio ruku s pištoljem i čekao. Dečko je stao na tri metra od njih. „Hej, Marvin kaže da se vratite u Dom. Liroj je uhvatio jednog tipa iz prikolice. Tip je rekao Marvinu gde je Baba Veštica.“

,,Grambltorp“, reče Marvin. „Ona je u Grambltorpu.“

„Šta je, za ime sveta, Grambltorp?" upita Sol.

Džentri i psihijatar stajali su stešnjeni u kuhinji s još tridesetak ljuđi. Još više članova bande tiskalo se u hodnicima i po prizemlju. Marvin je sedeo u čelu kuhinjskog stola. Nasmejao se. „Aha, to sam i ja rekao - šta je Grambltorp. Onda mi je taj tip rekao gde je to i ja sam rekao: aha, znam tu kuću.“

,,To je stara kuća na Aveniji“ reče Liroj. „Baš stara. Sagrađena je još dok su belci nosili one blesave troroge šešire."

„Koga ste saslušavali?“, upita Sol.

,,A?“ reče Liroj.

„Koga ste uhvatili?“ prevede Džentri.

Marvin se isceri. „Liroj, Dži Bi i ja smo se vratili kad je pao mrak. Helikopter je odleteo, pa smo čekali kod klozeta dok ovaj tip nije naišao. Nosio je pucu u futrolici za pojasom. Dži Bi i ja smo sačekali da spusti pantalone, a onda mu rekli zdravo. Liroj je dovezao kamion blizu. Pustili smo tipa da obavi posao, a onda ga poveli.“

„Gde je sada?“, upita Džentri.

Još je u Vudsovom kamionu. Što?“

„Hoću da razgovaram s njim.“

,,A-a“, reče Marvin. „Sad spava. Kaže da je specijalni agent, videotehničar. Kaže da ne zna ništa ni o čemu. Kaže da neće da priča s nama i da smo u debelim govnima što smo napali federalca bla bla bla. Liroj i Dži Bi su mu pomogli da se raspriča. Džekson kaže da mu nije ništa, ali sada spava.“

,,A Fulerova je u kući zvanoj Grambltorp na Aveniji Džermantaun“, reče Džentri. ,,Je li agent siguran u to?“

,,Aha“, reče Marvin. „Stara Baba Veštica živi kod neke druge matore na Kvin Lejnu. Trebalo je da se sami setimo. Babe vole da se drže zajedno."

„Šta onda radi u Grambltorpu?"

Marvin slegnu ramenima. „Federalac kaže da je ove nedelje ostajala tamo sve duže i duže. Mi mislimo da Bela Zver izlazi odatle na ulice.“

Džentri se probi kroz gužvu i stade pored Marvina. ,,U redu. Znamo gde je. Hajdemo."

,,Ne još“, reče Marvin. Okrenuo se da kaže nešto Liroju, ali ga Džentri uhvati za rame i okrenu.

„Zajebi to tvoje ne još’“, reče mu. „Natali Preston je možda još živa tamo. Idemo.“

Marvin ga pogleda hladnim plavim očima. „Odjebi, čovek. Ako čemo to da uradimo, onda ćemo kako treba. Tejlor je otišao da razgovara s Eduardom i njegovima. Dži Ar i Dži Bi obilaze Grambltorp. Lejla i devojke proveravaju gde su federalci."

„Idem sam“, reče Džentri i okrenu se.

,,Nećeš“, reče Marvin. „Ako priđeš kući federalci će te prepoznati i naše iznenađenje ode do đavola. Čekaj dok se ne pripremimo ili ostaješ sam, čovek.“

Džentri ga pogleda. Marvin je ustao kad se krupni južnjački šerif nadneo nad njega. „Moraćeš da me ubiješ da bi me sprečio da odem“, reče Džentri.

„Da“, reče Marvin, „tako je.“

Napetost u kuhinji bila je opipljiva. Neko je negde uključio radio, i pre nego što je ugašen razlegla se muzika.

„Samo satdva, čovek“, reče Marvin. „Znam ja odakle si. Nekoliko sati. Onda ćemo zajedno."

Džentrijeva krupna prilika se polako opusti. Podigao je desnu ruku, a Marvin ju je uhvatio i prepleo prste s šerifovima. „Nekoliko sati“, reče Džentri.

„Tako je, brate", reče Marvin i osmehnu se.

Džentri je sedeo na madracu, sam na praznom spratu, čisteći i podmazujući ruger treći put tog dana. Jedino svetlo dopiralo je od oštećene staklene svetiljke na tavanici. Na čoji bilijarskog stola videle su se tamne mrlje.

Sol Laski zakorači u krug svetlosti, osvrnu se nesigurno oko sebe i priđe Džentriju.

„Kako si, Sole?“, upita Džentri ne dižući pogled.

„Dobro veče, šerife.“

„Sole, pošto smo svašta prošli zajedno, bio bih ti zahvalan da me zoveš Rob.“

„Dogovoreno, Robe.“

Džentri namesti cilindar u revolver i okrenu ga. Pažljivo, sasvim usredsređen, ubacio je metke u komore, jedan po jedan.

Sol reče: „Marvin već šalje prethodnice. Idu po dvojica i trojica." ,,Odlično.“

,,Ja sam odlučio da pođem s Tejlorovom grupom... na komandni centar", reče Sol. ,,Ja sam to predložio. Kao diverziju."

Džentri na tren podiže pogled. ,,U redu.“

„Nije to zato što ne želim da budem tamo kad uhvate Fulerovu“, reče Sol, ,,ali mislim da oni ne shvataju koliko Kolben može da bude opasan.“

,,Razumem“, reče Džentri. „ Jesu li rekli kad krećemo?“

„Nešto posle ponoći“, reče Sol.

Džentri spusti pištolj i podiže madrac uza zid poput jastuka. Prepleo je prste iznad glave i naslonio se. „Večeras se čeka Nova godina“, reče. „Srećna Nova godina.“

„Sol skide naočari i obrisa ih papirnom maramicom. „Upoznao si dobro Natali Preston, zar ne?“

„Ostala je u Čarlstonu još svega dandva posle tvog odlaska", reče Džentri. „Ali, da, počeo sam da je upoznajem.“

„Izuzetna devojka“, reče Sol.„Svako ko je upozna oseća se kao da je zna godinama. Vrlo inteligentna i proniđjiva mlada osoba.“ ,,Aha“, reče Džentri.

„Postoje izgledi da je živa“, reče Sol.

Džentri pogleda u tavanicu. Senke su ga podsećale na mrlje po bilijarskom stolu. ,,Sole“, reče, ,,ako je živa, izvući ću je iz ovog košmara.“

,,Naravno“, reče Sol.„Siguran sam da hoćeš. Izvini me sada,moram da odspavam satdva pre nego što počne zabava.“ Otišao je do madraca pored prozora.

Džentri je neko vreme ležao i zurio u tavanicu. Kasnije, kad su došli na sprat da ga potraže, bio je spreman.

TRIDESET JEDAN

Džermantaun

Sreda, 31. decembar 1980.

Soba je bila hladna. Nije imala prozore. Više je ličila na plakar nego na sobu, duga dva metra, široka metar i po, s tri kamena zida i debelim drvenim vratima. Natali je udarala rukama i nogama u vrata sve dok nije dobila modrice, ali nisu popustila. Znala je da je debela hrastovina sigurno spolja zabravljena teškim šarkama i rezama.

Probudila ju je hladnoća. U početku je panika rasla u njoj poput bljuvotine, užurbanija i bolnija od rana i masnica na čelu. Gotovo odmah setila se kako je čučala iza nagorelih greda, kako je čitav svet zaudarao na pepeo i strah dok joj se visoka prilika s kosom primicala kroz mrak. Setila se kako je skočila, bacila ciglu koju je stezala sve vreme i pokušala da protrči pored senke koja se vešto okrenula. Šake su je uhvatile za mišice, vrištala je, divlje šutirala. Onda je dobila snažan udarac u glavu, i još jedan, koji joj je posekao slepoočnicu i čelo; krv joj je potekla u levo oko, osetila je da je nešto podiže, nosi. Za trenutak je opazila nebo, sneg, nagnute ulične svetiljke. Onda je nastala tama.

Probudila se u hladnoći i mraku tako gustom da se nekoliko minuta pitala je li oslepela. Odvukla se iz hrpe pokrivača do kamenog zida i opipala grube granice svoje ćelije od kamena i drveta. Tavanica je bila previsoka da je dosegne. Na jednom zidu bile su hladne metalne ručke, kao da su tu nekada bile police. Nekoliko minuta kasnije Natali je uspela da razazna nešto svetlije uske trake iznad i ispod vrata; nije to bila prava svetlost, nego spoljašnja tama ublažena makar veoma slabim odsjajem odnekud.

Pipajući je pronašla dva ćebeta i drhteći čučnula u ugao. Glava ju je stravično bolela, a od mučnine pomešane sa strahom sve vreme je bila na ivici da se žestoko ispovraća. Celog života Natali se divila hrabrosti i smirenosti u teškim prilikama, trudila se da bude kao njen otac - tiho pribrana u situacijama u kojima bi drugi ljudi besmisleno blebetali - a umesto toga čučala je očajna u uglu, divlje se tresla i molila se nekom neodređenom božanstvu da se Bela Zver ne vrati.

Soba je bila hladna, ali nije to bila spoljašnja hladnoća smrzavanja, nego ledena uporna vlaga pećine. Natali nije imala pojma gde se nalazi. Prolazili su sati, pridremalo joj se, onako drhtavoj, kad je pod vratima zatreperilo svetlo. Zatim se čuo zvuk povlačenja nekoliko reza i u sobu je ušla Melani Fuler.

Natali je bila sigurna da je to Melani Fuler, iako je treperavo svetlo jedne jedine sveće koju je stara gospođa držala u ruci osvetljavalo njeno lice odozdo,praveći od njega izopačenu karikaturu ljudskosti; obrazi i oči izbrazdani borama, žilavi vrat s redovima kesa, oči koje poput mermera zure iz mračnih duplji, spušteni levi kapak, retka srebrnoplava kosa koja štrči s mrljama prekrivenog temena kao naelektrisana. Iza ove prikaze Natali je razaznala vitki obris Bele Zveri; kosa mu je visila preko lica ispruganog prljavštinom i krvlju. Krnjavi zubi žućkasto su mu svetlucali na svetlu staričine sveće. Šake su mu bile prazne, a dugi prsti su mu se povremeno trzali kao da ga udara struja.

„Dobro veče, mila moja“, reče Melani Fuler. Na sebi je imala dugačku spavaćicu i jeftinu debelu kućnu haljinu. Stopala su joj se gubila u pufnastim ružičastim papučama.

Natali se čvršće umota u ćebe i ne reče ništa.

„ Je li ti hladno ovde, mila?“, upita starica. „Žao mi je. Ako je to neka uteha, čitava kuća je prilično hladna. Ne znam kako su ljudi ovde na Severu živeli pre centralnog grejanja." Nasmešila se i sveća osvetli glatku, savršenu veštačku vilicu.„Želela bih da porazgovaram malo s tobom, mila.“

Natali je razmislila da nasrne na staricu dok je još slobodna, a onda da se progura pored nje u tamnu sobu iza. Opazila je dugački drveni sto - svakako antikni - i kamene zidove iza njega. Ali između nje i sobe stajao je dečak s očima demona.

„Donela si moju sliku ovamo čak iz Čarlstona, zar ne, mila?“

Natali je samo zurila u nju.

Melani Fuler tužno odmahnu glavom. „Nemam želju da ti naudim, mila, ali ako ne budeš dobrovoljno razgovarala sa mnom, moraću da kažem Vinsentu da te ubedi.“

Natali srce snažno zalupa dok je gledala kako joj se Bela Zver primiče za jedan korak.

„Odakle ti fotografija, mila?“

Natali pokuša da prikupi dovoljno pljuvačke kako bi mogla da progovori. „Gospodin Hodžis“, reče.

„Gospodin Hodžis ti je dao fotografiju?" Glas Melani Fuler bio je sumnjičav.

,,Ne. Gospođa Hodžis nam je dozvolila da pregledamo njegove slajdove.“

,,Ko ste to vi, mila?“ Starica se lako osmehnu. Sveća je obasjavala jagodice koje su napinjale kožu poput oštrica noža ispod pergamenta.

Natali ne reče ništa.

„Pretpostavljam da ’vi’ uključuje tebe i šerifa“, reče Melani Fuler tiho. „Zašto ste, za ime sveta, ti i čarlstonski policajac prešli toliki put da biste zlostavljali staricu koja vam nije ništa učinila?“

Natali oseti kako se u njoj rasplamsava bes, puni joj udove snagom i suzbija slabost straha. „Ubila si mi oca!“, vrisnula je. Leđima je zagrebala kameni zid kad je pokušala da ustane.

Starica je izgledala zbunjeno. „Tvog oca? To mora da je neka greška, mila.“

Natali zatrese glavom boreći se protiv vrelih suza. „Upotrebili ste svog prokletog slugu da ga ubije. Bez ikakvog razloga."

„Mog slugu? Gospodina Torna? Bojim se da grešiš, mila.“

Natali je želela da pljune ovu nakazu nebeskiplave kose, ali nije imala pljuvačke.

,,Ko još traga za mnom?“, upita starica. „Jeste li ti i šerif sami? Kako ste me našli ovde?“

Natali se natera na smeh; zvučao je kao zveket semenki u polupraznoj limenci. „Svi znaju da si ovde. Znamo sve o tebi i o onom starom nacisti i o tvojoj prijateljici. Nećeš više ubijati ljude. Šta god meni učinila - gotova si...“ Zaćutala je zato što su je grudi zabolele od snažnih udara srca.

Starica se prvi put uznemirila. ,,Nina?“, rekla je. „Nina te je poslala?"

Za trenutak to ime nije Natali značilo ništa, a onda se setila trećeg člana trija koji je Sol Laski opisao. Setila se Robovog opisa ubistava u hotelu Mansard. Pogledala je Melani Fuler pravo u divlje razrogačene oči i videla u njima ludilo. ,,Da“, rekla je Natali čvrsto, znajući da možda srlja u svoju propast, ali želeći da udari po svaku cenu. „Nina me je poslala. Nina zna gde si.“

Starica zatetura unazad kao da ju je neko udario u lice. Usta joj kloriuše u strahu. Uhvatila se za vrata i pogledala stvar koju je zvala Vinsentom; ne našavši pomoći tu, rekla je: „Umorna sam. Razgovaraćemo kasnije. Kasnije." Vrata se zalupiše, reze kliznuše na mesta.

Natali čučnu u tami i poče da se trese.

Dnevna svetlost doprla je u uskim sivim trakama iznad i ispod debelih vrata. Natali je dremala, grozničava, bolne glaye. Probudila se usplahirena. Morala je da se olakša, ali nije imala gde; nije bilo čak ni noćne posude. Lupala je u vrata i vikala dok nije promukla, ali nije bilo odgovora. Najzad je našla labavu ploču u uglu preko puta vrata, grebala oko nje dok je nije podigla sa zemlje i upotrebila malo udubljenje kao poljski klozet. Kad je završila prenela je ćebad bliže vratima, legla i zajecala.

Kad se uz trzaj probudila,ponovo je bio mrak. Neko je povukao reze i debela vrata su se škripeći otvorila. Pojavio se Vinsent, sam.

Natali ustuknu, tražeći rukom labavu ploču da je upotrebi kao oružje, ali mladić je u trenu bio pored nje, zgrabio je za kosu i povukao je uvis. Levom rukom uhvatio ju je za grlo, presekavši joj vazduh i volju. Natali sklopi oči

Bela Zver grubo ju je izvukla iz ćelije i napola jepovukla, napola pogurala uz usko strmo stepenište. Natali je stigla da opazi mračnu kuhinju iz kolonijalnog vremena i mali salon u čijem je kaminu sjajila kerozinska grejalica pre nego što je spotičući se krenula uz stepenike. Izašli su u kratki mračni hodnik, a onda je Vinsent gurnu u sobu osvetljenu svećama.

Natali zapanjeno stade i zagleda se. Melani Fuler ležala je na niskom madracu, sklupčana u fetalnom položaju među razbacanim pokrivačima. Soba je imala visoku tavanicu, samo jedan prozor s navučenim zavesama i zatvorenim šalonima, a osvetljavalo ju je najmanje tridesetak sveća postavljenih po podu, stočićima, ivici kamina, prozorskim okvirima i u pravougaoniku oko staričine postelje. Ponegde su se videle istrulele uspomene na odavno mrtvu decu - polomljena kuća za lutke, kolevka s metalnim rešetkama nalik na kavez za neku sitnu zver, prastare krpene lutke i uznemirujuća, metar i dvadeset visoka lutka dečaka koji kao da je predugo bio izložen radijaciji - imao je svega nekoliko pramenova kose na temenu punom mrlja, a boja s lica se gulila, pa je delovao kao da ima potkožna krvarenja.

Melani Fuler se okrenu i pogleda Natali. „Cuješ li ih?“, šapnula je.

Natali okrenu glavu. Osim Vinsentovog teškog disanja i lupanja njenog sopstvenog srca, drugih zvukova nije bilo. Nije rekla ništa.

„Kažu da je skoro vreme“, prosikta starica. „Poslala sam En kući, za slučaj da nam zatreba auto.“

Natali se osvrnu ka stepeništu. Vinsent joj je zaprečavao put bekstva. Pogledom je po celoj sobi potražila nekakvo oružje. Metalna kolevka bila je prevelika, a velika lutka svakako nezgodna. Kad bi imala nož, bilo šta oštro, mogla bi da kidiše starici na grlo. Šta bi Bela Zver učinila kad bi Baba Veštica umrla? Melani Fuler izgledala je kao Ieš; koža joj je bila plava gotovo kao i kosa na treperavoj svetlosti, a levi kapak joj se skoro sasvim spustio.

„Reci mi šta Nina želi“, prošaputa Melani Fuler. Pogled joj je šetao tamoamo, tražeći Natalin. „Nina, reci mi šta želiš. Nisam nameravala da te ubijem, draga. Čuješ li glasove, draga moja? Rekli su mi da dolaziš. Govore mi o vatri i o reci. Trebalo bi da se obučem, ali čista odeća mi je kod En, a predaleko je da odem tamo. Moram malo da se odmorim. En će mi doneti odeću kad dođe. Dopašće ti se En, Nina. Ako je budeš želela, daću ti je.“ Natali je stajala, lako zadihana, a u njoj je rastao neobičan utrobni strah. Ovo joj je možda poslednja prilika. Treba li da pokuša da se provuče pored Vinsenta, strči niz stepenice i pronađe izlaz? Pogledala je Melani Fuler. Zaudarala je na starost, puder za bebe i ustajali znoj. Tog trenutka Natali je znala da je ona, da je ovo odgovorno za smrt njenog oca. Setila se kad je poslednji put videla oca - na aerodromu, dva dana pre Dana zahvalnosti. Zagrlili su se na rastanku, mirisao je na sapun i duvan, oči su mu bile tužne, a osmeh topao.

Natali odluči da Melani Fuler mora da umre. Napela je mišiće za skok.

„Dosta mi je tvoje drskosti, devojko!“, vrisnu starica. „Šta radiš ovde na spratu? Vraćaj se dole na posao. Znaš dobro šta tata radi neposlušnim crnjama!" Starica u krevetu sklopila je oči.

Natali oseti da joj nešto raseca glavu poput sekire. Um joj se zapalio. Okrenula se u mestu, povela se napred, pokušala da zadrži ravnotežu. Sinapse su zatajile i ona zatetura naokolo, zaplesa poput paralitičara. Udarila je u zid, udarila još jednom i pala na Vinsenta. Dečko je uhvati prljavim rukama za grudi. Dah mu je mirisao na strvinu. Iscepao joj je bluzu.

,,Ne, ne“, doviknu starica s kreveta. „Uradi to dole. Vrati telo u kuću kad završiš." Stara nakaza se prope na laktove i pogleda Natali desnim okom; ispod levog kapka samo se nazirala beonjača. „Lagala si me, mila. Uopšte ne nosiš poruku od Nine.“

Natali zinu da nešto kaže, da vrisne, ali Vinsent je zgrabi za kosu i spusti joj snažnu šaku preko lica. Odvukao ju je iz sobe i gurnuo niz stepenice. Omamljena, pokušala je da otpuzi; grube daske grebale su joj dlanove. Vinsent nije žurio. Polako se spustio niz stepenice, stigao je kad se podigla na kolena i surovo je šutnuo u slabinu.

Natali se zakotrlja, udari u zid, pokuša da se skupi u čvrstu, nevidljivu loptu. Vinsent je uhvati obema rukama za kosu i snažno povuče.

Uspravila se, vrisnula i zamahnula mu iz sve snage nogom u testise. On je bez muke uhvati za stopalo i oštro ga iskrenu. Natali se okrenula, ali nedovoljno brzo; čula je kako joj članak puca kao suva grančica. Pala je teško na ruke i levo rame. Bol joj je suknuo desnom nogom poput ognja.

Osvrnula se baš kad je Vinsent izvukao nož iz vojničke jakne i rasklopio dugu oštricu. Pokušala je da otpuzi, ali on spusti ruku i napola je podiže za bluzu. Tkanina se ponovo pocepa, a Vinsent iskida ostatak. Natali je puzila hodnikom, pipajući ispred sebe da nađe nekakvo oružje. Nije bilo ničega osim hladnih podnih dasaka.

Prevrnula se na leđa kad ju je Vinsent opkoračio uz tresak teških cipela. Zabacila je glavu i ujela ga kroz prljave farmerke; osetila je kako joj se zubi duboko zarivaju u njegov list. Nije ni trepnuo niti pustio zvuk. Oštrica joj je kao u magli prozujala pored uha i zakačila joj traku grudnjaka, ostaviviši joj dugačku iiniju bola duž vrata.

Natali kriknu, ponovo se okrenu na leđa i podiže ruke u uzaludnom pokušaju da zaustavi povratak noža.

Napolju otpočeše eksplozije.

TRIDESET DVA

Džermantaun

Sreda, 31. decembar 1980.

„Nevolja je u tome“, reče Toni Harod, ,,što nikada nikoga nisam ubio.“

,,Nikoga?“, upita Marija Čen.

,,Nikoga“, reče Harod.„Nikada.“

Marija Čen klimnu glavom i nasu im još šampanjca. Ležali su nagi, jedno naspram drugog, u dugačkoj kadi, u kupatilu sobe 2010 hotela Čestnat hils. Svetlost jedne jedine mirišljave sveće odražavala se u ogledalu. Harod se nasloni i pogleda Mariju Čen ispod teških kapaka; smeđe noge su joj se dizale između oštrih granica njegovih kolena, butine su joj bile rastavljene, a nožnim člancima dodirivala mu je rebra u sapunjavoj vodi. Mehurići su skrivali sve osim gornje obline njene desne dojke, ali video joj je levu bradavicu, Ijupku i krupnu poput jagode u tamnoj vodi. Divio se liniji njenog grla i težini njene crne kose kad je zabacila glavu da ispije šampanjac iz prepune čaše.

„Ponoć je“, reče Marija Čen pogledavši zlatni roleks na ivici kade.„Srećna Nova godina."

„Srećna Nova godina“, reče Harod. Kucnuli su se. Pili su od devet uveče. Kupanje je bila ideja Marije Čen. „Nikad nikog nisam ubio“, mrmljao je Harod. „Nisam morao.“

„Izgleda da ćeš sada morati“, reče Marija Čen. „Pre nego što je Džozef danas otišao, ponovio je nameru gospodina Barenta da ti...“

,,Aha.“ Harod ustade i spusti čašu na ivicu. Obrisao se i pružio ruku. Marija Čen je prihvati i polako se diže iz pene. Harod ju je nežno brisao peškirom, obujmio je otpozadi obema rukama da joj prevuče debeli frotir preko grudi. Ona je prebacila težinu na jedno stopalo i lako razmakla butine kad ju je brisao između nogu. Harod spusti peškir, podiže Mariju Čen i ponese je u spavaću sobu.

Kao da mu je bilo prvi put. Nije spavao sa ženom pod njenim uslovima od svoje petnaeste godine. Koža Marije Čen imala je ukus sapuna i cimeta. Zadahtala je kad je ušao u nju. Zakotrljali su se po širokim mekim čaršavima. Ona je ležala na njemu kad su stali, još sjedinjeni, još u pokretu,klizeći usnama i rukama jedno po drugom. Orgazam Marije Čen bio je iznenadan i snažan, njeni jecaji tihi. Harod je svršio trenutakdva kasnije, sklopivši oči i držeći se za nju kao da pada s litice i steže ono poslednje što bi moglo da zaustavi pad.

Zazvonio je telefon. Zvonio je i zvonio.

Harod odmahnu glavom. Marija Čen mu poljubi ruku i skliznu preko čaršava da se javi. Pružila mu je slušalicu.

„Harode, odmah dođi ovamo“, čuo se uzbuđeni Kolbenov glas. „Ovde je pakao!“

Kolben se vratio u kontrolnu sobu. Ljudi su sedeli za monitorima, pisali beleške, šaputali u mikrofone na slušalicama. „Gde je Galager, do đavola?“, prodra se Kolben.

,,Još nema vesti, gospodine“, odgovori tehničar sa konzole dva.

„Jebi ga onda“, reče Kolben. „Kaži Zelenom timu da prestane da ga traži. Dodeli ih kao podršku Plavom timu pored pijace.“

„Razumem, gospodine."

Kolben prođe uzanim hodnikom i stade ispred poslednje konzole. „Jesu li aveti još u Tvrđavi?“

„Jesu, gospodine“, reče devojka koja je sedela za monitorom. Pritisnula je dugme i slika se prebaci s kuće En Bišop na prolaz iza nje. Čak i kroz sočiva za mrak, prilike oko garaže pedesetak metara niz prolaz bile su samo senke.

Kolben ih izbroja dvanaest. „Zovite mi Zlatni", odreza.

,,Da, gospodine." Tehničar mu pruži slušalice i mikrofon.

„Pitersone, vidim ih dvanaest. Šta se kog đavola događa tamo?“

,,Ne znam, gospodine. Hoćete li da krenemo?"

„Negativno^11, reče Kolben. „Čekajte.11

„Još osam nepoznatih na Ešmidu", reče agent za petom konzolom. „Upravo su prošli pored Belog tima.“

Kolben skide slušalice. „Gde je Hejns, do đavola?"

„Upravo je pokupio Haroda i njegovu sekretaricu", doviknu muškarac s prve konzole. „Stižu za oko pet minuta.11

Kolben zapali cigaretu i kucnu tehničarku po ramenu. „Zovi Hajeka da odmah doveze helikopter.“

„Razumem, gospodine.“

Agent Džems Leonard pojavi se iz Kolbenove kancelarije i pozva ga. „Gospodin Barent na liniji tri.“

Kolben zatvori vrata. ,,Kolben.“

„Srećna ti Nova godina, Čarlse^11, reče Barentov glas. Po pucketanju i šupljem zvuku Kolben je bio siguran da je ovo poziv preko satelita.

,,Aha“, reče Kolben.„Šta se dešava?“

„Razgovarao sam sa Džozefom^11, reče Barent.„Kaže da je malo zabrinut zbog toka operacije."

,,Ma nemoj?“, reče Kolben. „Kepler stalno kuka zbog nečega. Zašto nije ostao ovde kad je tako zabrinut?“

„Džozef kaže da mora da sredi nešto drugo u Njujorku", reče Barent. „Ima li traga našim prijateljima?“, upita posle kraće pauze.

„Misliš na matorog Švabu“, reče Kolben. ,,Ne. Ništa od jučerašnje eksplozije u skladištu.“

„Imaš li ideju zašto bi Vili žrtvovao svog operativca da bi uklonio doktora Laskog? I zašto tako preterano? Džozef kaže da su morali da zovu vatrogasce."

„Otkud ja znam, do đavola?“, prasnu Kolben. „Slušaj, mi čak nismo sigurni da su to stvarno bili Luhar i Jevrejin.“ „Mislio sam da tvoji istražitelji rade na tome, Čarlse.“

,,I rade, ali sutra je državni praznik. Osim toga, koliko smo mogli da odredimo, Luhar i Laski sedeli su na petnaest kilograma eksploziva cečetiri. Istražiteljima nije ostalo mnogo materijala.“ „Razumem, Čarlse.“

,,Slušaj“, reče Kolben. „Moram da idem. Situacija se razvija ovde.“ „Šta se dešava?“, upita Barent kroz statičke zvuke.

„Ništa ozbiljno. Neki klinci iz one proklete bande zajebavaju se u zoni bezbednosti.“

,,To neće omesti naš jutrošnji posao, zar ne?“, upita Barent. ,,Negativno“, odseče Kolben. „Harod stiže svakog trenutka. Ako bude potrebe, zapečatićemo oblast za deset minuta i pobrinuti se za Fulerovu pre plana.“

„Da li smatraš da je gospodin Harod dorastao zadatku, Čarlse?“ Kolben ugasi opušak i zapali novu cigaretu. „Mislim da Harod nije dorastao ni brisanju sopstvene guzice“, reče.„Pitanje je - šta ćemo kad on zajebe stvar?“

„Pretpostavljam da si razmotrio sve mogućnosti.“

„Aha. Hejns je spreman da uskoči i pobrine se za babu. Kad Harod sjebe stvar, voleo bih da se lično pozabavim njim." „Pretpostavljam da ćeš preporučiti eliminaciju.“

„Preporučiću da nabijem specijalni policijski pištolj toj barabi u usta i raznesem mu mozak po čitavoj zapadnoj Filadelfijf, reče Kolben.

Usledila je kratka tišina, narušavana samo pucketanjem. „Šta god budeš smatrao neophodnim“, reče Barent najzad.

„Oh“, reče Kolben, ,,ona njegova mala sekretarica takođe će morati da nestane.“

„Naravno", reče Barent. „Čarlse, samo još nešto...“

Agent Leonard proturi glavu u kancelariju i reče: „Hejns je upravo stigao s gospodinom Harodom i devojkom. Ukrcali su se u helikopter."

Kolben klimnu glavom. ,,Da, šta?“, reče Kolbenu.

„Sutrašnji dan vrlo je važan za sve nas“, reče Barent. „Ali molim te da ne zaboraviš ovo. Kad stara gospođa bude uklonjena s table, naš glavni interes ostaje gospodin Borden. Stupićeš s njim u kontakt i pregovaraćeš ako je moguće, ali ako situacija tako naloži, uklonićeš ga. Ostrvski klub ima mnogo poverenja u tvoju procenu, Čarlse.“

,,Aha“, reče Kolben. „Upamtiću to. Razgovaraćemo kasnije, važi?“

„Srećno, Čarlse“, reče Barent. Linija zašišta i prekide se.

Kolben spusti slušalicu, obuče pancirni prsluk, stavi kacket na glavu i gurnu pištolj kalibra 38 i ramenu futrolu u prednji džep perjane jakne.

Elisa se zavrtela brže još dok je sagnut trčao ka otvorenim vratima helikoptera.

Sol Laski, Tejlor, Džekson i šest mlađih članova bande posmatrali su kako helikopter uzleće i odlazi prema severoistoku. Njihov kamion zaustavio se pored visoke drvene ograde pola bloka od kontrolnog centra FBI-ja.

„Šta misliš?“, upita Tejlor Sola. ,,Je 1’ to otišo tvoj veštac?"

,,Možda“, reče Sol. „Jesmo li sada blizu građevine?“

„Jesmo, kolko vidim“, reče Tejlor.

„Jesi li siguran da možeš da upališ vozila bez ključeva?"

Džekson reče: ,,Ej, čovek. Tri meseca u autoparku građevinskog bataljona u Vijetnamu pre nego što su me poslali u džunglu. Mogao bih na žice da upalim tvoju mamu.“

„Buldožer će biti dovoljan“, reče Sol znajući, kao što je i Džekson znao, da je za buldožer potrebno više od jednostavnog spajanja žica.

,,Ej“, reče Džekson. „Ako ih pokrenem, oćeš ti moći da obaviš svoje?“

„Četiri godine građenja i održavanja u kibucu", reče Sol. ,,Mogao bih buldožerom da poguram tvoju mamu.“

„Polako, čovek", reče Džekson sa širokim osmehom. ,,Ne počinji sa mnom. Belci prosto ne umeju dobro da psuju.11

,,U mojoj kulturnoj grupi“, reče Sol, „vlada navika razmene uvreda s Bogom. Gde ćeš bolju vežbu?“

Džekson se nasmeja i pljesnu Sola po ramenu.

„Prestanite da serete vas dvojica", reče Tejlor. „Kasnimo dva minuta.“

„Jesi li siguran da ti je sat tačan?“, upita ga Sol.

Tejlor kao da se uvredio. Podigao je ruku da pokaže elegantni sat Ledi Eldžin, sa oplatom od 24-karatnog zlata ukrašen dijamantima.„Ovaj ne kasni ni pet sekundi godišnje^11, reče.„Moramo da krenemo.“

,,U redu“, reče Sol. „Kako ćemo ući?“

,,Ketfiš!“, pozva Tejlor, a jedan dečko otvori zadnja vrata, zanjiha se i baci na krov kamioneta, skoči na vrh tri metra visoke ograde i nestade s druge strane. Ostala petorica pođoše za njim. Na leđima su imali teške rančeve u kojima su zveckale boce.

Sol pogleda svoju zavijenu levu ruku.

,,Ajde“, prošišta Tejlor izvlačeći se iz kabine.

,,To će te boleti“, reče Džekson. ,,’Oćeš injekciju ili nešto?"

,,Neću“, reče Sol.

„Ovo je sigurno protivzakonito“, reče Toni Harod. Posmatrao je ulična svetla, solitere i autoputeve kako promiču ispod njih dok su jurili na svega sto metara visine.

„Policijski helikopter", reče Kolben. „Posebno odobrenje."

Kolben je okrenuo sedište tako da je skoro mogao da se nagne kroz otvoreni prozor na desnoj strani. Ledeni vazduh prodirao je u kabinu i rezao Haroda i Mariju Čen poput nevidljivih mačeva. Kolben je kroz otvoreni prozor proturio vojnu snajpersku pušku kalibra 30, oslonjenu na naročito ležište. Puška je delovala nezgrapno zbog glomaznog noćnog nišana,laserskog nišana i velikog okvira za municiju. Kolben se naceri i reče nešto u mikrofon zakačen na slušalice, jedva vidljiv ispod kapuljače. Pilot oštro skrenu udesno i poče da kruži iznad Avenije Džermantaun.

Harod se obema rukama držao za tapaciranu klupu i žmurio. Bio je siguran da ga samo pojas sprečava da ne proleti kroz otvoren prozor i ne padne na pločnik trideset spratova niže.

„Crveni vođa Kontroli“, reče Kolben. „Izveštaj o situaciji.“ „Govori Kontrola“, čuo se glas agenta Leonarda.„Plavi tim dva izveštava da su četiri automobila sa muškarcima hispanoameričkog porekla ušla u obezbeđenu zonu kod Čeltena i pijace. Još neidentifikovanih grupa nalazi se u prolazu između Zamka Jedan i Zamka Dva. Grupa od petnaest neidentifikovanih crnih muškaraca prošla je pored Belog tima na Ešmidu. Prijem.“

Kolben se okrenu Harodu i iskesi se.„Mislim da je to samo ulična bitka. Crnje protiv belaca na dočeku Nove godine.“

„Prošla je ponoć“, reče Marija Čen. „Sada je Nova godina.“ „Kako god“, reče Kolben. ,,Pa, ko ih jebe. Nek se tuku, sve dok ne ugrožavaju našu ’Operaciju Zora’. Je li tako, Harode?“

Toni Harod se uhvati čvršće i ne reče ništa.

Šerif Džentri teško je dahtao trčeći da ne zaostane za predvodnicima. Marvin i Liroj predvodili su neurednu kolonu od deset članova bande kroz mračni lavirint prolaza, dvorišta, smećem prekrivenih praznih placeva i napuštenih zgrada. Stigli su do ulaza u prolaz i Marvin mahnu svima da se sagnu. Džentri vide kombi parkiran šezdesetak metara dalje, između kontejnera i ruševnih garaža.

„Federalcf, šapnu Liroj. Bradati mladić pogleda na sat i isceri se. „Poranili smo minut.“

Džentri dahćući osloni ruke na kolena. Bolela su ga rebra. Bilo mu je hladno. Želeo je da je kod kuće u Čarlstonu, da sluša Kvartet Dejva Brubeka i čita Brusa Katona. Naslonio je glavu na hladne cigle i stao da razmišlja o nečemu što se dogodilo kad su izlazili iz Omladinskog doma, o nečemu zbog čega je počeo drugačije da posmatra Džermantaun i bandu „Soul brikjard“.

Jedan dečak, ne stariji od sedamosam godina - dotrčao je baš kad se poslednja grupa spremala da krene. Dečko je prišao pravo Marvinu. ,,Stivi“, rekao je vođa bande, „rekao sam ti da ne dolaziš ovamo." Dečko je plakao i brisao suze rukavom.„Mama kaže da ideš pravo kući, Marvine. Mama kaže da trebaš njoj i Mariti i da ideš kući odma.“ Marvin obgrli dečaka jednom rukom i povede ga u drugu sobu. Džentri je čuo: „...kaži mami da ću doći kući ujutru. Marita nek ostane kod kuće i nek se pobrine za sve. Tako im kaži, u redu?“

Ovo je uznemirilo Džentrija. Do sada je banda bila deo petodnevne noćne more u kojoj je živeo. Džermantaun i njegovi stanovnici savršeno su se uklapali u košmarni niz bola, tame i naizgled nepovezanih događaja koji su se odvijali oko Džentrija. Znao je da su pripadnici bande mladi - Džekson je bio izuzetak, ali on je bio izgubljena duša, posetilac, student koji se vratio u stari kraj jer nije imao kuda drugde da ode. Džentri je na hladnim ulicama video malo zrelih ljudi, a ti koje je video bili su ćutljive žene s modricama koje su hitale nekuda poslom, starci što besciljno lutaju ili vire kroz vrata krčmi i neizbežni pijanci što leže u prljavim ulazima. Znao je da to nije prava slika naselja, da će u leto ulice i stepeništa vrveti od porodica, deca će preskakati konopac, omladina će igrati košarku, mladići će se smejati naslonjeni na uglačane automobile. Znao je da je ova košmarna pustoš posledica hladnoće, novog uličnog nasilja i prisustva neprijateljske vojske koja sebe smatra nevidljivom, ali sa Stivijevim dolaskom ova znanja postala su stvarnost. Džentri se osetio izgubljenim u nepoznatom, hladnom gradu, udružen s decom u borbi protiv odraslih protivnika u čijim je rukama istinska sila.

,,Tu su, čovek“, šapnu Liroj.

Tri bučna niska automobila stala su na ulici s druge strane prolaza. Iz njih pokuljaše mladići; smejali su se, pevali, vikali na španskom. Nekoliko njih prišlo je kombiju i počelo da ga udara palicama za bezbol i metalnim cevima. Svetla na kombiju se upališe. Neko iznutra nešto viknu. Iz kombija iskočiše tri muškarca; jedan ispali hitac iz sačmare u vazduh.

,,Hajdemo“, šapnu Marvin.

Povorka njegovih sledbenika tiho pretrča dvadesetak metara kroz prolaz, držeći se ograda i zidova garaža. Stali su na praznom placu iza neke kolibe; većina se naslonila na nisku metalnu ogradu. Iz pravca kombija začulo se još pucnjeva. Džentri je čuo kako automobili ubrzavaju prema Aveniji Džermantaun.

,,Grambltorp“, reče Liroj, a Džentri proviri preko ograde i vide malo zadnje dvorište, visoko golo drvo i zadnji zid kamene kuće.

Marvin se privuče bliže.„Prozori na spratu imaju rešetke. Pozadi su jedna vrata, napred dvoja. Ući ćemo s obe strane. Ajde.“ Marvin, Liroj, Dži Bi, Dži Ar i još dvojica preskočiše ogradu poput senki. Džentri pođe za njima, zakači se za žicu i teško pade na smrznutu zemlju na j edno koleno. Izvadio j e ruger iz džepa i potrčao da stigne ostale.

Marvin i Dži Bi mahnuli su mu da dođe do bočnog zida kuće. Obojica su držali sačmare, a Marvin je oko glave privezao crvenu maramu.„Mi ćemo na vrata s ulice.“

Između kuće i delikatesne radnje stajala je metar visoka drvena ograda. Njih trojica sačekaše da protutnji prazan tramvaj. Onda Liroj šutnu kapiju i on i Dži Bi uđoše, smelo i nehajno, i priđoše vratima pored zatvorenih prozorskih šalona. S obe strane svakih vrata stajala je niska rešetkasta ograda. Kosa podrumska vrata s katancem sezala su gotovo do pločnika. Džentri zakorači unazad i pogleda uvis fasadu stare kuće. Nijedan od devet prozora nije bio osvetljen. Na Aveniji Džermantaun nije bilo nijednog vozila osim tramvaja koji je nestajao dva bloka dalje. Blistave svetiljke „protiv kriminala“ bacale su žuto svetlo na izloge i zidove. Noć je mirisala na hladnoću i kasno doba.

,,Ajde“, reče Marvin. Dži Bi priđe zapadnim vratima i snažno ih šutnu. Čvrsta hrastovina nije popustila. Marvin klimnu glavom, a druga dvojica repetiraše puške, odmakoše se i opališe u brave. Polete iverje, a Džentri se okrenu u mestu i nagonski pokri oči. Momci opališe ponovo, a Džentri se osvrnu i vide kako zapadna vrata popuštaju i otvaraju se. Dži Bi se iskesi Marvinu i podiže pesnicu u pobedničkom pozdravu baš kada mu se crvena tačkica pojavila na grudima i kliznula mu uvis na slepoočnicu. Dži Bi podiže pogled, dotače čelo tako da mu se svetlosni kružić pojavio na nadlanici i pogleda Marvina s izrazom veselog iznenađenja. Zvuk pucnja bio je tih i udaljen. Dži Bijevo telo poletelo je na drvena vrata i natrag na pločnik.

Džentri je stigao da primeti kako je dečakovo čelo gotovo sasvim razneseno, a onda je potrčao, pao na sve četiri i stao da puzi prema kapiji bočnog dvorišta. Jedva je bio svestan da je Marvin preskočio nisku ogradu i bacio se kroz otvorena zapadna vrata. Sitne crvene tačke igrale su po kamenu iznad Džentrija, dva kuršuma baciše mu kamenu prašinu u lice, on se provuče kroz kapiju, okrenu se na desni bok i udari snažno u nešto tvrdo dok su hici cepali ogradu i zabadali se u smrznutu zemlju levo od njega. Džentri slepo otpuza u dno dvorišta. Iz pravca avenije stiže još metaka, ali nijedan ne pogodi ništa blizu njega.

Liroj dotrča, zadihan, i pade na jedno koleno. „Šta je ovo, jebote?“

„Vatra s druge strane ulice“, reče Džentri, zapanjeno otkrivši da još drži ruger. ,,S drugog sprata ili s krova. Imaju nekakav laserski nišan.“

,,De je Marvin?“

,,U kući, mislim. Dži Bi je mrtav.“

Liroj ustade, mahnu rukom i nestade. Nekoliko senki potrča prema kući.

Džentri dotrča do bočnog zida kamene kuće i proviri u dvorište. Zadnja vrata zjapila su otvorena, a unutra se videlo slabo svetlo. Onda je u prolaz ušao kombi i zaustavio se. Vrata kombija su se otvorila, unutrašnja svetlost za trenutak je obasjala muškarca koji je sišao s vozačkog sedišta, a nekoliko hitaca odjeknulo je iz mraka pored kolibe. Čovek uskoči natrag u kabinu i zatvori vrata. Neko nešto viknu iz pravca kolibe i Džentri vide senke kako brzo trče prema velikom drvetu. Odozgo se začu brujanje helikoptera i snažan mlaz svetlosti bez ikakvog upozorenja zabode se u zemlju obasjavši veći deo dvorišta belim sjajem. Dečak čije ime Džentri nije znao skameni se poput jelena obasjanog farovima i zaškilji uvis. Džentri vide crvenu tačkicu kako poigrava na dečakovim grudima trenutak pre nego što mu je grudni koš eksplodirao. Džentri nije čuo pucanj.

Šerif je uhvatio ruger obema rukama i opalio tri metka u pravcu reflektora. Mlaz nije nestao, ali je divlje zadrhtao, osvetlivši grane, krovove i kombi dok je helikopter uzletao dalje u noć.

Ispred kuće se podigla galama. Džentri ču kako neko vrišti slabašnim piskavim glasom. Razleglo se još eksplozija, iz pravca kombija bleskale su cevi, a prilazilo je još vozila. Džentri pogleda ruger, zaključi da nema vremena da ga napuni i potrča ka otvorenim zadnjim vratima Grambltorpa.

Sol Laski godinama nije vozio buldožer, ali čim je Džekson zamenio dinamo i motor urlajući oživeo, Sol je seo u tapacirano sedište i počeo da se priseća veština koje nije koristio otkako je pre dvadeset godina pomagao raščišćavanje kibuca. Srećom, ovo je bio američki katerpilar D-7, neposredni potomak mašina iz kibuca. Sol je podigao ručnu kočnicu, prebacio menjač u ler, gurnuo palicu gasa do kraja, stao na desnu kočnicu i zaglavio je stegom, proverio jesu li zupčanici u neutralnom položaju, a onda počeo da traži uređaje za pokretanje.

,,Ahhh“, šapnuo je kad ih je pronašao. Namestio je poluge za prenos i pritisak na odgovarajuće nivoe - bar se nadao - gurnuo palicu za pokretanje, otvorio dovod goriva i podesio ga, spustio kočnicu i pritisnuo prekidač za paljenje. Ništa se nije dogodilo.

,,Ej!“, doviknu mu mršavi momak zvani Ketfiš koji je čučao pored njega. „Jel znaš ti, matori, šta radiš?“

,,Apsolutno!“, doviknu mu Sol. Uhvatio je menjač, shvatio da je to kvačilo, zgrabio drugu i povukao je unazad. Dinamo je zacvileo i motor se probudio uz urlik. Našao je gas, pustio kvačilo, dao previše gasa prednjoj vuči i skoro pregazio Džeksona koji je palio drugi buldožer levo od njega. Sol je ispravio mašinu, gotovo je zaglavio, a onda uspeo da je poravna s prikolicama pedesetak metara napred. Izduvni gasovi dizelgoriva i crni dim vraćali su im se u lice. Sol pogleda desno i vide trojicu članova bande kako trče po ispucalom tlu pored mašina.

,,Je l’ ovo ne može brže?“, zaurla Ketfiš.

Sol začu glasno grebanje i shvati da još nije podigao kašiku. Ispravio je to i mašina je nastavila mnogo radosnije.Iza sebeje čuo urlik motora kad je Džeksonov buldožer krenuo s gradilišta.

„Šta ćeš da radiš kad stignemo tamo?“, viknu Ketfiš.

„Samo gledaj!“, viknu Sol i popravi naočari. Nije imao pojma šta će učiniti. Znao je da će svakog trenutka agenti FBI-ja izleteti iz prikolica, opkoliti buldožere i otvoriti vatru. Spore mašine biće laka meta. Izgledi da stignu do prikolica bili su neverovatno mali. Sol se decenijama nije ovako dobro osećao.

Malkom Dupriz vodio je osam članova „Soul brikjarda" u kuću En Bišop. Marvin je s pravom smatrao da je Baba Veštica u drugoj kući - u staroj kući na Aveniji - ali je poslao Malkomovu ekipu da ipak proveri kuću u Kvin Lejnu. Nisu imali primopredajnike; Marvin je uredio da svaka grupa ima bar dva kepeca - to su bili pomoćni članovi bande, stari od osam do jedanaest godina - da služe kao kuriri. Nije bilo vesti od Marvinove grupe, ali čim je čuo štektanje oružja iz pravca Avenije, Malkom je poveo pola svoje grupe iz prolaza u zadnje dvorište kuće En Bišop. Druga šestorica ostala su u prolazu da motre na telefonski kombi koji je stajao, tih i taman, u dnu prolaza.

Malkom, Doni Kouls i mali debeli Džejmi - mlađi brat Luisa Solarza - ušli su prvi; nogama su otvorili kuhinjska vrata i hitro kliznuli u kuću. Malkom je nosio sjajni podmazani automatik kalibra devet milimetara koji je kupio od Muhameda za sedamdeset pet dolara. Pištolj je imao nezgrapni okvir sa četrnaest metaka. Doni je bio naoružan nevešto načinjenim pištoljem sa samo jednim metkom kalibra 22 u improvizovanoj cevi. Džejmi je poneo samo nož.

Starica koja je živela tu nije bila u kući, a nije bilo ni traga od Baba Veštice i Bele Zveri. Za tri minuta su pregledali malu kuću, a onda se Malkom vratio u kuhinju dok je Doni proveravao prednje dvorište.

„Gomila sranja gore na krevetu', reče Džejmi,,,ko da se neko pakovo na brzinu."

,,Aha“, reče Malkom. Mahnuo je grupi u zadnjem dvorištu i Džeferson, desetogodišnji kurir, pohita k njemu. „Idi u staru kuću na Aveniji i vidi šta će Marvin...“

Čuli su kako se otvaraju vrata garaže i zvuk motora automobila. Malkom mahnu ostalima, prolete kroz zadnju kapiju i ulete u prolaz baš kad su čudna stara kola sa smešnom maskom izašla iz garaže. Farovi nisu bili upaljeni, a stara gospođa na vozačkom sedištu stezala je volan očajnički, kao i svaki plašljivi vozač. Malkom ju je prepoznao kao gospođicu Bišop; celog života viđao ju je u susedstvu, čak je kao dečak kosio travu u njenom malom dvorištu.

Petorica momaka zaprečiše kolima put, a Malkom priđe vozačkim vratima. Uplašena žena pogledala je oko sebe, a onda spustila prozor. Glas joj je bio čudan, nekako sanjiv. „Momci, pomerite se, moram da prođem."

Malkom pogleda u kola da se uveri kako unutra nema nikog drugog osim gospođice Bišop. Spustio je automatik i nagnuo se niže: „Izvinite, ali ne možete nikuda dok...“

Ruke En Bišop poleteše uvis, prstiju savijenih poput kandži. Malkom bi ostao bez oba oka da nije nagonski zabacio glavu. Ipak, staričini nokti ostavili su mu osam krvavih brazdi po kapcima i obrazima. Malkom dreknu, a stara kola uz urlik poskočiše napred, baciše malog Džefersona uvis i zgaziše Džejmija prednjim levim točkom.

Malkom opsova i opipa oko sebe tražeći svoj pištolj. Kad ga je našao spustio se na jedno koleno i ispalio tri metka u sve dalja kola pre nego što mu je neko doviknuo upozorenje. Okrenuo se, i dalje klečeći. Telefonski kombi s kraja prolaza jurio je pravo na njega. Malkom okrenu pištolj i shvati da je to bila greška,da je izgubio ono malo dragocenog vremena što je imao. Otvorio je usta da vrisne.

Kombi je jurio s najmanje sto na sat kad je prednjim branikom udario Malkoma u lice.

„Gubimo se ođavde!“, viknu Toni Harod kad je nešto pogodilo levu skiju helikoptera uz udar i mlaz varnica. Lebdeli su dvadesetak metara iznad ravnog krova jedne zgrade, a Kolben je pucao iz svoje naučnofantastične puške, ne skidajući široki glupavi osmeh s lica. Hajek, pilot, očigledno se slagao s Harodom pošto je skrenuo udesno i počeo da diže letelicu i pre nego što se Kolben okrenuo od prozora da izda naređenje. Ričard Hejns stoički je sedeo na kopilotskom sedištu i gledao kroz prozor kao da su u noćnom turističkom obilasku grada. Marija Čen sedela je desno od Haroda, čvrsto stisnutih očiju.

„Crveni vođa Kontroli“, reče Kolben. Harod i Marija Čen imai su na ušima slušalice za unutrašnju komunikaciju usred urlika vetra, motora i elisa. „Crveni vođa Kontroli!"

„Govori Kontrola", reče ženski glas. „Slušam, Crveni vodo.“ „Šta se kog davola dešava? Aveti su stigle sve do Zamka Dva.“ „Potvrdujemo, Crveni vođo. Zeleni tim potvrduje kontakt s nepoznatim brojem naoružanih crnaca u pokušaju provale i ulaska u Zamak Dva. Zlatni tim progoni Metu Dva koja je u desotu iz pedeset treće i vozi na sever uporedo s Kvin Lejnom. Beli, Plavi, Sivi, Srebrni i Žuti izveštavaju o kontaktu s nepoznatim protivnicima. Gradonačelnik je zvao dva puta. Prijem.“

„Gradonačelniku, reče Kolben. „Gospode. Gde je Leonard, za ime sveta? Prijem.“

„ Agent Leonard je napolju, istražuje nemire na građevini. Reći ću mu da vas pozove čim se vrati, Crveni vođo. Prijem."

,,Prokletstvo“, reče Kolben.„U redu, slušaj. Spustiću Hejnsa da nadzire operaciju kod Zamka Dva. Pošalji Plavi i Beli tim da zatvore oblast od pijace do Ešmida. Reci Zelenom i Žutom da niko ne sme da uđe u Zamak Dva niti da izađe iz njega. Jasno?“

„Primljeno, Crveni vođo. Imamo...“ Čulo se snažno grebanje i veza je prekinuta.

,,Sranje“, reče Kolben. „Kontrolo? Kontrolo? Hejnse, prebaci na taktičku dužinu. Zlatni time? Zlatni time, ovde Crveni vođa. Pitersone, čuješ li me?“

„Prijem, Crveni vođo“, čuo se napeti muški glas.

„Gde ste vi, do đavola? Prijem?"

„Idemo zapadno od Džermantauna za Metom Dva, Crveni vođo. Prijem."

„Bišopova? Kuda je...“

„Ovaj, treba nam pojačanje, Crveni vođo“, prekinu ga isti glas. „Dva vozila. Hispanoamerikanci, ovaj... Zvaćemo te, Crveni vođo. Gotovo.“

Kolben se nagnu i viknu pilotu: „Spuštaj nas.“

Hladnokrvni čovek s kapom za bezbol žvakao je gumu. ,,Nemam mesta, gospodine. Držim ga što niže mogu.“

„Zajebi to“, reče Kolben. „Spusti ga na Aveniju Džermantaun ako moraš. Odmah.“

Pilot pogleda desno, okrenu helikopter i klimnu glavom.

Toni Harod samo Što nije dreknuo kad je letelica počela da pada poput otkačenog lifta. Ulična svetla jurila su ka njima, opazio je kako nešto gori malo dalje levo dok se helikopter uz blesak blago spuštao na samu sredinu ulice. Hejns je odmah izašao i graciozno pognut potrčao ka ivičnjaku.

,,Diži!“, viknu Kolben pilotu i pokaza palcem uvis.

,,Ne!“, pobuni se Harod. Klimnuo je glavom Mariji Čen i oboje otkopčaše pojaseve. ,,I mi izlazimo.“

„Malo sutra“, reče im Kolben preko interkoma.

Harod je skinuo slušalice baš kad je Marija Čen izvadila brauning iz tašne i uperila ga Kolbenu u grudi. „Izlazimo sada“, viknu Harod.

„Mrtav si, Harode“, procedi Kolben.

Toni Harod odmahnu glavom. ,,Ne čujem te, Čak!“, povika. ,,Čao!“ Harod iskoči kroz leva vrata i potrča u suprotnom pravcu od Hejnsovog, ka prolazu između kuća. Marija Čen sačekala je pola minuta, a onda krenula ka vratima.

„Oboje ste mrtvi“, reče Kolben i nasmeši se. Pogledao je pušku smeštenu u držačima s desne strane kabine i opustio se.

Marija Čen klimnu glavom, iskoči i otrča.

„Trideset metara“, reče Kolben u mikrofon.

Helikopter se podiže iznad dalekovoda i krovova, skrenu levo i ostade da lebdi deset spratova iznad Avenije. Kolben namesti pušku u postolje za gađanje i pogleda po ulici kroz noćni nišan. Ništa se nije micalo. „Previše posranih krovova", promrmlja Kolben. Taktički kanal ispuni mu slušalice užurbanim brbljanjem. Čuo je Hejnsov glas kako traži odgovor od snajperske ekipe na Zelenom Jedan.

Kolben zatrese glavom. „Natrag do Zamka Dva“, reče oštro. „Pozabavićemo se ovim sranjem kasnije."

Helikopter se okrenu i nagnu leteći uvis i prema istoku.

TRIDESET TRI

Džermantaun

Četvrtak, l. januar 1981.

Natali Preston ležala je na leđima, ruku dignutih ka Vinsentovom nožu, kad je nešto eksplodiralo dva metra dalje, u dnu hodnika, pred ulaznim vratima Grambltorpa. Iverke poleteše u uski hodnik. Razlegla se druga eksplozija i Natali pogleda levo kroz hodnik u mali salon i vide kako se vrata raspadaju i otvaraju se.

U iznenadnoj tišini Vinsent zabaci glavu i zanjiha se kao loše programiran robot. Nož mu je svetlucao u desnoj ruci. Natali se nije micala, nije progovorila, nije disala.

Začuo se drugi niz eksplozija, ovog puta udaljenijih. Odjednom u salon ulete tamna prilika, zakotrlja se i udari u fotelju pored kamina. Puška polete po golim podnim daskama i zazveketa noge stola.

Vinsent prekorači Natali i uđe u salon. Ona za tren vide sjaj iskolačenih plavih očiju Marvina Gejla dok ga je Vinsent podizao, a onda otpuza na kolenima prema zadnjem delu kuće. Gotovo je vrisnula od bola u članku, ali se do krvi ujela za usnu i ostala nema. Još pucnjeva začulo se ispred kuće, a iz salona je dopirala buka borbe Marvina i Bele Zveri. Natali se uspravi i stade na levu nogu ispred ulaza u kuhinju, kako joj se činilo. U dugoj prostoriji razbijenih prozora nalazilo se veliko ognjište, na dugačkom stolu gorele su dve sveće, a videla su se jedna teška vrata zatvorena rezom. Uza zid je stajala naslonjena sačmara.

Natali lako kriknu i doskakuta do puške. Prišla joj je nadohvat ruke kada su tri eksplozije jedna za drugom odjeknule s druge strane vrata. Četvrta i peta raznele su gvozdenu bravu i drvenu rezu. Iveri pogodiše Natali u levu ruku i nogu. Ona poskoči u stranu, osloni se na desnu nogu, nalete na sto, obori ga i teško pade na kameni pod. Još dve eksplozije pogodiše vrata i vidljivo ih gurnuše unutra. Dva metra ispred sebe Natali vide da vrata ostave u kojoj je bila zatvorena zjape nudeći nekakvo sklonište. Otpuzala je napred i uvukla se u mrak baš kad je neko spolja nogom otvorio kuhinjska vrata.

U kuhinju je uleteo dečak kog je Natali prepoznala kao jednog od blizanaca iz Marvinove bande, a za njim je ušao još jedan dečko. Obojica su nosili sačmare i skočili iza prevrnutog stola.

,,Ne pucajte!“, povika Natali. ,,To sam ja!“

,,Ko je to?“, viknu blizanac. Pomerao je pušku u kratkom lukovima.

Natali se uvuče u ostavu upravo kad je Marvin Gejl uteturao u kuhinju. Grudi i mišice bile su mu isprskane krvlju, a pušku je vukao za sobom kao da je preumoran da je podigne.

„Marvine! Jebote, čovek, otkud ti ovde?“ Blizanac ustade i spusti pušku. Drugi dečak podiže glavu iznad ivice stola.

Marvin podiže pušku i opali dvaput. Blizanac je odleteo unazad u hladno ognjište. Drugi dečak se zakotrljao u ugao, viknuo nešto i pokušao da ustane. Marvin se okrenu i opali s boka. Dečko udari u zid, preturi se napred i prosto nestade u rupi koja se nije videla u senkama.

Natali shvati da i dalje čuči i drži pocepani grudnjak. Provirila je kroz pukotinu i videla Marvina kako ukočeno prilazi ognjištu i gleda blizančevo telo. Okrenuo se, došao do ulaza u tunel i zagledao se u tamu. Onda je spustio pušku u rupu i ponovo opalio.

Natali brzo odskakuta u hodnik; pustila je grudnjak i osetila kako se sva naježila. Spolja se čula zaglušujuća pucnjava.

Ovoje samo ružan sam, mislila je Natali. Nateraću se da seprobudim. Snažan bol u slomljenom članku govorio je drugačije.

Vinsent uđe u hodnik, raširenih nogu, držeći labavo dugački nož u desnoj ruci.

Natali stade, pridržavajući se za zid. Strmo stepenište uzdizao joj se sleva.

Vinsent zakorači ka njoj.

Natali skoči ulevo i vrisnu kad je povređenim gležnjem zakačila stepenik. Jecajući se vukla uz stepenice čak i kad je iz kuhinje čula glas Roba Džentrija.

Sol Laski je predložio napad na kontrolni centar kao diverziju; trebalo je udariti brzo, izazvati što je moguće veći metež i hitro se izgubiti. U najboljem slučaju ne bi bilo žrtava, čak ni ispaljenih metaka. Sol se lično nadao da će zateći Kolbena ili Hejnsa. Sada, dok se buldožer primicao prikolicama, pitao se da li njegova ideja ima smisla.

Levo od sebe čuo je iznenadnu eksploziju; pet metara visoki plameni cvetovi otvoriše se kad su Tejlor i ostali bacili Molotovljeve koktele na parkirana kola. Vatra je nakratko osvetlila teren kad je Čovek u beloj košulji s kravatom izašao iz glavne prikolice. Zagledao se u plamen, a onda u dva buldožera, viknuo nešto nerazaznatljivo i izvukao pištolj iz male futrole za pojasom.

Sol je bio deset metara od prikolice. Podigao je kašiku kao štit i shvatio da mu je potpuno zaklonila vidik. Nije čuo pucnje od buke motora i iznenadne eksplozije još jednog Molotovljevog koktela, ali nešto je dva puta zveknulo u kašiku, a još glasniji zvuk čuo se s maske. Buldožer nije zastao. Sol podiže kašiku za još pola metra, proviri ispod i vide da se čovek vraća u prikolicu.

,,Ja ovde silazim!“, viknu Ketfiš, skoči preko leve gusenice i otkotrlja se u mrak.

Sol pomisli da takođe iskoči, slegnu ramenima i uhvati se za metalne šipke. Podigao je kašiku još malo.

Poslednja dva metra do prikolice bila su malo strma, i kašika buldožera pogodi prikolicu oko dva i po metra iznad tla, tik desno do vrata. Drveni trem se odvali i iskrivi u stranu. Sol poskoči napred, ujede se za jezik i pade natrag na debelo sedište kad su gusenice počele ozbiljno da melju dugačku pokretnu kuću.

Sve se zatreslo jednom, pa još jednom kad je Džeksonov buldožer udario prikolicu petšest metara levo od vrata. Tanki aluminijum se savio i iscepao u trake. Svi prozori su izleteli iz okvira i pali pod Solove gusenice. Nekoliko trenutaka Sol je bio uveren da će buldožeri proleteti kroz čitavu prikolicu, ali onda čelične kašike udariše u tvrd metal. Obe mašine zaurlaše i srednja prikolica se odvoji od druge dve, uz glasno kidanje čeličnih oplata, i zaljulja se unazad.

Metar levo od Sola otvoriše se glavna vrata. Pojavio se trup nekog muškarca; šarao je revolverom tražeći metu, ali prikolica pronađe težište i prevrnu se. Ruka ostade da viri uvis, opali dva hica i nestade.

Sol ubaci menjač u ler i iskoči. Džekson se udaljavao od svoje mašine. Sol i Džekson se zgledaše u premorenoj tišini kad su čučnuli iza branika jednog od vozila FBI-ja.

„Šta sad?“, upita Džekson posle minutdva.

Iz prevrnute zgnječene prikolice izvlačili su se ljudi. Sol vide kako pomažu jednoj ženi da izađe kroz rupu na krovu. Većina se ponašala omamljeno; sedali su na hladnu zemlju ili besciljno lutai naokolo kao posle saobraćajne nesreće, ali nekolicina je izvukla pištolje. Sol je znao da ne bi bilo pametno ostati tu. Tejlora i ostalih nije bilo nigde, pa je Sol pretpostavio da su se vratili u kamion. ,,Ja lovim nekoga“, reče.

Sačekao je da se svi agenti izvuku iz prikolice, poput mrava što beže iz razorenog mravinjaka. Nije bilo ni Carlsa Kolbena ni Ričarda Hejnsa. Sol u ustima oseti gorki ukus neuspeha.

„Bolje da krenemo", šapnu Džekson.„Počinju da dolaze k sebi.“

Sol klimnu glavom i pođe za krupnim crncem u senke.

Liroj vide Dži Bijevo telo na ivičnjaku i opazi blesak cevi na trećem spratu kuće preko puta. Bacio se na tlo i otkotrljao prema kapiji. Meci s dodatnim ubrzanjem parali su ogradu levo od njega. Činilo mu se da neko od braće uzvraća vatru od zapadnog zida kuće i iz avenije, ali znao je da njihovi pištolji i nekoliko sačmara ne mogu da se nose s puškama koje su koristile federalne svinje. Liroj pritisnu lice o hladnu zemlju dok su kuršumi cepali ogradu. „Ludilo, jebote“, šapnu.

Uz kameni zid, dvadesetak centimetara od Lirojeve desne ruke, ležalo je telo. Liroj ga okrenu i ču kako u jeftinom rancu zvekeću boce. Osetio je oštar miris benzina.

Bio je to Diter Kolman, učenik drugog razreda džermantaunske gimnazije i novi član „Soul brikjarda“. Liroj je znao da dečka više zanimaju školska dramska sekcija i kompjuterska laboratorija nego ulica, ali i da je godinama preklinjao Marvina da mu pruži priliku za ulazak u bandu. Vođa bande pružio mu je priliku pre samo nedelju dana. Brzi metak odneo je veći deo dečakovoggrla.

Liroj dovuče telo k sebi i potegnu trake ranca, sve vreme mrmljajući sebi u bradu: „Kako si glup, Liroje. Jebote, baš si glup. Stalno praviš gluposti."

Uprtio je ranac, osetivši da mu benzin iz razbijene boce već natapa leđa, i odmahnuo glavom. Zatakao je beskorisni mali pištolj kalibra 25 za pojas i, ne dajući sebi vremena da razmisli, otvorio kapiju pa potrčao iz sve snage.

Odjeknuše dva pucnja i nešto ga zgrabi za levu petu, ali nije zastao. Proleteo je kroz red kanti za smeće na ulazu u prolaz, a zatim skočio na požarne lestve.„Glupa ideja, za početak“, mrmljao je pentrajući se.

Na tom zidu trećeg sprata nije bilo prozora, samo zaključana metalna vrata sa spoljnom kvakom. „Glupane, glupane", šapnuo je Liroj i čučno s desne strane vrata. Potapšao je džepove jakne i pantalona. Nije imao ni šibice, ni upaljač, ništa. Smejao se iz sveg glasa kad su tri senke utrčale u prolaz sa zadnje strane kuće. Sa svoje deset metara visoke osmatračnice Liroj je video njihova bela lica i šake, kao i oružje koje su uperili uvis. „Nemaš kuda, čovek“, promrmljao je.

Pripio se licem i stomakom uz cigle kad je prvi metak proleteo kroz rešetku uz kišu varnica. Drugi mu je probio đon desne patike i poslao mu nogu pola metra u vazduh. Liroj oseti iznenadnu obamrlost i zagleda se u izlaznu rupu na licu bele patike. ,,Sereš?“, prošaputa.

Čelična vrata su se otvorila i čovek u tamnom odelu izašao je na požarno stepenište. U ruci je držao neobičnu pušku. Liroj mu je ote, udari ga njome u grlo i presavi ga unazad preko ograde, držeći umrtvljenom levom nogom vrata da se ne zatvore. Oni odozdo nisu više pucali, ali Liroj je video bela lica kako se pomeraju radi bolje linije vatre. Čovek se migoljio i mucao nešto, jednom rukom hvatajući Liroja za gušu, drugom gurajući pušku s grla.

Liroj se osloni svom težinom i gurnu ga još dalje preko ograde. „Imaš šibicu, čovek?“, upitao ga je šapatom. U sobi iza sebe čuo je korake. Gurnuo je levu ruku u džep agentovog sakoa i izvadio zlatni upaljač. „Hvala ti, Svevišnji“, reče Liroj i pusti čoveka da padne, sa sve puškom, u prolaz deset metara pod njima. Zakoračio je u sobu baš kad je odozdo ponovo počela pucnjava.

„Jesi li...“, započe drugi belac s pištoljem u ruci. Još trojica su stajala pored prozora, gde su čudne puške i teleskopski nišani bili namešteni na masivne tronoge stalke. Liroj opazi sklopive stolice, stolove za kartanje prekrivene hranom i limenkama i mnoštvo radioaparata duž zida.

,,Stoj!“, zaurla belac i uperi pištolj Liroju u grudi.

Liroj je već dizao ruke. Palcem je kresnuo upaljač; osetio je vrelinu od sićušnog plamena blizu levog uha. „Kakva sreća. Iz prve, jebote", reče Liroj i spusti zapaljeni upaljač u otvoreni ranac pun od benzina mokrih boca Šelovog bezolovnog premijuma.

Kad se razlegla eksplozija, En Bišop bila je pola bloka od Grambltorpa. Nastavila je da vozi s ravnomernih dvadeset pet kilometara na sat, grčevito stežući volan desota, gledajući netremice pravo napred. Svi prozori na trećem spratu zgrade preko puta Grambltorpa razleteli su se u hiljade komadića. Staklo je treperilo i svetlucalo i padalo poput snega po Aveniji Džermantaun. Trideset sekundi kasnije pojavila se vatra. En Bišop stala je uz ivičnjak ispred Grambltorpa i prebacila menjač u položaj za parkiranje.

Vođena navikama starim trećinu veka, pažljivo je spustila ručnu kočnicu.

Vatra iz zapaljene zgrade postala je mnogo sjajnija; obasjavala je žutim svetlom Grambltorp i čitav taj deo avenije. Začu se iskidana puščana paljba. Pedeset metara niže nekoliko dugonogih prilika pretrčalo je ulicu. Tik uz desni točak desota, na ivičnjaku, ležao je licem nadole jedan dečak. Ispod njegove zgnječene glave pojavila se mala crna lokva i curila u slivnik.

Zapaljena zgrada preko puta glasno je pucketala, kao da se odjednom lome stotine grančica. Ponekad bi eksplodirala municija, a taj zvuk je neverovatno podsećao na kokanje kokica. U daljini je neko vrisnuo. Čuo se jecaj sirena. En Bišop sedela je u svom desotu iz 1953, pogleda uperenog napred, s rukama na volanu, i čekala.

Džentri je brzo ušao kroz zadnja vrata, sa uperenim rugerom. Prevrnuti sto pružao je zaklon i on ga je prihvatio; teško se spustio na jedno koleno i pogledao naokolo.

Staru kuhinju osvetljavala su sveće, jedna na radnom pultu, a druga, prevrnuta, na podu. Blizanac zvani Dži Bi ležao je mrtav u ogromnom ognjištu dva metra iza Džentrija; perjana jakna bila mu je iscepana od grla do pojasa. Perje mu je prekrivalo lice, grudi i noge. Osim toga, kuhinja je bila prazna. Uska vrata ostave ili neke male sobe bila su otvorena i zatvarala pogled u hodnik.

Džentri nanišani na vrata ostave, jer je čuo buku u hodniku iza njih. Shvatio je da diše na usta, prebrzo, i da se bliži hiperventilaciji. Udahnuo je i deset sekundi zadržao dah. Šteket paljbe spolja je utihnuo, i u tišini koja je nastala Džentri je čuo tiho grebanje u senovitom uglu iza sebe. Okrenuo se na kolenu i video kako se Marvin Gejl diže, naizgled iz kamenog poda, izvlačeći se na rukama kao da izlazi iz bazena. Čak i na slabom svetlu Džentri je video da je lice vođe bande potpuno bezizrazno; oči su mu bile beli prolazi, s jedva vidljivim šarenicama.

„Marvine?" reče Džentri glasno i u istom trenutku momak podiže pušku iz rupe u kojoj je stajao, nanišani Džentriju u glavu i povuče obarač.

Čuo se škljocaj kad je udarna igla pogodila u prazno.

Džentri je pritisnuo obarač rugera dovoljno jako da napne oroz; sada ga je uhvatio palcem i spustio pištolj. ,,Sranje“, rekao je i skočio napred dok je karikatura Marvina Gejla bacala sačmaru i izvlačila se iz ulaza u tunel.

Mladić je bio niži i lakši od Roba Džentrija, ali i mlađi, brži i gonjen demonskom energijom. Džentri nije znao koliko će mu trebati da ga pobedi u, kako se to nazivalo, poštenoj tuči; nije ni sačekao da sazna. Stao je u ugao dok se Marvin još izvlačio uvis i spustio ruger u opakom luku, pogodivši mladića dugom cevi u slepoočnicu. Marvin pade, prevrnu se jednom i ostade nepomično da leži.

Džentri čučnu pored njega, opipa mu puls i podiže pogled na vreme da vidi Belu Zver kako stoji u vratima ostave. Džentri je opalio dvaput; prvi metak pogodio je kamen na kom je prikaza stajala trenutak ranije, a drugi je proleteo kroz vrata ostave. Iz hodnika su se čuli teški koraci. Spolja se začu prigušena eksplozija.

,,Natali!“, povika Džentri. Sačekao je sekundu i ponovo viknuo.

„Ovamo, Robe. Pazi, on je...“ Natalin glas zaćuta. Zvučala je kao da viče iz hodnika.

Džentri ustade,gurnu sto i potrča u pravcu njenog glasa.

Natali je otpuzala uz stepenice koliko je mogla, nadajući se da će, ako ništa drugo, moći da šutne Vinsenta u lice. Onda je shvatila da nije sama. Naterala je sebe da se osvrne preko ramena i pogleda uvis.

Melani Fuler stajala je na vrhu stepeništa, metar od Nataline glave. Na sebi je imala dugačku flanelsku spavaćicu, jeftinu ružičastu kućnu haljinu i čupave ružičaste papuče. Sveća iz dečje sobe osvetljavala je njeno pradrevno lice, bore koje su se skupljale u nabore i žile, lobanju koja se naprezala da pobegne od maske mrtve kože. Šiljasti oreol plavičaste kose delovao je suviše retko, pokazivao teme išarano mrljama, kao da je starici kosa u pramenovima otpala od hemoterapije ili nekih drugih lekova. Levo oko Melani Fuler bilo je zatvoreno i nakazno otečeno, a od desnog se videla samo bela jabučica. Nasmešila se i Natali vide kako joj se gornja vilica labavo drži za desni. Jezik joj je na svetlu sveće bio crn poput sasušene krvi.

„Sram te bilo, mila“, reče Melani Fuler. „Pokrij svoju nagotu.“

Natali zadrhta i povuče ostatke bluze preko grudi. Staričin glas bio je šušketavi zveket smrti; dah joj je zagadio predvorje smradom raspadanja. Natali pokuša da dopuzi do nje, da zgrabi rukama taj žilavi vrat.

„Natali!" Robov glas.

Natali se uhvati za slomljeni drveni stepenik i odvrati mu povikom. Gdeje Vinsent? Pokušala je da upozori Roba kad je Melani Fuler sišla tri stepenika i dotakla joj rame ružičastom papučom. „Tiho, mila.“

Džentri dođe niz hodnik s podignutim pištoljem, pogleda uvis u Natali i iskolači oči. „Natali. Gospode bože.“

,,Robe!“, viknu ona, koristeći svaki trenutak slobode uma.„Pazi! Bela Zver je tamo...“

„Ššš, mila“, reče Melani Fuler. Starica nagnu glavu u stranu i pogleda Džentrija ispitivačkim pogledom ludaka. „Znam ko ste vf, prošapta, zbog labave proteze prskajući pljuvačkom kod svake reči. „Ali nisam glasala za vas.“

Džentri se osvrnu prema hodniku, salonu i prednjoj sobi. Zakoračio je na stepenište, pripio se leđima uza zid, podigao revolver i nanišanio u grudi Melani Fuler.

Starica polako odmahnu glavom.

Revolver se spusti kao da ga vuče neki moćan magnet, zadrhta, umiri se i ostade uperen u lice Natali Preston.

,,Da, sssad“, šapnu Melani Fuler.

Džentrijevo telo se zgrčilo, oči su mu se raširile, a lice postajalo sve crvenije. Ruka mu se divlje tresla kao da se svaki nerv u njegovom telu bori protiv zapovesti mozga. Stegao je pištolj i jače pritisnuo obarač prstom.

,,Sssad“, šištala je Melani Fuler. Glas joj je bio nestrpljiv.

Znoj izbi Džentriju po licu i natopi mu košulju ispod raskopčane jakne. Žile su mu iskočile po vratu, a vene na čelu nabrekle. Lice mu se zateglo u napetu masku nemogućim naporom mišića, uma i volje. Prstom je pritisnuo obarač, stezao dok se oroz nije napeo u zadnji položaj.

Natali nije mogla da se makne. Zurila je u masku agonije i vide-Ia samo plave oči Roba Džentrija, ništa više.

„Ovo traje sssuviše dugo“, prošapta Melani Fuler. Prešla je rukom preko čela kao da je umorna.

Džentri polete unazad kao da je natezao konopac s divovima koji su pustili svoj kraj. Zateturao je unazad hodnikom i skliznuo niza zid, ispustio revolver i zadahtao. Natali vide radost na njegovom licu kad su im se u deliću sekunde pogledi sreli.

Vinsent izađe iz salona i munjevito dvaput zamahnu nožem u visini struka. Džentri kriknu i podiže ruke na grlo kao da bi mogao da zatvori razjapljenu ranu. Tri sekunde činilo se da je uspeo, a onda mu krv pokulja između prstiju i u neverovatnim količinama poteče mu preko ruku, grudi i stomaka. Klizio je niza zid sve dok glavom i ramenom nije nežno dodirnuo pod. Nije skrenuo pogled s Natalinog lica dok nije polako sklopio oči, kao dečak koji pada u popodnevni san. Telo mu se jednom streslo, a onda se umirilo u smrti.

,,Ne!“, vrisnu Natali i istog trena skoči na noge. Bila se popela osam stepenika i sad je padala, glavom napred. Udarila je levom rukom donji stepenik tako jako da je osetila kako joj se nešto u ramenu lomi. Nije obratila pažnju na to, zanemarila je bol, zanemarila je osećaj da joj nečiji prsti lupkaju po umu kao leptirice po prozorskom staklu, zanemarila je drugi udar kad se zakotrljala preko tvrdog drvenog poda, preko Robovih nogu, preko Vinsentovih nogu.

Nije razmišljala. Pustila je telo da učini ono što mora,ono što mu je naredila da učini pre mnogo eona, pre nego što je skočila.

Vinsent se njihao iznad nje, mahao rukama da održi ravnotežu posle sudara s njom. Morao je da okrene trup kako bi zamahnuo nožem ka njoj.

Natali nije zastala da razmisli dok se okretala na leđa, spuštala desnu ruku da nađe revolver za koji je znala da je tu, dok ga je ispružala i podizala. Ustrelila je Vinsenta u otvorena usta.

Trzaj joj je prikovao ruku za pod, a Vinsenta je udar metka podigao. Udario je u zid dva metra iznad poda i kliznuo dole, ostavivši na zidu veliku mrlju.

Melani Fuler polako je silazila niz stepenice, papuče su tiho grebuckale drvo.

Natali pokuša da se podigne oslanjajući se na levu ruku, ali pade u stranu na Robove noge. Spustila je pištolj i uspravila se u sedeći položaj. Morala je da obriše suze kako bi nanišanila u Melani Fuler.

Starica je bila metar i po od nje, samo dva stepenika. Natali je očekivala da joj prsti stisnu um, da je zaustave, ali nije se desilo ništa. Pritisnula je obarač jednom, drugi put, treći put.

„Treba uvek da brojiš metke, mila“, šapnu starica. Sišla je, prekoračila Nataline noge i polako, vukući noge, pošla ka vratima. Zastala je i osvrnula se preko ramena. „Zbogom, Nina. Srešćemo se opet.“

Melani Fuler poslednji put pogleda hodnik i kuću, povuče rezu na probijenim vratima, zakorači na ulicu osvetljenu požarom i nestade.

Natali ispusti pištolj i zajeca. Dopuzala je do Roba, izvukla ga za ramena ispod Vinsentovog leša i naslonila mu glavu sebi na nogu. Krv je natapala njenu nogavicu, daščani pod, sve. Pokušala je da krpama svoje iscepane bluze obriše krv sa šerifovih grudi i jakne, ali bilo je uzalud.

Kad su, pet minuta kasnije, došli Sol Laski i Džekson, užurbani zbog vatre, sirena i obnovljene pucnjave napolju, zatekli su je kako drži Robovu glavu u krilu, tiho mu peva i nežno mu prstima miluje čelo.

TRIDESET ČETIRI

Melani

Žalila sam što ostavljam Grambltorp, ali u tom trenutku nisam imala izbora. Susedstvo je prosto postalo previše divlje; obojeni su odabrali veče uoči Nove godine da započnu s besmislenim nemirima o kakvima sam ranije slušala. Toga nije bilo do pre dvadesettrideset godina, pre početka takozvane borbe za ljudska prava. Moj otac je govorio kako će crnje, ako im daš centimetar, tražiti metar i uzeti kilometar.

Ninin glasnik - obojena devojka koja bi bila privlačna da nema tako sitno kovrdžavu kosu zbog koje izgleda kao crnče -gotovo me je ubedila da nije došla po Nininom nalogu, ali ja sam prozrela njenu obmanu. Glasovi su mi rekli. Bili su veoma snažni poslednjeg dana i noći u Grambltorpu. Priznajem da sam se s teškoćom usredsređivala na manje važne događaje dok sam se naprezala da razaznam šta mi govore glasovi - nesumnjivo glasovi dečaka i devojčice s otmenim, gotovo britanskim naglaskom.

Nešto od svega toga nije imalo smisla. Upozorili su me na požar, na most, na reku i na šahovsku tablu. Pitala sam se ima li to zapravo veze s događajima iz njihovog života, možda sa konačnom nesrećom koja je odnela njihove mlade živote. Ali upozorenja u vezi s Ninom bila su sasvim jasna.

Na kraju su dva Ninina izaslanika, dovedena čak iz Čarlstona, bili jedva nešto više od neprijatnosti. Bilo mi je žao što sam izgubila Vinsenta ali, istini za volju, on je svojoj svrsi poslužio. Ne sećam se jasno poslednjih trenutaka u Grambltorpu. Sećam se da me je stravično bolela desna strana glave. Dok je En pakovala stvari pre nego što je došla po mene, naredila sam joj da donese bočicu dristana. Nije ni čudo što su mi sinusi proradili na onako hladnoj, vlažnoj i negostoljubivoj severnoj klimi.

Kad sam izašla iz Grambltorpa, En je kliznula preko sedišta i otvorila mi vrata. Zgrada preko puta bila je u plamenu; to je bez sumnje bilo delo crnih pljačkaša. Dok je gospođa Hodžis dolazila kod mene i coktala zbog najnovijih zverstava na Severu, retko je propuštala da naglasi kako navodno siromašne, gladne i potlačene manjine bez razlike kradu skupe televizore i dobru odeču kad god im se ukaže prilika. Smatrala je da su obojeni pljačkali belce do gole kože dok su im bili sluge, a da to čine i sada, kad žive od socijalne pomoči. To je bio jedan od retkih stavova koje sam delila s tom znatiželjnom staricom.

Na zadnjem sedištu Eninog desota bila su tri kofera. U jednom velikom bila je moja odeća, u drugom gotovina i preostale obveznice koje je En sakupila, a u malom nešto Enine odeće i ličnih stvari. Tu je bila i moja slamna torba. Na podu ispod zadnjeg sedišta ležala je sačmara kalibra dvanaest koju je En držala u kući.

„Hajdemo, draga“ rekla sam i naslonila se u sedištu.

En Bišop vozila je kao starica. Ostavile smo Grambltorp i zapaljenu zgradu i polako krenule Avenijom Džermantaun ka severozapadu. Osvrnula sam se i opazila da se na uglu Kvin Lejna i avenije dogodio nekakav sudar ili sukob. Kombi i dva niska neprivlačna automobila stajala su zgužvana na raskrsnici. Od policije ni traga.

Prošle smo ulice Pen i Koulter i primicale se Ulici Čerč kad su nam dva trgovačka kombija preprečila put. Naredila sam En da se popne na pločnik i provuče se. Iz kombija su poiskakali muškarci mašući oružjem, ali im je pažnju brzo skrenuo jedan od njih kog sam posmatrala; okrenuo je revolver i otvorio vatru na kolege.

Ovo je bila besmislica. Ako su došli da hapse obojene trebalo je to i da rade, i da ostave dve dame na miru.

Ušle smo u Ulicu Market. Čak i u mraku razaznala sam bronzanog severnjačkog vojnika na vrhu postolja. En mi je tokom naše prve zajedničke šetnje rekla da je granit donesen iz Getisburga. Pomislila sam na generala Lija kako se povlači po kući, pobeđen ali ne i poražen, odnoseći nedirnut sav ponos Konfederacije iz ove užasne klanice, i osetila se bolje što se privremeno povlačim s terena.

Rotaciona svetla vatrogasnih kamiona, policijskih kola i drugih vozila za hitna dejstva jurila su pored nas Avenijom Džermantaun. Čula sam neobičnu buku, podigla pogled i videla blesak crvenog i zelenog svetla iznad krovova.

„Skreni levo“, rekla sam. Usput smo prošle dovoljno blizu da vidim lice vozača vatrogasnog kamiona; imao je šlem na glavi. Zatvorila sam oči i gurnula. Dugačka cisterna naglo je skrenula po sredini Avenije Džermantaun, preskočila tramvajske šine i pogodila kombi pored suvozačkih vrata. Kombi se prevrnuo nekoliko puta i zaustavio na krovu usred Market skvera. Za trenutak sam videla tamni limuzinu kako ševrda da izbegne crveni zid vatrogasne cisterne koja je preprečila ulicu, a onda smo ušle u Skul Haus Lejn i odmakle se od meteža.

Od svega u čemu sam pomagala En, najteže mi je bilo da je nateram da vozi brže od pedeset na sat. Morala sam da usredsredim svu svoju volju da bi upravljala kolima onako kako želim. Posle nekog vremena njenim čulima sam opažala ulice pored kojih smo jurile, čula zvuke elise odozgo i posmatrala ono malo vozila na ulicama kako žure da nam se uklone s puta.

Skul Haus Lejn je prijatna ulica, ali nije zamišljena da desoto iz pedeset treće vozi njome brzinom od sto četrdeset kilometara na sat. Jedan zeleni auto uleteo je u ulicu da nas sledi. Povremeno sam opažala helikopter kako leti iznad krovova levo ili desno od nas. Naredila sam En da iseče krivinu, a onda da ubrza. Odjednom se zadnje staklo kola rascvetalo i uletelo unutra. Pogledala sam i videla dve rupe veličine moje pesnice.

Jedan crnac bez kaputa stajao je uz ivicu i mahao kad smo prišle Aveniji Ridž. Potrčao je kad su se zelena kola približila i bacio se pod njih. Gledala sam u ogledalu kako zeleni auto ševrda ulevo, udara u ivičnjak sa preko sto na sat i potpuno se okreće u vazduhu pre nego što je proleteo kroz izlog Žinovog kioska s hamburgerima.

Tražila sam u pregratku za rukavice mapu Filadelfije, istovremeno kroz En upravljajući kolima. Želela sam da izađem na autoput i nestanem iz ovog košmarnog grada ali, i pored obilja zelenih tabli, putokaza i nadvožnjaka, nisam znala kojim putem da krenemo.

Kroz razbijeni prozor dopirala je zaglušujuća buka, a veliki helikopter urlao je deset metara desno od nas. Na blesku uličnih lampi videla sam pilota na daljem sedištu i pozadi jednog čoveka s kapom za bezbol kako se naginje prema nama. Čovek je imao manijački osmeh i držao je nešto u naručju.

Naredila sam En da skrene na izlaznu rampu. Levi zadnji točak auta zakačio je meku ivicu puta i jedan trenutak sva sam bila obuzeta njenim okretanjem volana levo i desno i pritiskanjem gasa, pokušavajući da izbegnem sudar.

Helikopter je odleteo ulevo, a mi smo stale da skrećemo po beskrajnoj petlji. Po Eninom prozoru i levom obrazu načas su zaigrale crvene tačkice. Odmah sam joj naredila da nagazi gas do poda; stari auto je poskočio, tačkice su nestale, a nešto nas je uz snažan tresak udarilo u zadnji levi branik.

Odjednom smo se našle na visokom mostu preko reke. Nisam želela da budem na mostu; želela sam autoput.

Helikopter nam je sada bio zdesna, na istoj visini s. nama. Za trenutak me je crvena svetlost zaslepila, a onda sam naredila En da se primakne Folksvagenovom minibusu tako da nas zaštiti od letelice. Vozač minibusa iznenada se srušio napred i vozilo skrenu desno u ogradu. Helikopter nam se približio, uspevajući nekako da leti postrance brzinom od sto trideset na sat.

Sišle smo s mosta. En je oštro skrenula levo. Preskočile smo graničnik, jedva izbegle poluprikoličar, koji je legao na vazdušnu sirenu, i izašle s puta pored ogromne table na kojoj je pisalo „Predsednički apartmani“. Ispred nas su vijugale četiri prazne trake osvetljene veštačkim dnevnim svetlom živinih lampi. Zelena i crvena svetla su blesnula kad se helikopter spustio na svega pet metara iznad nas, okrenuo se i zalebdeo postrance sto metara ispred.

Bilo je previše svetla, bilo je previše pusto, bilo je suviše lako. Put je bio dugačka streljana, a mi smo bile mala metalna patka.

Naredila sam En da naglo skrene levo. Gume desota jezivo su zacvilele po asfaltu, a onda uhvatile i poslale nas na uzani neobeleženi putić.

Put je vodio na jugoistok, ispod izdignutog dela autoputa koji se na mapi zvao „ Autoput Skulkil“. Mislim da je ,,put“ suviše velikodušan izraz. Ovo je bilo jedva nešto bolje od utabane zemljane staze. Betonski stubovi i podupirači bleskali su osvetljeni našim farovima i proletali pored prozora. Enina haljina i džemper bili su mokri od znoja, a lice joj je imalo krajnje neobičan izraz. Helikopter se pojavio levo od nas, leteći nisko iznad pruge uporedo s autoputem. Stubovi su treperili između nas i letelice i povećavali osećaj brzine. Naš stari brzinomer pokazivao je sto šezdeset kilometara na sat.

Nešto ispred zemljani put se završavao, a iznad nas se našao lavirint od stotina stubova, podupirača i betonskih greda. Bila je to šuma od betona i čelika.

Vodila sam računa da En ne nagazi kočnicu, ali mora da smo klizale pola dužine fudbalskog igrališta; digle smo oblak prašine koja je prekrila auto i od farova načinila dva razroka mlaza žute svetlosti. Prašina se slegla. Zaustavile smo se na metar od podupirača veličine omanje kuće.

Desoto je pažljivo obišao podupirač, polako se provukao između stubova i oprezno krenuo dalje, skrivajući se redom ispod kolovoznih traka. Mora da ih je bilo bar petnaest u petljama iznad naših glava; mnoge su vijugale ka mostu po kom su jurili kamioni stvarajući nam dodatnu zaštitu uz čelik i beton.

Ušle smo još pedesetak metara u lavirint, a onda sam naredila En da zaustavi kola uz betonsko ostrvo, isključi motor i ugasi svetla.

Otvorila sam oči. Bile smo poput miševa što protrčavaju kroz neku čudnovatu katedralu. Debeli stubovi dizali su se uvis petnaest metara ovde, dvadeset tamo, a oni koji su nosili tri mosta preko tamne reke Skulkil bili su i viši. Vladala je tišina, osim udaljenog brujanja saobraćaja daleko iznad nas i još dalje sirene voza. Izbrojala sam do trista pre nego što sam se usudila da se ponadam kako nas je helikopter izgubio i odleteo.

Urlik motora, kad se razlegao, bio je zastrašujući.

Paklena letelica lebdela je deset metara iznad najviše trake na petlji, zvuk motora i elisa odbijao se od svake površine, a reflektor je probadao tamu ispred njenog nosa. Helikopter se kretao polako, nijednom se elise nisu primakle stubu ili ogradi, a trup se obrtao poput glave mačke koja lovi.

Vremenom nas je reflektor pronašao i prikovao nas u mestu svojim nemilosrdnim pogledom. Do tada sam već naredila En da izađe iz kola. Nespretno je držala sačmaru naslonjenu na krov desota.

Čim sam joj naredila da zapuca, znala sam da je prerano, da je helikopter predaleko. Pucanj sačmare još je pojačao ionako nepodnošljivu buku, ali nije postigao ništa drugo.

Trzaj je pomerio En dva koraka unazad. Udar ubrzanog metka poslao je sačmaru u vazduh i oborio En. Bila sam na podu kad je drugi hitac razbio prednji vetrobran i rasuo staklenu prašinu po prednjem sedištu.

En je uspela da ustane. Doteturala je nazad do kola i levom rukom okrenula ključ za paljenje. Desna ruka joj je beskorisno visila, jedva se držeći za rame. Gola kost virila je kroz iscepanu tkaninu i vunu.

Krenule smo pravo pod helikopter - očajni miš koji trčkara među nogama probuđene mačke - a onda smo pojurile zemljanim putem, privremeno se udaljavajući od reke, i skrenule uz šumovitu strminu prema tamnom mostu.

Helikopter je pohitao za nama, ali golo drveće s obe strane staze bilo je dovoljno visoko da nas skriva dok god se krećemo. Izašle smo na pošumljenu uzvisinu; desno od nas trake autoputa skretale su ka jugu, a levo su nam bile pruga i reka. Nismo imale izbora; helikopter je ponovo bio iza nas, drveće je ovde bilo suviše retko da nas zakloni, a desoto nikako ne bi mogao da se spusti sto metara niz strmu šumovitu nizbrdicu do autoputa.

Skrenule smo levo i ubrzale ka tamnom mostu. Onda smo stale.

Bio je to železnički most, veoma star. Niska ograda od kamena i gvožđa pružala se s obe strane. Zarđale šine, drveni pragovi i uska cementna staza pružale su se u mrak svega dvadeset pet metara iznad vode.

Deset metara napred drvena pregrada zaprečila nam je put. Ne bi pomoglo ni da smo je probile; staza je bila preuska, suviše izložena, a pragovi bi nas usporavali.

Nismo stajale duže od dvadeset sekundi, ali i to je bilo predugo. Opkolili su nas buka, oblak prašine i grančice; sagnula sam se kad je ogromni trup zaklonio nebo. Pet rupa se otvorilo na vetrobranu, volan i komandna tabla su se razleteli, a En Bišop se bacakala dok su joj meci parali stomak, grudi i obraz.

Otvorila sam vrata i potrčala. Jedna papuča mi je skliznula niz strminu u žbunje. Kućna haljina i spavaćica su mi lepršale od uragana koji su stvorile elise. Helikopter je proleteo pored mene, zastao metar i po iznad moje glave i nestao iza padine.

Teturala sam po drvenim pragovima i bežala od mosta. Iza padine i odsjaja svetala autoputa videla sam relativni mrak parka Fermaunt. En mi je rekla kako je to najveći park u gradskom vlasništvu na svetu, više od hiljadu šest stotina hektara šume duž reke. Ako uspem da stignem tamo...

Helikopter se uzdigao iznad drveća kao pauk koji se pentra po svojoj mreži. Spuštao se ukoso ka meni. Videla sam kako kroz prozor sa strane tanki crveni zrak raseca prašnjavi vazduh.

Okrenula sam se i posrćući krenula natrag na most, prema parkiranom desotu. Upravo to su i želeli da učinim.

Strma staza prosecala je žbunje pravo do obale. Krenula sam nizbrdo, okliznula se, izgubila i drugu papuču i teško sela na hladnu vlažnu zemlju. Helikopter je urlao u vazduhu, lebdeći petnaest metara iznad reke, i stao reflektorom da pretražuje obalu. Spoticala sam se niz stazu, skliznula petšest metara nizbrdo, osetila žbunje i grane kako mi cepaju kožu. Reflektor me je ponovo pronašao.

Ustala sam, zaklonila oči i zaškiljila u sjaj. Kad bih mogla da Upotrebim pilota...

Metak mi pogodi rub haljine.

Pala sam na sve četiri, kopajući noktima otpuzala petnaestak metara i stigla ispod mosta. Helikopter se spustio i pošao za mnom.

U helikopteru nije bila Nina. Ko je to onda? Zavukla sam se pod trulu gredu i zajecala. Dva metka pogodiše drvo. Pokušala sam da se sklupčam u samu sebe. Glava me je stravično bolela. Uprljala sam kućnu haljinu i spavaćicu.

Helikopter je lebdeo gotovo u mojoj ravni, desetak metara dalje; nije sasvim zašao pod most. Okretao se oko sopstvene ose, igrao se sa mnom poput gladnog grabljivca, gotovo spreman da okonča igru.

Podigla sam glavu, usredsredila svu pažnju na letelicu i njene putnike. Kroz užasnu glavobolju ispružila sam volju dalje, čvršće i odlučnije nego ikada.

Ništa.

U helikopteru su bila dva čoveka. Pilot je bio Neutralan... Rupa u tkanju misli. Drugi je imao Sposobnost... nije bio Vili... ali bio je isto tako odlučan i gladan krvi. Ne poznajući ga, ne videći ga, ne suprotstavivši mu se, ne bih nikako mogla da prevladam njegovu Sposobnost dovoljno da ga Upotrebim.

Ali on bi mogao da ubije mene.

Pokušala sam da otpuzim napred, prema kamenom luku šestsedam metara dalje. Metak se zario u zemlju dvadeset centimetara od moje šake.

Pokušala sam da se vratim stazom do gustog grmlja. Metak mi je skoro okrznuo taban.

Pripila sam obraz uz zemlju i leđa uz trulu gredu i zažmurila. Metak je probio trošno drvo centimetardva iznad moje kičme. Drugi se zabo u zemlju između mojih nogu.

En su pogodila četiri metka. Jedan joj je prošao kroz stomak i za dlaku promašio kičmu. Jedan ju je pogodio u treće rebro, odbio se od grudne kosti i samleo joj levu mišicu. Treći joj je prošao kroz desno plućno krilo i zabo se u desnu lopaticu. Posleđnji metak probio joj je obraz, razneo joj jezik i većinu zuba i izašao kroz levi deo vilične kosti.

Da bih je Upotrebila morala sam da iskusim savbol koji je trpela dok je umirala. Svaki pokušaj ublažavanja oteo bi je od mene, od svega. Nisam mogla još da je pustim da umre. Trebala mi je za poslednji zadatak.

Motor kola bio je upaljen. Automatski menjač stajao je u položaju za parkiranje. Da bi ga prebacila u položaj za vožnju, En je morala da spusti glavu kroz razbijeni volan i pomeri metalnu polugu ostacima zuba. Ručnu kočnicu spustila je iz tridesetogodišnje navike. Podigle smo je njenim kolenom.

Vid joj je slabio i izbledeo do ništavila. Povratila sam ga snagom svoje volje. Komadići vilične kosti zamaglili su joj desno oko. To nije bilo važno. Podigla je smrskane ruke na metalni prsten sirene, a desnu šaku je stegla oko slomljene plastike volana.

Otvorila sam oči. Crvena tačka igrala je po uveloj travi pored mene, našla mi mišicu, dolutala mi na lice. Trulu gredu meci su razneli.

Pokušala sam da treptanjem oteram crvenu tačkicu.

Zvuk ubrzavanja desota i tresak kad je probio ogradu visoko iznad mene čula sam uprkos urlanju helikoptera. Pogledala sam uvis na vreme da vidim kako farovi sijaju napred, a onda okreću nadole. Za tren sam opazila prenosni mehanizam i rezervoar za ulje dok je stari desoto padao gotovo uspravno.

Pilot je bio dobar, veoma dobar. Mora da je krajičkom oka opazio nešto iznad sebe i reagovao je gotovo trenutno. Motor helikoptera je zavrištao, a trup se nagnuo strmoglavce još dok je letelica skretala ka otvorenoj reci. Auto je dotakao samo vrh jedne elise.

To je bilo dovoljno.

Crveni mlaz mi je nestao s oka. Čuo se gotovo ljudski vrisak izmučenog metala. Helikopter kao da je prebacio svu rotacionu energiju s elisa na trup; uska kabina okrenula se u pravcu kazaljke na satu jednom, triput, pet puta, pre nego što je udarila u kameni luk železničkog mosta.

Nije bilo plamena. Ni eksplozije. Zgnječena masa metala, plastike i aluminijuma tiho je pala dvadeset metara i pljusnula u vodu nedaleko od mesta na kom je desoto nestao pre svega tri sekunde.

Struja je bila veoma jaka. Nekoliko izopačenih sekundi reflektor je još svetleo, pokazujuči kako mrtva mašina tone i plovi nizvodno dublje i dalje nego što bi se moglo i zamisliti. Onda je svetlo nestalo i tamna voda sklopila se nad svime poput blatnjavog pokrova.

Prošao je minut pre nego što sam sela, pola sata pre nego što sam probala da ustanem.

Nije se čulo ništa osim tihog pljuskanja reke i dalekog jednoličnog brujanja s nevidljivog autoputa.

Posle nekog vremena otresla sam grančice i prašinu sa spavaćice, privezala pojas kućne haljine i polako krenula uz stazu.

TRIDESET PET

Filadelfija

Četvrtak, l.januar 1981.

Deci je bilo dozvoljeno da se igraju napolju jedan sat pre doručka. Jutro je bilo hladno ali sasvim vedro; izlazeće sunce, daleka narandžasta kugla, mučilo se da se odvoji od bezbrojnh golih grana šume. Troje dece se smejalo, igralo i prevrtalo po dugačkoj padini koja vodi u šumu i do reke iza nje. Tara, najstarija, napunila je osam godina pre tri sedmice. Alison je imala šest godina, a crvenokosi Džastin napuniće pet u aprilu.

Smeh i povici dece odzvanjali su šumovitom padinom brda. Sve troje podigoše pogled kad je postarija gospođa izašla iz šume i polako krenula ka njima.

„Zašto ste još u kućnoj haljini?“, upita Alison.

Starica stade metar i po od njih i osmehnu se. Glas joj je čudno zvučao.„Oh, jutro je tako sunčano,pa me je mrzelo da se oblačim pre šetnje."

Deca klimanjem pokazaše da shvataju. I oni su često želeli da se igraju napolju u pidžamama.

„Zašto nemate zube?“, upita Džastin.

,,Ćuti“, reče Tara brzo. Džastin spusti pogled i stade da prebira prstima.

„Gde živite?“, upita ih stara gospođa.

„Živimo u zamku“, reče Alison. Pokazala je uzbrdo prema visokoj staroj zgradi od sivog kamena. Stajala je sama usred hiljada hektara parka. Uska traka asfalta vujugala je vrhom brda u šumu.

„Moj tata je pomoćnik upravitelja parka“, reče Tara svečano.

,,Zaista?“, reče starica. „Jesu li vam roditelji kod kuće?“

„Tata još spava“, reče Alison. ,,On i mama ostali su do kasno na novogodišnjoj proslavi. Mama je budna, ali je boli glava pa će da se odmara do doručka."

,,Za doručak imamo prženice", reče Džastin.

„I gledaćemo Paradu ruža“, dodade Tara.

Dama se nasmeši i pogleda prema kući. Desni su joj bile bledoružičaste. '

„Hoćete da vidite kako pravim prekomet preko glave?“, upita je Džastin vukući je za rukav.

,,Prekomet?“, reče gospođa. ,,Da, želim.“

Džastin otkopča jaknu, čučnu, prevrnu se trapavo napred i ostade na leđima tresnuvši patikama o zemlju.

„Jeste videli?"

,,Bravo!“, povika starica i zapljeska. Ponovo je pogledala kuću.

,,Ja se zovem Tara“, reče Tara. „Ovo je Alison. Džastin je još beba.“

„Nisam beba!“, reče Džastin.

„Nego šta si“, reče Tara suvo. ,,Ti si najmlađi pa si zato beba porodice. Mama je tako rekla.“

Džastin se snažno namršti i posegnu da uzme staricu za ruku. „Vi ste dobra gospođa“, reče.

Ona ga odsutno pomilova po kosi slobodnom rukom. „Imate li vi kola?“, upita.

„Naravno", reče Alison. „Imamo bronko i plavi oval.“

„Plavi oval?“

„Misli na plavi volvo“, reče Tara i odmahnu glavom. „Džastin ga tako zove, a sad su počeli i mama i tata. To im je slatko." Iskreveljila se.

„Ima li još nekoga u kući jutros?“, upita dama.

,,A-a“, reče Džastin. „Trebalo je da dođe tetka Kerol, ali otišla je na drugo mesto. Tata kaže da je to baš dobro jer je tetka Kerol gnjavatorka.“ „Ćutir, prasnu Tara i pljesnu brata po ruci. Dečak se sakri iza starice.

„Sigurno ste usamljeni u zamku“, reče ona.„Bojite li se razbojnika i zlih ljudi?“

„Neee“ reče Alison i baci kamen prema udaljenoj ivici šume. „Tata kaže da je park najbezbednije i najlepše mesto u gradu za nas decu.“

Džastin proviri iza kućne haljine i pogleda starici u lice. „E“ reče, ,,šta vam je s okom?“

„Malo me boli glava, dušo“, reče gospođa i prevuče drhtave prste preko čela.

,,I mamu boli glava", reče Tara. „Jeste li i vi bili na novogodišnjoj proslavi sinoć?“

Starica pokaza desni i pogleda kuću. „Pomoćnik upravitelja parka mora da je mnogo važna osoba“, reče.

,,I jeste“ saglasi se Tara. Njeni brat i sestra izgubili su zanimanje za razgovor i počeli su da se igraju šuge.

„Ima li vaš otac nešto čime tera zle ljude iz parka?“, upita gosođa. „Pištolj ili tako nešto?"

„Aha, ima jedan u kući“ reče Tara vedro. „Ali mi ne smemo da se igramo s njim. Tata ga drži na polici u svom ormaru, a u žutoj i plavoj kutiji u stolu ima još metaka.“

Starica se osmehnu i klimnu glavom.

„Hoćete da čujete kako pevam?“, upita je Alison prekinuvši jurnjavu.

„Naravno, dušo.“

Deca posedaše na travu i prekrstiše noge. Starica je ostala da stoji. Iza njih, narandžasto sunce oslobodilo se jutarnje izmaglice golih grana, pa je zaplovilo hladnim azurnim nebom.

Alison se uspravi, sklopi ruke i zapeva Hej, Džud, pesmu Bitlsa, bez pratnje, tri stiha; svaka nota i slog bili su jasni i čisti kao kristali leda na travi po kojima se leskala bogata jutarnja svetlost. Kad je završila, nasmešila se, a ostalo dvoje ne rekoše ništa.

Staričine oči ispuniše se suzama. „Mislim da bih sada volela da upoznam vaše roditelje“, reče.

Alison uze gospođu za levu ruku, Džastin za desnu, a Tara pođe na čelu. Baš kad su stigli do popločane staze prema kuhinjskim vratima, gospođa podiže ruku na čelo i okrenu se.

„Zar nećete da uđete?“, upita je Tara.

„Možda kasnije", reče starica čudnim glasom. „Odjednom me jako boli glava. Možda sutra.“

Deca su posmatrala gospođu kako se nesigurnim koracima udaljava od kuće, a onda uz slabašan krik pada u ružičnjak. Pritrčaše joj, a Džastin je prodrma za rame. Staričino lice bilo je sivo i izobličeno u ogavnu grimasu. Levo oko joj se potpuno zatvorilo, a od desnog se videla samo beonjača. Usta su joj bila razjapljena pa su joj se videle krvavocrvene desni i beli jezik savijen unazad poput krtice što kopa sebi put u grlo. S brade joj je visila dugačka kvrgava nit pljuvačke.

,,Je li mrtva?“, upita Džastin preneraženo.

Tara je pesnicom stiskala usne.„Nije. Mislim da nije. Ne znam. Idem po tatu.“ Okrenula se i potrčala u kuću. Alison je malo oklevala, a onda se i ona okrenula i pošla za sestrom.

Džastin je kleknuo u leju i podigao glavu onesvešćene gospođe sebi na kolena. Podigao joj je ruku. Bila je hladna kao led.

Kad su ostali izleteli iz kuće, zatekli su Džastina kako kleči, nežno tapše staricu po ruci i ponavlja: „Nemoj da umreš, dobra gospođo, važi? Molim te, dobra gospođo, nemoj da umreš, važi?“

[1]

Nem.: bašte pivnica, otvorene pivnice. (Prim. prev.)

[2]

Jid.: prostitutka, đrolja. (Prim. prev.)

[3]

Jid.: budale, mamlazi. (Prim. prev.)

[4]

Nem.: Dobar dan, stari prijatelju. (Prim. prev.)

[5]

Harvi Lavan Klajbern (Harvey Lavan Cliburn, 1934), slavni američki pijanista, pobednik prvog Međunarodnog pijanističkog konkursa „Cajkovski“ održanog u Moskvi 1958. (Prim. prev.)

[6]

Engl.: National Perspirer - parodija na ime poznatog saveznog tabloida Nacionalni istraživač (National Inquirer). (Prim. prev.)

[7]

Morris Udall, 1922-1998, dugogodišnjipredstavnik Arizone u Kongresu SAD i predsednički kandidat Demokratske stranke 1976,borac za zaštitu čovekove okoline i prava američkih Indijanaca. (Prim. prev.)

[8]

Čarls Jiger (Charles Yeager, 1923), američki probni pilot, letački as, ratni heroj, general Ratnog vazduhoplovstva SAD. (Prim. prev.)

[9]

Linija koja razdvaja Sever i Jug SAD. Uspostavili su je engleski astronomi Čarls Mejson (Charles Mason, 1730-1786) i Džeremaja Dikson (Jeremiah Dixon, 1733-1779) kao liniju razgraničenja imanja Tomasa Pena i lorda od Baltimora, današnjih država Pensilvanija i Merilend. (Prim. prev.)

[10]

Nem.: zar ne, je li. (Prim. prev.)

[11]

Helen Hayes, 1900-1993, slavna američka pozorišna i filmska glumica izuzetno duge i plodne karijere, osnivač nekoliko velikih dobrotvornih fondova. (Prim. prev.)

[12]

Contiie Chung, 1946, Amerikanka azijskog porekla, jedna od prvih ženskih novinarskih TV-zvezda u SAD. (Prim. prev.)

[13]

Akronim od engl. Southeastern Pennsylvania Transportation Authority - Uprava za saobraćaj jugoistočne Pensilvanije. (Prim. prev.)

[14]

Nem.: nadljudi. (Prim. prev.)

Table of Contents

Table of Contents

Strvinarska uteha 2

Četrnaest

Petnaest

Šesnaest

Sedamnaest

Osamnaest

Devetnaest

Dvadeset

Dvadeset jedan

Dvadeset dva

Dvadeset tri

Dvadeset četri

Dvadeset pet

Dvadeset šest

Dvadeset sedam

Dvadeset osam

Dvadeset devet

Trideset

Trideset jedan

Trideset dva

Trideset tri

Trideset četri

Trideset pet

Table of Contents

Table of Contents

Strvinarska uteha 2

Četrnaest

Petnaest

Šesnaest

Sedamnaest

Osamnaest

Devetnaest

Dvadeset

Dvadeset jedan

Dvadeset dva

Dvadeset tri

Dvadeset četri

Dvadeset pet

Dvadeset šest

Dvadeset sedam

Dvadeset osam

Dvadeset devet

Trideset

Trideset jedan

Trideset dva

Trideset tri

Trideset četri

Trideset pet