DEN SIMONS

STRVINARSKA UTEHA

KNJIGA TREĆA - ZAVRŠNICA

Preveo Nenad Dropulić

Naslov originala:

Dan Simmons CARRION COMFORT

Copyright © 1989 by Dan Simmons

Translation Copyright © 2007 za srpsko izdanje, LAGUNA

Budim se i osećam - pada tama, ne sviće dan.

DŽERARD MANLI HOPKINS

TRIDESET ŠEST

Dotan, Alabama

Sreda, 1. april 1981.

Svetski centar organizacije Dodir Biblije, udaljen osam kilometara od Dotana, u državi Alabama, činile su pedeset tri blistavobele zgrade raspoređene na preko 720 hektara. Središte kompleksa bila je ogromna Palata pobožnosti, načinjena od granita i stakla, amfiteatar zastrtih podova i prozora koji je u svoju klimatizovanu udobnost mogao da primi šest hiljada vernika. Duž kilometar dugačke krivine Bulevara vere zlatne cigle predstavljale su priloge od pet hiljada, srebrne od hiljadu, a bele od pet stotina dolara. Dolazeći vazdušnim putem, možda u jednom od tri lirdžeta rukovodilaca Centra, i gledajući s neba Bulevar vere, posetioci bi često pomislili na široki beli osmeh ukrašen brojnim zlatnim zubima i redom srebrnih plombi. Svake godine osmeh se širio i sve više punio zlatom.

S druge strane Bulevara, preko puta Palate pobožnosti, nalazila se dugačka niska zgrada Komunikacionog centra Dodira Biblije; moglo bi se pomisliti da je to velika fabrika računara ili istraživačka laboratorija da nije na krovu imala šest velikih satelitskih predajnika. Tvrdilo se da dvadesetčetvoročasovni televizijski program Centra, prenošen pomoću tri komunikacijska satelita kablovskim kompanijama, televizijskim stanicama i zemaljskim predajnicima u vlasništvu Crkve, stiže u preko devedeset zemalja, pred sto miliona gledalaca. Komunikacioni centar posedovao je i kompjuterizovanu štampariju, postrojenja za izradu gramofonskih ploča, studio za snimanje i četiri velika kompjutera povezana u Svetsku propovedničku informacionu mrežu.

Uz sam kraj belozlatnosrebrnog osmeha, tamo gde je Bulevar vere izlazio iz zone visoke bezbednosti i postajao Okružni put broj 251, nalazili su se koledž Džimi Vejn Sater i Saterova škola hrišćanskogposlovanja.

Osam stotina studenata pohađalo je nastavu u ovim dvema privatnim ustanovama, a njih šest stotina pedeset živelo je u studentskom naselju, u strogo odvojeiiim domovima kao što su Zapadni dom Roja Rodžersa, Istočni dom Dejla Evansa i Južni dom Adama Smita.

Ostale zgrade, s betonskim stubovima i fasadama od granita, nalik na mešavinu savremenih baptističkih crkava i mauzoleja s prozorima, obezbeđivale su radni prostor za čitavu vojsku radnika uprave, obezbeđenja, saobraćaja, komunikacija i finansija. Prihodi i troškovi organizacije Dodir Biblije bili su tajna, ali znalo se da je Centar, dovršen 1978. godine, koštao više od četrdeset pet miliona dolara, a govorkalo se da dobrovoljni prilozi donose oko milion i po dolara nedeljno.

Predvidevši brzi finansijski rast u devetoj deceniji dvadesetog veka, Dodir biblije se pripremao za proširivanje delatnosti na Dotanski hrišćanski tržni centar, lanac motela Hrišćanski odmor i zabavni park Biblijski svet, koji se gradio u Džordžiji, vredan 165 miliona dolara.

Svetski centar Dodir Biblije bio je neprofitna verska organizacija.

Poduhvat vere bio je korporacija podložna plaćanju poreza, stvoreiia da rukovodi budućim komercijalnim širenjem i koordinira poslovanje.

Prečasni Džimi Vejn Sater bio je predsednik Dodira Biblije i trenutno predsedavajući i jedini član Upravnog odbora korporacije Poduhvat vere.

Prečasni Džimi Vejn Sater stavio je bifokalne naočari sa zlatnim okvirom i nasmešio se u kameru broj tri. ,,Ja sam samo seoski propovednik”, rekao je,„i ne razumem tu visokoparnu finansijsku i pravničku priču…“

,,Džimi“, reče njegov prvi saradnik, pregojen čovek s naočarima u ramu od kornjačevine i donjom vilicom koja je podrhtavala kad se, kao sada, uzbudi, „čitava ta stvar… istraga Poreske uprave, proganjanje Savezne komisije za telekomunikacije… to je tako očigled.no delo Neprijatelja…

,,…ali umem da prepoznam progon kad ga vidim“, nastavi Sater jačim glasom, i osmehnu se jedva primetno opazivši da ga kamera i dalje snima. Video je kako se sočivo izdužuje dok se trojka pomera za krupni plan. Reditelj Tim Mekintoš, gore u kabini, dobro je upoznao Satera posle osam godina i više od deset hiljada emisija.„I prepoznajem smrad Đavola kad ga nanjušim. Đavo bi najviše voleo da zaustavi Božje delo… Đavo bi najviše voleo da upotrebi Svemoćnu Vladu i spreči reč Isusovu da dosegne one koji vape za Njegovom pomoći, za Njegovim oproštajem i za Njegovim spasenjem…“

,,A ovo… ovaj progon, tako je očigledno rad…“, zausti njegov pomoćnik.

„Ali Isus ne napušta Svoj narod u teškim vremenima!” uzviknu Džimi Vejn Sater. Ustao je i krenuo, šibajući kablom mikrofona kao da cima đavola za rep.„Isus je u domaćem timu… Isus organizuje našu igru i gazi Neprijatelja i njegove igrače…“

,,Amin!“, povika debela bivša televizijska glumica. Isus ju je prošle godine izlečio od raka dojke, tokom jedne žive televizijske emisije iz Hjustona.

„Hvaljen neka je Isus“, reče brkati muškarac s kauča. Za proteklih šesnaest godina napisao je devet knjiga o skorom smaku sveta.

„Isus se ne obazire na te… birokrate Svemoćne Vlade…“, Sater je gotovo ispljunuo frazu,„kao što se plemeniti lav ne obazire na ujede sićušne buvice!“

„Da, Isus!“, uzdahnu slavni pevač koji nije imao hit od 1957. Cinilo se da sva tri gosta koriste istu vrstu laka za kosu i na istom odeljenju robne kuće Sirs kupuju džempere na rasprodajama.

Sater stade, povuče kabl, okrenu se i zagleda se u publiku. Studio je, prema televizijskim merilima, bio ogroman, veći od mnogih brodvejskih pozornica; prostirao se na tri nivoa, zastrta plavim i crvenim tepisima, ponegde ukrašen buketima svežeg belog cveća. Najviši nivo, korišćen uglavnom za muzičke tačke, podsećao je na zastrtu terasu ispred tri prozora nalik na katedralne, kroz koje su prodirali zraci večitog sutona - ili zore. Na srednjem nivou nalazio se kamin - vatra je u njemu pucketala čak i kada je u Dotanu bilo četrdeset stepeni u hladu - a u sredini je bio prostor za razgovore i intervjue, s lažnim antiknim pozlaćenim kaučevima i foteljama i pisaćim stolom u stilu Luj XVI, za kojim je prečasni Džimi Vejn Sater najčešće sedeo u ukrašenoj stolici s visokim naslonom, malčice raskošnijoj od prestola pape Bordžije.

Prečasni Sater skočio je na najniži nivo, u niz zastrtih bedema i polukružnih produžetaka glavnog dela pozornice, što je omogućilo reditelju pogodan ugao da skrivenim kamerama snima Satera zajedno sa šest stotina gledalaca. Ovaj studio koristio se za svakodnevne emisije pod nazivom Biblijski jutarnji program, kao i za nešto duži Dodir Biblije s Džimijem Vejnom Saterom, koji se sada snimao. Emisije koje su zahtevale veću ekipu ili brojniju publiku snimale su se u Palati pobožnosti ili na terenu.

,,Ja sam samo skromni provincijski propovednik”, reče Sater iznenada prešavši na razgovorni ton, ,,ali uz Božju pomoć i uz vašu pomoć, ostavićemo ove patnje i iskušenja za sobom. Potrebne su nam molitve, potrebna su nam vaša prkosna pisma birokratama Svemoćne vlade koji nas progone, i potrebni su nam vaši prilozi puni Ijubavi…

potrebno nam je sve što možete dati u Hristovo ime kako bismo i dalje mogli da reč Božju prenosimo vama. Mi znamo da nas nećete izneveriti. I dok šaljete priloge - dok adresirate koverte za priloge ljubavi koje su vam Kris, Kej i brat Lajl poslali ovog meseca - da čujemo Gejl i Evanđeoske gitare kako, zajedno s našim Horom Dodira Biblije, podsećaju da Ne moraš razumeti poruku, samo uzmi bližnjega za ruku.u Studijski reditelj odbrojao je Sateru prstima i dao mu znak palicom kad je došao kraj pauze za slanje priloga. Prečasni je sedeo za svojim pisaćim stolom; stolica pored njega bila je prazna. Na kauču je postajalo pomalo tesno.

Opušten i razvedren, Sater uputi osmeh sočivu kamere broj dva.

„Prijatelji moji.kad već govorimo o Božjoj ljubavi,kad govorimo o snazi večnog spasenja, kada govorimo o daru ponovnog rođenja u Isusovo ime… izuzetno mi je zadovoljstvo da predstavim narednog gosta. Naš sledeći gost godinama je bio izgubljen u mreži greha Zapadne obale, o kojoj smo mnogo čuli… godinama je ta dobra duša lutala daleko od Hristovog svetla po mračnoj šumi straha i bluda što vreba one koji zanemare reč Božju… ali večeras je ovde da posvedoči Isusovu beskrajnu milost i moć, Njegovu bezgraničnu ljubav koja svakome izgubljenom pomaže da bude pronađen… sa nama je slavni tvorac filmova, holivudski reditelj i producent… Entoni Harodl“

Harod pređe preko studija praćen oduševljenim pljeskom šest stotina hrišćana koji nisu imali blagog pojma ko je on. Pružio je ruku, ali Džimi Vejn Sater skočio je na noge, zagrlio ga i pokazao mu rukom da sedne na stolicu za goste. Harod sede i nervozno prebaci nogu preko noge. Pevač mu se široko osmehnuo s kauča, pisac prorok apokalipse hladno ga je pogledao, a ugojena glumica ljupko mu se nasmešila i poslala mu poljubac. Harod je na sebi imao farmerke, omiljene kaubojske čizme od zmijske kože, raskopčanu crvenu svilenu košulju i opasač s kopčom iz filma Ratovi zvezda.

Džimi Vejn Sater nagnu se napred i sklopi ruke. ,,Pa, Entoni, Entoni, Entoni.”

Harod se nesigurno osmehnu i zažmirka prema publici. Zbog blistavog televizijskog osvetljenja uspevao je da vidi samo povremeni blesak nečijih naočara.

„Entoni, ti si neodvojivi deo Grada Šljokica već… koliko dugo?“

,,Pa, šesnaest godina“, reče Harod i nakašlja se. „Počeo sam tamo šezdeset četvrte… ovaj… s devetnaest godina. Počeo sam kao scenarista.“

,,I, Entoni…“, Sater se nagnu napred, a glas mu je zvučao nekako veselp i zaverenički u isto vreme,„je li tačno ono što čujemo… grešnosti Holivuda… ne svih ljudi u Holivudu, da se razumemo… Kej i ja imamo tamo dosta prijatelja, dobrih hrišćana, među njima i tebe, Entoni… ali, načelno govoreći, je li Holivud grešan kao što se priča?“

„Vrlo je grešan“, reče Harod i spusti nogu. „Tamo je… ovaj… vrlo je loše.“

,,Razvodi?“, upita Sater.

,,Posvuda.“

,,Droge?“

„Svi ih uzimaju.“

„Teške droge?“

„O, da.“

,,Kokain?“

„Kao da je sladoled.”

,,Heroin?“

„Čak i zvezde imaju tragove uboda, Džimi.“

„Ljudi zalud spominju ime Božje?”

„Neprestano.”

,,Psuju?“

,,To je moderno.“

„Obožavaju li Satanu?“

„Tako se priča.“

„Obožavaju Svemoćni dolar?“

,,U to nema sumnje.“

,,A šta je sa sedmom zapovesti, Entoni?“

,,Ovaj…“

,,Ne čini preljube?“

,,Ah… niko je ne poštuje, rekao bih…“

„Prisustvovao si onim divljim holivudskim zabavama, Entoni?“

,,Pa, bio sam na dosta,..“

„Droga, bludničenje, otvorena preljuba, klanjanje Svemoćnom dolaru, obožavanje Zla, prkošenje Božjim zakonima…”

,,Aha“, reče Harod,„a takve su one dosadne žurke.“ Iz gledališta se čuo zvuk nalik na kašalj i na potisnuti uzdah čuđenja.

Prečasni Džimi Vejn Sater sastavi vrhove prstiju. „Entoni, ispričaj nam svoju priču, pričaj nam o svojoj prošlosti, o svom padu i konačnom izlasku iz te… iz te… hermelinom postavljene jame.“ Harod se lako osmehnu uglovima usana. ,,Pa, Džimi, bio sam mlad… podložan uticajima… spreman da me neko vodi. Priznajem da me je taj primamljivi način života vodio mračnom stazom neko vreme. Godinama.”

,,A bilo je i ovozemaljskih blagodeti…“, podbode ga Sater. Harod klimnu glavom i pronađe kameru s upaljenim crvenim svetlom. Pogledao je, iskreno i pomalo tužno, pravo u sočivo. „Kao što ste rekli ovde, Džimi, Đavo ima razna sredstva. Novac… toliko novca da nisam znao šta s njim, Džimi. Brzi automobili. Velike kuće. Žene… prelepe žene… slavne zvezde sa slavnim licima i predivnim telima… trebalo je samo da podignem slušalicu, Džimi. Imao sam lažni osećaj moći. Lažni osećaj statusa. Pio sam i drogirao se. Put u pakao može da vodi pravo kroz kadu punu vrele vode, Džimi.“

,,Amin!“, uzviknu predebela televizijska glumica.

Sater klimnu glavom, otvorenog i zabrinutog izraza lica. „Ali, Entoni, ono što je zaista strašno… ono čega treba najviše da s eplašimo…

jeste to što ti ljudi proizvode filmove, takozvanu zabavu za našu decu. Je li tako?“

„Upravo je tako, Džimi. A u pravljenju filmova rukovode se samo jednim načelom… zaradom.”

Sater pogleda u kameru jedan dok ga je zumirala u krupni plan. Na licu mu se više nije videla vedrina; sa snažnom vilicom, tamnim obrvama i dugom talasastom sedom kosom ličio je na proroka iz Starog zaveta. ,,A ono što naša deca dobijaju, prijatelji moji, jeste prljavstina. Smeće i prljavština. Kad sam ja bio mali… kada je većina nas bila mala… štedeli smo novčiće i odlazili u bioskop… ako bi nam roditelji dozvolili da odemo u bioskop… odlazili bismo na prepodnevne subotnje predstave i gledali crtaće… Šta se desilo sa crtaćima, Entoni? A posle crtaća gledali smo vesterne… sećate li se Huta Gibsona? Sećate li se Hopalong Kasidija?

Sećate li se Roja Rodžersa? Bog ga blagoslovio… Roj nam je bio gost u prošloj emisiji… divan čovek… plemenit čovek… a posle toga možda film sa Džonom Vejnom. A onda bismo otišli kući znajući da će dobri momci pobediti i da je Amerika posebna zemlja… blagoslovena zemlja. Sećate li se Džona Vejna u Borbenim inženjercimai Vratili bismo se svojim porodicama… sećate li se Mikija Runija u filmovima o Endiju Hardiju?

Vratili bismo se kućama i znali bismo da je porodica važna… da je naša otadžbina važna… da su dobrota, poštovanje, autoriteti i međusobna ljubav važni… da su umerenost, disciplina i samokontrola važni… DA JE BOG VAŽAN!“

Sater skide naočari. Čelo i gornja usna sijali su mu se od znoja. ,,A šta naša deca gledaju SADA? Gledaju pornografiju, bezbožnost, smeće, prljavštinu i đubre. Kada danas odete u bioskop… i to da vidite film zabranjen za decu bez pratnje odraslih, čak i ne govorim o filmovima s oznakama R i X kojih ima posvuda, šire se kao rak, svako dete može da ih vidi, više nema starosnog ograničenja,mada je i to licemerje… đubre je đubre… ono što nije dobro za šesnaestogodišnjake nije dobro ni za naše odrasle bogobojazne sugrađane… ali deca idu, oh, i te kako idu! Gledaju filmove koji prikazuju golotinju, prostotu… psovka za psovkom, prostota za prostotom… i ti filmovi cepaju porodiče, razbijaju ih, i cepaju našu zemlju, cepaju Božje zakone, smeju se reči Božjoj, prikazuju deci seks, nasilje, prljavštinu i uzbuđenja. I vi pitate - šta ja tu mogu? Šta mi tu možemo? A ja kažem: približite se Bogu, slušajte Njegovu reč, ispunite se Isusom Hristom toliko da ovo smeće, da ovo đubre izgubi svu privlačnost… učinite da vaša DECA prihvate Isusa, da ga prime u svoja SRCA, da prihvate Isusa kao svog SPASITELJA, kao svog LIČNOG

Spasitelja, i onda prljavi filmovi više neće biti privlačni, ta holivudska Gomora više neće biti zanimljiva…’Jer Otac ne sudi nikome, nego je sav sud dao Sinu… i dade mu vlast i da sudi… dolazi čas… svi koji su u grobovima čuće glas Sina Božjega, izići će oni koji su činili dobro u vaskrsenje života, a oni koji su činili zlo… koji su činili zlo… ustaće u vaskrsenje suda’ Jevanđelje po Jovanu, glava peta, stihovi dvadeset dva, dvadeset šest, sedam i osam.“

Gledaoci povikaše: ,,Aliluja!“ „Hvaljen neka je Isus!“, uzviknu pevač. Apokaliptični pisac sklopi oči i klimnu glavom. Debela glumica zajeca.

,,Entoni“, reče Sater tihim glasom privukavši svu pažnju ponovo na sebe, „jesi li prihvatio Gospoda?“

„Jesam, Džimi. Našao sam Gospoda…“

,,I prihvatio si ga kao svog ličnog Spasitelja?”

„Jesam, Džimi. Primio sam Isusa Hrista u svoj život…“

,,I dozvolio si mu da te izvede iz šume straha i bludničenja… iz lažnog sjaja holivudske bolesti u isceljujuće svetlo Božje reči…“ „Tako je, Džimi. Hristos je ponovo uneo radost u moj život, dao je cilj da nastavim da živim i radim u Njegovo ime…“ „Hvaljeno neka je ime Božje“, prošaputa Sater i blaženo se nasmeši. Odmahnuo je glavom kao da su ga osećanja savladala i okrenuo se kameri tri. Studijski reditelj užurbano je kružio prstom po vazduhu. ,,A dobra vest je… što će uskoro, vrlo uskoro, nadam se… Entoni staviti na raspolaganje svoju veštinu, dar i stručnost vrlo posebnom projektu Dodira Biblije… ne možemo još da govorimo mnogo o tome, ali budite sigurni da ćemo upotrebiti sve predivne veštine Holivuda da prenesemo reč Božju milionima dobrih hrišćana koji čeznu za solidnom porodičnom zabavom.”

Gledaoci i ostali gosti oduševljeno zapljeskaše. Sater se nagnu ka mikrofonu i progovori preko galame. „Sutra, u specijalnoj emisiji Dodira Biblije posvećenoj Svetoj muzici… naši posebni gosti su Pat Bun, Patsi Dilon, grupa Dobra vest i naši Gejl i Evanđeoske gitare…”

Pljesak se pojačao kad su blesnuli elektronski prompteri. Kamera tri snimala je Satera u vrlo krupnom planu. Prečasni se smešio. ,,Do sledećeg susreta, setite se Jevanđelja po Jovanu, glava treća, stih šesnaesti.-’Jer Bog tako zavole svet da je Sina svoga Jednorodnoga dao, da svaki koji veruje u Njega ne pogine, nego da ima život večni’Do viđenja! Bog vas blagoslovio!“

*

Sater i Harod izašli su iz studija čim su se ugasila crvena svetla za

emitovanje, pre nego što je pljesak zamro, i brzo su krenuli niz klimatizovani zastrti hodnik. Marija Čen i Saterova žena Kej čekali su ih u propovednikovoj spoljnoj kancelariji. „Šta kažeš, mila?“, upita Sater.

Kej Elen Sater bila je visoka i mršava, opterećena slojevima šminke i frizurom koju kao da joj je neko davno izvajao i ostavio na glavi.

„Predivno, mili. Izvrsno.”

„Moraćemo da se otarasimo monologa one budale od pevača, onog kad je počeo da bulazni o Jevrejima u industriji ploča“, reče Sater.„Pa dobro, ionako moramo da isečemo jedno dvadeset minuta pre nego što emisija bude spremna za program.“ Stavio je naočari i zaškiljio u svoju ženu. „Gde ste vi krenule, moje dame?“ „Htela sam da pokažem Mariji obdanište u domu za venčane studente” reče Kej Sater.

„Divno, divno!“, reče prečasni, „Entoni i ja imamo još jedan kratak sastanak, a onda ćemo ispratiti naše prijatelje na pistu da uhvate avion za Atlantu.”

Marija Čen pogleda Haroda, a on slegnu ramenima. Žene izađoše; Kej Elen Sater blebetala je sto na sat.

Kancelarija prečasnog Džimija Vejna Satera bila je ogromna, zastrta debelim tepisima, ukrašena prigušenim bojama peska i zemlje, snažno suprotstavljenim crvenoj, beloj i plavoj boji koje su vladale drugde u kompleksu. Jedan dugački zid činio je lučni prozor s pogledom na pašnjake i šumicu koju su preduzimači sačuvali. Iza širokog pisaćeg stola, deset metara zida obloženog tikovinom prekrivale su potpisane fotografije slavnih i moćnih, diplome o zaslugama, povelje, plakete i drugi dokazi statusa i ogromne moći Džimija Vejna Satera.

Harod sede na stolicu i ispruži noge. ,,Au!“

Sater je skinuo sako, prebacio ga preko naslona svoje direktorske kožne stolice, seo.podvrnuo rukave i sklopio šake na potiljku. ,,Pa, Entoni, je li bilo zabavno kao što si očekivao?”

Harod provuče prste kroz ukovrdžanu kosu. „Samo se đavolski nadam da niko od mojih finansijera neće ovo gledati.“

Sater se osmehnu. „Zašto, Entoni? Da li veza s bogougodnim ciljevima smanjuje ugled u filmskoj zajednici?“

„Ugled smanjuje kada neko ispadne guzica“, reče Harod. Pogledao je kuhinjski prostor u dnu kancelarije. „Mogu li da dobijem piće?“

„Naravno”, reče Sater. „Sipaj sam, ako ti nije teško. Znaš gde šta stoji.“

Harod je već bio na drugom kraju prostorije. Napunio je čašu votkom i ledom, a zatim iz skrivenog plakara izvadio još jednu bocu.

,,Burbon?“

,,Da, molim te“, reče Sater. Kad mu je Harod pružio piće, prečasni je rekao: „Raduješ li se što si prihvatio moj skromni poziv da nas posetiš na dandva, Entoni?“

Harod otpi malo votke. „Misliš li da je pametno što se otkrivamo mojim gostovanjem u emisiji?“

„Oni znaju da si ovde“, reče Sater. „Kepler prati tebe, a i on i brat K.

motre na mene. Možda će ih tvoje svedočanstvo malo zbuniti.“

„Mene je svakako vraški zbunilo“, reče Harod i ode da dospe sebi piće.

Sater se zakikota i uze da sređuje papire na stolu. „Entoni, ne treba da misliš da sam ciničan prema svom poslanju.“

Harod prestade da sipa led u čašu i zagleda se u Satera.„Mora da me zajebavaš“, reče. „Ova tvoja prevara je najseljačkija fora koju sam u životu video.“

„Uopšte nije tako“, reče Sater tiho. „Moje poslanje je stvarno. Moja briga za ljude je stvarna. Moja zahvalnost za Sposobnost koju mi je Bog dao je stvarna.“

Harod zatrese glavom. „Džimi Vejne, vodaš me dva dana po ovom fundamentalističkom Diznilendu, i svaka prokleta stvar koju sam video služi samo tome da izvuče seljačinama svaku novčanicu iz njihovih originalnih Kej mart novčanika od goveđe kože. Imaš mašine koje odvajaju koverte s čekovima od praznih, imaš kompjutere koju skeniraju pisma i sami pišu odgovore, imaš kompjuterizovane telefonske govornice, neposrednu poštansku kampanju od koje bi se Dik Vigeri1

upišao u gaće, i televizijske crkvene emisije pored kojih reprize Gospodina Eda2 deluju intelektualno…”

„Entoni, Entoni“, reče Sater i odmahnu glavom,„moraš da gledaš ispod površine, u dublje istine. Vernici u mojoj elektronskoj pastvi su…

uglavnom… priglupe seljačine i Ponovorođeni3, ali moždano mrtvi ljudi.

Ali to ne znači da je moje poslanje prevara, Entoni.“

,,Nije?“

„Nikako. Ja volim te ljude!“ Sater udari masivnom pesnicom po stolu. „Pre pedeset godina, kad sam bio mladi propovednik… star sedam godina, ispunjen Rečju… išao sam od skupa do skupa, od šatora do šatora, s tatom i tetkom El, znajući da mi je Isus dao Sposobnost iz nekog razloga… a ne samo da zarađujem novac.“ Sater uze komad papira i pogleda ga kroz naočari. „Entoni, reci mi, šta misliš ko je ovo napisao: ’Propovednici… strepe od napretka nauke kao što veštice strepe od nailaska zore, i mršte se na glasnika koji najavljuje propast laži od kojih žive.’“

Sater pogleda Haroda preko naočara. „Reci mi šta misliš ko je ovo napisao, Entoni.“

Harod slegnu ramenima. „Henri Menken? Madalin Mari O’Her? 4

Sater odmahnu glavom.„Džeferson, Entoni. Tomas Džeferson.”

„Pa?“

Sater uperi krupni zatupasti kažiprst u Haroda. „Zar ne shvataš, Entoni? Uprkos svim evanđeoskim pričama o tome kako je ova nacija nastala na hrišćanskim načelima… kako je ovo hrišćanska nacija i sve to… Očevi osnivači uglavnom su bili poput Džefersona… bezbožni šiljoglavi intelektualci, unitarijanci…“

,,Pa?“

,,To znači da je našu zemlju osnovalo jato sluđenih svetovnih humanista, Entoni. Zato više nema Boga u našim školama. Zato ubijamo milion nerođenih beba dnevno. Zato su komunisti sve jači, dok mi govorimo o smanjenju naoružanja. Bog je meni dao Sposobnost da bih uzburkao srca i duše običnih ljudi, kako bismo ovu zemlju načinili hrišćanskom, Entoni.”

,,I zato želiš moju pomoć u zamenu za podršku i zaštitu od Ostrvskog kluba”, reče Harod.

„Ruka ruku mije“, reče Sater s osmehom.

„Ovo zvuči kao da želiš da jednog dana postaneš predsednik“, reče Harod. „Mislio sam da smo juče razgovarali samo o preuređenju hijerarhijske lestvice u Ostrvskom klubu.“

Sater raširi ruke, dlanova okrenutih uvis. „Šta ima loše u velikim mislima, Entoni? Brat K„ Kepler, Trask i Kolben petljali su se u politiku decenijama. Ja sam upoznao brata K. pre četrdeset godina na političkom skupu konzervativnih propovednika u Baton Ružu. Nema ništa loše u zamisli da se na neko vreme u Belu kuću pošalje dobar hrišćanin.”

„Mislio sam da je Džimi Karter izabran kao dobar hrišćanin”, reče Harod.

„Džimi Karter je Ponovorođeni i kukavica”, reče Sater. „Pravi hrišćanin tačno bi znao šta valja učiniti s ajatolahom kad je taj nevernik spustio ruku na američke građane, Biblija kaže: ’…Oko za oko, zub za zub’ Trebalo je da izbijemo zube tim muslimanskim šiitskim skotovima.”

„NCPAC5 tvrdi da su upravo hrišćani nedavno izabrali Regana“, reče Harod i ustade da sipa još votke. Političke rasprave uvek su mu bile dosadne.

,,Gluposti“, reče Džimi Vejn Sater. „Brat K., Kepler i onaj magarac iza Traska stavili su Regana tamo gde je sada. Dolan i ostale budale iz NCPAC-a su požurili. Zemlja skreće udesno, ali biće privremenih obrta.

Ipak, do osamdeset osme ili devedeset druge, pripremiće se put za pravog hrišćanskog kandidata.“

,,Za tebe?“, upita Harod. „Zar nisu neki na redu pre tebe?“ Sater se namršti. ,,Ko, na primer?“

„Onajkakosezove”, reče Harod. „Tip iz Moralne većine. Falvel. " 6

Sater se nasmeja.„Džerija su naši desničarski prijatelji izVašingtona stvorili. On je samo golem. Kad mu ponestane para, svi ćevideti da je on hrpa blata u obliku čoveka. I to ne posebno pametnog blata.“ „Ima tu još starijih tipova“, reče Harod trudeći se da se priseti imena iscelitelja verom i hipnotizera zmija koje je video na kablovskoj televiziji u Los Anđelesu. „Reks Hobart…“

„Hambard”, ispravi ga Sater,„i Oral Roberts - pretpostavljam da misliš na njih.7 Mora da si poludeo, Entoni?”

„Kako to misliš?“

Sater izvadi havansku cigaru iz ovlaživača i zapali je. „Govoriš o ljudima koji još nose kravlju balegu na cokulama“, reče prečasni Džimi Vejn Sater. „Govoriš o dobrim starcima koji odu na televiziju i kažu: ’Primaknite bolesne delove tela ekranu, prijatelji, i ja ću vas izlečitiV

Možeš li da zamisliš, Entoni, sve te hemoroide, čireve, rane i bela pranja… i čoveka koji blagosilja svu tu biologiju kako dočekuje strane državnike, spava u Linkolnovoj spavaćoj sobi?“

,,To stvarno mrsi vijuge“, reče Harod i otpi gutljaj četvrte votke. ,,A ostali? Mislim, tvoji suparnici?“

Prečasni Sater ponovo preplete prste na potiljku i osmehnu se.

,,Pa, tu su Džim i Tami,8 ali oni su do guše u govnima zbog sukoba s Upravom za telekomunikacije… pored njih su moje nevolje prava sitnica.

Osim toga, naizmenično doživljavaju nervne slomove. Džima i ne krivim.

S onakvom ženom i ja bih otkačio. Tu je i Svagart iz Luizijane. 9 On je pametan, Entoni, ali mislim da je zapravo oduvek želeo da postane rok zvezda kao njegov rođak…“

„Koji rođak?“, upita Harod.

„Džeri Li Luis“, reče Sater. ,,Ko još ostaje? Pat Robertson, naravno. 10 Ja mislim da će se Pat kandidovati osamdeset četvrte ili osamdeset osme. On je strašan. Pored njegove televizijske mrežeoj mali projekt deluje kao limenka s uzicama koje ne vode nikuda. Ali, i on ima nedostataka. Ljudi ponekad zaborave kako bi on trebalo da je sveštenik, a i on to zaboravlja…”

„Sve je to vrlo zanimljivo“, reče Harod, ,,ali udaljili smo se od razloga mog dolaska ovamo.“

Sater skinu naočari, izvadi cigaru iz usta i zagleda se u Haroda.

„Do^jao si ovamo, Entoni, zato što je to tvoje beskorisno dupe u procepu, i zato što će te Odbor, ako ne budeš našao pomoć, upotrebiti za zabavfi posle večere na Ostrvu…“

,,Hej“, reče Harod. ,,Ja sam sada punopravni član Upravnog odbora.“

„Tako je“, reče Sater. ,,A Trask je mrtav. Kolben je mrtav. Kepler se skriva, a brat K. je ozlojeđen zbog neuspeha u Filadelfiji.“

,,S kojim ja nisam imao nikakve veze“, reče Harod.

,,Iz kog si uspeo da se izmigoljiš“, reče Sater. „Gospode Bože, t kakva zbrka. Pet agenata FBI-jai šest Kolbenovih specijalnih ljudi je poginulo. Desetak crnaca iz grada je ubijeno. Mesni sveštenik ubijen.

Požari, razaranja privatne i javne imovine… “

„Mediji još gutajy priču o ratu bandi“, reče Harod. „Smatra se da je FBI bio tamo zboe crnačkih militantnih terorističkih « *rupa…

„Tako je, a posledice su stigle do gradonačelnika i dalje… čak do Vašingtona. Znaš li da Ričard Hejns sada radi privatno - i neupadljivo - za brata K.?“

„Koga boli dupe za to“, reče Harod. ‘

„Upravo tako“, osmehnu se Džimi Vejn Sater. „ Ali valjda shvataš da je tvoje imenovanje u Odbor došlo u… osetljivom trenutku.”

„Siguran si da žele da me upotrebe kako bi došli do Vilija?“, upita Harod.

,,Potpuno“, odgovori Sater.

,,I da će me onda baciti na smeće?“

,,Doslovno“, reče Sater.

,,Zašto?“, upita Harod.„Zašto žele da ucmekaju matorog psihopatskog ubicu kao što je Vili?“

„Ima jedna stara pustinjska poslovica. Nije nikad kanonizovana, ali je đovoljno stara da bude zabeležena u Starom zavetu“, reče Sater.

,,Koja?“

,,’Bolje je da kamilu uvučeš u šator, pa da piša napolje, nego da ostane napolju, pa da piša unutra’”, izgovori svečano Sater. „Hvala vam, prečasni”, reče Harod.

„Nema na čemu, Entoni.“ Sater pogleda na sat.„Bolje da požuriš ako misliš da stigneš u Atlantu na vreme za avion.“ ^ Harod se u trenu istrezni.„Znaš li zašto je Barent sazvao sastanak za subotu?“

Sater mahnu rukom.„Pretpostavljam da jebrat K. sazvao sastanak zbog događaja od ponedeljka.”

„Zbog atentata na Regana?”

,,Da“, reče Sater,„ali, znaš li ko je bio s predsednikom… tri koraka iza njega. Kad su odjeknuli kuršumi?“

Harod podiže obrve.

„Tako je, glavom brat K.“, reče Sater. „Mislim da ćemo imati o mnogo čemu da razgovaramo.“

„Gospode”, reče Harod.

Džimi Vejn Sater se namršti. ,,U ovoj sobi nećeš zalud izgovarati ime Božje“, prasnuo je. ,,A savetujem ti da to ne činiš ni u prisustvu brata K.“ ‘

Harod pođe ka vratima i zastade. „Još nešto, Džimi. Zašto Barenta zoveš ’brat K’?“

„Zato što K. Arnold ne voli kad ga zovu krštenim imenom“, reče Sater.

Harod se zaprepasti. ,,Ti ga znaš7“

,,Naravno“, reče Sater. „Poznajem brata K. skoro pedeset godina,još odmalih nogu.“

„Kako mu je ime?“

„Kršteno ime K. Arnolda je Kristijan“, reče Sater s osmehom. »A?“

„Kristijan”, ponovi Sater. „Kristijan Arnold Barent. Njegov tata je vernik, mada brat K. nije.“

„Đavo da me nosi“, reče Harod i izjuri iz sobe pre nego što je Sater stigao još nešto da kaže.

TRIDESET SEDAM

Cezareja, Izrael

Četvrtak, 2. april 1981.

Natali Preston sletela je na aerodrom Ben Gurion pored Loda avionom El Ala iz Beča u deset i trideset po lokalnom vremenu. Izraelski carillici bili su spokojni i efikasni, mada ne i naročito učtivi.„Dobro došli natrag u Izrael.gospođice Hapšo“, rekao je čovek iza pulta pregledajući njene dve putne torbe. Ovo joj je bio treći ulazak u zemlju s lažnim pasošem, i srce joj je svaki put drhtalo dok je čekala. Jedva da ju je ohrabrivalo to što joj je dokumenta falsifikovao Mosad, izraelska obaveštajna služba.

Kad je prošla carinu, uhvatila je El Alov autobus za TelAviv, a onda pešice otišla od stanice u Ulici Jafa do Avisovog predstavništva u Ulici Hamasger. Platila je nedeljni najam i ostavila četiri stotine dolara depozita za zeleni opel iz 1975. godine čije su kočnice vukle ulevo kad god prikoči.

Već je bilo rano popodne kad je Natali izašla iz ružnog predgrađa Tel Aviva i krenula duž obale putem za Haifu. Dan je bio sunčan, temperatura oko petnaest stepeni, pa je Natali stavila tamne naočari zbog odsjaja podnevnog sunca na autoputu i Sredozemnom moru. Tridesetak kilometara od Tel Aviva prošla je kroz Netaniju, malo odmaralište zbijeno na stenama iznad obale. Nekoliko kilometara dalje videla je znak za Or Akivu i sišla s autoputa s četiri trake na uži asfaltni put koji je vijugao između peščanih dina prema obali. Za trenutak je ugledala rimski akvadukt i masivne bedeme Krstaškog grada, a onda je nastavila starim priobalnim putem pored hotela Dan Cezareja i njegovog terena za golf s osamnaest rupa iza visoke ograde od bodljikave žice.

Skrenula je na pošljunčani put i pratila putokaz prema kibucu Magan Mihael sve dok put nije presekla uža staza. Opel je poskakivao pola kilometra uzbrdo između zasada rogača, oko gusto zbijenih grmova pistaća i ponekog usamljenog bora, a onda se zaustavio pred zakatančenom kapijom. Natali je izašla iz kola, protegnula noge i mahnula prema beloj kući na vrhu brda.

Sol Laski sišao je stazom da joj otvori. Smršao je i obrijao bradu.

Tanke noge virile su mu iz vrećastih kratkih pantalona, zbog mršavih grudi ispod bele majice trebalo bi da liči na karikaturu zatočenika iz Mosta na reci Kvaj, ali mnogo vidljivija bila je njegova preplanula koža zategnuta preko vitkih mišića.-Pjreplanulost mu je naglašavala i ćelu, ali preostala kosa mu je izjjledela i porasla, pa se kovrdžala iznad ušiju i na potiljku. Slomljene naočari s rožnatim okvirom zamenio je srebrnim pilotskim naočarima koje su se zatamnele na jakom suncu. Ožiljak na levoj podlaktici još je bio jasnocrven.

Otključao je kapiju, pa su se kratko zagrlili.

,,Je li sve prošlo kako treba?“, upitao je.

,Jeste“, odgovori Natali. „Simon Vizental ti šalje pdzdrave.”

,,Je li on dobro?“

„Vrlo dobro za svoje godine.“

,,I mogao je da te uputi na prave izvore?“

„Učinio je nešto bolje“, reče Natali.„Lično je obavio istraživanja.

Ono što nije našao u onoj svojoj čudnoj skučenoj kancelariji njegovi istražitelji doneli su iz raznih bečkih biblioteka i matičnih službi.“

,,Izvrsno“, reče Sol. ,,A ostalo?“

Natali pokaza veliki kofer na zadnjem sedištu opela. „Pun je fptokopija. Dokazi o užasima, Sole. Da li još odlaziš u Jad Vašem11 dva puta nedeljno?“

,,Ne“, reče Sol. „Ima jedno mesto u blizini. Lohame Ha Getaot.

Osnovali su ga Poljaci.“

„Isto kao Jad Vašem?“

„Manji je“, reče Sol.„Biće mi dovoljna imena i istorije slučajeva.

Prodi, pa ću zaključati kapiju i odvesti se s tobom gore.“

Na vrhu brda nalazila se veoma velika bela kuća. Natali se provezla pored nje, niz južnu padinu, do malog, u belo okrečenog bungalova na ivici zasada narandži. Pogled odatle bio je neverovatan. Na zapadu, iza voćnjaka i obrađenih polja, pružale su se dine, ruševine i testerasti talasi Sredozemnog mora. Daleko na jugu u izmaglici vreline podrhtavali su šumoviti visovi Neganije. S istočne strane pružao se niz brda, a iza njih dolina Šaron ispunjena mirisom narandži. Na severu, iza Templarskih tvrđava, starih i u Solomonovo vreme, i iza zelenog vrha planine Karmel, video se isprani kamen uskih ulica Haife. Natali se radovala što se vratila.

Sol je pridržao vrata dok je unosila prtljag. Bungalov je zatekla onakav kakav ga je ostavila pre osam dana - mala kuhinja i trpezarija spojene u dugačku prostoriju s kaminom, jednostavni drveni sto s tri stolice, još jedna stolica pored ognjišta, mali prozori kroz koje je bogata svetlost prelivala okrečene zidove, i dve spavaće sobe. Natali je odnela torbe u svoju sobu i bacila ih na krevet. Sol je u vazu na njenom noćnom ormariću stavio sveže cveće.

Kuvao je kafu kad se vratila u dnevni boravak. „Jesi li dobro putovala?“, upitao ju je. „Nije bilo problema?“

„Nije bilo problema“, odgovorila mu je. Spustila je nekoliko fascikli na grubu ploču stola. „Sara Hapšo videće sva mesta koja Natali Preston nikada nije videla.“

Sol klimnu glavom i spusti pred nju belu šolju s kafom bogatog mirisa.

,Je li ovde bilo problema?“, upitala ga je.

,,Nikakvih“, odgovorio je Sol.„A nismo ih ni očekivali.”

Sipala je u kafu šećer iz plave posude i promešala. Shvatila je koliko je umorna. Sol je seo preko puta nje i potapšao je po ruci. Iako mu je mršavo lice bilo izrezbareno borama i udubljenjima, pomislila je kako izgleda mlađe nego kada je nosio bradu. Pre tri meseca. Pre mnogo vekova.

„Stigle su vesti od Džeka“, rekao je Sol.„Hoćeš li da prošetamo?”

Ona pogleda kafu.

„Ponesi kafu“, reće Sol. „Prošetaćemo do hipodroma.” Ustao je, otišao u svoju sobu i ubrzo se vratio u širokoj kaki košulji preko pantalona. Košulja nije sasvim sakrila obris automatika kalibra 45 koji je zatakao za pojas.

Pošli su na zapad, pored ograda i zasada pomorandži, sve do peščanih dina koje su se prišunjale obrađenim poljima i zelenim travnjacima vila. Sol pređe s jedne dine na akvadukt, visok osam metara, što se kilometrima pružao prema ruševinama i novim građevinama pored mora. Pritrčao im je mladić u beloj majici, vičući i mašući rukama, ali Sol mu nešto tiho reče, pa mladić klimnu glavom i okrenu se. Sol i Natali nastaviše da šetaju akvaduktom.

„Šta si mu rekao?“, upita Natali.

„Spomenuo sam mu da poznajem trojstvo - Frovu, Avi-Jonu i Negeva“, reče Sol. „Njih trojica ovde su obavljali iskopavanja još pedesetih godina.“

„Samo to?“

,,Da“, reče Sol. Stao je i pogledao oko sebe. Sredozemno more prostiralo se desno od njih; metež niskih novih zgrada, kilometar i po dalje, hvatao je zrake popodnevnog sunca.

„Kad si mi pričao o ovom mestu, zamišljala sam kolibicu u pustinji“, reče Natali.

„Tako je i bilo kad sam prvi put došao ovamo“, reče Sol. „Prvo smo sagradili i proširili kibuce Gaš, Kfar Vitkin i Magan Mihael. Posle Rata za nezavisnost David i Rebeka ovde su načinili farmu…“

„Ovo je plantaža!“, uzviknu Natali.

Sol se osmehnu i ispi poslednji gutljaj kafe. „Imanje barona Rotšilda je plantaža. Tamo je sada hotel Dan Cezareja s pet zvezdica.“

„Volim ove ruševine”, reče Natali. „Akvadukt, pozorište, Krstaški grad, sve je tako… staro.“

Sol klimnu glavom. „Nedostajao mi je osećaj slojeva vekova dok sam bio u Americi.“

Natali skide crvenu torbu s ramena, pažljivo uvi šolje u krpu i stavi ih u torbu. „Neđostaje mi Amerika”, reče. Obujmila je kolena i zagledala se u pesak koji je zapljuskivao žuti kamen akvadukta poput žućkastog zaleđenog mora . „Mislim da mi nedostaje“, reče. „Oni poslednji dani bili su kao ružan san…“

Sol ne reče ništa, pa su nekoliko opuštenih minuta sedeli ćutke.

Natali je progovoriia.prva. „Pitam se ko je sve bio na Robovoj sahrani.“

Sol je pogleda postrance; svetlost mu se odbijala sa zatamnjenih stakala naočara. „Džek Koen pisao je da je šerif Džentri sahranjen na čarlstonskom groblju u prisustvu pripadnika nekoliko mesnih službi i policijskih jedinica.”

,,Znam“, reče Natali,„ali, je li bio neko blizak? Jesu li došli članovi njegove porodice? Njegov prijatelj Deril Miks? Bilo ko… ko ga je voleo?“

Natali ućuta.

Sol joj pruži maramicu. „Bilo bi nerazumno da si otišla“, reče tiho.

,,0ni bi te prepoznali. Osim toga, nisi ni bila u stanju da putuješ. Lekari u jerusalimskoj bolnici rekli su da je prelom gležnja bio gadan.“ Sol joj se nasmeši i uze maramicu natrag.„Danas gotovo uopšte nisam primetio da hramaš.”

,,Da“, reče Natali, „mnogo je bolje.“ Uzvratila mu je osmeh.

,,Dobro“, reče,„ko će prvi?“

,,Ti, mislim“, reče Sol. „Džek je javio neke zanimljive vesti, ali želim prvo da čujem šta je bilo u Beču.“

Natali klimnu glavom.„Hotelske knjige potvrdile su boravak…

gospođica Natali Fuler i Nine Hokins… to je bilo devojačko prezime Nine Drejton… u hotelu Imperijal hiljadu devetsto dvadeset pete, dvadeset šeste i dvadeset sedme. Trideset treće, četvrte i pete odsele su u hotelu Metropol. Možda su boravile i negde drugde, ostali hoteli nemaju registre, izgubljeni su u ratu ili iz drugih razloga. Gospodin Vizental još proverava.“

,,A Fon Borhert?“

„Nije upisan u hotelskim knjigama“, reče Natali, ,,ali Vizental je potvrdio da je Vilhelm fon Borhert zakupljivao malu vilu u Perhtoldsdorfu, u blizini grada, od hiljadu devetsto dvadeset druge do trideset devete. Vila je srušena posle rata.“

,,A… ostalo?“, upita Sol. ,,Zločini?“

„Ubistva“, reče Natali. „Uobičajena zbirka uličnog nasilja, političkih ubistava… zločina iz strasti i tako dalje. Zatim, u leto dvadeset pete, tri izopačena, neobjašnjiva ubistva. Dva važna muškarca i jednu ženu - poznate Bečlije iz viših krugova - ubili su njihovi poznanici. Ni u jednom slučaju nije bilo motiva za ubistvo, nije bilo alibija, nije bilo izgovora. Novine su ovo nazvale ’letnjim ludilom’ zato što se sve troje ubica klelo da se uopšte ne sećaju svojih zlodela. Sve troje su proglašeni krivima. Jedan muškarac je pogubljen, drugi je izvršio samoubistvo, a treći ubica… žena… poslata je u ludnicu, gde se udavila u ribnjaku nedelju dana pošto je primljena.“

„Zvuči kao da su naši mladi vampiri uma tada otpočeli sa svojom igrom“, reče Sol. „Kao da su tada prvi put okusili krv.“ „Gospodin Vizental ne shvata vezu“, reče Natali,„ali nastavlja s istraživanjima za nas. Sedam neobjašnjivih ubistava u leto dvadeset šeste. Jedanaest između juna i avgusta hiljadu devetsto dvadeset sedme - ali tog leta bio je i neuspešni pokušaj državnog udara…osamdeset radnika ubijeno je u demonstracijama koje su izmakle kontroli… bečke vlasti imale su preča posla nego da brinu o smrti nekih građana iz niže klase.“

„Znači, naša trojka promenila je metu“, reče Sol. „Možda ih je smrt pripadnika njihovog društvenog kruga suviše pritiskala.“ „Nismo našli slične izveštaje o zločinima u zimu i leto dvadeset osme“, nastavi Natali, ,,ali dvadeset devete je bilo nekoliko tajanstvenih nestanaka u austrijskom odmaralištu Bad Išl. Bečka štampa pisala je o ’Caunerskom vukodlaku’ jer su sve nestale osobe, među njima i nekoliko važnih ljudi iz Beča i Berlina - poslednji put videne u pomodnom kafeu Cauner na Esplanadi."

„Ali nema potvrde da su u Bad Išlu bili jedan mladi Nemac i dve američke gospođice?” upita Sol.

„Još nema“, reče Natali, ,,ali gospodin Vizental naglašava da je tamo bilo mnogo privatnih vila i hotela koji više ne postoje.“

Sol zadovoljno klimnu glavom. Oboje su podigli glave kad je formacija od pet izraelskih aviona F16 zaurlala nisko nad morem, krećući se ka jugu.

„Ovo je početak", reče Sol. „Treba nam još pojedinosti, mnogo pojedinosti, ali ovo je početak." Sedeli su nekoliko minuta u tišini. Sunce se spuštalo na jugozapadu, bacajući zamršene senke akvadukta po udaljenim dinama. Činilo se da je čitav svet preliven crvenim i zlatnim.

Najzad Sol reče: „Irod Veliki, ponizni lenjivac, osnovao je ovaj grad dvadeset druge godine pre Hrista, i posvetio ga Cezaru Avgustu. Do šeste godine naše ere grad je postao centar moći; pozorište,hipodrom i akvadukt sijali su belinom. Deset godina ovde je prefekt bio Pontije Pilat.“

Natali se namršti. „Rekao si mi gotovo sve to kad smo stigli ovamo u februaru.“

„Jesam“ reče Sol. „Pogledaj." Pokazao je dine koje su visoko lizale kamene lukove. „Većina ovoga bila je pokopana petnaest vekova.

Akvadukt na kom sedimo iskopan je tek početkom šezdesetih.“ ,,Pa?“, upita Natali.

,,Pa, gde je Cezarova slava?“, upita Sol. „Gde su Irodovi ulizivački planovi? Gde su strah i strepnje apostola Petra koji je ovde bio utamničen?” Sol sačeka nekoliko trenutaka. „Sve je mrtvo“, reče. „Mrtvo i prekriveno peskom i vremenom. Moć je nestala, spomenici moći su oboreni i zatrpani. Ništa nije ostalo osim kamena i sećanja.“

„Šta hoćeš da kažeš, Sole?“, upita Natali.

„Oberst i Fulerova sada imaju preko sedamdeset godina“, reče Sol.

,,Na fotografiji koju mi je Aron pokazao bio je čovek od šezdeset. Kao što je^Rob Džentri jednom rekao, oni su smrtni. Neće ustati sa sledećim punim mesecom.”

„Znači, treba samo da ostanemo ovde?“, reče Natali glasom povišenim od besa. ,,Da se krijemo ovde dok ta… ta čudovišta ne pomru od starosti ili se međusobno ne poubijaju?“

„Ovde ili na nekom drugom bezbednom mestu“, reče Sol.„Znaš šta je druga mogučnost. Da i mi oduzmemo živote.”

Natali ustade i poče da šeta tamoamo po uskom kamenom zidu.

„Sole, zaboravljaš da sam ja već uzela život. Ustrelila sam onog ogavnog momka - Vinsenta - onog kog je starica upotrebljavala.“

,,On je tada već bio samo stvar“, reče Sol.„Nisi mu ti uzela život, nego Melani Fuler. Ti si oslobodila njegovo telo njene vlasti.“

„Što se mene tiče, svi su oni stvari“, reče Natali. „Moramo da se vratimo.”

,,Da, ali…“, zausti Sol.

,,Ne mogu da verujem da ozbiljno odustaješ od potrage za njima“, reče Natali. „Uprkos riziku koji je Džek Koen preuzeo zbog nas u Vašingtonu koristeći kompjutere da nam iskopa podatke. Uprkos nedeljama koje sam provela istražujući u Torontu, Francuskoj i Beču.

Uprkos stotinama sati koje si ti proveo u Jad Vašemu…”

Sol ustade. „To je bio samo predlog”, reče. ,,U krajnjoj liniji, možda nije neophodno da oboje…“

,,A, znači o tome je reč“, uzviknu Natali. ,,Pa, zaboravi, na to, Sole.

Ubili su mi oca. Ubili su Roba. Jedno od njih dotaklo me je svojim prljavim umom. Samo nas je dvoje, i ne znam šta možemo da učinimo, ali ja se vraćam. S tobom ili bez tebe, Sole, ja idem natrag.“

,,Dobro“, reče Sol Laski. Pružio joj je torbu i prsti su im se dotakli.

„Hteo sam samo da budem siguran.“

„Ja sam sigurna“, reče Natali. „Reci mi šta nam je novo poslao Koen?“

„Kasnije”, reče Sol. „Posle večere.“ Lako ju je dotakao po mišici, pa su krenuli u dugu šetnju akvaduktom prema kući; senke su im se stapale, krivile i izvijale po visokim obalama beskrajnog peska.

*

Sol je pripremio odličnu večeru - salatu od svežeg voća, domaći

hleb koji je nazivao bagele iako ni izgledom ni ukusom nije ličio na tradicionalno jevrejsko pecivo, ovčetinu na istočnjački način i slatku tursku kafu. Već je pao mrak kad su ušli u njegovu sobu da rade i upalili šištavu karbidnu svetiljku.

Dugački sto bio je pretrpan fasciklama, svežnjevima fotokopiranih dokumenata, hrpama fotografija - one na vrhu prikazivale su zatočenike koncentracionih logora kako bezvoljno zure - i desecima žutih blokova ispisanih Solovim zbijenim rukopisom. Za grube bele zidove bili su pričvršćeni listovi belog papira prekriveni imenima, datumima i mapama koncentracionih logora. Natali zapazi požutelu kopiju novinske fotografije nasmešenog Obersta i nekolicine oficira SS-a, odmah pored uveličanog snimka Melani Fuler i njenog sluge kako idu dvorištem njene čarlstonske kuće.

Seli su na teške udobne stolice i Sol je uzeo jedan debeli dosije.

„Džek misli da su pronašli Melani Fuler“, reče.

Natali se uspravi. ,,Gde?“

,,U Čarlstonu”, reče Sol. ,,U njenoj staroj kući.“ -

Natali polako odmahnu glavom.„Nemoguće. Nije toliko glupa.”

Sol otvori dosije i pogleda listove otkucane na papiru sa zaglavljem izraelske ambasade. „Kuća je zatvorena u očekivanju konačnog zakonskog utvrđivanja statusa Melani Fuler. Potrebno je dosta vremena da je sudovi proglase zakonski mrtvom, a još više da se uredi njena imovina. Činilo se da nije imala rodbine. U međuvremenu se pojavio izvesni Hauard Vorden, tvrdeći da je pranećak Melani Fuler. Pokazao je pisma i dokumente, uključujući i njen testament s datumom osmi januar hiljadu devetsto sedamdeset osme, kojim mu predaje u vlasništvo kuću sa svim stvarima počev od tog datuma - ne zaveštava mu imovinu posle smrti - i daje mu punomoć da imovinom raspolaže. Vorden je objasnio da su staru gospođu brinuli narušeno zdravlje i predznaci senilnosti. Rekao je da je to bila tehnička stvar, da je očekivao kako će njegova stara tetka doživeti svoj kraj u svojoj kući, ali s njenim nestankom i pretpostavljenom smrću, smatrao je da je važno da neko održava kuću.

Sada živi tamo s porodicom.“

,,Je li moguće da je on zaista njen davno izgubljeni nećak?“, upita Natali.

„Malo je verovatno“, reče Sol. „Džek je uspeo da prikupi neka obaveštenja o Vordenu. Odrastao je u Ohaju i preselio se u Filadelfiju pre otprilike četrnaest godina. Bio je pomoćnik nadzornika gradskog parka protekle četiri godine, a poslednje tri je i živeo u parku Fermaunt…“

,,Fermaunt!“, uzviknu Natali. „Tamo je Melani Fuler nestala.“

„Tako je“, reče Sol. „Prema izvorima iz Filadelfije, Vorden, star trideset sedam godina, ima ženu i troje dece - dve kćeri i sina. Njegova žena u Čarlstonu odgovara opisu, ali imaju samo jedno dete… petogodišnjeg sina po imenu Džastin.”

„Ali…“, zausti Natali.

„Čekaj, ima još“, prekide je Sol.„Susedna kuća,porodice Hodžis, prodata je u martu. Kupio ju je lekar po imenu Stiven Hartman. Doktor Hartman živi u toj kući sa ženom i dvadesettrogodišnjom kćeri.“

„Šta ima loše u tome?“, upita Natali. „Shvatam zašto gospođa Hodžis ne želi da se vrati u tu kuću.“

„Tako je“, reče Sol i namesti svoje pilotske naočari,„ali, izgleda da je doktor Hartman takođe iz Filadelfije… vrlo uspešan neurolog… koji je odjednom ostavio praksu, oženio se u i martu napustio grad. Iste nedelje kada su Hauard Vorden i njegova porodica osetili potrebu da se presele južnije. Nova žena doktora Hartmana - treća po redu, njegovi prijatelji su se zapanjili što se ponovo ženi - zove se Suzan Oldsmit, bivša glavna sestra na Intenzivnoj nezi Opšte bolnice u Filadelfiji…”

„Nema ničeg naročito čudnog u tome što se lekar oženio medicinskom sestrom, zar ne?“, upita Natali.

,,Nema“, reče Sol,„ali,prema istraživanjima Džeka Koena, odnosi doktora Hartmana i sestre Oldsmit mogli su se opisati kao hladno profesionalni sve do sedmice kada su oboje podneli otkaze i venčali se.

Možda je još zanimljivije to što nijedno od srećnih mladenaca pre nije imalo kćer staru dvadeset tri godine…”

„Ko je onda…?“

„Mlada dama iz Carlstona, poznata kao Konstans Hartman, veoma liči na izvesnu Koni Sjuel, sestru na Intenzivnoj nezi filadelfijske Opšte bolnice, koja je dala otkaz iste sedmice kada i sestra Oldsmit. Džek nije mogao pouzdano da utvrdi je li reč o jednoj istoj osobi, ali gospođica Sjuel ostavila je svoj stan i prijatelje ne rekavši ni reč o tome kuda ide.“

Natali ustade i poče da šeta tamoamo po maloj sobi, ne obazirući se na šištanje svetiljke i dramatične senke na zidovima.„Znači, pretpostavljamo da je Melani Fuler povređena u onom ludilu u Filadelfiji.

Novine su pisale o automobilu i telu pronađenima u reci Skulkil blizu mesta gde se srušio helikopter FBI-ja. To nije bila ona. Znala sam da je negde živa, osećala sam to. U redu, znači, povredila se i naterala tog tipa iz parka da je odveze u mesnu bolnicu. Je li Koen proverio bolničke upise?“

„Naravno”, reče Sol. „Otkrio je da je FBI - ili neko ko se tako predstavio - bio tamo pre njega. Nema ni reči o Melani Fuler. U

bolnicama ima mnogo starih gospođa, ali nijedna ne odgovara opisu gospođice Fuler.“

,,To nije važno“, reče Natali. „Stara veštica nekako je zamela trag.

Znamo za šta je sve sposobna.” Stresla se i protrljala mišice. „Znači, kad je došlo vreme za oporavak, Melani je naredila svojoj bandi ukroćenih zombija da je odvedu kući u Čarlston. Dopusti da pogađam… S

gospodinom i gospođom Vorden živi i bolesna baka…“

„Majka gospođe Vorden“, reče Sol s krutim osmehom. „Susedi je nisu videli, ali spomenuli su Džeku bolničku opremu koja je donesena u kuću. To je utoliko čudnije jer je Džekova istraga u Filadelfiji pokazala da je majka Nensi Vorden umrla hiljadu devetsto šezdeset devete.”

Natali je uzbuđeno koračala tamoamo. 

,,A doktor kakoseonozvaše…?“

„Hartman.”

,,Da… on i sestra Olđsmit su tu radi prvoklasne zdravstvene nege.“

Natali stade i zagleda se u prazno.„Ali, Sole, to je tako rizično\ Šta ako vlasti…“ Zaćutala je. ‘

„Upravo tako“, reče Sol.„Koje vlasti? Čarlstonska policija neće posumnjati da je bolesna majka gospođe Vorden zapravo Melani Fuler.

Šerif Džentri možda bi postao sumnjičav… ali on je mrtav.“

Natali brzo spusti pogled i duboko uzdahnu.„Šta je s Barentovom grupom?“, upita. „Šta je s FBI-jem i ostalima?“

„Možda je proglašeno primirje“, reče Sol. „Možda gospodin Barent i njegovi preživeli prijatelji ne žele više publicitet kakav su uživali u decembru. Da si ti Melani Fuler, Natali, i da bežiš od moćnih stvorova kakva si i sama, koji više ne žele da njihova krvava posla budu vidljiva, kuda bi otišla?“

Natali polako klimnu glavom. ,,U kuću koja je privukla pažnju čitave zemlje zbog niza čudnovatih ubistava. Neverovatno.“ „Tako je“, reče Sol. „Neverovatno, i neverovatna sreća za nas. Džek Koen je učinio sve što je mogao a da ne izazove gnev svojih pretpostavljenih. Poslao sam mu šifrovanu poruku u kojoj sam mu zahvalio i zamolio ga da zadrži dalju istragu do naše sledeće poruke.“

„Kad bi nam samo i drugi poverovali!“, uzviknu Natali.

Sol zatrese glavom. „Čak i Džek Koen zna i veruje samo u deo priče. Siguran je samo u to da je neko ubio Arona Eškola i celu njegovu porodicu, i da sam ja govorio istinu kad sam rekao da su u to umešani Oberst i savezne vlasti na način koji ne shvatam.“ Natali sede. „Bože, Sole, a šta je bilo s drugo dvoje Vordenove dece? S dve devojčice koje je Džek Koen spomenuo?“

Sol zatvori dosije i odmahnu glavom. „Džek nije uspeo ništa da nađe“, reče. „Nije bilo znakova žalosti. Nije bilo čitulja u Filadelfiji i Čarlstonu. Možda su ih poslali bliskoj rodbini, ali Džek nije uspeo da nađe načina da to proveri a da se ne izloži radoznalim pogledima. Ako svi služe Melani Fuler, onda je moguće da su starici prosto dosadila tolika deca.“

Natali pobledeše usne. ,,Ta kučka mora da umre“, prošapta ona.

„Tako je“,reče Sol.„Ali mislim da treba da se držimo našeg plana.

Naročito sada, kada znamo gde je ona.“

,,U pravu si“, reče Natali, ,,ali kad pomislim da je možda niko neće zaustaviti…”

„Biće zaustavljeni”, reče Sol. „Svi oni. Ali ako želimo makar kakvu priliku, moramo da imamo plan Ja sam kriv za smrt Roba Džentrija. Ja sam kriv za smrt Arona i njegove porodice. Mislio sam da neće biti opasnosti ako se neprimećeni približimo tim ljudima. Ali Džentri je bio u pravu kad je rekao da je to kao kad žmureći hvataš zmiju otrovnicu.” Sol privuče sebi novi dosije i pređe prstima preko korica. „Ako ćemo ponovo da uđemo u močvaru, Natali, moramo postati lovci, a ne samo da čekamo da ta smrtonosna bića napadnu.”

,,Ti je nisi video“, prošaputa Natali. „Ona… ona nije ljudsko biće. A imala sam priliku, Sole. Bila je rastresena. Nekoliko trenutaka držala sam napunjen pištolj u ruci… ali sam ubila pogrešnu stvar. Nije Vinsent ubio Roba, ona ga je ubila. Nisam dovoljno brzo mislila.”

Sol je čvrsto Zgrabi za mišicu.„Prestani. Odmah. Melani Fuler je samo jedna zmija iz legla. Da si je onog trenutka uklonila, drugi bi ostali slobodni, Čak bi ih ostao isti broj, ako pretpostavimo da je Fulerova ubila Čarlsa Kolbena.“

„Ali da sam…“

,,Dosta“, nije popuštao Sol. Potapšao ju je po kosi i dodirnuo joj obraz. „Umorna si, prijateljice moja. Sutra, ako budeš želela, možeš da pođeš sa mnom u Lohame Ha Getaot.“

,,Da“, reče Natali, „volela bih.“ Pognula je glavu kad ju je Sol poljubio u teme.

Kasnije, kad se Natali povukla u krevet, Sol je otvorio tanki dosije s naslovom HAROD, TONI i čitao neko vreme. Nešto kasnije spustio je dosije, otišao do ulaznih vrata i otključao ih. Mesec je izašao i kupao srebrom brda i udaljene dine. Velika kuća Davida Eškola stajala je, mračna i tiha, na vrhu brda. Sa zapada je dopirao miris pomorandži i mora.

Nekoliko minuta kasnije Sol je zaključao vrata, navukao rezu, proverio kapke i vratio se u svoju sobu. Otvorio je prvi dosije koji mu je Vizental poslao. Navrh svežnja beznačajnih obrazaca ispunjenih dvosmislicama poljske državne uprave i oštrim nemačkim skraćenicama bila je zakačena fotografija Jevrejke stare osamnaestak godina, malih usta, upalih obraza, tamne kose skrivene pamučnom maramom i ogromnih tamnih očiju. Sol je nekoliko minuta zurio u fotografiju, pitajući se šta je bilo u mislima ove devojke dok je gledala u oko zvaničnog fotoaparata, pitajući se kada i kako je umrla, pitajući se ko ju je oplakao i hoće li odgovore na neka od ovih pitanja pronaći u dosijeu, makar gole činjenice o tome kada je uhapšena za strašni zločin što je Jevrejka, kada je prebačena u logor i možda… možda… kada je njen dosije zatvoren zajedno sa svim nadama, mislima, Ijubavima i mogućnostima koje su činile njen kratki život, sada razvejanima poput šake pepela na hladnom vetru.

Sol uzdahnu i poče da čita.

Sutradan su ustali rano. Sol je pripremio obilan doručak, za koji je tvrdio da je izraelski običaj. Sunce jedva da je izvirilo iza brda na istoku kad su bacili ranac na zadnje sedište Solovog obožavanog landrovera i krenuli ka severu priobalnim autoputem. Četrdeset minuta kasnije stigli su u lučki grad Haifu podno planine Karmel. ,,’Glava je tvoja na tebi kao Karmel, i kosa na glavi tvojoj kao carska porfira u bore nabrana”, reče Sol preko šuštanja vetra.

,,To je lepo“, reče Natali. „Solomonova pesma?”

„Pesma nad pesmama“, odgovori Sol.

Ispred severnog luka Haifskog zaliva putokazi su najavljivali grad Ako i prevodili njegov naziv i kao Akra i kao Sen Žan d’Akr. Natali pogleda na zapad, gde je beli, zidinama opasani grad svetlucao na bogatom jutarnjem svetlu. Biće ovo topao dan.

Uski put odveo ih je s autoputa Ako-Naharija do kibuca; pospani stražar mahnuo je Solu da prođe. Provezli su se pored zelenih polja i kuća kibuca i stali ispred velike zdepaste zgrade s natpisom na hebrejskom i engleskom LOHAME HA GETAOT, DOM BORACAIZ GETA i radnim vremenom. Iz zgrade je izašao nizak muškarac bez tri prsta na desnoj ruci i porazgovarao sa Solom na hebrejskom. Sol mu je utisnuo nešto novca u dlan, i ovaj ih je poveo unutra, smešeći se i ponavljajući Natali: „ Shalom.“

„Toda raba“12 reče mu Natali kad su ušli upolumračnu glavnu prostoriju.

„Boker tov.“13

,,Shaloni\nasmeši semuškarac .„L’hitra ot. “14

Natali ga je gledala kako odlazi, a onda je krenula duž staklenih vitrina s časopisima, rukopisima i uspomenama na uzaludni ustanak u varšavskom getu. Uveličane fotografije na zidovima prikazivale su život u getu i nacistička zverstva koja su uništila taj život. „Drugačije je nego u Jad Vašemu“, rekla je. „Nije onako teskobno. Možda zato što je tavanica viša.“

Sol je privukao nisku klupu i seo prekrstivši noge. U levoj ruci držao je svežanj dosijea, a u desnoj mali stroboskop na baterije. „Lohame Ha Getaot je posvećen više ideji otpora nego sećanju na holokaust”, rekao je.

Natali je stajala i zurila u fotografiju porodice koja se iskrcava iz stočnog vagona; njihove stvari ležale su u gomili na tlu ispred njih. Brzo se okrenula. ,,Da li bi mogao mene da hipnotišeš, Sole?“

Sol popravi naočari. „Mogao bih, ali bi mi trebalo više vremena.

Zašto?“

Natali slegnu ramenima. „Mislim da me prosto zanima kako to izgleda. Čini mi se da ti to radiš s… s lakoćom.”

„Godine iskustva”, reče Sol. „Godinama sam koristio jednu vrstu samohipnoze u borbi protiv migrene.”

Natali uze dosije i pogleda fotografiju mlade devojke.„Zar zaista možeš da ovo ugradiš u podsvest?”

Sol protrlja obraz. „Postoje razni nivoi podsvesti”, reče. „Na nekim nivoima jednostavno pokušavam da povratim zabeležena sećanja trudeći se da… da blokiram blokade, može se reći. Drugim rečima, pokušavam da se izgubim u izvesnom stepenu saosećajući s drugima koji imaju ista iskustva.“

Natali pogleda naokolo. „I to pomaže“

„Pomaže. Naročito u nesvesnom pamćenju nekih biografskih podataka.”

„Koliko vremena imaš?“, upita ga ona.

Sol pogleda na sat. „Oko dva sata, ali Šmuelik mi je obećao da će odvraćati turiste dok ne završim.“

Natali bolje zabaci tešku torbu preko ramena. ,,Ja ću da prošetam i počnem s poređenjem i pamćenjem materijala iz Beča.“ „Shalom”, reče Sol. Kad je ostao sam, pažljivo je pročitao prva tri dosijea. Zatim se okrenuo postrance, uključio stroboskop i podesio tajmer. Metronom je kucao u skladu s pulsirajućim svetlom. Sol se potpuno opustio, ispraznio svoj um od svega osim ravnomernog bleskanja svetla, i otvorio se drugom vremenu i drugom prostoru.

Sa zidova oko njega bleda lica zurila su kroz dim, plamen i godine.

Natali je stajala ispred četvrtaste zgrade i posmatrala mlade stanovnike kibuca kako idu za svojim poslovima. Poslednji kamion s radnicima otišao je u polja. Sol joj je ispričao da su ovaj kibuc osnovali preživeli iz varšavskog geta i koncentracionih logora podignutih u Poljskoj, ali većina radnika koje je Natali videla bili su sabre - rođeni Izraelci - vitki i preplanuli poput mladih Arapa.

Krenula je polako do ivice polja i sela u hlad usamljenog eukaliptusa. Visoka prskalica brizgala je vodu po usevima u ritmu hipnotičkom kao Solov metronom. Izvadila je bocu piva makabi s dna torbe i otvaračem sa svog novog švajcarskog vojničkog noža skinula poklopac. Pivo se već smlačilo, ali joj je veoma prijalo, lepo se mešajući s neuobičajeno toplim danom, zvukom prskalice i mirisom vlažne zemlje i biljaka.

Od pomisli na povratak u Sjedinjene Države stomak joj se zgrčio, a srce ubrzalo. Natali se vrlo nejasno sećala sati i dana neposredno posle smrti Roba Džentrija. Pamtila je kao iz sna plamen, tamu, bleskanje svetla i sirene. Sećala se kako je psovala Sola i udarala ga jer je ostavio Robovo telo iza one uklete kuće, sećala se kako ju je Sol nosio kroz mrak, kako je od bola u nozi gubila svest i vraćala se kao što se plivač gubi i pojavljuje iza talasa nemirnog mora. Sećala se - činilo joj se da se seća -

starijeg muškarca po imenu Džekson kako trči pored njih noseći mlitavo telo Marvina Gejla u vatrogasnom Zahvatu preko ramena. Sol joj je posle ispričao da je Marvin bio u nesvesti, ali živ, kada su se dva para preživelih rastala u toj noći mračnih uličica i vriske sirena.

Sećala Se da je ležala na klupi u parku dok je Sol telefonirao iz otvorene govornice, a zatim da je bio dan - skoro dan - i da je ležala na zadnjem sedištu karavana punog nepoznatih ljudi; Sol je sedeo napred s čovekom za kog je kasnije saznala da je Džek Koen, šef ispostave Mosada u izraelskoj ambasadi u Vašingtonu.

Sledećih četrdeset osam sati nije mogla da se priseti po redu.

Motelska soba. Injekcije protiv bolova u slomljenom gležnju. Lekar koji joj namešta nogu u čudnu udlagu na naduvavanje. Jecala je za Robom, dozivala ga u snu. Vrištala je kad bi se setila zvuka metka koji pogađa nepce belog čudovišta Vinsenta, sivocrvene mrlje mozga na zidu.

Ludačkih staričinih očiju koje joj pale dušu. „Zbogom, Nina. Srešćemo se opet.“

Sol joj je kasnije rekao kako nikad u životu nije radio napornije nego tokom tih četrdeset osam sati razgovora s Džekom Koenom.

Sedokosi agent s ožiljcima ne bi mogao nikada da prihvati celu istinu, ali trebalo ga je kroz laži ubediti u suštinu te istine. Izraelac je na kraju poverovao da su Sol, Natali, Aron Eškol i nestali glavni šifrant po imeni Levi Kol umešani u nešto veliko i smrtonosno, u šta su umešani visoki vašingtonski zvaničnici i neuhvatljivi bivši nacistički pukovnik. Koen nije dobio mnogo podrške od ambasade i svojih starešina u Tel Avivu, ali rano ujutru u nedelju, četvrtog januara, karavan sa Solom, Natali i dva izraelska agenta rođena u Americi prešao je preko Mosta mira od Nijagarinih vodopada u državi Njujork do Nijagarinih vodopada u Kanadi.

Pet dana kasnije, opremljeni novim identitetima, odleteli su iz Toronta u Tel Aviv.

Sledeće dve nedelje Natali se gotovo uopšte nije sećala. Drugog dana boravka u Izraelu stanje njenog gležnja neobjašnjivo se pogoršalo, pa je jedva bila svesna kratkog leta privatnim avionom u Jerusalim, gde je Sol zatražio protivusluge od starih poznanika iz sveta medicine da joj nađe privatnu sobu u Medicinskom centru Hadasah Hibru. Te sedmice i Solu su operisali ruku. Ostala je u bolnici pet dana, a poslednja tri na štakama je u zoru i u sumrak odlazila u sinagogu i zurila u vitraže, delo Marka Šagala. Osećala se otupelo,kao da je u čitavo telo primila ogromnu dozu novokaina. Svake noći, kada sklopi oči, videla bi Roba Džentrija kako je posmatra. Plave oči bile su mu pune onog užasnog trenutka privremene pobede pre nego što se oštrica pojavila i zamahnula…

Natali je popila pivo i vratila bocu u torbu, osećajući neodređenu krivicu što pije tako rano dok ostali rade. Izvadila je prvi svežanj dosijea -

hrpe fotokopiranih slika i pisanih obaveštenja Beču dvadesetih i tridesetih godina, policijski izveštaji koje su preveli Vizentalovi saradnici, tanka biografija Nine Drejton koju je otkucao pokojni Frenk Harington, a Sol dopunio svojim neurednim teško čitljivim rukopisom.

Natali je uzdahnula i bacila se na posao.

Rano po podne krenuli su ka jugu i svratili u Haifu na kasni ručak pre nego što se sve zatvori za šabat. Uzeli su loptice od povrća na kiosku u Ulici Ha Nevim i pojeli ih šetajući kroz lučku gužvu. Nekoliko crnoberzijanaca im je prišlo, nudeći im na prodaju pastu za zube, farmerke i ručne satove, ali Sol je odrezao nešto na hebrejskom, pa su otišli. Natali se naslonila na ogradu i gledala kako veliki teretni brod isplovljava na pučinu.

Rekla je: ,,Za koliko vremena se vraćamo u Ameriku, Sole?“ ,,Ja ću biti spreman za tri nedelje. Možda i ranije. Šta misliš, kada ćeš ti biti spremna?”

,,Nikad“, reče Natali.

Sol klimnu glavom. ,,A kada ćeš biti voljna da se vratiš?“

„Bilo kad“, odvrati Natali.„Zapravo, što pre to bolje.“ Uzdahnula je.

„Gospode, od pomisli na povratak klecaju mi kolena.“ ,,Da“,klimnu Sol glavom.,,1 meni. Hajde da pretresemo činjenice i pretpostavke i utvrdimo ima li u planu slabih tačaka.“

„/« sam slaba tačka“, reče Natali tiho.

,,Nisi“, reče Sol. Zažmirkao je prema vodi. ,,U redu, pretpostavljamo da je Aronova informacija bila tačna i da postoji najmanje petorica njih u središnjem leglu: Barent, Trask, Kolben, Kepler i propovednik po imenu Sater. Video sam Traska kako umire u Oberstovim rukama. Pretpostavićemo da je gospodin Kolben iščezao kao posledica delovanja Melani Fuler. Prema tome, u toj grupi ostala su trojica.“

„Četvorica ako računaš i Haroda“, reče Natali.

„Tako je“, reče Sol. »Znamo da on, po svemu sudeći, nastupa u saglasnosti s Kolbenovim ljudima. Znači, ima ih četvorica. Možda treba da računamo i agenta Hejnsa, ali mislim da je on orude, a ne podstrekač.

Pitanje: zašto je Oberst ubio Traska?“

,,Osveta?“, reče Natali.

„Možda, ali imao sam utisak da se radilo o igri moći.

Pretpostavimo za sada da je cilj čitave predstave u Filadelfiji bio da se pronađe Oberst, a ne Fulerova. Barent me je ostavio u životu samo zato što sam ja još jedno oružje upereno u Obersta. Ali, zašto me je Oberst ostavio u životu… i uveo tebe i Roba u jednačinu?”

,,Da izazove zabunu? Da skrene pažnju sa sebe?“

,,Moguće“, reče Sol,„ali, da se vratimo na prethodnu pretpostavku i kažemo da nas je koristio neposredno kao oruđe. Nema sumnje u to da je Džensen Luhar bio pomoćnik Vilijema Bordena u Holivudu. Džek Koen potvrdio je Haringtonove beleške o tome.

Luhar ti se predstavio u avionu. Za tim nije bilo potrebe, osim ako Oberst nije želeo da oboje znamo da on manipuliše nama. A Oberst se mnogo potrudio da ubedi Barentove i Kolbenove pione u to da sam poginuo u eksploziji i požaru u Filadelfiji. Zašto?“ „Zato što ima još neki zadatak za tebe“, reče Natali.

»Upravo tako. Ali, zašto nas nije upotrebio neposredno?“ „Možda mu je bilo suviše teško“, reče Natali. „Čini se da je za te vampire uma važna blizina. Možda on uopšte nije ni bio u Filadelfiji.”

„Tamo su bili samo njegovi utrenirani izvršioci”, saglasi se Sol.

„Luhar, siroti Frensis, i Oberstov beli pomoćnik, Ted Rejnolds. Rejnolds te je napao ispred kuće Melani Fuler na Badnje veče.“ Natali zinu. Sada je prvi put čula tu pretpostavku. „Otkud znaš?“ Sol skinu naočari i obrisa ih krajem košulje. „Kakvu je svrhu napad imao, osim da vrati tebe i Roba na pravi trag? Oberst je želeo da oboje budete na sceni za vreme konačnog obračuna s Kolbenovim ljudima.“

,,Ne razumem”, reče Natali. Odmahnula je glavom. „Gde je tu Melani Fuler?”

„Nastavićemo pod pretpostavkom da gospođica Fuler ne sarađuje ni s Oberstom ni s njegovim neprijateljima“, reče Sol.„Da li ti se učinilo da ona zna za bilo koju od dve grupe?“

,,Ne“, reče Natali. „Spomenula je samo Ninu… Ninu Drejton, pretpostavlj am.“

„Tako je. ’Zbogom, Nina. Srešćemo se opet’ Ipak, ako pratimo Robovu logiku… a ne vidim zašto ne bismo… Melani Fuler je pucala u Ninu Drejton u Čarlstonu i ubila je. Zašto je Fulerova pomislila da si agent mrtve žene, Natali?“

„Zato što je luda kao struja“, reče Natali. „Trebalo je da je vidiš, Sole. Pogled joj je… poremećen.“

„Nadamo se da je tako“, reče Sol. „Iako je Melani Fuler možda najopasnija guja od svih, njeno ludilo može da nam posluži. A šta je s gospodinom Harodom?”

„Volela bih da umre“, reče Natali setivši se njegovog vlažnjikavog upornog prisustva u svom umu.

Sol kiimnu glavom i stavi naočari. „Ali Harodova kontrola bila je prekinuta - baš kao Oberstova nada mnom pre četrdeset godina. Kao rezultat toga, oboje se donekle sećamo tog iskustva i imamo sliku… čega, misli?… našeg napadača.”

„Ne baš“, reče Natali. „Osećanja. Ličnosti.“

„Tako je“, reče Sol, „ali kakav god da je bio transfer, stekla si jasan utisak da se Toniju Harodu gadi da svoju Sposobnost koristi na muškarcima?“

„Bila sam sigurna u to“, reče Natali. „Njegova osećanja prema ženama su bolesna, ali osetila sam da on samo žene… napada. Bilo je kao da sam mu majka, a on želi odnos sa mnom kako bi nešto dokazao…“

„Pogodno frojdovskT, reče Sol,„ali krenućemo dalje i prihvatiti tvoj utisak da Harod može da kontroliše samo žene. Ako je to tačno, onda ovo gnezdo čudovišta ima najmanje dve slabe tačke - moćnu ženu koja nije deo grupe, ludu kao struja, i muškarca koji je možda deo grupe, a možda nije, ali koji ne može ili ne želi da koristi svoju sposobnOst na muškarcima.“

„Divno“, reče Natali. „Ako je sve to istina, šta imamo?“ „Imamo plan o kom smo razgovarali još u februaru”, reče Sol. „Plan koji će nas ubiti“, reče Natali:

„Vrlo verovatno”, reče Sol. „Ali, ako mislinlo da ostanemo u močvari s tim otrovnim stvorovima, želiš li da provedeš ostatak života čekajući da te ujedu ili ćeš se izložiti ujedima krenuvši da ih loviš?“ Natali se nasmeja.„Sjajan izbor, Sole.“

„Jeđini koji imamo.“

,,Pa, idemo po jutane vreće da vežbamo hvatanje zmija“, reče Natali. Zagledala se u blistavu zlatnu kupolu hrama Bahai na vrhu Karmela, a zatim ponovo pogledala teretnjak koji je nestajao na otvorenom moru. „Znaš“, rekla je, „ovo nema smisla, ali čini mi se da bi se Robu ovo dopalo. Planiranje. Napetost. Iako je sve potpuno ludo i ukleto, našao bi nešto smešno.“

Sol joj dotače rame. „Onda da nastavimo s našim ludačkim planiranjem“, reče, ,,da ne izneverimo Roba.“

Krenuli su prema putu za Jafu i landroveru koji ih je čekao.

TRIDESET OSAM

Melani

Tako je lepo vratiti se kući.

Dosadila mi je bolnica, iako sam imala privatnu sobu, iako je čitavo krilo bilo zatvoreno radi moje udobnosti, iako me je služilo sve osoblje. Na kraju, ništa kao dom ne podiže duh i ne ubrzava ozdravljenje.

Pre mnogo godina čitala sam o takozvanim vantelesnim doživljajima samrtnika, bespomoćnih, klinički mrtvih pojedinaca na operacionom stolu pre oživljavanja i tako dalje. Nisam verovala tim napisima, smatrala sam to običnim senzacionalističkim novinarstvom, tako uobičajenim za današnje vreme. Ali, doživela sam upravo takva iskustva kad sam došla svesti u bolnici. Neko vreme činilo mi se da lebdim blizu tavanice svoje sobe; nisam videla ništa, ali sam osećala sve.

Bila sam svesna uvelog, sklupčanog tela u krevetu, senzora, cevčica, igala i katetera prikačenih za to telo. Bila sam svesna strke i meteža sestara, lekara, bolničara i ostalih koji su radili da to telo održe u životu. Kad sam se najzad vratila u svet vida i sluha, shvatila sam da vidim i čujem kroz oči i uši drugih ljudi. I to mnogih odjednom! Ranije nisam bila u stanju - kao ni Vili i Nina - da Upotrebljavam ljude tako potpuno da dobijam jasne čulne podatke od više nego jedne osobe u isto vreme. Lako je moguće, uz mnogo iskustva, Upotrebljavati nepoznatu osobu istovremeno kontrolišući dobro utreniranog piona, pa čak, uz više napora i iskustva, Upotrebljavati dve nepoznate osobe brzo prebacujući kontrolu s jedne na drugu, pristup ovako jasnim slikama, zvukovima, dodiru, i lakoća s kojom sam ih sada kontrolisala bili su mi nepoznati. Štaviše, naša Upotreba drugih bez razlike je uključivala i svest o našem prisustvu u umu Upotrebljenog, što je iziskivalo ili uništenje oruđa ili potpuno blokiranje kasnijih sećanja - taj postupak je vrlo jednostavan, ali ostavlja neobjašnjivu rupu u pamćenju Upotrebljenog. Sada sam posmatrala s nekoliko tačaka gledišta i znala da posmatrači uopšte nisu svesni mog prisustva.

Ali, mogu li da ih Upotrebljavam? Pažljivo sam eksperimentisala s malim vežbama kontrole, naredila bih sestri da podigne čašu, ili bolničaru da zatvori vrata, podstakla sam lekara da izgovori nekoliko reči koje inače ne bi izustio. Nisam se nikad umešala toliko da ugrozim njihovu medicinsku stručnost. Nijedno od njih nije osetilo moje prisustvo u svom umu.

Dani su prolazili. Otkrila sam da, iako moje telo leži u komi, održavano u životu pomoću aparata i neprestane budnosti, sabijeno u najmanji zamislivi prostor, ja zapravo lutam i istražujem s lakoćom kojoj se ranije nisam ni približila, o kojoj čak nisam ni sanjala. Izašla bih iz sobe u glavi mlade sestre, osećajući njenu životinjsku snagu i vitalnost, osećajući ukus žvakaće gume u njenim ustima, a u dnu hodnika bih pružila dodatni pipak svesti -ne gubeći nijednog trenutka kontakt s mojom mladom sestrom! - u um načelnika hirurgije; spustila bih se s njim liftom u prizemlje, upalila njegov linkoln kontinental i odvezla se s njim deset kilometara u predgrađe, gde ga čeka voljena žena - sve vreme u bliskom kontaktu sa sestrom, mladom dobrovoljnom pomoćnicom u predvorju, specijalizantom koji gleda rendgenski snimak sprat ispod mene i drugim lekarom koji stoji u mojoj sobi i gleda moje komatozno telo. Udaljenost je prestala da ograničava moju Sposobnost. Decenijama smo se Nina i ja divile Vilijevoj moći da Upotrebljava svoje potčinjene sa veće daljine nego mi, ali ja sam postala daleko moćnija.

I moja moć svakim danom je rasla.

Drugog dana, baš kad sam isprobavala moja nova čula i mogućnosti, porodica se vratila. Nisam prepoznala visokog crvenokosog muškarca ni njegovu mršavu plavokosu ženu, ali pogledala sam u predvorje očima prijemne sestre, ugledala troje dece i odmah ih prepoznala - bila su to deca iz parka.

Riđeg čoveka moja pojava kao da je uznemirila. Bila sam na odeljenju intenzivne nege, u mreži sobica oblika kriške torte koje su se pružale od središnjeg sestrinskog pulta. Unutar te mreže bila sam zarobljena u još manjoj mreži intravenskih cevčica i žica za senzore.

Lekar je odveo riđeg čoveka od providne pregrade okrenute ka šok sobama, kako ih zovu sestre.

,,Vi ste član porodice?“, upitao ga je lekar. Bio je to vešt, precizan čovek s grivom sede kose. Zvao se doktor Hartman, i osećala sam zadovoljstvo, strepnju i poštovanje sestara kad su u njegovom prisustvu.

„Ovaj, nisam“,rekao je krupni riđokosi.„Zovem se Hauard Vorden.

Mi smo je našli… odnosno, moja deca su je našla juče ujutru kako luta u našem… ovaj, u našem dvorištu. Srušila se kada…“ ,,Da, da“, reče doktor Hartman. „Pročitao sam izjavu koju ste dali sestri na hitnoj. Imate li predstavu ko bi mogla da bude ova gospođa?”

,,Ne. Na sebi je imala samo spavaćicu i kućnu haljinu. Deca kažu da su je ugledala kako izlazi iz šume kada su…“

,,I nemate predstavu odakle je došla?“

,,Ne“, reče Vorden.„Ja sam… ovaj,nisam pozvao policiju, valjda je trebalo. Nensi i ja čekali smo ovde nekoliko sati, i kad je postao jasno da ona… da stara gospođa… da neće… Mislim, kad smo shvatili da je stabilna… otišli smo kući. Imao sam slobodan dan. Hteo sam jutros da pozovem policiju, ali sam pomislio da prvo vidimo kako je ona…“

„Već smo obavestili policiju”, slagao je doktor Hartman. Tada sam ga prvi put Upotrebila, lako kao da oblačim omiljeni stari kaput. „Došli su i uzeli izjave. Činilo se da nemaju predstavu o tome odakle je došla gospođa Do. Niko nije prijavio nestanak člana porodice.”

„Gospođa Do?“, reče Hauard Vorden. „Aha, kao Džejn Do.15 Tako je. Pa, to je i za nas tajna, doktore. Živimo na oko tri kilometra od ulaza u park, a prema onome što su deca ispričala, čak nije došla ni prilaznom stazom.“ Osvrnuo se i pogledao odeljenje intenzivne nege.„Kako je ona, doktore? Izgleda… pa… strašno.”

„Gospođa je pretrpela masivni moždani udar“, reče doktor Hartman. „Možda i niz udara.“ Kad ga je Hauard belo pogledao, doktor je nastavio.„Imala je ono što zovemo CVN, cerebrovaskularni napad, ono što se nekada zvalo izliv krvi u mozak. Mozak joj je privremeno bio lišen kiseonika. Koliko znamo za sada, udar je pogodio desnu hemisferu njenog mozga i izazvao prekid cerebralnih i neuroloških funkcija. Većina posledica vidljiva je na levoj strani tela - spušten očni kapak, paraliza udova - ali to je na neki način dobar znak, pošto se afazija… poremećen govor… obično vezuje s poremećajima leve hemisfere. Obavili smo EEG i pregled na skeneru i, da budem iskren, rezultati su pomalo zbunjujući.

Dok je skener potvrdio infarkt i verovatno začepljenje srednje cerebralne arterije, rezultati EEG-a nisu uopšte onakvi kakve bismo očekivali posle ovakvog napada…“

Izgubila sam zanimanje za medicinsko blebetanje i vratila prvenstvenu pažnju na sredovečnu prijemnu sestru u predvorju. Naredila sam joj da ustane i priđe deci. „Zdravo“, naterala sam je da kaže.„Kladim se da znam kome ste došli u posetu.“

,,Mi ne možemo u posete“, reče šestogodišnja devojčica, ona koja je pevala Hej, Džud dok je sunce izlazilo. „Premali smo.“

„Ali kladim se da znam koga biste voleli da posetite”, reče sestra s osmehom.

„Hoću da vidim finu gospođu’, reče dečačić sa suzama u očima. ,,Ja neću“, reče starija devojčica čvrsto.

,,Ni ja“, reče njena šestogodišnja sestra.

,,Zašto?“, upitala sam. Povredile su me.

„Zato što je uvrnuta“, reče starija.„Mislila sam da mi se dopada, ali kad sam joj juče dodirnula ruku, bila je nekako čudna.“

„Kako to misliš čudna?“, upitala sam. Sestra je nosila debele naočari, pa mi je vidno polje bilo izobličeno. Ja nikada nisam nosila naočari, osim za čitanje.

,,Čudna“, reče devojčica. „Uvrnuta. Kao zmijska koža ili tako nešto.

Pustila sam je odmah, još pre nego što je pala, ali kao da sam shvatila da je zaista zla.“

,,Aha“, reče njena sestra.

„Zaveži, Ali“, reče starija, očigledno žaleći što razgovara sa mnom.

„Meni se fina gospođa svidela“, reče petogodišnjak. Izgledao je kao da je plakao pre dolaska u bolnicu.

Pozvala sam devojčice ka prijemnom pultu, malo dalje od dečka.

„Dođite, curice. Imam nešto za vas.“ Potražila sam po fioci i našla dve okrugle umotane pepermint bombone. Kad je starija posegla da uzme bombonu, zgrabila sam je čvrsto za članak. „Prvo da ti proreknem sudbinu”, naredila sam sestri da prošapuće.

,,Puštaj“, odvrati devojčica, takođe šapatom.

,,Zaveži“, prosiktala sam. „Zoveš se Tara Vorden. Tvojoj sestri je ime Alison. Živite u velikoj kamenoj kući koju zovete zamkom, na brdu u parku. A jedne noći veliko zeleno čudovište oštrih žutih zuba ući će u vašu sobu kad bude mrak, pa će vas iseckati na komadiće - obe - ipoješće vas parče po parče.”

Devojčice teturajući ustuknuše, lica belih kao kreda, očiju ogromnih poput tanjira. Usta su im se mlitavo otvorila od straha i preneraženosti.

,,A ako nekome kažete… ocu, majci, bilo kome‘\ naredila sam sestri da prosikće za njima, „čudovište će po vas doći noćas“

Devojčice su se nesigurno vratile na stolice, zureći u sestru kao da je zmija. Minut kasnije neki postariji par upitao je za neku sobu, pa sam pustila sestru da postane ponovo ona mila, jednostavna, pomalo kruta osoba.

Gore na spratu, doktor Hartman završio je s objašnjavanjem mog zdravstvenog stanja Hauardu Vordenu. U dnu hodnika, glavna sestra Oldsmit proveravala je lekove za pacijente, vrlo pažljivo dva puta proverivši sve što je namenjeno gospođi Do. U mojoj sobi, mlada sestra po imenu Sjuel nežno me je prala hladnim kompresama, masirajući mi kožu gotovo sa strahopoštovanjem. Osećaj je u najboljem slućaju bio slabašan, ali osećala sam se bolje znajući da mi se ukazuje sva moguća pažnja. Dobro je biti ponovo među svojima.

Trećeg dana, zapravo treće noći, odmarala sam se… više nisam uopšte spavala, nego sam samo puštala svest da lebdi, da se šeta od jednog do drugog prijemnika nasumice, kao u snu… kada sam odjednom postala svesna telesnog uzbuđenja kakvo nisam osetila godinama, prisustva muškarca, njegovih ruku oko mene, njegovih bedara pripijenih uz moja. Osećala sam kako mu srce lupa dok mi se pune grudi tiskaju uz njega, nabubrelih bradavica. Njegov jezik bio mi je u ustima. Osećala sam kako petlja po dugmetima moje bolničke uniforme dok sam mu ja otkopčavala kaiš, vukla patent zatvarač i grabila njegov tvrdi muški ud.

Bilo je odvratno. Bilo je ogavno. Bila je to sestra Koni Sjuel u plakaru za opremu s nekim stažistom.

Pošto ionako nisam mogla da spavam, pustila sam svest da se vrati sestri Sjuel. Tešila sam se mišlju da nisam ništa. podstakla, da samo učestvujetn. Noć je brzo prošla.

Nisam sigurna kad sam prvi put pomislila na povratak kući.

Bolnica mi je bila neophodna prvih nekoliko sedmica, tog prvog meseca, ali sredinom februara sve sam češće mislila na Čarlston i svoju kuću.

Nisam imala većih teškoća da ne privlačim pažnju na sebe tokom boravka u bolnici; treće sedmice doktor Hartman me je premestio u veliku privatnu sobu na sedmom spratu, a većina osoblja imala je utisak da sam vrlo bogata pacijentkinja koja zaslužuje naročitu pažnju. To je i bilo istina.

Izvesni član uprave, doktor Markam, stalno se raspitivao za moj slučaj. Svakodnevno je dolazio na sedmi sprat i njuškao kao pas na tragu.

Naredila sam doktoru Hartmanu da ga razuveri. Naredila sam glavnoj sestri Oldsmit da mu sve objasni. Najzad sam ušla u um tog čovečuljka i razuverila ga na svoj način. Ali, bio je uporan. Četiri dana kasnije ponovo je došao, ispitivao sestre posebnim uslugama i nezi koje su mi pružane, zahtevao da sazna ko plaća dodatne lekove, pretrage, skener i specijalističke konsultacije. Markam je naglašavao da administracija nema zapise o mom prijemu, nema obrazac 26479B15-C, nema kompjuterski ispis s cenama svake usluge i nema podatke o tome kako će se plaćanje obaviti. 

Sestra Oldsmit i doktor Hartman pristali su da sutradan ujutru prisustvuju sastanku s našim inkvizitorom, predsednikom bolničkog odbora, načelnikom administracije i još troje statista.

Te večeri pridružila sam se Markamu dok se vozio kući. Na Autoputu Skulkil bila je gužva, što je prizvalo ružna sećanja na noć pred Novu godinu. Tik ispred raskrsnice s Ruzveltovim autoputem naredila sam našem prijatelju da zaustavi auto na uskom ivičnjaku, uključi migavce za hitne slučajeve, izađe iz krajslera i stane ispred njega.

Pomogla sam mu da ostane tako više od minuta; češao s po ćeli i pitao se šta mu je s autom. Kad je došlo vreme, postalo je očigledno - svih pet traka bile su prepune kola koja su jurila velikom brzinom. Unutrašnjom trakom nailazio je veliki kamion.

Naš prijatelj iz uprave brzo je načinio tri dugačka koraka. Imala sam vremena da čujem riku vazdušne sirene, da vidim zapanjenost na sve bližem licu vozača kamiona, da osetim nevericu kako obuzima misli doktora Markama pre nego što sam od udarca otklizala na drugu tačku gledišta. Potražila sam sestru Sjuel i podelila s njom radost zbog zamenjene smene i dolaska njenog mladog stažiste.

Tih dana vreme mi je značilo veoma malo. Kretala sam se kroz vreme tamoamo lako kao što sam klizila s jedne tačke gledišta ka drugoj.

Naročito sam uživala oživljavajući ona leta u Evropi s Ninom i našim novim prijateljem Vilhelmom.

Sećala sam se kako smo utroje za svežih letnjih večeri šetali pomodnom ulicom Ringštrase, gde su se mogle videti sve važne Bečlije, obučene u najbolju odeću. Vili je voleo da odlazi u bioskop Koloseum u Ulici Nusdorf, ali tamo su prikazivali samo dosadne nemačke propagandne filmove, pa smo Nina i ja obično uspevale da ubedimo našeg mladog vodiča da nas povede u Kriger kino, gde su se obično davali novi američki gangsterski filmovi. Sećam se kako sam se jedne večeri smejala do suza gledajući Džimija Kegnija kako resko govori ružnim austrijskim nemačkim u prvom nadsinhronizovanom zvučnom filmu koji sam videla.

Posle bioskopa često smo odlazili na piće u Rajs bar u Ulici Kertner.pozdravljali se s drugim grupama mladih veseljaka i opuštali se u otmenoj udobnosti stolica presvučenih pravom kožom posmatrajući igru svetlosti na mahagoniju, staklu, hromu i pozlaćenim mermernim stolovima. Ponekad bi otmenije prostitutke iz obližnje Ulice Kruger svratile s klijentima i pridodale večeri osećaj drskog i zabranjenog.

Cesto smo večernje izlaske završavali u Simplu, najboljem bečkom kabareu. Puno ime lokala bilo je Simplicisimus, i jasno se sećam da su ga vodila dva Jevrejina - Karl Frakas i Fric Grinbaum. Čak i kasnije, kad su Smeđe košulje i jurišnici stvarali haos na ulicama, gosti su se valjali od smeha gledajući satirične skečeve ove dvojice komičara o tipičnim nacistima koji trapavo gaze kroz društvene skupove ili raspravljaju o začkoljicama nacističke doktrine pozdravljajući sa: „Zig hajl!“ pse, mačke i prolaznike. Sećam se Vilija kako urla od smeha, a suze mu se kotrljaju niz obraze. Jednom se zagrcnuo od smeha, pa smo ga Nina i ja snažno lupale po leđima i nudile mu svoje čaše šampanjca. Nekoliko godina posle rata Vili je tokom jednog susreta usput spomenuo da je jedan od te dvojice komičara, Frakas ili Grinbaum, ne sećam se tačno, umro u koncentracionom logoru kojim je Vili kratko upravljao pre nego što je prekomandovan na Istočni front.

Nina je tada bila prelepa. Plavu kosu nosila je kratku i ukovrdžanu po tadašnjoj modi, a nasleđeni novac omogućavao joj je da nabavlja najfinije svilene haljine iz Pariza. Posebno pamtim jednu zelenu, s vrlo dubokim izrezom, od meke tkanine koja joj se pripijala uz male grudi, i toga kako je zelena boja veličanstveno isticala rumenilo njene nežne kože i neobično dopunjavala plavetnilo njenih očiju.

Ne sećam se ko je prvi zvanično predložio Igru tog prvog leta, ali sećam se našeg uzbuđenja. Naizmenično smo Upotrebljavali različite pione - poznanike, prijatelje naših nameravanih meta; tu grešku više nismo ponovili. Sledećeg leta igrali smo Igru sa još više žara, sedeći u hotelskih sobama u Ulici Jozefstat i Upotrebljavajući isto oruđe priglupog seljaka debelog vrata koji nikad nije uhvaćen, ali kog se Vili otarasio kasnije - a prisustvo nas troje u istom umu, ista jasna iskustva, sve to je bilo nekako intimnije i uzbudljivije nego bilo koja seksualna igra koju smo mogli da isprobamo.

Setila sam se leta koje smo proveli u Bad Išlu. Nina se šalila s imenom stanice na kojoj smo preseli iz voza iz Beča. Bilo je to malo mesto po imenu Atnang-Pukhajm. Kad se brzo ponavlja, ime Atnang-Pukhajm uskoro je postajalo zvuk samog voza. Smejali smo se do iznemoglosti, a onda počinjali ponovo. Sećam se prekornih pogleda dostojanstvene stare dame na sedištu preko puta našeg.

Jednog ranog popodneva u Bad Išlu obrela sam se sama u kafeu Cauner. Bila sam krenula na čas pevanja, ali profesor se razboleo. Kad sam se vratila u kafe, u kom su me Nina i Vili uvek čekali, naš uobičajeni sto bio je prazan.

Vratila sam se u hotel na Esplanadi u kom smo Nina i ja odsele.

Sećam se da me je pomalo kopkalo na kakav su neplanirani izlet moji prijatelji otišli, i zašto me nisu sačekali. Otključala sam vrata i krenula kroz dnevnu sobu kad sam začula neke zvuke iz Ninine spavaće sobe. U

prvi mah učinilo mi se da su to povici u pomoć, pa sam potrčala u sobu naivno misleći kako ću pomoći sobarici ili kome god ko je u nevolji.

Bili su to Nina i Vili, naravno. Nisu bili u nevolji. Sećam se kako su blede bile Ninine butine i Vilijeva zahuktala bedra u polumračnoj sobi prozora zastrtih kestenjastim zavesama. Taj dugi trenutakVilijevo lice ostalo je okrenuto u stranu, skriveno u Nininom ramenu i jastuku od paperja, ali Nina je gotovo odmah okrenula lice i jasne plave oči ka meni.

Sigurna sam da me je videla. Ipak, nije stala, niti je životinjsko stenjanje prestalo da izlazi iz njenih otvorenih, ružičastih, savršenih usta.

Sredinom marta odlučila sam da je vreme da ostavim bolnicu i Filadelfiju i krenem kući.

Naredila sam Hauardu Vordenu da se pobrine o pojedinostima selidbe. Čak i sa svojom ušteđevinom uspeo je da namakne svega oko dve i po hiljade dolara. Taj čovek će doveka ostati niko i ništa. Nensi je, s druge strane, podigla štedni ulog koji je otvorila nasledstvom od majke, što je iznelo lepih četrdeset osam hiljada. Taj novac bio je ostavljen za školovanje dece, ali to sada više nije bilo važno.

Naredila sam doktoru Hartmanu da poseti zamak. Hauard i Nensi ostali su da čekaju u svojim odajama kad je doktor otišao u spavaću sobu devojčica noseći dva šprica. Kasnije se doktor pobrinuo za pojedinosti.

Sećala sam se prijatne male čistine u šumi parka Fermont, kilometar i po prema železničkom mostu. Ujutru su Hauard i Nensi nahranili petogodišnjeg Džastina, ne primetivši

- zahvaljujući snazi moje obuke - ništa neobično osim povremenog bleska prepoznavanja sličnog onim snovima u kojima ljudi odjednom shvate da su zaboravili da se obuku, pa sede nagi u škoi ili nekom sličnom javnom mestu.

I to je prošlo. Hauard i Nensi lepo su se prilagodili činjenici da imaju samo jedno dete, a ja sam bila zadovoljna odlukom da ne Upotrebim Hauarda za neophodna dela. Uslovljavanje je uvek lakše i uspešnije ako nema tragova patnje ili mržnje.

Venčanje doktora Hartmana i glavne sestre Oldsmit bilo je tiho; obavio ga je filadelfijski mirovni sudija, a prisustvovali su samo sestra Sjuel, Hauard, Nensi i Džastin. Činilo mi se da su lep par, iako neki kažu da je lice sestre Oldsmit oštro i smrknuto.

Kad je selidba ugovorena, doktor Hartman se uključio u kolektivni fond. Trebalo mu je malo vremena da proda izvesne akcije i deonice u nekretninama, kao i da se otarasi besmislenog novog poršea kog je toliko cenio, ali kad su izdvojena sredstva u fondove za dalju isplatu alimentacija njegovim dvema bivšim ženama, ipak je u naš poduhvat priložio sto osamdeset pet hiljada i šest stotina dolara. S obzirom na to da je doktor Hartman zapravo odlazio u prevremenu penziju, ovo je bilo dovoljno za osnovne troškove u neposrednoj budućnosti.

Ipak, to nije bilo dovoljno za kupovinu moje stare kuće ili kuće Hodžisovih. Nisam više želela da mi stranci žive preko puta. Sasvim nerazumnoVordenovi nisu bili osigurali živote svoje dece. Hauard je imao polisu osiguranja na svoje ime, vrednu deset hiljada dolara, ali to je bila smešna suma u poređenju s cenama nekretnina u Čarlstonu.

Na kraju je imanje majke doktora Hartmana, osamdesetdvogodišnje dame savršenog zdravlja, koja je živela u Palm Springsu, ponudilo najbolje rešenje. Na Pepeljavu sredu doktor Hartman je, tokom operacije, obavešten o iznenadnoj emboliji svoje majke. Istog popodneva odleteo je na Zapadnu obalu. Sahrana je bila u subotu, sedmog marta, a pošto je morao da uredi neke pravne pojedinosti, vratio se kući tek u sredu jedanaestog. Nisam videla zašto se Hauard ne bi vratio istim avionom. Imanje je donelo nešto preko četiri stotine hiljada dolara. Preselili smo se na jug sedmicu kasnije, na Dan svetog Patrika.

Valjalo se pobrinuti za nekoliko sitnih ali važnih pojedinosti pre nego što napustimo sever. Bilo mi je prijatno s mojom malom porodicom - Hauardom, Nensi i malim Džastinom, kao i s našim budućim susedima - doktorom Hartmanom, sestrom Oldsmit i gospođicom Sjuel. Ipak, osećala sam da nedostaje izvesni bezbednosni činilac. Doktor je bio sitan čovek, visok metar i šezdeset pet, i mršav; Hauard je pak bio visok i krupan, ali se kretao sporo kao što je sporo i mislio, a mišići su mu se uglavnom pretvorili u salo. Trebao nam je još koji član ekipe, kako bih se osećala sigurnije.

Hauard je doveo Kalija u bolnicu poslednjeg vikenda pred selidbu.

Bio je to pravi div, visok najmanje dva metra i težak bar sto pedeset kilograma, vidljivo zbijenih u masivne mišiće. Kali je bio slabouman, gotovo nesposoban da govori povezano, ali brz i okretan kao mačka.

Hauard je objasnio da je Kali bio pomoćnik predradnika u Službi za održavanje parkova pre nego što je, zbog ubistva iz nehata, pre sedam godina otišao u zatvor. Vratio se prošle godine i od tada obavljao najniže, najteže poslove u Službi - vađenje panjeva, rušenje starih građevina, asfaltiranje staza puteva, čišćenje snega. Kali je radio bez gunđanja i više nije bio na uslovnoj slobodi.

Kaliju se glava sužavala od najšireg dela, gde se spajaju donja vilica i vrat, ka gotovo šiljatom temenu obraslom tako kratkim čupercima da je izgledao kao da se na njemu iživljavao neki slepi berberin sadista.

Hauard je rekao Kaliju da mu je ovo jedinstvena prilika za dobar posao, mada je upotrebio jednostavnije izraze. Moja je zamisao bila da ga dovede u bolnicu.

„Ovo ti je gazdarica“, rekao je Hauard pokazujući krevet na kom je ležala ljuštura mog tela.„Služićeš je, štitićeš je, daćeš život za nju ako treba.”

Kali ispusti zvuk sličan mačjem kašlju.„Ta stara vreća je živa?“, upitao je. „Meni izgleda mrtva.“

Tada sam ušla u njega. Malo čega je bilo u toj šiljatoj lobanji osim osnovnih nagona - gladi, žeđi, ponosa, mržnje i potrebe da zadovolji zasnovane na neodređenoj čežnji da bude voljen i nekome pripada. Tu potrebu sam pojačala, na njoj sam radila. Kali je sedeo u mojoj sobi punih osamnaest sati. Kad je otišao da pomogne Hauardu s pakovanjem i drugim pripremama za put, od prvobitnog Kalija nije ostalo ništa osim veličine, snage, brzine i želje da zadovolji. Da zadovolji mene.

Nikad nisam saznala je li mu Kali ime ili prezime.

U mladosti sam.imala jednu slabost; kad god sam putovala, nisam mogla da odolim suvenirima. Čak i u Beču je moje opsednuto kupovanje suvenira uskoro postalo predmet Nininih i Vilijevih šala. Odavno nisam putovala, ali moja slabost prema suvenirima nije sasvim iščezla.

Uveče šesnaestog marta naredila sam Hauardu i Kaliju da se odvezu u Džermantaun. Te tužne ulice za mene su bile predeo poluzaboravljenog sna. Verujem da bi Hauard bio uznemiren u toj crnačkoj četvrti - uprkos uslovljavanju - da nije bilo Kalijevog ohrabrujućeg prisustva.

Znala sam šta želim; pamtila sam ime i opis, ali ništa više. Prva četvorica dečaka kojima se Hauard obratio odbili su da odgovaraju na pitanja, ili su to činili uz mnoštvo slikovitih epiteta, ali peti, žgoljavi desetogodišnjak obučen samo u otrcanu majicu uprkos ledenom vremenu, rekao je: „Aha, čovek, pitaš za Marvina Gejla. Tek je izašo iz zatvora, čovek, zbog pobune ili tako nekog sranja. Šta oćeš od Marvina?”

Hauard i Kali izvukli su od dečaka uputstvo kako da dođu do Marvinove kuće ne odgovorivši mu na pitanje. Marvin Gejl živeo je na spratu oveštale kuće pokrivene crepom, stisnute između dve veće stambene zgrade. Vrata je otvorio neki mališan. Kali i Hauard ušli su u dnevnu sobu i videli propali kauč zastrt ružičastim prekrivačem, prastari televizor na kom je oduševljeno vikao voditelj kviza zelenog lica, oguljene zidove s nekoliko verskih sličica portretom Roberta Kenedija, i šiparicu koja je ležala na stomaku i prazno zurila u pridošlice.

Krupna crnkinja izašla je iz kuhinje brišući ruke o kariranu kecelju.„Šta oćete vas dvojica?“

„Želimo da porazgovaramo s vašim sinom, gospođo”, reče Hauard.

„O čemu?“ upitala je žena. ,,Vi niste pajkani. Marvin nije ništa uradio. Ostavite mog sina na miru.“

,,Ne, gospođo“, reče Hauard ljubazno, „nije reč o tome. Samo želimo da ponudimo Marvinu posao.“

,,Poso?“ Crnkinja je sumnjičavo odmerila Kalija, pa Hauarda.

„Kakav poso?“

,,U redu je, mama.“ Marvin Gejl stajao je na ulazu u unutrašnji hodnik, samo u starim boksericama i prevelikoj majici. Lice mu je bilo mlitavo, a oči neusredsređene, kao da se tek probudio. „Marvine, ne moraš da pričaš s ovim ljudima ako…“

„Sveje u redu, mama.“ Zurio je u nju, mrtvog lica, sve dok nije spustila pogled, a onda se okrenuo Hauardu. „Šta očeš, čovek?“ „Možemo li da razgovaramo napolju?“, upita ga Hauard, Marvin slegnu ramenima i pođe sa nama napolje, uprkos mraku i ledenom vetru. Zatvorio je vrata uz majčine proteste. Zagledao se u Kalija, a onda prišao korak bliže Hauardu. U očima mu se videla sićušna iskra radoznalosti, kao da zna šta ga čeka i gotovo se raduje tome.

„Nudimo ti novi život“, šaputao je Hauard.„Potpuno novi život…“

Marvin Gejl zaustio je da nešto kaže, ali ja sam, s petnaest kilometara udaljenosti,i usta crnog mladića su se opustila ne završivši prvu reč.

Tehnički govoreći, tog dečka sam već Upotrebila, nakratko, onih poslednjih ludačkih minuta pre nego što sam se oprostila od Grambltorpa, i to je možda malo olakšalo posao. Ali, to zapravo nije bilo važno. Pre bolesti ne bih nikad uspela da postignem ono što sam postigla te večeri. Radeći kroz filter čula Hauarda Vordena, istovremeno kontrolišući Kalija, mog doktora još petorošestoro drugih piona na isto toliko različitih mesta, ipak sam bila u stanju da usmerim svoju moć tako snažno da je crni dečko uzdahnuo, zateturao se unazad i zagledao se u prazno čekajući moju prvu zapovest. Oči mu više nisu izgledale drogirano i poraženo; sada su gledale sjajnim, prozirnim pogledom osobe s nepovratnim oštećenjem mozga.

Šta god da je bio tužni zbir života Marvina Gejla - misli, uspomene i bedni ciljevi - nestalo je u nepovrat. Nikad ranije nisam obavila ovako sveobuhvatno uslovljavanje jednim jedinim potezom, i nekoliko trenutaka moje gotovo zaboravljeno telo trzalo se u stezi paralize na bolničkom krevetu dok me je sestra Sjuel masirala.

Posuda koja je nekada bila Marvin Gejl ćutke je čekala u tami, na ledenom vetru.

Najzad sam progovorila kroz Kalija, ne zbog potrebe za usmenom zapovesti, nego da bih je čula kroz Hauardovu svest. „Idi da se obučeš”, rekao je,„i daj majciovo.Recijoj dajetopredujamza tvoju platu.“ Kali je pružio crncu novčanicu od sto dolara.

Marvin je nestao u kući i vratio se tri minuta kasnije. Na sebi je imao farmerke, džemper, patike i crnu kožnu vetrovku. Nije nosio nikakav prtljag. Tako sam ja želela; pronaći ćemo mu odgovarajuću odeću kad se preselimo.

Tokom mog detinjstva i devojaštva uvek smo imali obojenu poslugu. Činilo mi se prikladnim da, kada se vratim u Čarlston, ponovo bude tako.

Nisam mogla da odem iz Filadelfije bez ikakvog suvenira.

Povorka kamiona, dva automobila i unajmljeni kombi s mojim krevetom i medicinskim aparatima stigli su u Čarlston posle tri dana vožnje. Hauard je otišao pre svih, u porodičnom volvou, koji je Džastin nazivao „plavi oval“, da obavi poslednje pripreme, provetri kuću i spremi sve za moj dolazak.

Stigli smo usred noći. Kali me je odneo na sprat, u pratnji doktora Hartmana i sestre Oldsmit koja je nosila intravensku bocu.

U mojoj spavaćoj sobi sijala je svetlost lampi, pokrivač je bio zavrnut, čaršavi čisti i sveži, tamno drvo kreveta, komode i ormara mirisalo je na sredstvo za poliranje s limunom, a moje četke za kosu ležale su na toaletnom stočiću u savršenom redu.

Svi smo plakali. Suze su se kotrljale Kaliju niz obraze dok me je pažljivo, gotovo s obožavanjem, spuštao na dugačku postelju. Kroz odškrinuti prozor dopirao je miris palmi i mimoza.

Opremu su uneli i postavili. Čuđno mi je bilo da vidim zeleni sjaj osciloskopa u mojoj staroj spavaćoj sobi. Nekoliko minuta svi su bili tu - doktor Hartman i njegova nova žena, sestra Oldsmit, obavljali su poslednje medicinske zadatke, Hauard i Nensi stajali su s malim Džastinom između sebe kao da poziraju za porodičnu fotografiju, mlada sestra Sjuel smešila mi se od prozora, okvir vrata ispunjavao je Kali, nimalo sitniji u beloj uniformi bolničara. A Marvin je bio obučen zvanično, u frak, s Ieptirmašnom i belim rukavicama na dobro opranim rukama.

Hauard je naišao namali problem s gospođom Hodžis; bila je spremna da svoju kuću izda, ali ne i da je proda. To nisam mogla da prihvatim.

Ali, pozabaviću se time ujutru. Sada sam stigla u svoju kuću - u svoj dom - i bila sam okružena porodicom punom ljubavi. Prvi put u mnogo sedmica zaista ću spavati. Očekivala sam sitne nevolje - gospođa Hodžis je jedna od njih - ali rešiću ih sutra. Sutra je novi dan.

TRIDESET DEVET

Deset hiljada metara iznad Nevade

Nedelja, 5. april 1981.

„Pusti ponovo, Ričarde”, reče K. Arnold Barent.

Kabina preuređenog boinga 747 se zamračila i slike su ponovo zaigrale na velikom ekranu. Predsednik se okrenuo prema nekome ko mu je doviknuo pitanje, podigao levu ruku da mahne, i napravio grimasu.

Čuli su se povici, nastao je metež. Agent Tajne službe skočio je napred, i poleteo uvis kao da ga je povukla nevidljiva žica. Pucnji su bili tihi, zvučali su nevažno. Kao čarolijom, u ruci drugog agenta pojavila se automatska puška uzi. Nekoliko ljudi prikovalo je jednog mladića na tlo.

Kamera se pomerila i prikazala palog muškarca s mrljom krvi na ćelavoj glavi. Jedan policajac ležao je na stomaku. Agent s uzijem je čučnuo i poput saobraćajca izvikivao naređenja dok su se ostali borili s osumnjičenim. Predsednika je grupa agenata odgurala napred, u limuzinu, i dugački crni automobil brzo se odvezao, ostavljajući gužvu i galamu iza sebe.

„Dobro, zaustavi ovde, Ričarde“, reče Barent. Slika limuzine u odlasku ostala je na ekranu dok su se svetla u kabini palila. ,,Gospodo?“, kaza on.

Toni Harod trepnu i osvrnu se oko sebe. K. Arnold Barent sedeo je na ivici svog velikog zakrivljenog pisaćeg stola. Telefon i kompjuter svetlucali su iza njega. Iza prozora kabine bio je mrak, a buku mlaznih motora prigušivalo je drvo kojim je kabina obložena. Džozef Kepler sedeo je preko puta Barenta. Njegovo sivo odelo izgledalo je kao da je tek ispeglano, a crne cipele su mu blistale. Harod pogleda njegovo privlačno izborano lice i pomisli kako je Kepler pljunuti Čarlton Heston, i isto takav kreten.

Pored Barenta je sedeo prečasni Džimi Vejn Sater, zavaljen, ruku sklopljenih na ogromnom stomaku. Duga srebrna kosa sijala mu se pod prigušenim svetlom s tavanice. Osim njih u prostoriji je bio samo još novi Barentov pomoćnik, Ričard Hejns. Marija Čen i ostali sedeli su i čekali u prednjoj kabini.

„Meni se čini“ - na predikaonici uvežbani glas Džimija Vejna Satera dizao se i kotrljao - ,,da je neko pokušao da ubije našeg voljenog predsednika.“

Barentu se trznuše usne.„To je očigledno. Ali zašto bi Vili Borden toliko rizikovao? I, da li je Regan bio meta, ili ja?“

„Nisam te video na snimku“, reče Harod.

Barent okrznu producenta pogledom.„Bio sam pet metara iza predsednika, Toni. Upravo sam izašao na sporedna vrata Hiltona kad smo čuli hice. Ričard i moje obezbeđenje brzo su me povukli nazad u zgradu.“

,,Ja i dalje ne verujem da Vili Borden ima neke veze s ovim“, reče Kepler. „Sada znamo više nego što smo znali prošle sedmice. Taj klinac, Hinkli, odavno ima duševne probleme. Vodio je dnevnik. Cela stvar zasniva se na njegovoj opsednutosti Džodi Foster, za ime sveta. Prosto se ne uklapa u obrazac. Starac je mogao da upotrebi nekog Reganovog čuvara iz Tajne službe, ili vašingtonskog policajca kao što je onaj koji je pogođen. Osim toga, Švaba je bio oficir Vermahta, zar ne? Zna dovoljno da upotrebi nešto jače od pucaljke kalibra dvadeset dva!“

„Napunjene rasprskavajućim mecima“, podseti ga Barent.„Čista je slučajnost što nisu eksplodirali.”

„Čista je slučajnost što se jedan metak odbio od vrata automobila i pogodio Regana“, reče Kepler. ,,Da je Vili umešan u ovo, sačekao bi da ti i predsednik udobno sednete, a onda bi naredio agentu s uzijem ili mak desetkom ili šta god već nose, da vas pokosi bez rizika od neuspeha.”

„Utešna misao“, reče Barent suvo. „Džimi, šta ti misliš?“

Sater obrisa čelo svilenom maramicom i slegnu ramenima.

„Džozef je u pravu, brate K. Dečak je potvrđeno lud. Čini se besmislenim da je toliki napor utrošio na stvaranje pozadine da bi se na kraju promašilo.”

„Nije promašio“, reče Barent tiho. „Predsednik je pogođen u levo plućno krilo.“

„Hteo sam da kažem da je tebe promašio“, reče Sater uz širok osmeh. ,,Na kraju krajeva, šta naš prijatelj producent može da ima protiv sirotog starog Ronija? Obojica su nastali u Holivudu.“

Harod se pitao hoće li Barent zatražiti njegovo mišljenje. Na kraju krajeva, ovo je prvi put da kao član učestvuje u radu Upravnog odbora Ostrvskog kluba.

,,Toni?“ reče Barent.

,,Ne znam“, odgovori Harod. „Prosto ne znam.“

Barent klimnu glavom Ričardu Hejnsu. „Možda će nam ovo pomoći u donošenju odluke“, reče Barent. Svetla su se pogasila i na ekranu se pojavio drhtavi zrnasti osmomilimetarski film prebačen na videotraku. Prikazivao je nasumične scene mase na ulici. Prošlo je nekoliko policijskih vozila i povorka limuzina i automobila Tajne službe.

Harod shvati da gleda predsednikov dolazak u vašingtonski hotel Hilton.

„Našli smo i konfiskovali sve privatne fotografije i filmske snimke koje smo mogli“, reče Barent.

,,Ko to ’mi’?“, upita Kepler.

Barent podiže obrvu. „Iako je Čarlsova prerana smrt veliki gubitak, Džozefe, još imamo veze u izvesnim službama. Evo, to je taj deo.“

Na snimku su se uglavnom videle prazne ulice i potiljci. Harod je pretpostavio da je snimljen s tridesetčetrdeset metara od mesta atentata, s pogrešne strane ulice, i da je snimala slepa osoba obolela od cerebralne paralize. Nije se video ni pokušaj da se kamera umiri. Nije bilo zvuka.

Mesto gde se dogodio atentat videlo se samo po pojačanom metežu u maloj grupi okupljenih; snimatelj u tom trenutku nije ni snimao predsednika.

,,Evo!“, reče Barent.

Film se zaustavio na jednom kadru, uveličanom preko čitavog ekrana. Ugao snimka bio je čudnovat, ali jedno staračko lice video se između ramena druge dvojice posmatrača. Čovek je delovao kao da mu je sedamdesetak godina, seda kosa virila mu je ispod karirane sportske kape, i intenzivno je posmatrao prizor preko puta. Oči su mu bile sitne i hladne.

,,Je li to on?“, upita Sater. „Možeš li biti siguran?”

„Ne izgleda kao na fotografijama koje smo videli“, reče Kepler.

,,Toni?“, reče Barent.

Harod oseti kako mu graške znoja izbijaju po čelu i gornjoj usni.

Zaustavljeni snimak bio je zrnast, izobličen lošim sočivom, neobičnim uglom i jeftinom filmskom trakom. Donji desni ugao snimka prekrivao je sjajni beli osmougao. Harod je shvatio kako može da kaže da je snimak suviše mutan, da nije siguran. Može da ostane van svega ovoga, jebote.

,,Aha“, rekao je. „To je zaista Vili.“

Barent klimnu glavom, a Hejns isključi video, upali svetla i izađe.

Nekoliko trenutaka čulo se samo ohrabrujuće brujanje mlaznih motora.

„Možda je to samo slučajnost, Džozefe?“, reče K. Arnold Barent.

„Nije“, reče Kepler,„ali i dalje nema nikakvog smisla. §ta to on pokušava da dokaže?”

„Da je još živ, možda“, reče Džimi Vejn Sater. ,,Da vreba. Da može da nas dosegne, bilo koga od nas, kad god poželi.” Sater spusti glavu tako da su mu se brada i podvaljci naborali i nasmeši se Barentu preko bifokalnih naočara.„Pretpostavljam da se neko vreme nećeš pojavljivati u javnosti, brate K.“, reče.

Barent sastavi vrhove prstiju. „Ovo je naš poslednji sastanak pre letnjeg logorovanja kluba u junu. Ja ću do tada biti van zemlje… poslom.

Zahtevam od vas da sprovedete sve odgovarajuće mere.“

„Mere protiv čega?“, upita Kepler. „Šta on hoće7. Ponudili smo mu članstvo u Klubu preko svih mogućih kanala. Čak smo poslali i onog jevrejskog psihijatra s porukom, i sigurni smo da je razgovarao s Luharom pre nego što su obojica poginuli u eksploziji…”

„Identifikacija nije bila potpuna“, reče Barent. „Zubarski karton doktora Laskog nije pronađen u ordinaciji njegovog zubara u Njujorku.“

,,Da“, reče Kepler, ,,pa šta? Poruka je gotovo sigurno prenesena.

Šta Vili hoćeV‘

,,Toni?“, reče Barent. Ostala trojica zagledaše se u Haroda. „Kako ja da znam šta on hoće, do đavola?”

„Toni, Toni“, reče Barent.„Bio si gospodinov saradnik godinama.

Jeo si s njim, razgovarao si s njim, šalio si se s njim… šta on želi? »Igru.“

,,Šta?“, reče Sater.

„Kakvu igru?“, upita Kepler i nagnu se napred. „Želi da igra igru na ostrvu posle letnjeg logorovanja?“

Harod zatrese glavom. ,,A-a“, reče. „Zna on za vaše ostrvske igre, ali ovo je igra kakvu on voli. Kao u starim danima - u Nemačkoj, mislim -

kad su on i one dve babe bili mladi. Liči na šah. Vili je lud za šahom.

Rekao mi je jednom da sanja šah. Misli da je sve jedna posrana partija šaha.“

,,Šah“, promrmlja Barent i lupnu prstima.

,,Aha“, reče Harod. „Trask je povukao pogrešan potez, poslao je pione preduboko u Vilijevu teritoriju. Bum. Trask je uklonjen s table. Kao i Kolben. Nema tu ničeg ličnog, to je samo… šah.“

,,A starica?“, upita Barent. ,,Je li ona šahovska dama svojom voljom ili je samo jedan od brojnih Vilijevih piona?“

„Otkud ja znam, jebote?“, prasnu Harod. Ustao je i počeo da šeta tamoamo. Debeli tepih sasvim je prigušio zvuk njegovih koraka.„Znajući Vilija”, reče, „mislim da ne bi verovao nikakvom savezniku. Jedno je sigurno - odveo nas je k njoj jer je znao da ćemo je potceniti.“ 6al kan dovv nload orq

„Tačno, potcenili smo je“, reče Barent. ,,Ta žena je imala zapanjujuću Sposobnost.“

,,Imala?“, reče Sater.

„Nemamo dokaz da je živa“, reče Kepler.

„Šta je s prismotrom nad njenom kućom u Čarlstonu?“, upita propovednik.„Je li to neko preuzeo od Nimanove i Čarlsove grupe?“

„Moji ljudi su tamo“, reče Kepler.„Nema ničeg novog.“

„A šta je s avionima i sličnim?” nije odustajao Sater. „Kolben je bio ubeđen da je stara dama pokušala da napusti zemlju pre nego što ju je neko preplašio u Atlanti?”

„Melani Fuler nije tema“, umeša se Barent. „Kao što je Toni ispravno naglasio, ona je diverzija, lažni trag. Ako je živa, možemo da je ignorišemo, jer njena uloga nije bitna. Pitanje za nas jeste kako ćemo odgovoriti na ovaj nedavni… gambit… našeg prijatelja Nemca?“

„Predlažem da se ne obaziremo“, reče Kepler. „Događaj od ponedeljka je samo način na koji nam starac pokazuje da još može da ujede. Saglasili smo se da je mogao da dođe do gospodina Barenta da je to zaista želeo. Ostavimo matoru budalu da se zabavlja. Kad završi, razgovaraćemo s njim. Ako shvati pravila, moći će da zauzme peto mesto u Klubu. Ako ne… mislim, do đavola, gospodo, nas trojica… izvinjavam se, Toni… nas četvorica imamo stotine plaćenih ljudi iz obezbeđenja na raspolaganju. Koliko ima Vili, Toni?“

„Imao je dvojicu kad je napustio Los Anđeles“, reče Harod.

„Džensena Luhara i Toma Rejnoldsa. Ali oni nisu bili plaćeni, nego njegovi lični ljubimci.”

,,Vidite?“, reče Kepler.„Sačekaćemo da se umori od te igre koju igra sam, a onda ćemo pregovarati. Ako ne bude hteo da pregovara, poslaćemo na njega Hejnsa i vaše ljude, ili moje vodoinstalatere.”

„Ne!“, urliknu Džimi Vejn Sater. „Prečesto smo okretali drugi obraz.’Osvetnik je Gospod i gnevi se… Pred gnevom Njegovim ko će se održati? Jarost se Njegova izliva kao oganj, i stene se pred njim raspadaju… Tama će goniti neprijatelje Njegove!’ Knjiga proroka Nauma, glava prva.“

Džozef Kepler suspregnu zevanje. „Ko priča o Gospodu, Džimi?

Govorimo o tome kako da postupimo prema senilnom nacisti koji se pali na šah.“

Saterovo lice pocrvene i on uperi zatupasti kažiprst u Keplera.

Veliki rubin na prstenu mu je blesnuo.„Ne rugaj mi se“, upozorio je dubokim režanjem. „Gospod je govorio meni i kroz mene, i reč Njegova neće biti poreknuta.” Sater pogleda oko sebe. ,,Ako li kome od vas nedostaje mudrosti, neka ište od Boga koji svima daje, jednostavno i bez karanja, i daće mu se’“, grmeo je.„Poslanica apostola Jakova, glava prva, stih peti.“

,,A šta Bog kaže po ovom pitanju?” upita Barent tiho.

„Taj čovek bi lako mogao biti Antihrist“, reče Sater zaglušujući slabašno brujanje mlaznih motora.„Bog kaže da ga moramo pronaći i uništiti. Moramo ga neštedimice išibati. Moramo pronaći njega i sluge njegove… ’…I on će piti od vina gneva Božjeg, i biće mučen u ognju i sumporu pred anđelima svetima i pred jagnjetom, i dim mučenja njegovog uzdizaće se u veke vekova’.”

Barent se lako osmehnu. „Džimi, pretpostavljam da ne govoriš u prilog pregovora s Vilijem i ponude da zauzme mesto u Klubu?“

Prečasni Džimi Vejn Sater otpi dobar gutljaj burbona s vodom. ,,Ne govorim”, reče tako tiho da je Harod morao da se nagne da bi ga čuo.

„Mislim da treba da ga ubijemo.“

Baret klimnu glavom i zavali se u velikoj kožnoj stolici.„Nerešeno“, reče. „Toni, šta ti misliš?“

„Uzdržaću se“, reče Harod, „ali smatram da je jedno doneti odluku, a nešto sasvim drugo pronaći Vilija i obračunati se s njim. Pogledajte zbrku koju smo napravili s Melani Fuler.“

„Čarls je pogrešio i Čarls je platio”, reče Barent. Pogledao je ostalu dvojicu. ,,Pa, pošto se Toni uzdržava, izgleda da je meni pripala čast da dam odlučujući glas.“

Kepler je zaustio nešto da kaže, pa se predomislio. Sater je ćutke pio burbon.

„Šta god da je naš prijatelj Vili nameravao u Vašingtonu“, reče Barent, ,,ne dopada mi se. Ipak, moram to da protumačim kao izliv ljutnje i da za sada zaboravim. Možda je Tonijevo obaveštenje o Vilijevoj opsednutosti šahom najbolji vodič koji za sada imamo. Imamo dva meseca pre letnjeg logorovanja na ostrvu Dolman i naših… ovaj…

pratećih aktivnosti. Moramo da se držimo jasne liste prioriteta. Ako se Vili uzdrži od daljih napada, razmotrićemo mogućnost kasnijih pregovora. Ako nastavi da stvaraevolje… ako izazove makar jednu neprijatnost… upotrebićemo sve izvore, javne i privatne, da ga nađemo i uništimo na način… hm… srodan Džimijevom savetu iz Knjige Otkrivenja. Naveo si otkrivenje, zar ne, brate Dž.?“

„Upravo tako, brate K.“

,,Lepo“, reče Barent. „Mislim da ću sada poći napred da malo odspavam. Sutra imam sastanak u Londonu. Vas čekaju pripremljeni odeljci za spavanje. Gde želite da se iskrcate?“

,,U Los Anđelesu”, reče Harod.

,,U Nju Orleansu”, reče Sater.

,,U Njujorku", reče Kepler.

,,Dogovoreno“, reče Barent. „Donald me je pre nekoliko minuta obavestio da smo negde iznad Nevade, pa će se Toni iskrcati prvi. Žao mi je što nećeš ostati da prenoćiš, Toni, ali možda bi mogao malo da odremaš pre sletanja.”

,,Aha“, reče Harod.

Barent je ustao, a pojavio se Hejns i otvorio vrata ka prednjem hodniku. „Vidimo se na letnjem logorovanju Ostrvskog kluba, gospodo”, reče Barent. „Ciao i srećno svima.“

Sluga u plavom blejzeru odveo je Haroda i Mariju Čen u njihovu kabinu. Zadnji deo boinga bio je pretvoren u Barentov veliki radni kabinet, salon i spavaću sobu. Ispred kabineta, s leve strane hodnika koji je Haroda podsetio na sve evropske vozove kojima je ikada putovao, nizali su se veliki odeljci za goste, ukrašeni prigušenim nijansama zelene i koralne boje, a svaki je imao kupatilo, Spavaći deo s velikim krevetom, kauč i televizor u boji. „Gde je kamin?“, promrmljao je Harod slugi u plavom blejzeru.

„Mislim da avion šeika Muzada ima kamin koji radi“, odgovo-‘ ri mu mladić bez tračka osmeha.

Harod je nasuo još jednu Votku s ledom i seo pored Marije Čen na kauč kad se začulo lako kucanje na vratima. Devojka u blejzeru istom kao u mladog sluge reče: „Gospodin Barent bi voleo da mu se vi i miz Čen pridružite u sali Orion.”

„Sala Orion?”, reče Harod. „Naravno, zašto da ne?“ Pošli su za devojkom niz hodnik, kroz bezbednosna vrata koja je otvorila karticom, i stigli do zavojitog stepeništa. Harod je znao da bi u običnim putničkim avionima tipa boing 747 stepenice vodile do kabine prve klase. Kad su se ispeli na vrh mračnog stepeništa, Harod i Marija Čen sa strahopoštovanjem su zastali. Devojka se vratila dole i zaključala vrata, zaprečivši i poslednji tračak odsjaja svetlosti odozdo.

Kabina je bila normalne veličine za boing 747, ali je izgledala kao da je neko uklonio krov aviona, ostavivši platformu na visini od deset hiljada metara otvorenu prema nebu. Hiljade zvezda sijale su odozgo - na toj visini činilo se da ne trepere - a Harod je levo i desno video tamne ivice krila, treptanje crvenih i zelenih navigacionih svetala i tepih zvezdama obasjanih vrhova oblaka skoro dva kilometra ispod. Nije se čuo nikakav zvuk, nije bilo nikakvog osećaja odvojenosti između mesta gde su stajali i beskrajnog prostranstva noćnog neba. Samo niski obrisi nagoveštavali su prisustvo senki nameštaja i usamljene osobe koja je sedela u samom salonu. Iza i ispod protezao se dugački metalni trup aviona, slabo sijajući na svetlosti zvezda, s jednim jedinim blistavim svetionikom repnog svetla.

„Gospode”, prošaputa Harod. Čuo je kako Marija Čen iznenada hvata vazduh, kao da se setila da diše.

„Drago mi je što vam se dopada”, čuli su Barentov glas iz mraka.

„Dođite i sedite.“

Harod i Marija Čen pažljivo su krenuli prema niskim stolicama poređanim oko okruglog stola, dok su im se oči privikavale na tamu. Iza njih, vrh zavojitog stepeništa obeležen trakom crvenog svetla i pregrada odeljka za osoblje ličili su na crnu poluloptu naspram polja zvezda zapadnog neba. Spustili su se na meke jastuke ne skidajući pogled s neba.

,,To je providna plastična masa“, reče Barent. „Zapravo ima više od trideset slojeva, ali savršeno je prozirna i mnogo čvršća od pleksiglasa.

Drže je brojna rebra, ali su tanka poput vlakna i ne ometaju noćni vidik.

Spoljašnji sloj polarizuje dnevno svetlo i spolja izgleda kao sjajna crna boja. Mojim inženjerima trebala je čitava godina da načine tu plastiku, a ja sam dve godine ubeđivao Upravu za civilni vazdušni saobraćaj da je bezbedna za letenje. Kad bi odlučivali inženjeri, avioni uopšte ne bi imali prozore za putnike.”

„Predivno je“, reče Marija Čen. Harod vide odsjaj zvezda u njenim tamnim očima.

„Toni, pozvao sam vas zato što se ovo tiče oboje”, reče Barent.

»Šta?“

„Pa… ovaj… dinamika grupe. Možda si zapazio malu napetost.“

„Zapazio sam da su svi na ivici ludila.”

„Tako je“ reče Barent. „Protekli meseci bili su… a… naporni.“ „Ne vidim zašto“, reče Harod.„Ljudi se uglavnom ne uzbuđuju kad im saradnici odlete u vazduh ili padnu u reku Skulkil.”

„Činjenica je“, reče K. Arnold Barent, ,,da smo postali suviše samozadovoljni. Imali smo Klub i živeli smo na svoj način godinama…

decenijama, zapravo… i moguće je da Vilijeva mala osveta donosi neophodno… a… čišćenje.“

,,To je u redu, sve dok niko od nas nije sledeći na redu za čišćenje“, reče Harod.

„Upravo tako.“ Barent nasu vino u kristalnu čašu i spusti je pred Mariju Čen. Harodov vid se prilagodio mraku, pa je jasno video Barenta i Mariju, ali su mu zvezde bile sjajnije, a vrhovi oblaka mlečno su se prelivali u raznim bojama. ,,U međuvremenu“, nastavi Barent,„neizbežno će nastati izvesna neravnoteža u dinamici grupe, pažljivo stvorenoj pod uslovima koji više ne važe.“ „Šta hoćeš da kažeš?“, upita Harod.

„Hoću da kažem da postoji vakuum moći“, reče Barent glasom hladnim kao sjaj zvezda u kom su se kupali. Preciznije, osećaj vakuuma moći. Vili Borden omogućio je patuljcima da misle da mogu biti divovi. I zbog toga će morati da umre.“ ‘

„Vili će morati da umre?“, reče Harod. „Znači, čitava priča o pregovorima s njim i o njegovom stupanju u Klub bila je sranje?“ ,,Da“, reče Barent.„Ako budem primoran, sam ću voditi Klub, ali ni pod kojim uslovima taj bivši nacista neće sedeti za našim stolom.”

„Zašto onda…“ Harod zastade i razmisli. „Misliš da su Kepler i Sater spremni da povuku potez?“

Barent se osmehnu. „Poznajem Džimija vrlo dugo. Prvi put sam ga video kako propoveda na verskom skupu pod šatorom pre četrdeset godina. Njegova sposobnost bila je neusredsređena, ali neodoljiva. Mogao je da pun šator znojavih ateista natera da rade šta god poželi, i da to veselo rade u ime Boga. Ali Džimi stari, sve manje koristi svoju pravu moć ubeđivanja, a sve više se oslanja na aparat za ubeđivanje koji je izgradio. Znam da si bio prošle sedmice u njegovom malom fundamentalističkom čarobnom kraljevstvu…“ Barent podiže ruku da prekine Harodova objašnjenja. ,,To je u redu, Džimi ti je sigurno rekao da ću saznati… i razumeti. Ne verujem da je Džimi hteo da stvori metež, ali osetio je moguću promenu ravnoteže moći i želi da ostane na pravoj strani kad se zemljotres umiri. Izgleda da je Vilijevo mešanje - na prvi pogled - promenilo vrlo osetljivu jednačinu.",  „Ali zapravo nije?“, upita Harod.

,,Ne“, reče Barent, a tiho izgovoreni slog zazvučao je konačno, kao pucanj iz puške.„Zabdravljaju osnovne činjenice.” Barent posegnu fioku niskog stola i izvadi poluautomatski pištolj.„Uzmi, TonL“_

,,Zašto?“, upita Harod, naježen.

„Pištolj je pravi i napunjen je“, reče Barent. „Uzmi ga, molim te.“

Harod podiže pištolj; držao ga je labavo obenia rukama. ,,U ‘ redu, očemujereč?“

„Uperi pištolj u mene, Toni.“

Harod trepnu. Šta god da je Barent imao na umu, on nije želeo u tome da učestvuje. Znao je da su Hejns i desetak ljudi iz obezbeđenja vrlo blizu. ,,Ne želim da uperim pištolj u tebe“, reče. ,,Ne volim takve igre, jebote.“

„Naciljaj u mene, Toni.“

„Jebi se“, reče Harod i ustade. Mahnuo je prezrivo rukom i krenuo ka crvenom svetlu na vrhu stepenica.

„Toni“, čuo se Barentov glas, „vrati se ovamo.“

Harodu se učinilo da je naleteo na prozirni plastični zid. Mišići su mu se zgrčili u tvrdi čvor, a znoj ga je probio po čitavom telu. Pokušao je da se probije napred, dalje od Barenta, ali uspeo je samo da se sruši na kolena.

Jedne večeri, pre nekoliko godina, Vili je pokušao da ga potčini svojoj moći. Bila je to prijateljska igra, odgovor na Harodova pitanja o bečkoj igri o kojoj je Vili mnogo pričao. Umesto toplog talasa dominacije za koji je Harod znao da ga Vili koristi nad ženama, napad je istovremeno ličio na neodređeni ali užasni pritisak na lobanju, ria belu buku i klaustrofobičnu teskobu. Ali on nije izgubio samokontrolu. Odmah je shvatio da je Vilijeva Sposobnost mnogo jača od njegove - mnogo brutalnija, tako ju je nazvao u glavi - ali, iako je sumnjao da bi mogao da Upotrebi nekoga tokom Vilijevog nasrtaja, bio je siguran da Vili ne može da Upotrebi njega. ,,Ja‘\ rekao je Vili, „uvek je tako. Možemo da se okrenemo jedan protiv drugog, ali oni koji Upotrebljavaju ne mogu biti upotrebljeni, nicht war16? Našu snagu odmeravamo na trećim osobama, a? Baš šteta. Ali kralj ne može uzeti kralja, Toni. Upamti to.“

Harod je to pamtio. Do sada.

,,Dođi“, reče Barent. Glas mu je i dalje bio tih, uzdržan, ali činio se da odzvanja i ispunjava Harodovu lobanju, prostoriju, čitav kosmos tako da se zvezde tresu od odjeka. „Dođi, Toni.“

Harod je bio na kolenima, napetih ruku, vrata i trupa; odjednom se prevrnuo na leđa kao kaskader kog je s konja povukla nevidljiva žica. Telo mu se grčilo, udarao je nogama po tepihu, stezao je zube, izbuljenih očiju.

Osećao je da mu u grudima raste krik, i znao je da ga nikad neće ispustiti, da će rasti dok ne eksplodira i ne razbaca mu telo u komadiće svuda po kabini. Ležeći na leđima, krutih nogu obuzetih grčevima, Harod je osećao kako mu se mišići ruku stežu i opuštaju, stežu i opuštaju, kako mu se laktovi zabadaju u tepih, kako mu se prsti savijaju u kandže dok je klizio prema senci u stolici. „Dođi, Toni.“ Poput paralizovane desetomesečne bebe koja uči da puzi na leđima, Toni Harod je poslušao zapovest.

Kad je glavom dotakao niski stočić za kafu, Harod je osetio kako stega kontrole popušta. Telo mu se zgrčilo s takvim olakšanjem da se gotovo pomokrio. Prevrnuo se, propeo na kolena i oslonio laktovima na crnu staklenu ploču stola.

„Uperi pištolj u mene, Toni“, reče Barent istim razgovornim tonom kao malopre. ‘

Harod oseti kako ga obuzima želja za ubistvom. Ruke su mu se divlje tresle dok je užimao pištolj, stežao ga, podizao…

Cev se još nije podigla kad ga je pogodila mučnina. Pre nekoliko godina, kad je još bio nov u Holivudu, Harod je pretrpeo napad kamena u bubregu. Bol je bio neizreciv, neverovatan. Jedan prijatelj sa sličnim nevoljama kasnije je pričao Harodu da se osećao kao da ga je neko ubo nožem u leđa. Harod se nije složio; dok je kao dečak u Čikagu jurcao s bandom, dobio je nož u leđa. Kamen u bubregu boleo je jače. Osećao se kao da ga noževi bodu iznutra ka napolje, kao da mu neko vuče žilete kroz creva i vene. A uz taj nezamislivi bol od kamena išli su i mučnina, povraćanje, grčevi i groznica.

Ovo je bilo gore. Daleko gore.

Pre nego što je stigao da podigne cev, Harod se obreo zgrčen na podu, povraćao je po svojoj svilenoj košulji i pokušavao da se sklupča u loptu. Preko bola, mučnine i poniženja preplavljivala ga je misao da je pokušao da povredi gospodina Barenta. Ta misao bila je nepodnošljiva.

Bila je to najtužnija misao koja je Tonija ikada obuzela. Plakao je povraćajući i ječeći od bola. Pištolj mu je ispao iz mlitavih prstiju na crnu ploču stola.

„O, nije ti dobro“, reče Barent meko.„Možda bi miz Čen mogla da uperi pištolj u mene.“

,,Ne“, prostenja Harod i sklupča se još čvršće.

„Da“, reče Barent.„Tako želim. Recijoj da uperipištolj u mene, • cc Tom.

„Uperi pištolj!” zadahtao je Harod. „Uperi pištolj u njega!“

Marija Čen kretala se polako, kao da je ispod vode. Podigla je oružje, umirila ga sitnim šakama i uperila ga u glavu Tonija Haroda. .

,,Ne! U njega!“ Harod se presamitio od novog talasa grčeva. >,U

njega!“

Barent se osmehnu. „Ona ne mora da čuje moje naredbe da bi ih poslušala, Toni.“

Marija Čen napela je oroz palcem. Crna rupa zurila je Harodu pravo u lice. Harod je video užas i žaljenje u smeđim očima Marije Čen.

Ona nikad do tada nije bila Upotrebljena.

„Nemoguće”, dahtao je Harod, osećajući kako bol i mučnina popuštaju, svestan da mu možda ostaje svega nekoliko sekundi života. S

naporom se uspravio na kolena i ispružio ruke kao beskorisni štit protiv metka. „Nemoguće… ona je Neutralnal“ Gotovo je vrištao.

„Šta to znači Neutralna?“, upita učtivo K. Arnold Barent. ,,Nisam nikad upoznao nikog Neutralnog, Toni.“ Okrenuo je glavu. „Molim te, Marija, povuci obarač.”

Oroz udari. Harod začu čvrsti škljocaj. Marija Čen ponovo povuče obarač. I još jednom.

„Baš nemarno“, reče Barent. „Zaboravili smo da napunimo pištolj.

Marija, budi ljubazna i pomozi Toniju da sedne.”

Harod sede. Tresao se, košulja mu se od znoja i bljuvotine lepila za stomak. Pognuo je glavnu i oslonio ruke na kolena.

„Debra će te odvesti dole i pomoći ti da se opereš, Toni“, reče Barent, ,,a Ričard i Gordon će počistiti ovde. Ako želite kasnije pre sletanja da svratite u Orion na piće, ne ustručavajte se. Ovo je jedinstveno mesto, Toni. Ali ne zaboravi šta sam ti rekao, da će ostali pasti u iskušenje da… preurede prirodni raspored. Za to sam i ja makar delimično kriv, Toni. Odavno niko od njih nije iskusio… a…

demonstraciju. Sećanja blede, čak i kad je u nečijem najboljem interesu da ne nestanu.“ Barent se nagnu napred. „Kad ti Džozef Kepler dođe s ponudom, pristaćeš. Je li to jasno, Toni?“

Harod klimnu glavom. Znoj mu je kapao na uprljane pantalone.

„Kaži da, Toni.“

,,Da.“

„I odmah ćeš me obavestiti?“

,,Da.“

„Dobar si ti dečko“, reče K. Arnold Barent i potapša Haroda po obrazu. Okrenuo je visoku stolicu tako da joj se video samo naslon, crni obelisk naspram polja zvezda. Kad se stolica vratila, Barenta nije bilo.

Pomočnici su ušli da očiste i dezinfikuju tepih. Minut kasnije pojavila se devojka s baterijskom svetiljkom i uzela Haroda za lakat.

Odgurnuo ju je. Marija Čen pokušala je da ga dodirne po ramenu, ali on joj je okrenuo leđa i teturajući sišao niz stepenice.

Dvadeset minuta kasnije sleteli su na losanđeleski aerodrom.

Limuzina sa vozačem čekala je avion. Toni Harod nije se okrenuo da gleda boing kako rula i uzleće.

ČETRDESET

Tihuana, Meksiko

Ponedeljak, 20. april 1981.

Nešto pre zalaska sunca Sol i Natali krenuli su iznajmljenim folksvagenom iz Tihuane ka severoistoku. Bilo je veoma toplo. Kad su sišli s Autoputa broj 2, predgrađa su se pretvorila u lavirint utabanih puteva kroz sela od limenih baraka i kućica kosih krovova sklepanih između napuštenih fabrika i malih imanja. Natali je pratila put na mapi koju im je rukom nacrtao Džek Koen, a Sol je vozio. Parkirali su auto pored male krčme i krenuli pešice ka severu kroz oblak prašine i gomilu sitne dece. Pod sve bleđim poslednjim krvavocrvenim zracima sunca, na obroncima brda gorele su vatre. Natali je pogledala mapu i pokazala stazu nizbrdo, punu smeća i grupica muškaraca i žena koji su sedeli uz otvorene vatre ili čučali u tami ispod niskih stabala. Kilometar severnije u dolini naspram tamnih brda belela se visoka ograda.

„Ostaćemo ovde dok se sasvim ne smrači“, reče Sol. Seo je na svoj kofer i spustio teški ranac na tlo. „Priča se da u poslednje vreme ovde ima bandita koji rade s obe strane granice. Bilo bi ironično da stignemo čak dovde i poginemo od banditske ruke.“

„Nemam ništa protiv da malo posedim“, reče Natali. Nisu prepešačili ni dva kilometra, ali plava pamučna košulja zalepila joj se za leđa, a patike su joj bile ulepljene prašinom. Pored ušiju su joj zujali komarci. Usamljena sijalica pored bara iza njih privukla je toliko leptirica da se na svetlu činilo da pada sneg.

Sedeli su nekih pola sata, izmoždeni tridesetšestočasovnim letenjem mlaznim i putničkim avionima i stalnom napetošću putovanja s lažnim pasošima. Najgore je bilo na aerodromu Hitrou - tri sata kašnjenja pod budnim pogledima obezbeđenja.

Natali je zadremala uprkos vrućini, insektima i neudobnom čučanju pored velike stene. Sol ju je probudio nežno joj drmusajući rame.

„Krenuli su“, šapnuo je. ,,Idemo.“

Najmanje stotinu nezakonitih useljenika u malim grupama kretalo se vukući noge prema udaljenoj ogradi. Iza njih na brdu planulo je još vatri. Daleko na severozapadu treperila su svetla američkog grada; ispred njih pružali su se samo kanjoni i brda. Jedan par farova nestao je na istoku, duž nekog nevidljivog prilaznog puta s američke strane ograde.

„Pogranična patrola”, reče Sol i krenu niz strmu stazu, pa uz još jedno brdo. Kroz nekoliko minuta oboje su bučno dahtali, znojili se pod rančevima i borili se s koferima prepunim papira. Iako su se trudili da se drže podalje od ostalih, uskoro su morali da se priključe dugačkom redu znojavih muškaraca i žena; neki su tiho razgovarali ili psovali na španskom, drugi su ćutke gurai napred. Ispred Sola jedan visoki mršavi muškarac nosio je na leđima dečaka od sedamosam godina, a gojazna žena pored njega vukla je veliki kartonski kofer.

Povorka se zaustavila u suvom koritu potoka dvadesetak metara od jarka koji se protezao ispod granične ograde i šljunčanog puta iza nje.

Grupe od troje i četvoro pretrčavale su korito i nestajale u crnom krugu jarka. Povremeno bi se s druge strane ograde razlegli povici, a jednom je Natali čula krik, koji je sigurno došao s druge strane puta. Shvatila je da joj srce već nekoliko minuta ubrzano lupa i da joj je koža vlažna i hladna od znoja. Stegla je dršku kofera i naterala sebe da se opusti.

Pedesetak ljudi iz povorke sakrilo se iza stena, grmlja i jedni iza drugih kad je drugo patrolno vozilo naišlo i stalo. Blistavi reflektor prešao je preko dolinice i prošao tri metra od bednog žbuna trnja iza kog su Sol i Natali pokušavali da se sakriju. Povici i pušcani hici sa severoistoka poslali su vozilo velikom brzinom dalje, iz radija je grmeo policijski engleski jezik, a povorka ilegalaca ponovo je otpočela ravnomerno napredovanje preko korita.

Nekoliko minuta kasnije Natali je puzala na sve četiri iza Sola, gurajući teški kofer pred sobom, a ranac joj je udarao u zarđalu cev kanala. Bio je mrkli mrak. Kanal je zaudarao na mokraću i izmet. Natali je ruke i kolena spuštala u vlažnu mekotu izmešanu sa staklom i komadićima metala. Negde u potpunoj tami iza nje neko je zaplakao, žena ili dete, a oštri muški glas ga je ućutkao. Natali je bila ubeđena da kanal ne vodi nikuda, da se sužava sve više i više, da će se gruba cev obrušiti i zgnječiti ih u blato i izmet, da će im voda preliti lica…

„Skoro smo stigli“, šapnu Sol. „Vidim mesečinu.”

Natali shvati da je rebra bole od paničnog lupanja srca i zadržavanja daha. Izdahnula je baš kada se Sol otkotrljao napred, pao pola metra niže na kamenito tlo i pomogao joj da se izvuče iz smrdljive cevi.

„Dobro došla natrag u Ameriku”, prošaputao je dok su prikupljali prtljag i trčali u mračnu bezbednost suvog korita, gde su ubice i pljačkaši bez sumnje vrebali neke od noćnih useljenika punih nade.

,,Hvala“,odvrati mu Natali šapatom izmeđudubokih udisaja.

„Sledeći put idem direktno, pa makar letela Narodnim ekspresom.”

Džek Koen čekao ih je na vrhu trećeg brda. Svaka dva minuta treptao je farovima starog plavog kombija parkiranog na brdu, i to je bio svetionik koji je doveo Sola i Natali. Koen se rukovao sa Solom, pa s Natali, i rekao: „Hajde, moramo da požurimo. Ovo nije dobro mesto za parkiranje. Doneo sam sve što ste tražili u pismu i ne želim da se objašnjavam s Pograničnom patrolom ni s policijom San Dijega. Brže.“

Kombi je bio dopola pun kutija. Kad su ubacili prtljag, Natali je sela na suvozačko sedište, a Sol na niski sanduk između sedišta. Vozio je Džek Koen. Truckali su se kilometar po utabanim stazama, skrenuli na šljunčani put i izašli na asfaltni okružni put koji je vodio ka severu. Deset minuta kasnije uključili su se na Međudržavni autoput. Natali se osećala izgubljeno, zalutalo, kao da su se za tri meseca njenog odsustva Sjedinjene Države promenile na razne načine. Ne, pre mi deluje kao da nikada nisam ni živela ovde, mislila je posmatrajući predgrađa i male tržne centre kako prolaze iza prozora. Zurila je u ulična svetla i automobile i čudila se neverovatnoj činjenici da desetine hiljada ljudi idu za svojim poslovima kao da se ništa nije desilo - kao da muškarci, žene i deca ne puze kroz cevi pune govana petnaest kilometara od ovih udobnih domova srednje klase, kao da oštrooki mladi sabre upravo u tom trenutku ne patroliraju naoružani oko svojih kibuca dok maskirani ubice iz PLO - i sami tek dečaci - podmazuju kalašnjikove i čekaju mrak, kao da Rob Džentri nije mrtav, ubijen, mrtav i sahranjen, konačno nedodirljiv kao i njen otac, koji je svake večeri dolazio da je ušuška pred spavanje i ispriča joj neku priču o Maksu, radoznalom jazavičaru koji je uvek…

„Jesi li nabavio pištolj u Meksiko Sitiju tamo gde sam ti rekao?“, upitao je Koen.

Natali se naglo prenu. Zadremala je otvorenih čiju. Osećala je obamrlost usled potpune isrcpljenosti, kao da je dobila veliku dozu novokaina. U ušima su joj prigušeno brujali mlazni motori. Usredsredila se na razgovor dvojice muškaraca.

,,Da“, reče Sol. „Nije bilo problema, mada me je brinulo šta će se dogoditi akofederales nađu oružje kod mene.“

Natali je pokušala da usredsredi pogled kako bi bolje videla agenta Mosada. Džek Koen imao je oko pedeset godina, ali je delovao starije, starije čak i od Sola, naročito sada kad je Sol obrijao bradu i pustio kosu.

Koenovo lice bilo je usko i rošavo, krupnih očiju i nosa očigledno slomljenog više puta. Imao je retku sedu kosu koju kao da je pokušao sam da skrati, a onda odustao. Njegov engleski bio je tečan i idiomatski precizan, ali govorio je s naglaskom koji Natali nije mogla da odredi - kao da je zapadni Nemac koji je engleski naučio od Velšanina koji ga je pak učio od bruklinskog profesora. Natali se dopadao glas Džeka Koena.

Dopadao joj se Džek Koen.

,,Da vidim pištolj”, reče Koen.

Sol izvuče mali pištolj iz pojasa. Natali nije imala pojma da Sol ima oriižje. Izgledalo je kao jeftini pištolj na kapisle.

Bili su sami na levoj traci mosta. Iza njih bar kilometar i po nije bilo nikoga. Koen uze pištolj i baci ga kroz prozor preko ograde mosta u mračnu provaliju.„Verovatno bi ti eksplodirao u ruei da si pokušao da ga upotrebiš“, reče.„Izvini što sam to predložio, ali bilo je prekasno da te upozorim. U pravu si što se tiče meksičke federalne policije - imao papire ili ne, da su našli pištolj kod tebe obesili bi te za cojones i svake dvetri godine dolazili da provere da li još stenješ. Neprijatan je to svet, Sole.

Mislio sam da vredi rizikovati zbog tog prokletog novca. I koliko ste para na kraju doneli?“

„Oko trideset hiljada”, reče Sol. „Davidov advokat telegrafski je poslao još šezdeset hiljada u jednu banku u Los Anđelesu.”

,,Je li to tvoj ili njegov novac?“, upita Koen.

,,Moj“, reče Sol. „Prodao sam imanje od četiri hektara koje sam kupio pored Netanije posle rata za nezavisnost. Mislio sam kako bi bilo glupo da pokušam da dođem do svog računa u Njujorku.”

„Dobro si mislio“, reče Koen. Stigli su u grad. Kvadrati svetla od živinih svetiljki prelazili su preko vetrobranskog stakla i bojii Koenovo ružno zgodno lice u žuto. „Gospode, Sole“, reče on, „znaš li ti koliko je bilo teško nabaviti stvari s tvog spiska? Pedeset kilograma plastičnog eksploziva ce četiril Vazdušna puška. Strelice sa sredstvom za smirenje!

Dobri Bože, čoveče, znaš li ti da u Sjedinjenim Državama postoji samo šest snabdevača koji prodaju takve strelice, i da moraš biti diplomirani zoolog da bi imao makar predstavu o tome gde da ih nađeš?“

Sol se iskezi. „Izvini, ali nemaš pravo da se žališ, Džek. Kao što vidiš, ti si naš stalni deus ex machina.“

Koen se tužno osmehnu.,,Za deusa ne znam“ reče,„ali svakako sam upao u mašinu. Znaš li ti da sam iskoristio sve slobodne dane nakupljene za dve i po godine trčkarajući i kupujući za tebe?“

„Pokušaću jednog dana to da ti nadoknadim“, reče Sol. ,,Je li bilo novih nevolja s direktorom?”

„Ne. Poziv iz kabineta Davida Eškola sredio je stvar. Nadam se da ću i ja imati takav uticaj dvadeset godina posle odlaska u penziju. Je li David dobro?“

„David? Nije, nije dobro posle dva srčana udara, ali se ne da. Natali i ja videli smo ga u Jerusalimu pre nekoliko dana. Rekao mi je da te pozdravim.”

„Radio sam s njim samo jednom” reče Koen. „Pre četrnaest godina.

Vratio se iz penzije da vodi jednu operaciju - ukrali smo čitavu rampu ruskih raketa SAM Egipćanima ispred nosa. To je spaslo dosta života tokom Šestodnevnog rata. David Eškol je vrhunski taktičar.”

Stigli su u San Dijego i Natali je s čudnim osećanjem nepripadanja posmatrala kako skreću na Međudržavni put broj 5 i kreću ka severu.

„Kakvi su ti planovi za sledećih nekoliko dana?“, upita Sol. „Da vas smestim”, reče Koen. „Moram da se vratim u Vašington do srede.“

„Nema problema”, reče Sol. „Hoćeš li biti dostupan da nam daš neki savet?“

,,U svako doba“, odgovori Koen,„pod uslovom da mi odgovoriš na jedno pitanje.”

,,Na koje?“

„Šta se zapravo događa, Sole? Kakva je stvarna veza između tvog starog naciste, ove grupe iz Vašingtona i stare gospođe iz Čarlstona? Kako god da ih poređam, nema nikakvog smisla. Zašto vlada Sjedinjenih Država štiti tog ratnog zločinca?“

,,Ne štiti ga“, reče Sol. „Grupe iz vlade pokušavaju da ga nađu grozničavo koliko i mi, ali radi svojih ciljeva. Veruj mi, Džek, mogao bih više da ti kažem, ali ne bi ti bilo nimalo jasnije. Mnogo štošta u ovom slučaju prevazilazi logiku.“

„Baš lepo“, reče Koen sarkastično. „Ako ne možeš ništa više da mi kažeš, onda nema izgleda da se moja služba uključi, koliko god svi poštovali Davida Eškola.“

„Tako je verovatno i najbolje”, reče Sol. „Video si šta se desilo Aronu i tvom prijatelju Leviju Kolu kad su se umešali. Ja samajzad shvatio da se neće začuti trubni znak i da konjica neće dojuriti preko brda u poslednjem trenutku. Zapravo, decenijama sam odlagao svaku akciju čekajući dolazak konjice. Sada mi je jasno da ovo moram sam da obavim… a i Natali misli isto.“

,,To je sranje“, reče Koen.

,,Jeste“, saglasi se Sol, ,,ali našim životima u velikoj meri upravlja naša vera u sranja. Cionizam je bio najgore sranje pre jednog veka, ali danas je naša granica - izraelska granica - jedina čisto politička granica koja se vidi iz svemira. Tamo gde se završava drveće, a počinje pustinja, tu se završava Izrael.“

„Menjaš temu“, reče Koen ravnodušno. „Uradio sam ovo jer mi se tvoj nećak dopadao, jer sam voleo Levija Kola kao sina i jer mislim da juriš njihove ubice. Jesam li u pravu?“

„Jesi.“

,,A ta žena za koju misliš da se vratila u Čarlston, ona je učesnik, a ne žrtva?“

„Učesnik, tako je“, reče Sol.

,,A tvoj Oberst i dalje ubija Jevreje?”

Sol je malo oklevao. ,,I dalje ubija nevine ljude, da.“

,,Dobro“, reče Koen.„Nastaviću da ti pomažem, ali jednog dana ćemo podvući crtu.“

„Ako ti je to neka pomoć“, reče Sol, „Natali i ja smo ostavili zapečaćeno pismo Davidu Eškolu. Čak ni on ne zna pojedinosti ovog ružnog sna. Ako Natali i ja poginemo ili nestanemo, David ili njegovi izvršioci otvoriće pismo. Imaju uputstvo da te upoznaju sa sadržajem.”

„Baš lepo“, reče opet Džek Koen. „Jedva čekam da oboje poginete ili nestanete.“

Nastavili su ćutke prema Los Anđelesu. Natali je sanjala kako s Robom i ocem šeta Starom četvrti Čarlstona. Bilo je divno prolećno veče.

Zvezde su sijale iza palmi i mladih pupoljaka, mirisao je na mimozu i narcis. Odjednom je pas svetle glave i tamnog tela izleteo iz mraka i zarežao na njih. Natali se uplašila, ali otac joj je rekao da pas samo želi da se sprijatelji. Kleknuo je i pružio psu desnu ruku da je onjuši, ali on ga je ujeo, ujeo ga je za ruku ivakao je, režeći i gutajući dok očeva šaka nije nestala, pa mu je i podlaktica nestala, a onda je čitav otac nestao. Pas se onda promenio, porastao je, a Natali je shvatila da se smanjuje, da je postala devojčica. Pas se okrenuo njoj, neprikladno bela glava sijala mu se na svetlu zvezda, a ona je bila suviše prestravljena da pobegne ili vrisne. Rob joj je dodirnuo obraz i stao ispred nje baš kad je pas skočio.

Pogodio ga je u grudi i oborio ga na tlo. Dok su se rvali, Natali je opazila da se čudnovata pseća glava smanjuje, da nestaje. Onda je shvatila da je pas izgrizao Robu grudi i da buši sebi put. Čula je njegovo bučno žvakanje.

Teško se spustila na ivičnjak. Na nogama je imala koturaljke, a nosila je plavu haljinu koju je dobila od omiljene tetke za šesti rođendan.

Robova leđa bila su ispred nje kao veliki sivi zid. Pogledala je pištolj u futroli na njegovom boku, ali bio je zatvoren kožnom trakom i kopčom, i nije sebe mogla da natera da ga uzme. Telo joj se treslo životinjski divlje, jasno je čula škljocanje i žvakanje.

Pokušala je da ustane, ali svaki put kad se uspravi koturaljke bi skliznule pod njom pa bi ponovo sela. Jedna koturaljka se otkačila i visila o zelenom kaišu. Natali se uspravila na kolena i dovukla na nekoliko centimetara od Robovih neverovatno visokih sivih leđa kad se pseća glava probila. Vlakna mesa i košulje visila su sa njuške i zuba. Pas je udarao glavom da proširi rupu, oči su mu ludački sijale, a moćnim čeljustima grizao je poput ajkule.

Natali se povukla pola metra unazad, ali dalje nije mogla. Pažnja joj je bila prikovana za psa koji je režao, škljocao čeljustima i grizao da se probije do nje. Iz rupe su mu već izvirili vrat i ramena. Krv i bale prskale su po Natali. Videla je tamno ulepljeno krzno po ramenima ovog stvorenja, i prednje noge koje su se koprcale da se oslobode iz mesnate jame. Kao da gleda neki ogavni jezivi porođaj, sve vreme svesna da joj rođenje tog bića donosi smrt.

Ali Natali je najviše opčinilo lice, skamenila se od tog prizora, slabost od užasa popela joj se u grlo poput bljuvotine. Jer iznad tamnog krzna moćnih ramena u nasrtaju i šapa što grebu, iznad linije gde je krvlju umrljano krzno prelazilo u bledoplavo, tu je počinjala belina -

mrtvačka belina lica Melani Fuler, izobličenog sumanutim cerekom i loše nameštenim prevelikim veštačkim zubima koji su, šiljati, svetlucali tik ispred Natalinog lica.

Psoglavi stvor je urliknuo, čitavo telo mu se izvilo u divljem krvavom grču napora, i rodio se.

Natali se naglo probudi, gutajući vazduh. Oslonila se rukom na komandnu tablu da se umiri. Vetar je duvao kroz otvoren prozor i unosio u kombi miris kanalizacije i izduvnih gasova. Farovi su im sijali u oči iz druge trake autoputa.

Sol je nešto govorio tihim glasom.„Možda mi treba savet kako da ubijem nekoga.“

Koen ga pogleda iskosa. ,,Ja nisam ubica, Sole.“

„Nisi. Nisam ni ja. Ali obojica smo videli mnogo ubijanja. Ja sam video hladna i efikasna ubijanja u logoru, brza i leteća u šumama, vrela i rodoljubiva u pustinji, nasumična i zla na ulicama. Možda je vreme da naučim kako se to radi profesionalno.”

„Želiš tečaj o ubijanju?“, upita ga Koen.

„Da.“

Koen klimnu glavom, izvadi cigaretu iz kutije u džepu košulje i upali je.„Ovo ubija“, reče izbacujući dim. Polušleper protutnja pored njih brzinom od 120 kilometara na sat.

„Mislio sam na nešto brže i manje škodljivo po nedužne prolaznike“, reče Sol.

Koen se osmehnu i progovori s cigaretom u ustima.„Najefikasniji način da ubiješ nekoga jeste da unajmiš dobrog ubicu.“ Pogledao je Sola postrance. „Ozbiljno. Svi to rade - KGB, CIA i sva sitna riba između.

Amerikanci su se uznemirili kad su pre godinudve otkrili da je CIA unajmila ubice mafije da smakne Kastra. Kad malo bolje razmisliš o tome, ima smisla. Da li bi bilo moralno obučavati ljude iz neke službe demokratske vlasti da ubijaju ljude? Priča o Džemsu Bondu je čisto sranje. Profesionalne ubice su kontrolisane psihopate, saosećajni otprilike koliko i Čarls Menson, ali pod čvršćom kontrolom. Korišćenje ljudi iz mafije može da obavi posao, a usput i da spreči psihopate iz mafije da nekoliko sedmica ubijaju druge Amerikance.“

Koen je vozio ćutke nekoliko trenutaka; vrh cigarete zasijao je svaki put kad bi povukao dim. Najzad je istresao pepeo kroz prozor i rekao: „Svi smo mi plaćenici kad je reč o pripremljenim ubistvima. Dok sam radio u zemlji, jedna od dužnosti bila mi je da preokrenem mlade regrute PLO-a da izvrše pogubljenja vođa drugih palestinskih organizacija. Po mojoj proceni, oko trećine ubistava u terorističkim zajednicama rezultat je naših operacija. Da bismo uklonili osobu A, ponekad treba samo da neuspešno pucamo na osobu D, i da je onda obavestimo kako je B unajmio C da ubije njega, D, prema naređenjima osobe A. Onda se lepo zavalimo i gledamo vatromet."

„Pretpostavi da unajmljivanje ubice ne dolazi u obzir“, reče Sol. Po njihovim tihim glasovima Natali shvati da misle da ona spava. Shvatila je i da joj se oči ponovo sklapaju, da joj se farovi i povremeno svetlo u kabini cede kroz trepavice. Setila se kako je, kao mala, dremala na zadnjem sedištu auta, slušajući tihi ravnomerni razgovor svojih roditelja.

Ali njihovi razgovori nikad nisu bili ovakvi.

,,Dobro“, reče Koen, „pretpostavimo da ne možeš da kontrolišeš nekoga, iz političkih, praktičnih ili ličnih razloga. Onda sve postaje zamršeno. Prvo moraš da odlučiš jesi li spreman da svoj život zameniš za život svoje mete. Ako jesi, onda si u velikoj prednosti. Tradicionalni postupci bezbednosti su u suštini beskorisni. Najveći broj velikih atentatora iz prošlosti bio je spreman da položi svoj život… ili makar da bude odmah uhapšen… kako bi obavio svoj sveti zadatak.”

„Pretpostavi da u ovom slučaju… ubica… želi da ostane živ i na slobodi posle obavljenog dela“, reče Sol.

„Onda teško postaje još teže“, reče Koen. „Mogućnosti: vojna akcija… naši napadi na Liban avionima F-16 samo su nasumični pokušaji atentata… zatim selektivna upotreba eksploziva, napad puškom iz daljine, napad pištoljem iz blizine uz unapred pripremljenu putanju za bekstvo, otrov, nož i borba prsa u prsa.“ Koen baci opušak i zapali novu cigaretu.

„Eksplozivi su u modi u poslednje vreme, ali su vrlo nezgodni, Sole.“

„Zašto?“

„Uzmi za primer ce četiri, taj eksploziv koji imaš pozadi za deset godina upotrebe. Bezbedan kao plastelin. Možeš da ga udaraš, da ga gnječiš, da ga gnjuraš u vodu, da sediš na njemu, da pucaš u njega ili da njime gituješ, i on neće eksplodirati. Njega pali azotna kiselina, eksplozivni i smrtonosni detonator spakovan posebno, vrlo, vrlo pažljivo, u naročitu kutiju smeštenu u onu drugu kutiju punu plastičnih kuglica.

Jesi li nekada koristio plastique, Sole?“

,,Nisam.“

„Neka nam je Bog na pomoći“, reče Koen. ,,U redu, sutra ćemo u sigurnoj kući organizovati tečaj rukovanja plastičnim eksplozivom. Ali, recimo da si stavio eksploziv na mesto; kako ćeš ga aktivirati?”

„Kako to misliš?”

„Hoću da kažem da su mogućnosti bezbrojne - mehanički, hemijski, elektronski upaljači - ali nijedan nije bezbedan. Većina stručnjaka za eksplozive pogine pripremajući te male bombe. To je drugi po efikasnosti ubica terorista, odmah iza drugih terorista. Ali, recimo da uspeš da smestiš plastični eksploziv, povežeš detonator, provučeš elektronski upaljač koji se aktivira radiosignalom s odašiljača, i da je sve spremno. Sediš u kolima na bezbednoj udaljenosti od vozila svoje mete.

Čekaš da vozilo izađe iz grada, da se udalji od svedoka i nedužnih prolaznika. Ali tvoj odašiljač se uključi sam i kola tvoje žrtve eksplodiraju prolazeći pored školskog autobusa punog hendikepirane dece.“

,,Zašto?“

Natali je čula umor u Solovom glasu i shvatila da je iscrpljen kao i ona.

„Daljinski upravljači za otvaranje vrata garaže, avionski odašiljači, dečji vokitoki uređaji, radioamateri“, nabrajao je Koen. „Čak i televizijski daljinski upravljač može da aktivira bombu. Znači, postaviš na plastični eksploziv najmanje dva prekidača, jedanučni, da uključiš napravu, i jedan vizuelnoelektronski da aktiviraš bombu. Izgledi za neuspeh i dalje su veliki.“

„Drugi načini”, reče Sol.

„Puška“, reče Koen. Druga cigareta mu je dogorevala. „Pruža ti bezbednost udaljenosti, ostavlja vremena za bekstvo, selektivna je i gotovo uvek efikasna kad se njome ispravno rukuje. Dobar izbor. To potvrđuju Li Harvi Osvald, Džems Erl Rej17 i mnogobrojni neopevani drugi. Ipak, i ona nosi neke probleme.”

,,Koje?“

„Pre svega, zaboravi televizijska sranja o snajperisti koji donosi negde svoju pušku u koferu za spise i sklapa je dok se meta poslušno namešta. Puška i nišan treba da se ujednače, da se prilagode udaljenosti, uglu vatre, brzini vetra i osobenostima samog oružja. Snajperista mora da ima iskustva s puškom, razdaljinom i činiocem brzine vetra. Vojni snajperisti rade na tolikim daljinama da meta ima vremena da načini tri koraka između pucnja i pogotka. Imaš li iskustva s puškama, Sole?“

„Nisam uzeo pušku od rata… od rata u Evropi“, reče Sol. ,,A ni u ratu nikad nisam ubio čoveka.“

,,To je jedino za šta su puške dobre“, reče Koen. ,,Na tvojoj listi ima svašta… osamnaest hiljada dolara tvog novca uloženo je u najrazličitiji spisak stvari koje sam ikada morao da pronađem… ali puške nema.“

„Šta je s obezbeđenjem?“, upita Sol.

„Tvojim ili njihovim?“

,,S njihovim.“

„Šta te zanima?“

„Kako se to rešava?“

Koen je držao cigaretu između kažiprsta i srednjaka i škiljio u tunel svetla koji su farovi prokopali kroz noćnu tamu. „Obezbeđenje je…

u najboljem slučaju… uzaludni pokušaj odlaganja neizbežnog ukoliko neko odlučno želi nekoga da ubije. Ako meta vodi društveni život - akp ima obaveze - najbolje obezbeđenje može samo da oteža bekstvo uspešnom ubici. Video si ishod prošlog meseca, kad je neki klinac koji nema pojma odlučio da ubije američkog predsednika pucaljkom kalibra dvadeset dva…“

„Aron mi je rekao da vi obučavate svoje agente da nose berete kalibra dvadeset dva“, reče Sol.

„Radimo to odnedavno“, reče Koen, „ali oni ih koriste izbliza, kad se očekuje nož, u situacijama koje zahtevaju tišinu ili brz postupak, a ne vatrenu moć. Da smo mi poslali ekipu da ubije nekoga, to bi bila ekipa…

koja bi sedmicama pratila metu, uvežbavala operaciju i isprobavala putanje za bekstvo. Taj dečko što je pucao prošlog meseca na vašeg predsednika nije se spremao ništa više nego što se ti spremaš da odeš po novine iza ugla.“

,,I šta to dokazuje?“

,,To dokazuje da je obezbeđenje besmislica kad je nečije kretanje predvidivo“, reče Koen. „Dobar šef obezbeđenja dozvoliće svom štićeniku da se ne pridržava rasporeda, da se ne kreće uvek istim putevima, da ne pristaje na obaveze za koje javnost može da sazna. Nepredvidivost je Hitleru spasla život nekoliko puta. Nepredvidivost je jedini razlog što nismo smakli tričetiri Palestinca s vrha našeg spiska za odstrel. O čijem obezbeđenju govorimo u ovoj hipotetičkoj raspravi?"

„Hipotetičkoj?“, upita Sol. „Hajde da hipotetički razgovaramo obezbeđenju K. Arnolda Barenta.“

Koenu glava polete napred. Bacio je opušak kroz prozor i nije zapalio novu cigaretu. „Zato si tražio dokumente o Barentovom Letnjem logoru?”

„Govorimo hipotetički”, reče Sol.

Koen provuče prste kroz kosu. „Čoveče božji, ti si poludeo.“ „Rekao si da je obezbeđenje uzaludni pokušaj odlaganja neizbežnog“, reče Sol.

,,Da li je gospodin Barent izuzetak?“

,,Slušaj“, reče Džek Koen. „Kada predsednik Sjedinjenih Država putuje nekuda… bilo kuda, čak i na sastanke s vođama drugih zemalja u zabranjene zone - Tajna služba sere eksere. Da se oni pitaju, predsednik ne bi izlazio iz donjeg podruma Bele kuće, a ni tim mestom nisu posebno zadovoljni. Jedina priHka…/ec/ma)kada Tajna služba odahne s olakšanjem, jeste kada predsednik provodi vreme s K. Arnoldom Barentom… što predsednici rade već tridesetak godina. U junu Barentova Fondacija za zapadno nasleđe priređuje letnje logorovanje, na kom će pedesetak najmoćnijih ljudi na svetu pustiti, što se kaže, mozak na pašu po njegovom ostrvu. Da li ti ovo nešto govori o njegovom obezbeđenju?”

,,Da je dobro?“

„Najbolje na svetu“, reče Koen. „Kad bi mi Tel Aviv sutra javio da budućnost države Izrael zavisi od iznenadne smrti K. Arnolda Barenta, pozvao bih iz Izraela najbolje Ijude koje imamo, podigao bih ekipe komandosa kojima bi napad na Entebe bio dečja igra, izvukao bih osvetničke odrede iz Evrope i pored svega ne bismo imali bolje izglede na uspeh od deset prema jedan.”

„Kako bi pokušao?“, upita Sol.

Koen je nekoliko minuta ćutao i vozio.„Hipotetički govoreći”, rekao je najzad,„sačekao bih da Barentova bezbednost zavisi od nečijeg tuđeg obezbeđenja… predsednikovog, recimo… i pokušao bih tada.

Gospode, Sole, čitava ova priča o ubistvu Barenta. Gde si bio tridesetog marta?“

,,U Cezareji”, reče Sol. „Pred mnoštvom svedoka. Šta bi još pokušao?”

Koen je grizao usnu. „Barent stalno leti. Kad god je u avionu, izložen je većem riziku. Zemaljsko obezbeđenje svakako će sprečiti da se eksploziv prokrijumčari u letelicu, ali to nam na raspolaganju ostavlja presretanje i projektile zemljavazduh. Ako znamo gde će avion u kom trenutku biti, kad poleće i kako da ga identifikujemo u vazduhu.”

,,Da li bi mogao to da saznaš?“

,,Da“, reče Koen,„kad bih imao na raspolaganju sva sredstva izraelskog

Ratnog

vazduhoplovstva

zajedno

s

podacima

elektronskihbaveštajnih službi i pomoć američkih satelita i kad bi gospodin Barent bio ljubazan da leti iznad Sredozemnog mora ili krajnjeg juga Evrope i pošalje nam plan leta nekoliko sedmica unapred.” ,,On ima brod“, reče Sol.

,,Nema“, reče Koen.„On ima jahtu dužine šezdeset pet metara koja je koštala šezdeset devet miliona dolara pre dvanaest godina, kada ju je kupio od izvesnog pokojnog grčkog brodovlasnika poznatog po tome što je bio drugi muž jedne američke udovice čiji se prvi muž našao preblizu snajperske puške kojom je vešto rukovao bivši marinac snajperista.”

Koen udahnu. „Barentov’brod’ ima obezbeđenja na palubi i okolo koliko i svako od njegovih ostrva. Niko ne zna kuda jahta plovi niti kada će se Barent ukrcati. Jahta ima heliodrom za dva helikoptera i glisere koji služe kao prethodnica kad god u blizini ima drugih plovila. Torpedo ili projektil ’eksoset’ mogli bi da je potope, ali nisam siguran u to. Jahta ima bolji radar, pokretljivija je i raspolaže većim mogućnostima za ograničavanje štete od većine savremenih razarača.”

„Kraj hipotetičke rasprave”, reče Sol, a Natali po njegovom tonu zaključi da je znao sve što mu je Koen rekao.

„Ovde izlazimo”, reče Koen i skrenu na izlaznu rampu. Na tabli je pisalo San Huan Kapistrano. Stali su na benzinskoj stanici; Koen je platio kreditnom karticom. Natali je izašla iz kola da protegne noge, još se boreći sa snom. Vazduh je bio svež, činilo joj se da oseća miris mora.

Koen je uzimao kafu iz automata dok je prilazila stanici. „Budna si“, reče on. „Dobro došla natrag.“

„Bila sam budna u kolima… većim delom“, reče Natali.

Koen srknu kafu i namršti se.„Uvrnut razgovor. Jeste li raspravljali o Solovim planovima?“

,,Da, zajedno smo ih načinili.“

„I znaš šta se sve nalazi u kombiju?“

„Ako su to stvari sa spiska, onda znam“, odgovori Natali.

Koen krenu s njom prema kombiju. „Pa, nadam se da znate šta radite.“

,,Ne znamo“, reče Natali i osmehnu mu se, „ali zaista smo ti zahvalni na pomoći.“

,,Aha“, reče on i otvori joj vrata. „Sve dok ne doprinese da brže poginete.”

Prešli su dvanaest kilometara Autoputem broj 74, prema kopnu, skrenuli na sever, vozili se kroz grmlje i šumu i stali ispred farmerske kuće. Kuća je bila mračna, udaljena od puta nekih pola kilometra, a do nje se stizalo uskom stazom.

„Naši ljudi sa Zapadne obale nekada su ovo koristili kao sigurnu kuću“, reče Koen. „Niko nije imao potrebe da dolazi ovamo poslednjih godinudve, ali neko održava imanje, kosi travu u dvorištu. Meštani misle da je ovo letnjikovac u vlasništvu mladog uspešnog para iz Anahajm Hilsa.“

Kuća je imala prizemlje i sprat; u spavaćim sobama na spratu bilo je mnogo jeftinih kreveta. U prizemlju je, na zadnjem zidu, bilo jednosmerno ogledalo, a iza njega se vidala mala soba s kaučevima i niskim stočićem za kafu. „Ovo je napravljeno jednog dugog leta, kad smo saslušavali pripadnika ’Crnog septembra’ koji je mislio da se predao CIA.

Čuvali smo ga od velikog zlog Mosada sve dok nam nije rekao sve što zna.

Mislim da ova soba savršeno odgovara vašim potrebama.“

,,Savršeno“, reče Sol. „Uštedeće nam čitave sedmice priprema.“

„Voleo bih da i ja prisustvujem zabavi“, reče Koen.

„Ako bude zabavno“, reče Sol i s mukom savlada zevanje, ,,jednog dana ćemo ti sve potanko prepričati.“

„Dogovoreno”, reče Džek Koen.„Šta kažete na to da svako odabere sebi sobu, pa da idemo na spavanje? Sutra u pola dvanaest letim za Los Anđeles.”

Nešto posle osam ujutru Natali je probudila eksplozija. Pogledala je naokolo, nekoliko trenutaka ne znajući gde se nalazi, a onda je pronašla farmerke i obukla ih. Pozvala je Sola, ali iz susedne sobe nije bilo odgovora. Džek Koen nije bio u svojoj sobi.

Sišla je u prizemlje i izašla iz kuće, diveći se plavom nebu i toplom vazduhu. Neki niski usevi pružali su se prema stazi kojom su došli.

Obišla je kuću i zatekla Sola i Koena kako čuče nad starim vratima položenim uz ogradu. Na središnjoj ploči vrata zjapila je rupa veličine četvrt metra.

„Tečaj iz rada s plastičnim eksplozivom“, reče joj Koen kad im je prišla. Okrenuo se Solu. „Ovo je bilo petnaest grama. Zamisli šta može da napravi dvadeset kilograma.” Ustao je i otresao nogavice. „Doručak.”

Hladnjak je bio prazan i isključen, ali Koen je doneo iz kombija veliki prenosivi hladnjak, i dvadeset minuta kasnije sve troje su vadili lonce i šerpe, smenjivali se za štednjakom i uopšte se sudarali jedni s drugima. Kad je red uspostavljen, kuhinja je zamirisala na kafu i kajganu, a njih troje su posedali za sto pored velikog prozora u trpezariji. Usred ćaskanja za doručkom, Natali iznenada oseti nalet tuge i shvati da je prostorija podseća na Robovu kuću. Tog trenutka Čarlston joj se činio udaljenim sto hiljada kilometara i dvostruko više godina.

Posle

doručka

ispraznili

su

kombi.

Veliki

sanduk

s

elektroencefalografom morali su da nose sve troje. I ostalu elektronsku opremu smestili su u sobu s posmatračeve strane jednosmernog ogledala. Kutije s plastičnim eksplozivom i veliki sanduk s detonatorima spustili su u podrum.

Kad su završili, Koen je stavio dve male kutije na trpezarijski sto.

„Ovo je poklon od mene“, rekao je. U kutijama su bila dva poluautomatska pištolja. Na plavom čeliku je pisalo: KOLT MK SERIJA IV SLUŽBENI MODEL 380 AUTO. „Više bih voleo da vam dam verziju kalibra četrdeset pet, kakvu ja nosim“, rekao je Izraelac. „Nešto s velikom zaustavnom moći. Ali ovaj model je gotovo pola kilograma lakši od službenog modela kalibra četrdeset pet, cev je skoro pet centimetara kraća, ima sedam metaka umesto šest, trzaj je manji, što je dobro za početnike, i lakše se skriva. A kad se upotrebi izbliza, ipak obavlja posao.“

Spustio je na sto tri kutije municije. „Ovom oružju se ne može ući u trag“, rekao je. „Bilo je u tovaru IRA koji smo presreli, i ova dva komada nekako su se zagubila u gužvi.“ Podigao je na sto jednu veću kutiju i izvadio dugačko teško oružje nalik na igračku. Kundak je bio mnogo krači od dugačke pravougaone prizme metalne cevi. Ličilo bi na prototip automatske puške, ali otvor cevi bio je mali, i nije bilo okvira za municiju.

„Zamalo što nisam zvao Marlina Perkinsa18 pre nego što sam ovo pronašao“, rekao je Koen. „ Većina profesionalnih lovaca koristi naročito pravljene puške.“ Prelomio je oružje, izvadio strelicu iz kutije i umetnuo je u ležište. „Patrona s ugljendioksidom dovoljna je za dvadesetak hitaca“, rekao je. „Hoćete li da vidite kako radi?“

Natali je izašla na prednji trem, pogledala kombi i počela da se smeje. Žuti natpis na plavoj pozadini je glasio:

DŽEK I NAT INSTALACIJA I POPRAVKE BAZENA

KADE I SAUNE SU NAM SPECIJALNOST.

„Jesi li kombi dobio ovako ili si ga ti ukrasio?“, upitala je Koena.

„Ja sam “

„Zar nije malo sumnjivo?”

„Možda, ali se nadam da će poslužiti suprotnom cilju.“

,,Kako?“

„Idete u vrlo skup kraj“, reče Koen.„Mesna policija vodi izuzetno mnogo računa o bezbednosti. Osim toga, stanovništvo je paranoično.

Primetiće svaka kola koja stoje parkirana duže od pola sata. Ovo može da pomogne.”

Natali se zakikota i pođe za muškarcima do štale. Jedno svinjče pritrča ivici obora. „Mislila sam da se farma više ne koristi“, reče Natali.

,,I u pravu si“, reče Koen. „Ovog drugara pokupio sam juče ujutru.

Bila je to Solova zamisao.”

Natali pogleda Sola.

„Teško je oko sedamdeset kilograma”, reče Sol. „Sigurno se sećaš problema o kom nam je Jicak govorio u telavivskom Zoološkom vrtu.“

,,Oh“, reče Natali.

Koen podiže vazdušni pištolj.„Nezgrapan je, ali nišani se kao sa svakim pištoljem. Zamisli da je cev tvoj kažiprst, naciljaj i pucaj.“ Koen podiže glomazni pištolj i začu se glasno šištanje. Strelica s plavim perjanim repom pojavi se pet metara dalje, na sredini vrata štale. Koen prelomi pištolj i otvori kutiju sa strelicama.„Ove plave u gornjem redu su prazne. Smućkajte mešavinu sami. Crvene su špricevi od pet kubika, a narandžaste od dva. Sol je dobio dodatne ampule ako hoćete sami da spravite dozu.“ Uzeo je crvenu strelicu i umetnuo je u pištolj. „Natali, hoćeš li da probaš?“

„Naravno.“ Zatvorila je pištolj i uperila ga u štalska vrata.

,,Ne, ne“, reče Sol.„Probaj na ovom našem drugaru.“

Natali se okrenu i sumnjičavo pogleda svinju koja je raširenih nozdrva njuškala vazduh.

„Mešavina je načinjena na bazi kurarea“, reče Koen. „Vrlo je skupa, i nije ni izbliza bezbedna kao što tvrde stručnjaci za divlje životinje. Treba odrediti pravu količinu prema telesnoj težini žrtve. Neće ih potpuno onesvestiti… ovo zapravo nije sedativ… nego neka vrsta nervnog agensa koji parališe nervni sistem. Ako staviš premalo, žrtva utrne, kao od novokaina, ali može da pobegne. Ako staviš previše, zaustaviće disanje, rad srca i druge voljne radnje.“

,,Je li ovo prava količina?“, upita Natali gledajući strelicu.

„Postoji samo jedan način da to saznamo“, reče Koen. „Sol je odredio Gicanovu težinu, a za životinje te veličine preporučuje se pet kubika. Probaj.“

Natali obiđe obor da nađe bolju liniju vatre. Prasac je proturio glavu kroz ogradu kao da očekuje da mu Sol i Džek Koen nešto daju.

„Neko određeno mesto?“, upita Natali.

„Probaj da izbegneš njušku i oči“, reče Koen. „Vrat može da napravi nevolje. Gađaj bilo gde u trup.“

Natali podiže pištolj i s četiri metra pogodi svinju u but. Svinja poskoči, skiknu i prekorno pogleda Natali. Osam sekundi kasnije zadnje noge su joj popustile, prednjima je prešla pola kruga, a zatim je pala i ostala na tlu; bedra su joj se dizala i spuštala.

Sve troje uđoše u obor. Sol položi dlan svinji na bedro. „Srce joj tuče kao ludo. Možda je doza bila prejaka.“

„Hteli ste brzo delovanje“, reče Koen. „Ovo je najbrže što može, a da ne ubijete životinju koju lovite.“

Sol pogleda otvorene oči svinje. ,,Da li nas vidi?“

,,Da“, reče Koen. „Može da gubi svest i vraća se, ali čula će joj gotovo sve vreme raditi. Stari Gican ne može da se makne, ali sigurno vam zapisuje imena za ubuduće.“

Natali potapša but paralisane svinje. ,,Ne zove se Gican“, reče. ,,Je li?“ Koen je pogleda s osmehom.„A kako se zove?“ ,,Harod“, odgovori Natali. „Entoni Harod.“

ČETRDESET JEDAN

Vašington, okrug Kolumbija

Utorak, 21. april 1981.

Džek Koen mislio je na Sola i Natali za vreme čitavog leta ka Istočnoj obali. Brinuo je za njih, ne znajuči tačno šta nameravaju, niti jesu li sposobni da svoje namere sprovedu. Za trideset godina rada u obaveštajnoj službi, naučio je da amateri bez izuzetka na kraju operacije završe na spisku poginulih. Podsetio je sebe da ovo nije operacija. Štaje onda?, pitao se.

Sola su brinuli - preterano, mislio je Koen - njegovi, Koenovi napori da pribavi obaveštenja o Barentu i ostalima. Je li Koen preduzeo sve mere da ne bude otkriven tokom kompjuterske pretrage? Je li bio dovoljno oprezan na svojim putovanjima u Čarlston i Los Anđeles? Koen je najzad morao da podseti psihijatra da se ovim poslom bavi već trideset godina.

Dok se avion približavao Vašingtonu, Koen je shvatio da oseća sve jaču strepnju, kao i grižu savesti koju je povezivao s iskorištavanjem civila u operacijama. Podsetio je sebe pedeseti put da ne iskorištava Natali i Sola. Da li oni iskorištavaju mene?

Koen je bio siguran da su nitkovi u Kolbenovom krilu kontraobaveštajne ekipe FBI-ja ubili Levija Kola i nećaka Sola Laskog.

Ipak, ubistvo cele porodice Arona Eškola bilo je neverovatno i neobjašnjivo. Koen je znao da bi CIA mogla da se uvali u takve nevolje gubitkom kontrole nad sopstvenim Ijudima - lično je posmatrao kako jedna operacija u Jordanu kreće naopako i odnosi živote troje civila - ali nikad nije čuo da FBI postupa ovako slepo. Ipak, kad je Laski jednom na njih ukazao, veze između Čarlsa Kolbena i milijardera Barenta postale su očigledne. Koen se posvetio pronalaženju svih mogućih dokaza u slučaju ubistva Levija Kola. Levi je bio njegov štićenik, izuzetan mladi operativac, privremeno raspoređen na komunikacije i šifre kako bi stekao neophodno iskustvo, ali predodređen za velike operacije. Posedovao je neophodne osobine najređe od svih vrsta - uspešnog terenskog agenta.

Bio je nagonski oprezan, ali je reagovao na zavodljivost čiste igre, zamršenog i često dosadnog sukoba umova koji se nikad neće sresti i verovatno nikad neće saznati pravo ime i položaj svog protivnika.

Koen pogleda dole i vide sunčevo svetlo na pupoljcima i cvetoyima. Imao je on svoju teoriju o tome zašto se FBI tako brzo prozlio.

On je smatrao da je Aronovo i Levijevo nehotično petljanje navelo Kolbena na Operaciju Jona, sedam gođina dugu infiltraciju u američke kontraobaveštajne službe. Tokom nadmenosti neposredno posle Šestodnevnog rata, Tel Avivu je podnet plan ubacivanja u glavne tokove američke obaveštajne delatnosti pomoću smeštanja krtica i plaćenih doušnika na ključne položaje. Ubacivanje u CIA i druge službe koje rade u inostranstvu nije bilo neophodno; Mosad je analizom zaključio gde da probije izvore obaveštenja FBI-ja i drugih domaćih službi. Osim pristupa izvorima elektronskog obaveštavanja daleko većim od Mosadovih, tvrdilo se da će smeštanje ključnih Ijudi u FBI-ju otvoriti puteve ka američkim unutrašnjim informacijama - tačnije, dosijeima važnih političkih ličnosti, koje je FBI vodio u sopstvenom interesu još od ranih dana Dž. Edgara Huvera - a to će obezbediti neprocenjivu prednost kada u budućim krizama Izraelu bude neophodna podrška ameriČke zakonodavne i izvršne vlasti.

Operacija je smatrana suviše rizičnom - sumanutom koliko i Operacija Dragulj Gordona Lidija19 - sve dok zastrašujuće iznenađenje Jomkipurskog rata nije pokazalo starcima u Tel Avivu da od pristupa tako savremenim i bogatim izvorima informacija, kakav mogu da obezbede samo Amerikanci, zavisi sam opstanak Izraela. Operacija Jona počela je 1974, istog meseca kad je Džek Koen postao šef ispostave Mosada u Vašingtonu. Sada je Jona postao kit koji je progutao Mosad. U operaciju je uloženo izuzetno mnogo vremena i novca - najpre da se proširi, a zatim da se prikrije. Političari u Tel Avivu živeli su u stalnom strahu da će Amerikanci otkriti Jonu u nekom kritičnom trenutku, kada američka podrška Izraelu bude neophodna. Veliki deo informacija koje su tekle iz Vašingtona nije se mogao upotrebiti jer bi mogle da otkriju postojanje kanala. Koen je smatrao da se Mosad ponaša kao klasični preljubnik -

strepi od dana kad će biti otkriven, ali oseća toliko grižu savesti i umor od nje da se napola raduje otkrivanju.

Koen razmotri svoje mogućnosti. Može da ostane u vezi sa Solom i Natali, održavajući razmak između Mosada i njihovih zbunjujućih amaterskih pustolovina, i da vidi šta će se dogoditi. A može da se umeša sada. Može makar da naredi ispostavi na Zapadnoj obali da preuzme aktivniju ulogu. On nije rekao Solu da je sigurna kuća ozvučena. Može da pošalje trojicu ljudi da odvezu losanđelesko komunikacijsko vozilo u šumu, na dva kilometra od sigurne kuće, i da uspostave nadzor preko sigurnih linija. To bi značilo aktivno uključivanje nekoliko pripadnika Mosada, ali Koen nije video drugu mogućnost.

Sol Laski je rekao kako više ne čeka konjicu da dojuri preko brda, ali u ovom slučaju, mislio je Koen, konjica stiže želela je povorka ili ne.

On nije video vezu između Operacije Jona i dvojca Barent-Kolben, kao ni između Solovog nestalog, a možda i nepostojećeg naciste, i bezumlja u Vašingtonu i Filadelfiji, ali nešto se svakako dešava.

Koen će saznati šta se to dešava, a ako se njegov direktor usprotivi, neka.

Od prtljaga je imao samo jednu malu torbu, ali je nije uneo u kabinu jer je u njoj nosio automatik kalibra 45. Čekajući pored trake za prtljag na aerodromu Dals, Koen je zaključio da je aerodromsko obezbeđenje jedna velika gnjavaža.

Radovao se zbog svoje odluke noseći torbu na parking za dugoročno parkiranje, na kom je ostavio svoj stari plavi ševrolet. Pozvaće popodne Džona ili Efraima u Los Anđeles, obavestiće ih da je sigurna kuća u upotrebi i reći će im da otpočnu s prismotrom. Ako ništa drugo, Sol i Natali će, šta god da rade, imati pomoć u blizini.

Koen se provukao između svog i susednog auta, otključao vrata i bacio torbu na suvozačko sedište. Ljutito se osvrnuo kad je neko stupio pored njega u uski prostor. Moraće da sačekaju da on izađe…

Prošla je sekunda pre nego što su se stari nagoni Džeka Koena probudili, još jedna dok je razaznao čovekovo lice na mutnom svetlu. Bio je to Levi Kol.

Koenu ruka pođe u sportski sako pre nego što se setio da je automatik spakovan ispod čarapa i donjeg rublja. Podigao je ruke u odbrambeni položaj, ali činjenica da pred njim stoji Levi Kol ga je zbunila. ,,Levi?“

,,Džek!“ Bio je to vapaj za pomoć. Mladi agent bio je mršav i bled, kao da je proveo nedelje u zaključanoj prostoriji. Oči su mu delovale zapanjeno, gotovo prazno. Podigao je prazne ruke kao da želi da zagrli Koena.

Koen napusti odbrambeni stav, ali spusti mladiću dlan na grudi da ga zaustavi. „Šta se dešava, Levi?“, upitao je na hebrejskom. „Gde si bio?“

Levi Kol bio je levoruk. Koen je zaboravio na to. Bodež na oprugu kliznuo je bešumno u mladićev levi dlan. Ruka mu se podigla tako brzo da je pokret ličio na grč, a dve sekunde kasnije usledio je Koenov nevoljni grč kada mu je oštrica prošla ispod rebra i zabola mu se u srce.

Levi pusti Koenovo telo da sklizne na prednje sedište i pogleda naokolo. Iza ševroleta zavukla se jedna limuzina i zaprečila mu pogled.

Levi izvadi Koenov novčanik, uze novac i kreditne kartice, pretraži džepove i torbu sportskog sakoa mrtvog čoveka bacajući stvari na zadnje sedište. Uzeo je automatik, avionsku kartu, novac, kreditne kartice i koverat s računima. Svukao je telo na pod, zaključao vrata ševroleta i prišao limuzini koja je čekala. Izašli su iz garaže i krenuli autoputem prema Arlingtonu. „Nema ovde mnogo šta“, reče Ričard Hejns u radiotelefon. „Dva računa za benzin sa Šelove pumpe u San Huan Kapistranu. Hotelski računi iz Long Biča. Da li to nešto znači?“

„Stavi svoje ljude na to“, čuo se Barentov glas. „Počnite od hotela i benzinske stanice. Vreme je da se laste vrate u Kapistrano.“ „Mislim da smo to propustili”, reče Hejns preko bezbedne linije. Pogledao je iskosa Levija Kola, koji je sedeo pored njega i zurio pravo napred. „Šta da radim s ovim našim prijateljem?“

,,Ja sam s njim završio”, reče Barent.

,,Za danas ili zauvek?“

„Sasvim sam završio, rekao bih.“

,,U redu“, reče Hejns. „Postaraćemo se za to.“

,,Ričarde?“

„Da?“

„Molim te, neka istraga počne odmah. Šta god da je privuklo pažnju gospodina Koena svakako zaokuplja i moju. Očekujem izveštaj najkasnije u petak.“

„Dobićete izveštaj“, reče Ričard Hejns. Spustio je slušalicu na viljušku i okrenuo se da posmatra krajolik Virdžinije. Iznad njih je veliki mlazni avion leteo uvis, a Hejns se zapitao da li i avion gospodina Barenta leti nekuda. Kroz zatamnjeni prozor vedro nebo bilo je boje brendija, prevučeno bolesnim bakarnim sjajem koji je navodio misli na strašnu nastupajuću oluju.

ČETRDESET DVA

Okolina Meridena, država Vajoming

Sreda, 22. april 1981.

Oblast severoistočno od Čejena u Vajomingu bila je od one zapadnjačke vrste koja jedne oduševi, a kod drugih izaziva agorafobiju.

Kada Državni put skrene levo s Međudržavnog, sedamdeset kilometara vožnje pruža vidik na beskrajne pašnjake, na vetrom išibane ograde za sneg što izgledaju patuljasto i zaboravljeno naspram ogromnog prostranstva prerije, na retke rančeve udaljene kilometrima od puta, na strma brda razbacana na istoku i zapadu poput ogromnih čuvara, na poneki potok skriven ispod topola i grmlja, na oprezne grupe srndaća i mala stada goveda naizgled nevredna miliona hektara po kojima pasu.

I na raketne silose.

Silosi deluju nezanimljivo,kao što bi izgledalo svako delo Ijudskih ruku nasuprot tog ogromnog krajolika; mali, četvrtasti, uraganskim ogradama zaštićeni komadi pošljunčane zemlje, obično smešteni pedeset do sto metara od Državnog puta. Jedini vidljivi pokazatelj da ograđene kocke nisu pumpe prirodnog gasa ni prazni placevi jesu metalni vetrokazi, četiri cevi s ogledalima i niski masivni betonski krovovi položeni na zarđale metalne grede. Poslednja sitnica može se videti samo ako posmatrač priđe ogradi dovoljno blizu da pročita natpis ZABRANJEN

PROLAZ - VLA-SNIŠTVO VLADE SJEDINJENIH AMERIČKIH DRŽAVA -

iza ove lirtije dozvoljenaje upotreba oružja. Ništa više nema da se vidi.

Ništa se ne čuje osim šuštanja vetra preko prerije i povremenog mukanja goveda na poljima.

Plavi kombi Ratnog vazduhoplovstva svakog jutra u 6.05 izlazio je iz Vazduhoplovne baze Voren, vraćao se s poslednjim pripadnicima eskadrile u 8.27, a u međuvremenu je odvozio sledeću smenu na predodređene položaje. Tog jutra u kombiju je bilo šest’ mladih poručnika, dvojica za oblasnu Stratešku vazdušnu komandu, dvanaest kilometara jugoistočno od Meridena, i četvorica za bunker pedeset pet kilometara dalje, prema Čagvoteru.

Dva poručnika na zadnjem sedištu posmatrala su okolinu očima otupelim od jednoličnosti. Videli su satelitske snimke oblasti veličine šesnaest hiljada kvadratnih kilometara onako kako su je’ videli Sovjeti -

deset prstenova silosa, krugovi prečnika dvanaest kilometara, a svaki od šesnaest silosa u svakom krugu pun projektila Minutmen III opremljenih MRV vezama. Poslednjih meseci. govorilo se o ranjivosti tih starih silosa, raspravljalo se o sovjetskoj strategiji „prikivanja za tlo“ koja bi satima mogla da šalje nad ove pašnjake po jednu nuklearnu bojevu glavu u minutu, i šaputao se da će možda silosi biti ojačani i napunjeni novijim oružjem. Ali ova politička pitanja malo su se lično ticala poručnika Danijela Bila i poručnika Toma Voltersa; oni su prosto bili dva mlada čoveka koji svežeg prolećnog jutra putuju na posao.

„Tome, jesi li dobro danas?“, upita Bil.

,,Aha“, reče Volters, ne skidajući pogled s uđaljenog horizonta.

„Izašao si s onim turistima i zaglavio celu noć, a?“

„A-a“, odvrati Volters. „Legao sam u osam.“

Bil popravi naočari za sunce i naceri se.„Aha, kako da ne.“ Kombi Ratnog vazduhoplovstva je usporio i skrenuo levo, na dve pošljunčane trake što su se postepeno penjale preko autoputa ka severozapadu. Prošli su tri znaka koji su zahtevali da neovlašćene osobe stanu, okrenu se i odu. Pola kilometra od kontrolnog punkta stali su ispred straže na prvoj kapiji. Svako je pokazao identifikacioni bedž dok je stražar radiom javljao o njihovom dolasku. Postupak je ponovljen pred ulazom u veliki kompleks. Poručnici Bil i Volters otišli su pešice ograđenim hodnikom do uspravneristupne zgrade, a kombi se okrenuo i parkirao okrenut padini.

Izduvni gasovi lebdeli su na hladnom jutarnjem vazduhu.

,,Pa, jesi li ušao u Smitijev fond?“, upita poručnik Bil dok su čekali lift. Stražar s puškom M-16 suzbio je zevanje od dosade.

,,Nisćim“, odgovori poručnik Volters.

„Nije valjda? Mislio sam da jedva čekaš da uložiš pare.“

Poručnik Volters odmahnu glavom, pa uđoše u mali lift i spustiše se tri sprata do komande centra za lansiranje. Prošli su pored dve kontrole dokumenata i vojnički pozdravili dežurnog oficira u predvorju sale za kontrolu projektila. Bilo je tačno sedam ujutru.

„Poručnik Bil javlja se na dužnost, gospodine.”

„Poručnik Volters javlja se na dužnost, gospodine.”

„Vašu identifikaciju, gospodo“, reče kapetan Piter Henšo. Pažljivo je uporedio fotografije na identifikacionim karticama s dvojicom mladića, iako ih je poznavao više od godine. Onda je klimnuo glavom, stražar je provukao šifrovanu bezbednosnu kartu kroz bravu i vrata su se šišteći otvorila. Dvadeset sekundi kasnije unutrašnja vrata su se otvorila i dva vazduhoplovna poručnika izašla su iz sale. Četvorica mladića pozdravili su jedan drugog i osmehnuli se.

„Naredniče, unesite da su poručnici Bil i Volters smenili poručnike Lopeza i Milera u… sedam sati, jedan minut i trideset sekundi“, reče kapetan Henšo.

„Razumem, gospodine.“

Dvojica umornih poručnika predadoše smeni pištolje u futrolama i dva debela registra povezana prstenovima.

„Ima li šta?“, upita Bil.

„Provera komunikacije pokazala je neke nevolje sa zemaljskim linijama u tri i pedeset”, reče poručnik Lopez.„Gas radi na tome. Imali smo pripravnost u četiri i dvadeset i punu proveru u pet i deset. U pet i trideset pet Teri je dobio signal s južne šestice. Proverio je.“

„Ponovo zečevi?“, upita Bil.

„Neispravan senzor pritiska. To je to. Jesi li budan, Tome?”

„Jesam“ reče Volters i isceri se.

„Pazi da te neko ne prevari” reče poručnik Lopez, pa on i Miler odoše.

Bil i Volters zatvoriše jedna i druga vrata iza sebe i uđoše u dugačku usku salu za kontrolu raketa. Seli su u plave, debelo tapacirane stolice smeštene na šine duž kontrolnih tabli uza severni i zapadni zid i svezali se. Radeči efikasno, povremeno razgovarajuči preko mikrofona s ljudima u drugim delovima centra, prošli su kroz prvih pet provera. U

sedam i četrdeset tri komandna linija Omaha obavila je proveru baze Voren, a poručnik Bil obavio je potvrde preko dvanaest kanala. Kad je vratio telefon u plavu kutiju, pogledao je poručnika Voltersa. „Siguran si da si dobro, Tome?“

„Boli me glava“, reče Volters.

„Uzmi aspirin iz sanitetskog pribora.“

„Kasnije ču“, reče Volters.

U jedanaest i pedeset šest, baš dok je Bil otvarao termose i smeđe kese, iz Vazduhoplovne baze Voren stiglo je naređenje za punu pripravnost. U jedanaest i pedeset osam Bil i Volters otključali su crveni sef ispod konzole broj dva, uzeli svoje ključeve i aktivirai naredbe za lansiranje projektila. U dvanaest sati, deset minuta i trideset sekundi sve pripremne radnje su obavljene, osim stvarnog naoružavanja i lansiranja šesnaest projektila sa sto dvadeset bojevih glava. Dobili su ocenu ,,dobro“

od baze, pa je Bil otpočeo s emitovanjem dvominutnog signala za prekid pripravnosti, a Volters je otkopčao kaiševe i nekuda krenuo.

„Tome, šta radiš to? Treba da pošaljemo ovo Elektronskom dva pre ručka“, reče Bil.

„Boli me glava“, reče Volters. Lice mu je bilo bolesno bledo, a oči ucakljene.

Bil uze medicinski pribor s police na kojoj je držao termos.

„Mislim da ovde ima nekog pojačanog anacina…“

Poručnik Volters izvadio je svoj automatik kalibra 45 i ustrelio poručnika Bila u potiljak, vodeći računa da linija zrna ide naniže i u stranu, kako metak na izlazu ne bi oštetio konzolu. Metak nije izašao. Bil se zgrčio jednom i skljokao napred, a kaiševi su ga pridržali. Usled hidrostatičnog pritiska krv mu je pokuljala iz očiju, ušiju, nosa i usta.

Nekoliko sekundi posle hica dva žuta svetla interkoma počela su da trepte, a indikator je pokazao da se spoljna vrata otvaraju.

Volters je bez žurbe prišao unutrašnjim vratima i ispalio dva metka u elektronsku bravu. Zatim je prišao Bilovoj konzoli i pritisnuo prekidač koji zapečaćenu kontrolnu salu prebacuje na rezervu stopostotnog kiseonika. Volter se onda vratio u svoju stolicu i nekoliko minuta proučavao priručnik.

Grozničava lupa jedva se čula kroz debela čelična vrata. Volters je ustao, načinio sedam koraka do Bilovog mesta, izvadio dugački ključ za paljenje iz džepa mrtvog poručnika i gurnuo ga u odgovarajući otvor.

Pritisnuo je pet prekidača za naoružavanje raketa, a zatim je sve ponovio i za svojom konzolom, gde je u otvor gurnuo svoj ključ.

Poručnik Volters zatim je uključio interkom.

,,…kog đavola radite, poručniče?“ Bio je to glas pukovnika Andersona iz komandnog centra u Vorenu. „Znate dobro da ključevima rukuju dva čoveka. Otvorite ta vrata odmah\“

Volters isključi interkom; posmatrao je digitalni časovnik kako unazad odbrojava devedeset sekundi. Prema operativnom priručniku, eksploziv u velikom betonskom silosu upravo se aktivirao, pripremajući se da baci sto deset tona teška vrata silosa pola kilometra preko pašnjaka i izloži vedrom nebu uske čelične jame i vrhove nepokretnih raketa.

Minut pre paljenja urlik vazdušnih sirena zaglušiće svaku rampu, navodno da upozori ekipe za opravku ili inspekciju. Zapravo će uplašiti samo zečeve, obližnju stoku i možda nekog rančera koji prolazi u blizini kombijem. Rakete tipa minutmen koristile su čvrsto gorivo, čekale su samo elektronsku šibicu da ih upali. Uputstva za ciljanje, programi za navođenje, žiroskopi i elektronska oprema za lansiranje aktivirani su tokom vežbe. Trideset sekundi pre paljenja kompjuteri će zaustaviti naredbe i čekati aktivacioni signal dva identična ključa. Ako se ti ključevi ne okrenu, čekanje će biti beskonačno.

Volters pogleda Bilovu konzolu. Dva ključa nalazila su se na pet metara razdaljine. Moraju da se okrenu u razmaku od najviše jedne sekunde. Ratno vazduhoplovstvo se veoma potrudilo da onemogući jednom čoveku da okrene svoj ključ, a onda otrči do drugog unutar programiranog vremena.

Uglovi usana Toma Voltersa trznuše se uvis. Prišao je Bilovoj konzoli, pomerio sedište i leš da mu ne smetaju i izvadio iz džepa kašiku i dva komada kanapa. Kašika je bila obična, supena, ukradena iz oficirske kantine u Vorenu. Volters je svezao širi kraj kašike za dršku ključa, spustio dršku kašike pod pravim uglom i za njen kraj privezao duži kanap. Prišao je sopstvenoj konzoli, zategao kanap, sačekao da časovnik stigne do trideset, okrenuo svoj ključ i snažno cimnuo kanap. Kašika se pomerila dovoljno snažno da okrene Bilov ključ.

Kompjuter je prihvatio signal za aktiviranje, potvrdio šifru za lansiranje koju su Bil i Volters uneli tokom vežbe, i nastavio da odbrojava poslednjih trideset sekundi.

Volters je uzeo beležnicu i napisao kratku poruku. Pogledao je vrata. Čelik oko kvake sijao je crveno od acetilenskog plamenika uperenog u elektronsku bravu. Biće potrebno još najmanje dva minuta da metal popusti.

Poručnik Tom Volters se osmehnuo, privezao se u svoju stolicu, stavio cev automatika u usta tako da mu nišan dodiruje nepce i palcem povukao okidač.

Tri sata kasnije, general Ratnog vazduhoplovstva SAD Vern Kečam i njegov pomoćnik, pukovnik Stiven Anderson, izašli su iz kontrolnog centra da udahnu malo svežeg vazduha i pogledaju metež. Desetak vojnih vozila i tri kombija hitne pomoći napunila su parkiralište i padinu ispod unutrašnje bezbednosne zone. Pet helikoptera stajalo je na polju iza zapadnog perimetra, a Kečam je video još dva kako brujeći doleću sa jugozapada.

Pukovnik Anderson pogleda nebo bez oblaka.„Pitam se šta li Rusi misle da se dogodilo.“

,,Ko jebe Ruse“, reče Kečam. „Danas su me svi karali u dupe, od potpredsednika naniže. Kad se vratim, razapeće me. Svi pitaju kako se ovo desilo. Šta da im kažem, Stive?“

„Imali smo i ranije nevolja”, odgovori Anderson. „Ali ništa slično ovome. Videli ste izveštaj s poslednjeg Voltersovog psihijatrijskog pregleda, od pre samo dva meseca. Bio je umereno inteligentan, neoženjen, dobro je podnosio stres, imao je ambicije samo unutar službe, izvršavao je naređenja, bio je član pobedničke ekipe na takmičenju u lansiranju u Vanderburgu prošle godine i raspolagao je maštom koliko i ovaj žbun ovde. Savršen profil za raketaša.“

Kečam zapali cigaru i ljutito pogleda pukovnika kroz dim. ,,Pa šta se onda desilo, do đavola?“

Anderson zatrese glavom gledajući helikopter kako sleće. „Nema nikakvog smisla. Volters je znao da konačna naredba za aktiviranje raketa mora da se da zajedno s još dva ključa u odvojenom kontrolnom centru.

Znao je da će kompjuteri stati na pet sekundi pre lansiranja ako ne dobiju tu potvrdu. Ubio je i sebe i Bila uzalud.“ ,,Je li poruka kod tebe?“, zareža Kečam.

„Jeste, gospodine.“

,,Daj.“

Voltersova poslednja poruka bila je umotana u plastiku, mada Kečam nije shvatao zašto. Svakako neće s nje dizati otiske prstiju. Slova su se kroz plastiku jasno videla.

VfB za KAB

Kraljev pion na DB6. Šah Ti si na potezu, Kristijane.

„Nekakva posrana šifra, Stive?“, upita Kečam. ,,Da li ti ovo šahovsko sranje išta znači?“

,,Ne, gospodine.”

„Misliš li da KAB znači Kontrola avionskog budžeta?“

,,To nema mnogo smisla, gospodine.“

,,A šta je ovo Kristijan? Je li Volters ponovo našao Hrista ili šta?“

,,Ne, gospodine. Po rečima kapelana baze, poručnik je bio unitarijanac, ali nije dolazio na verske obrede.”

,,V i B mogu da budu Volters i Bil“, razmišljao je naglas Kečam, ,,ali šta je ovo f između?“

Anderson odmahnu glavom. „Nemam pojma, gospodine. Možda će Obaveštajna ili FBI shvatiti. Mislim da ovim zelenim helikopterom stiže tip iz ispostave FBI-ja u Denveru.“

„Voleo bih da nismo morali da ga zovemo“, progunđa Kečam.

Izvadio je cigaru iz usta i pljunuo.

„Takav je zakon, gospodine”, reče Anderson. „Moramo da ih zovemo.“

General Kečam se okrenu i pogleda pukovnika tako da se ovaj iznenada snažno zainteresovao za crtu na svojim pantalonama. ,,Dobro“, reče Kečam najzad i baci opušak prema ogradi. „Idemo da razgovaramo s tim civilnim usijanim glavama. Neka ide sve do đavola, šta još može loše da se desi?“ Kečam se okrenu na peti i krenu prema udaljenom poslanstvu.

Pukovnik Anderson pritrča generalovom opušku, proveri dai je ugašen, a onda potrča da stigne šefa.

ČETRDESET TRI

Melani

Svet deluje nekako bezbednije.

Meko svetlo prodire kroz kapke i zavese i osvetljava dobro poznate površine - tamnu ploču podnožja mog kreveta, visoki ormar koji su moji roditelji poručili za Stogodišnjicu, moje četke za kosu poređane po toaletnom stočiču kao što su uvek bile, i bakin prekrivač položen preko mog kreveta.

Prijatno je prosto biti ovde i slušati uposleno kretanje ljudi po kući. Hauard i Nensi zauzeli su gostinsku sobu, odmah pored moje, nekadašnju sobu mojih roditelja. Sestra Oldsmit spavala je na madracu prostrtom u mojoj sobi ispred vrata. Gospođica Sjuel provodila je veći deo vremena u kuhinji, spremajući obroke za sve. Doktor Hartman prividno je živeo preko puta, ali je, kao i ostali, vreme uglavnom provodio u kući, brinući se za moje potrebe. Kali je spavao u sobici pored kuhinje, staroj sobi gospodina Torna. Nije mnogo spavao. Noću je sedeo na stolici u predvorju, ispred ulaznih vrata. Crni mladić spavao je na ležaju koji smo mu namestili na prednjem tremu. Noću je napolju još bilo prilično hladno, ali njemu to nije smetalo.

Dečak Džastin provodio je mnogo vremena sa mnom, četkao mi je kosu, gledao knjige koje bih čitala i bio u blizini kad mi nešto zatreba.

Ponekad sam ga prosto slala u sobu za šivenje da sedi u stolici od trske i uživa u suncu, komadićima neba iza vrta i mirisima novih biljaka koje je Kali kupio i presadio. Porcelanske figurice, Humelove i ostale, stajale su u staklenoj vitrini koju je crni mladić popravio po mojoj zapovesti.

Bilo je prijatno, ali i pomalo uznemirujuće, posmatrati svet kroz Džastinove oči. Njegova čula i percepcija bili su tako oštri, tako neuprljani mešanjem svesti, da je to gotovo bolelo. Navika da ga tako Upotrebljavam izazivala je zavisnost i otežavala mi vraćanje pažnje unutar ograničenja sopstvenog tela.

Sestra Oldsmit i gospođica Sjuel bile su optimistične u pogledu mog oporavka i nisu odustajale od terapije. Dozvoljavala sam im to, čak sam ih i hrabrila u tom stavu, jer sam zbilja želela da progovorim i prohodam, da se vratim u svet, ali sam imala podeljena osećanja u pogledu napretka koji su predviđale jer je bilo izvesno da on uključuje smanjivanje moje narasle Sposobnosti.

Doktor Hartman me je svakodnevno ispitivao, pregleđao i govorio mi ohrabrujuće reči. Sestre su me kupale, okretale me svaka dva sata i pomerale mi udove kako se mišići i zglobovi ne bi ukrutili. Uskoro po našem povratku u Čarlston otpočele su terapiju koja je zahtevala moje aktivno učešće. Mogla sam da pomeram levu ruku i nogu, ali kad sam to činila kontrolisanje moje male porodice postajalo je vrlo teško, gotovo nemoguće, pa je uskoro postao običaj da tokom tih svakodnevnih dva puta po pola sata terapije svi osim mene i sestara nepomično sede, ne zahtevajući više neposredne pažnje ni kontrole od konja u štalama.

Do kraja aprila vid na levom oku mi se povratio i mogla sam da pomeram ruke i noge, na izvestan način. Osećaji na čitavoj levoj strani tela bili su krajnje neobični - kao da sam dobila injekcije novokaina u vilicu, ruku, slabinu, kuk i nogu. Osećaj nije bio neprijatan.

Doktor Hartman bio je vrlo ponosan na mene. Rekao je da je krajnje neobično to što, iako sam pretrpela masivni gubitak čulnog opažanja tokom prvih nedelja posle cerebrovaskularnog udara i iako postoje jasni znaci hemipareze s leve strane, nema znakova paroksije ni poremećaja vizuelne percepcije. Sve sam glasove izgovarala tačno i nisam ponavljala reči.

Činjenica da u tri meseca nisam nijednom progovorila ne znači da je doktor pogrešio misleći da nemam oštećenja govora koja često pogađaju žrtve moždane kapi. Ja govorim svaki dan, kroz Hauarda, Nensi, gospođicu Sjuel ili ostale. Slušala sam doktora Hartmana neko vreme, a onda sama donela zaključke zašto mi je moć govora ostala netaknuta.

Činjenica da je udar bio ishemijski infarkt ograničen prvenstveno na desnu polovinu mozga svakako je glavni razlog, pošto su mi, kao i većini desnorukih osoba, centri za govor smešteni u levoj - neoštećenoj -

polovini. Ipak, doktor Hartman je naglasio da žrtve ovako masivnog udara kakav sam ja pretrpela često imaju neke teškoće s govorom i percepcijom dok se te funkcije ne premeste u nove, neoštećene oblasti mozga. Shvatila sam da se to premeštanje meni dešava stalno, usled moje Sposobnosti, a sada, s uvećanom Sposobnošću, bila sam uverena da bih sačuvala sve jezičke, govorne i lične funkcije čak i da su mi obe polovine mozga bile zahvaćene udarom. Imala sam na raspolaganju neograničene količine zdravog moždanog tkiva! Svako s kim dođem u dodir postajao je davalac neurona, sinapsi, jezičkih asocijacija i prostora za pamćenje.

Postala sam besmrtna u pravom smislu reči.

Ovo je bio trenutak kada sam shvatila i osobine Igre koje izazivaju zavisnost i one koje poboljšavaju zdravlje. Korišćenje Sposobnosti, naročito najjača Upotreba kakvu Igra zahteva, zaista nas je podmlađivalo.

Baš kao što se životi bolesnika sada obnavljaju presađivanjem organa i tkiva, tako su se naši životi obnavljali Upotrebom tuđih umova, presađivanjem energije, korišćenjem pozajmljene RNK, neurona i ostalih tajanstvenih sastojaka na koje je savremena nauka svela ljudski um.

Kad pogledam Melani Fuler krozbistre Džastinove oči,vidim staricu usnulu u fetalnom položaju, intravenske rastvore koji kapaju u sasušenu podlakticu, bledu kožu navučenu preko kostiju, ali znam da ta slika zavarava - znam da sam mlađa nego ikada, da upijam energiju onih oko sebe kao što suncokret skladišti svetlo. Uskoro ću biti spremna da ustanem iz bolesničke postelje, da uskrsnem obnovom neiscrpne energije koja, osećam, teče u mene dan za danom, nedelju za nedeljom.

Oči su mi se usred noći naglo otvorile. Gospode bože, moždaje tako Nina preživela smrt.

Ako je moja Sposobnost porasla u obimu i dometu tako što mi je delić mozga odumro usled nedostatka kiseonika, šta je Ninina mnogo veća Sposobnost uspela da učini tokom one mikrosekunde pošto sam pucala u nju? Šta je metak iz Čarlsovog kolta nego veća, mnogo dramatičnija verzija mog sopstvenog cerebrovaskularnog udara?

Ninina kontrola i svest mogle su da uskoče u stotine potčinjenih umova u satima i danima nakon našeg sukoba.‘Dovoljno sam čitala poslednjih godina da znam da ljude sada održavaju u životu pomoću aparata koji zamenjuju, podstiču ili oponašaju funkcije srca, bubrega i ko zna kojih još organa. Nisam videla protivrečnost u zamisli da se Ninina čista i snažna svest održava u životu kroz umove drugih ljudi.

Nina trune u kovčegu, a Sposobnost omogućava njenom umu da se šunja noću poput bezobličnog zlog duha.

Ninineplave oči dižu se iz duplji na bujici crva dokjoj se oštećeni mozak oporavlja čak i dok trune.

Energija brojnih Upotrebljenih kulja nazad ka Nini sve dok ona ne ustane u blistavom naletu mladosti kakav i sama osećam - samo što se Ninin leš krećepo mraku.

Hoće li doći ovamo?

Čitava moja porodica bdela je noću, neki sa mnom, neki između mene i tame, ali ipak nisam mogla da zaspim.

Gospođa Hodžis nije htela da proda kuću sve dok doktor Hartman nije ponudio - i platio - nezamislivu sumu. Mogla sam da se umešam u pregovore, ali kad sam videla gospođu Hodžis, odustala sam.

Prošlo je svega pet meseci otkako je Džordž, njen muž, nesrećno stradao, ali ona je ostarila za dvadeset godina. Uvek se starala da redovno boji kosu u očigledno neprirodno smeđe, ali kosa joj je sada visila u mlitavim sedim pramenovima. Oči su joj bile beživotne. Nikad nije bila privlačna, ali sada se više nije trudila da sakrije bore, podvaljak i kese ispod debelog sloja šminke.

Platili smo tu nezamislivu sumu. Novac uskoro više neće biti problem, a osim toga, čim sam ponovo videla gospođu Hodžis, dosetila sam se kako još može da mi posluži sledećih dana ili sedmica.

Došlo je proleće, ljupko kao i uvek na mom voljenom Jugu.

Ponekad sam dozvoljavala Kaliju da me odnese u sobu za šivenje, a jednom - samo jednom - i da me iznese napolje i smesti u ležaljku dok je crni mladić radio u bašti. Kali, Hauard i doktor Hartman podigli su tri metra visoku neprozirnu ogradu oko čitavog imanja, pa radoznale oči nisu bile problem. Prosto mi nije prijalo da se neposredno izlažem suncu.

Mnogo sam više uživala kroz Džastinova čula dok sedi na travi ili leži pored gospođice Sjuel kad se naga sunča u dvorištu.

Dani su bili sve duži i topliji. Blagi vazduh ulazio je kroz moje otvorene prozore. Ponekad mi se činilo da čujem ciku i smeh unuke gospođe Hodžis i njene drugarice dok prolaze dvorištem, ali onda bih shvatila da su to sigurno neka druga deca niže u ulici.

Dani su mirisali na sveže pokošenu travu, a noći na orlove nokte.

Osećala sam se bezbedno.

ČETRDESET ČETIRI

Beverli Hils

Četvrtak, 23. april 1981.

Rano po podne u četvrtak, Toni Harod je ležao na ogromnom krevetu u hotelu Beverli Hilton i mislio o ljubavi. Ta tema ga nikad nije zanimala. Za Haroda je ljubav bila farsa koja stvara hiljade banalnosti, ona je izgovor za sve laži, samoobmane i licemerja od kojih se sastoje odnosi među polovima. Toni Harod dičio se činjenicom da je kresnuo stotine žena, možda hiljade, i da se nikad nije pretvarao da je zaljubljen ni u jednu od njih, iako mu se činilo da u poslednjim sekundama njihovog potčinjavanja, u trenutku svog orgazma, oseća nešto nalik na ljubav.

Toni Harod sada se zaljubio.

Otkrio je da neprestano misli na Mariju Čen. Njegovi dlanovi i prsti precizno su pamtili tkanje njene kože. Sanjao je njen slatki miris.

Njena tamna kosa, tamne oči i blagi osmeh lebdeli su mu poput priviđenja na ivici svesti - neuhvatljivi, nestajali su na okret glave. Čak i kad izgovara njeno ime osećao je nešto čudno u utrobi.

On zabaci ruke iza glave i zagleda se u tavanicu. Zgužvani čaršavi još su zadržali miris snošaja i mora. U kupatilu je šuštao tuš.

Harod i Marija Čen nastavili su svakodnevni život kao i pre. Ona mu je svakog jutra donosila poštu u đakuzi, obavljala telefonske razgovore, zapisivala njegove diktate, a zatim išla s njim u studio da gledaju snimanje Belog trgovca robljem i materijal snimljen prethodnog dana. Snimanje u studiju premešteno je iz Pajnhersta u Paramaunt zbog nevolja s britanskim sindikatom, i Harod se obradovao što može da nadzire proizvodnju ne provodeći čitave sedmice daleko od kuće. Juče je gledao nemontirane snimke Dženet Delakort - dvadesetosmogodišnje krave koja je igrala ulogu napisanu za ljupku sedamnaestogodišnjakinju - i odjednom u glavnoj ulozi zamislio Mariju Čen, njenu prefinjenu izražajnost umesto neukusnog glumatanja Delakortove, njenu primamljivu senzualnu nagost umesto blede, bele, teške starletine golotinje.

Harod i Marija Čen od Filadelfije su vodili ljubav samo tri puta. To obuzdavanje on nije shvatao, ali ga je za njom palila žudnja koja je iz telesne prerasla u psihološku; mislio je na nju gotovo čitav dan. Sam čin posmatranja Marije Čen kako ide preko sobe pružao mu je zadovoljstvo.

Tuš je ućutao, i Harod je čuo prigušene zvuke brisanja peškirom i urlik fena za kosu.

Pokušao je da zamisli život s Marijom Čen. Zajedno su imali dovoljno novca da sasvim udobno žive dve ili tri godine. Mogu da odu kuda god žele. Harod je oduvek želeo da sve napusti, nađe neko malo ostrvo na Bahamima ili tako negde, i otkrije ume li da napiše nešto bolje od skrpljenih filmskih scenarija. Zamišljao je kako će odjebati Barenta i Keplera i prosto se pokupiti; zamišljao je Mariju Čen kako se vraća s plaže u svom plavom kupaćem kostimu, kako razgovaraju uz kroasane i sveže samlevenu kafu dok sunce izlazi nad lagunom. Toni Harod uživao je u svojoj zaljubljenosti.

Dženet Delakort izašla je naga iz kupatila i protresla dugu plavu kosu po ramenima. „Toni, luče, imaš li cigaretu?”

,,Nemam.“ Harod otvori oči da je pogleda. Imala je lice okorele petnaestogodišnjakinje i grudi koje bi ispunile vlažne snove Rasa Mejera.

I posle tri snimljena filma njene glumačke sposobnosti ostale su milostivo neotkrivene. Udala se za šezdesettrogodišnjeg teksaskog milionera koji joj je kupio punokrvnog konja, glavnu ulogu u operi - tome se Hjuston mesecima smejao - a sada je radio na tome da joj kupi Holivud. Šu Vilijems, reditelj Belog trgovca robljem, rekao je prošle nedelje Harodu uz piće da Delakortova ne bi umela da pokaže emocije ni kad bi je neko gurnuo s litice. Harod ga je podsetio odakle su dobili tri od devet miliona za snimanje filma i predložio da peti put prerade scenario, otarase se prizora u kojima Dženet mora da radi nešto što prevazilazi njene mogućnosti - na primer, da govori - i ubace još koju scenu u kadi i u haremu.

,,U redu, imam još jednu u tašni.“ Počela je da pretura po platnenoj torbi većoj od onih koje Harod nosi na kraća putovanja.

„Zar ne snimaš danas još jednu scenu?“, upita je Harod. „Drugi dubl scene u seraju s Dirkom?”

,,A-a.“ Žvakala je gumu dok je pušila, uspevajući nekako da obe radnje obavlja otvorenih usta.„Šui kaže da ne možemo da uradimo bolju scenu nego u utorak.“ Pružila se potrbuške po krevetu i propela na laktove; ogromne grudi spustile su se po Harodovim listovima kao blede lubenice na tezgi s popustom.

Harod sklopi oči.

„Toni, luče, je li tačno da imaš original one trake?“

„Koje trake?“

,,Ma znaš. One na kojoj mala Šajla Berington drka nekom tipu kitu.“

,,Oh, te trake.“

„Gospode, videla sam tih deset minuta trake na najmanje šezdeset žurki poslednjih meseci. Mislila sam da će se ljudi umoriti od toga. Ona baš nema sise, je l’ da?“

,,Mmm“, reče Harod.

„Bila sam na nekom dobrotvornom skupu na kom se i ona pojavila. Znaš ona priredba za debilčiće što imaju kakoseonozove? Sedela je za stolom s Drajfusom, Klintom i Meril. Ja mislim da je Šajla toliko uobražena da misli da njeno govance ne smrdi, razumeš? Tako joj i treba što joj se svi smeju i gledaju je čudno.“

,,To su radili?“

„Aha. Don je baš zabavan. Održao je mnogo smešan govor, pokosio je sve za prednjim stolom, razumeš? A kad je došao na Šajlu, rekao je nešto kao: ’Očarani smo i prisustvom jedne od najlepših mladih sirena otkako je Ester Vilijems trampila svoju kapu za kupanje’ ili tako nešto, samo smešnije. Dakle, imaš li?“

„Imam li šta?“

„Znaš, originalnu traku?“

„Zašto je važno kod koga je original kad se kopije vrte svuda po gradu?“

„Toni, luče, samo sam radoznala, to je sve. Mislim, baš bi bilo urnebesno da si snimio tu traku kad je mala Šajla odbila Belog trgovca grobljem.“

„Beli trgovac grobljemV‘

„Oh, tako Šui zove film. Kao što je Kris Plamer uvek Mojepesme, moji snovi zvao Zvuci šlajma, znaš? Svi tako zovemo film.“

,,Super“, reče Harod ,,a ko kaže da je Beringtonova uopšte dobila ponudu?”

“O, luče moje, svt znaju da je ona bila prvi izbor. Dobio bi đvadeset miliona za film da je mala Gospođica Sunčica potpisala ugovor.” Dženet Delakort ugasi cigaretu i nasmeja se. „Naravno, sada ne može da dobije ništa. Čujem da su iz Diznija otkazali onaj veliki mjuzikl koji su spremali za nju i da su je Doni i Meri otkačili za onu specijalnu emisiju na Havajima. Njena mamica mormonka propišala sirće i imala srčani napad ili tako nešto. Baš šteta.“ Igrala se Harodovim nožnim prstima i prevlačUa mu dojke preko nogu.

Toni Harod povuče noge i sede na ivicu kreveta. „Idem da se istuširam. Hoćeš li biti ovde kad izađem?”

Dženet Delakort napravi balon, prevrnu se na leđa i uputi mu obrnut osmeh. „Da li to želiš, luče?“

,,Ne naročito“, odgovori Harod.

Ona se prevrnu na stomak. „Onda se jebi“, reče bez imalo ljutine u glasu. „Idem u kupovinu.“

Četrdeset minuta kasnije Harod je izašao ispod tende hotela i dao ključeve od kola momku u crvenom prsluku i belim pantalonama.

„Koji ćete danas, gospodine Harod?“, upita ga dečko. „Mercedes ili ferari?“ „Danas se vozim velikim Švabom” reče Harod.

„Razumem, gospodine.“

Harod je čekao i žmirkao iza tamnih naočara u palme i plavo nebo.

Zaključio je da Los Anđeles verovatno ima najdosadniju klimu na celom posranom svetu. Osim možda južnog Čikaga, gde je odrastao.

Mercedes mu se primakao. Harod je obišao auto, pružio ruku s novčanicom od pet dolara i pogledao odozgo u nasmešeno lice Džozefa Keplera.

„Ulazi, Toni“, reče Kepler. „Treba da porazgovaramo.”

Kepler je vozio prema kanjonu Koldvoter. Harod je zurio u njega kroz naočari za sunce.„Obezbeđenje u Hiltonu je stvarno sranje“, reče.„U

poslednje vreme puštaju kojekakve barabe s ulice u naša kola.“

Keplerovo lice se trznu u osmeh Čarltona Hestona.„Džoni me poznaje”, reče. „Rekao sam mu da je ovo mala šala.“

,,Ha ha“, reče Harod.

„Treba da porazgovaramo, Toni.“

,,To si već rekao.“

„Baš si šaljivčina, zar ne, Toni?“

„Dosta sranja”, reče Harod. ,,v\ko imaš nešto da mi kažeš, govori.”

Kepler je prebrzo vozio mercedes vijugavim putem uz kanjon. Vozio je nadmeno, samo desnom rukom, zglavka oslonjenog na vrh volana. „Tvoj prijatelj Vili povukao je novi potez“, reče.

„Pravilo broj jedan“, reče Harod. ,,Mi ćemo lepo proćaskati ovde, ali ako ga još jednom spomeneš kao mog prijatelja Vilija, biću u obavezi da ti saspem te posrane zubne navlake u grlo. Važi, Džozefe, druže stari?“

Kepler ga pogleda iskosa. „Vili je povukao potez i svakako će biti nekog odgovora.“

„Šta je sada uradio? Kresnuo predsednikovu ženu ili tako nešto?“

„Nešto malo dramatičnije i teže od toga.“

„Igramo se kviza, je li?“ „Nije važno šta je uradio“, reče Kepler,„i nećeš o tome čitati u novinama, ali Barent to nije mogao da zanemari. To znači da je tvoj… da je Vili spreman da zaigra u visok ulog i da ćemo morati da odgovorimo na neki način.“

„Znači, prelazimo na politiku spaljene zemlje, a?“, reče Harod.

„Ubićemo svakog Amerikanca nemačkog porekla starijeg od pedeset pet godina.“

,,Ne. Gospodin Barent će pregovarati.”

„Kako ćete to izvesti kad ne znate ni gde je matori skot?“ Harod pogleda usputna suva brda. „Ili još mislite da sam ja u kontaktu s njim?“

,,Ti nisi“, reče Kepler, ,,ali ja jesam.“

. Harod se uspravi. ,,S Vilijem?”

,,A o kome pričamo?“

„Gde… kako si ga našao?“

„Nisam ga našao“, odgovori Kepler. „Pisao sam mu. On mi je odgovorio. Vodimo vrlo prijatnu prepisku.”

,,Na koju adresu si mu pisao, za ime sveta?“

„Poslao sam preporučeno pismo u njegovu šumsku kućicu u Bavarskoj.“

,,U Valdhajm? Ono staro imanje blizu češke granice? Tamo nema nikoga. Barentovi ljudi motre na imanje otkako sam ja bio tamo u decembru.“

,,Tačno“, reče Kepler,„ali porodični najamnici i dalje čuvaju imanje. Nemci, otac i sin, prezivaju se Mejer. Moje pismo se nije vratilo, a nekoliko nedelja kasnije dobio sam odgovor od Vilija. S poštanskim žigom Francuske. Drugo pismo stiglo je iz Njujorka.”

„Šta kaže?“, upita Harod. Razbesneo se što mu srce udara dvostruko brže nego obično.

„Vili kaže da samo želi da pristupi Klubu i opusti se na ostrvu ovog leta.“

,,Ha!“, reče Harod.

,,Ja mu verujem”, reče Kepler. „Mislim da je starog gospodina povredilo to što se nismo setili da ga pozovemo ranije.” ,,A možda je malo nadrkan zato što si pokušao da ga digneš u vazduh i što si okrenuo njegovu staru prijateljicu Ninu protiv njega?“

„Možda i to“, reče Kepler. „Ali ja mislim da je on spreman da zaboravi na prošlost.”

„Šta kaže Barent?”

„Gospodin Barent ne zna da sam u kontaktu s Vilijem.”

,,Gospode“, reče Harod. ,,Da ti ne rizikuješ previše, jebote, a?“

Kepler se isceri.„Stvarno te je obradio tokom one seanse uslovljavanja pre neki dan, zar ne, Toni? Ne, rizik nije prevelik. Barent neče učiniti ništa brzopleto, čak i ako sazna. Bez Čarlsa i Nimana, koalicija K. Arnolda postala je malo nesigurna. Ne mislim da Barent želi svu ostrvsku zabavu samo za sebe.“

„Hoćeš li mu reći?“

,,Hoću“, odgovori Kepler. „Posle jučerašnjeg dana mislim da će mi Barent biti zahvalan što sam pronašao način da stupim u dodir s Vilijem.

Barent će pristati da uključimo starca u letnje ludorije ako se uveri da je to bezbedno.”

„Kako može da bude bezbedno?” upita Harod. „Zar ne vidiš šta Vili može da učini? Matori kučkin sin neće prezati ni od čega.“

„Upravo tako“, reče Kepler,„ali ja mislim da sam ubedio našeg neustrašivog vođu da je bezbednije da Vili bude s nama, gde možemo da ga držimo na oku, nego da se u senkama igra Kralja paukova i ubija nas jednog po jednog. Osim toga, Barent i dalje veruje da svako ko dođe u…

ovaj… lični dodir s njim, više nikad neće predstavljati pretnju.”

„Misliš da može da neutrališe Vilija?”

„Ti ne misliš?“ Keplerovo pitanje zvučalo je iskreno.

,,Ne znam“, reče Harod posle dužeg ćutanja. „Čini se da je Barentova sposobnost jedinstvena, ali Vili… pa, nisam siguran da je Vili u potpunosti ljudsko biće.“

„To zaista nije važno, Toni.“

„Kako to misliš?”

„Mislim da je Ostrvski klub odavno spreman za promenu vođstva.”

„Misliš, da uklonimo Barenta? Kako to da izvedemo?“

,,Ne moramo, Toni. Treba samo da produžimo prepisku s našim prijateljem Vilijem i uverimo ga da ćemo ostati neutralni u slučaju…

neprijatnosti na ostrvu.“

„Vili dolazi na letnje logorovanje?”

„Poslednje večeri javnog dela“, reče Kepler. „Biće s nama za vreme lova naredne sedmice.”

„Ne mogu da verujem da bi se Vili tako stavio Barentu na milost i nemilost“, reče Harod. „Barent sigurno ima… koliko?… sto čuvara oko sebe.“

„Pre će biti dvesta.“

„Tako je. Vilijeva sposobnost ne vredi ni pišljiva boba pred takvom vojskom. Zašto bi došao?“

„Barent će Viliju svojom rečju garantovati bezbednost”, reče Kepler.

Harod se nasmeja. „O, tako je, onda je valjda sve u redu. Vili treba da položi glavu na panj zato što mu Barent daje svoju časnu posranu reč“

Kepler se spuštao niz Malholand Drajv. Ispod sebe su videli autoput. „ Ali, ti valjda uviđaš mogućnosti, Toni. Ako Barent ukloni starog gospodina, prosto ćemo nastaviti kao i ranije, a ti ćeš postati punopravni član. Ako Vili izvuče neko iznenađenje iz rukava, dočekaćemo ga raširenih ruku.“

„Misliš da bi mogao s Vilijem?“, upita Harod.

Kepler skrenu na parkiralište pored Holivud Boula. Tu ih je čekala siva limuzina sa zatamnjenim staklima. „Kad spavaš sa zmijama dugo koliko ja, Toni“, rekao je, „nije posebno važno kakav otrov nosi nova zmija, sve dok ne ujeda one oko sebe.“

„Šta je sa Saterom?“

Kepler isključi motor mercedesa. „Upravo sam vrlo dugo razgovarao s prečasnim. Iako on pridaje veliku sentimentalnu vrednost svom dugom prijateljstvu s našim prijateljem Kristijanom, sasvim je spreman da da Cezaru ono što je Cezarovo.”

„Što znači?“

„Što znači da Džimi Vejn Sater neće biti zlopamtilo ako položaj gospodina Barenta pređe u druge ruke.“

„Znaš šta, Kepleru“, reče Toni Harod. ,,Ti ne bi umeo da izgovoriš jednostavnu izjavnu rečenicu ni kad bi ti život zavisio od toga,jebote.“

Kepler se osmehnu i otvori vrata. Preko buke alarma reče: „Jesi li s nama ili nisi, Harode?“

„Ako biti s vama znači da mogu da pognem glavu i držim se podalje od ovih sranja, onda jesam s vama“, reče Harod.

„Jednostavna izjavna rečenica“, odseče Kepler. „Tvoj prijatelj Vili mora da zna gde si. S nama ili ne?“

Harod pogleda suncem okupano parkiralište. Zatim pogleda Keplera i umornim glasom reče: ,,S vama sam.“

Bilo je gotovo jedanaest uveče kad je Harod odlučio da želi dva hotdoga sa serifom i lukom. Ostavio je scenario koji je prerađivao i otišao do desnog krila; ispod vrata sobe Marije Čen još se videlo svetlo. Pokucao je dvaput. „Idem u Pinks. Hoćeš sa mnom?“

Glas joj je bio prigušen, kao da se odaziva iz kupatila. „Neću, hvala ti.“

,,Sigurno?“

,,Da. Svejedno ti hvala.“

Harod obuče kožnu pilotsku vetrovku i izveze ferari iz garaže.

Uživao je u vožnji, oštro je menjao brzine, za dlaku mimoilazio žuta svetla i oduvao dva sportska automobila koji su pogrešili i jurili se s njim niz Bulevar čitava tri bloka.

Pinks je bio krcat. Pinks je uvek krcat. Harod je pojeo dva hotdoga za šankom, a treći je poneo na parking. Dva šiparca stajala su između tamnog kombija i njegovog auta, jedan se zapravo naslonio na ferari pričajući s dvema devojkama.

Harod mu priđe i unese mu se u lice. „Sklanjaj se ili si gotov, klinac.“

Dečko je bio petnaest centimetara viši od Haroda, ali se naglo odmakao od kola kao da su usijana. Sve četvoro se polako udaljilo,svrćući se preko ramena; sačekali su da stignu na bezbednu razdaljinu, a onda su počeli da mu dobacuju uvrede. Harod odmeri devojke. Činilo se da je ona niža južnoameričkog porekla, iz bolje kuće, crnokosa i smeđe puti, upakovana u skup šorc i top koji su delovali kao da trpe suviše pritiska.

Harod je zamislio kako bi se ovi momčići s plaže iznenadili kad bi mu čokoladica prišla i otperjala s njim u ferariju odlučivši da malo popusti pritisak na elastičnu tkaninu. Nek se nosi, pomislio je. Suviše sam umoran.

Pojeo je treći hotdog sedeći za volanom, zalio ga pivom i uključio motor kad je jedan meki glas rekao: „Gospodine Harode?“

Metar od njega, vrata kombija bila su otvorena. Na suvozačkom sedištu sedela je mlada crnkinja. Bila mu je odnekud poznata, pa joj se nagonski osmehnuo ne setivši se gde ju je ranije video. Nešto je držala u krilu.

Harod pritisnu kvačilo i posegnu za menjačem kad začu tih zvuk, sličan zvuku pištolja s prigušivačem iz špijunskih filmova, a neka žaoka ga ubode visoko u levo rame.„Sranje!“, viknuo Harod, podigao je ruku da otrese bubu, shvatio na vreme da to nije buba, a onda je unutrašnjost kola poletela u stranu, a komandna tabla i suvozačko sedište su se podigli i snažno ga udarili u lice.

Harod nije sasvim izgubio svest, ali efekat je bio isti - kao da ga je neko zatvorio u najdublji podrum sopstvenog tela. Zvuke i slike je primao, ali nejasno, kao da gleda udaljenu kratkotalasnu stanicu na jeftinom crnobelom televizoru dok u susednoj sobi krči radio. Onda mu je neko navukao kapuljaču preko lica. Nije bilo neke razlike. S vremena na vreme bio je svestan da se lagano njiše, kao na palubi brodića, ali čulo dodira bilo mu je nesigurno, lagalo ga je, a bilo mu je prenaporno da se usredsredi.

Neko ga je nosio. Činilo mu se da ga nose. Možda je to osećao svoje rođene šake na mišicama i nogama. Ne, njegove ruke bile su mu negde iza leđa, svezane trakom kože i hrskavice koja kao da je izrasla niotkuda.

Jedno neodređeno vreme Harod je bio nigde; ni svestan ni u nesvesti, lebdeo je negde unutar sebe u prijatnoj primordijalnoj supi lažnih oseta i zbrkanih sećanja. Neodređeno je bio svestan dvaju glasova, jedan je bio njegov, ali razgovor mu je - ako je to bio razgovor - bio dosadan, pa se ubrzo vratio u unutrašnju tamu kao što ronilac pušta svojoj težini i blagoj struji da ga ponesu dublje u purpurne dubine.

Toni Harod je znao da nešto nikako nije u redu, ali ga je prosto bilo baš briga.

Probudilo ga je svetlo. Svetlo i bol u ručnim zglobovima. Svetlo i bol u zglobovima, bol koji ga je podsetio na Osmog putnika Ridlija Skota, kada stvorenje izleti iz grudi onog jadnika. Ko ga je glumio? Džon Hart.

Zašto mu, do đavola, svetlo struji u oči, i zašto ga bole zglobovi, i šta je to popio pa mu se glava ovako izvrnula naopačke?

Harod je seo… pokušao je da sedne. Pokušao je ponovo i kriknuo od bola. Krik kao da je uklonio poslednji veo između njega i sveta, pa je legao i pokušao da se usredsredi na sve ono što mu se ranije činilo nevažnim.

Ruke su mu svezane. Leži na krevetu, svezanih ruku. Desna ruka mu je na jastuku pored njega, okov oko desnog ručnog zgloba zakačen je za teški beli metal uzglavlja. Leva ruka mu je pružena uz telo, ali okovana i zakačena za nešto čvrsto ispod madraca. Harod pokuša da podigne levu ruku; metal zveknu o metal. Znači, za stranu kreveta. Ili za neku cev. Ili tako nešto. Još nije bio spreman da pomeri glavu. Možda kasnije.

S kim sam, jebote, bio noćas? Harod je imao nekoliko poznanica koje su se palile na vezivanje i laki SM, ali nikad nije sebi dozvolio da bude u potčinjenom položaju. Previšepića? Vita me je najzad dovukla u svoju dvoranu zadovoljstva? Ponovo je otvorio oči i držao ih otvorene uprkos bolu od svetla koji mu je palio očne nerve.

Bela soba. Beli krevet - čaršavi, mesing obojen u belo - beli zidovi, na ziđii preko puta malo ogledalo u belom okviru, vrata. Bela vrata s belom kvakom. Jedna jedina gola sijalica - ima dešet miliona vati, procenio je Harod iia osnovu bleska - visi s belog kabla. Harod je bio obučen u belu bolničku košulju. Osećao je prorez na leđima i to da je ispod košulje nag.

U redu, nije Vita. Njena dvorana zadovoljstva optočenai je somotom i kamenom. Koga poznaje da se pali na bolnicu? Nikoga.

Harod zazveketa lisicama i oseti da mu je koža oguljena tamo gđe mu se metal već usekao. Nagnuo se ulevo i pogledao dole. Beli pod. Leva ruka vezana za beli metalni okvir kreveta. Nema potrebe da se neko Vreme pomera, osim ako mu ne dođe da se ispovraća po ovom lepom belom podu. Razmisliće o tome.

Harod je nakratko odlutao. Kad je posle nekog vremena shvatio gde je - isto svetlo, ista bela soba, malo lakša glavobolja - pomislio je na psihijatrijsku bolnicu. Da ga neko nije prijavio dok nije gledao?

U ludnicama ne vezuju ljude lisicama. Ili vezuju?

Ubod straha bio je dovoljno jak da izazove koprcanje i otimanje, metal je zveketao o metal sve dok Toni nije pao na leđa, zadihan.

Barent. Kepler. Sater. Ti bedni kurvini sinovi smestili su ga na bezbedno mesto gde će provesti ostatak života zureći u bele zidove i pišajući u čaršave.

Ne, oni bi ga prosto ubili i završili s tim.

Onda se Harod setio Pinksa, klinaca, tamnopute ribe. Ona je ta.

Šta je onO Kolben rekao o njoj u Filadelfiji? Mislili šu da Vili Upotrebljava nju i šerifa. Ali šerif je mrtav… Harod je još bio tamo kad su Kepler i Hejns uredili da telo bude pronađeno na autobuskoj stanici u Baltimoru, kako ga niko ne bi povezao s filadelfijskim neuspehom.

Ko je onda sada Upotrebljava? Vili? Moguće. Možda nije zadovoljan porukom koju je dobio preko Keplera. Ali čemu sve ovo?

Harod odluči da se na neko vreme oštavi razmišljanja. Ako crna riba uđe, a Vili ili ko god drugi joj ne bude zaista čvrsto stezao um, neko će se veoma iznenaditi.

*

Harod je osećao snažnu potrebu da mokri i razmišljao da otpočne s

ozbiljnom vikom kad su se vrata najzad otvorila.

Pojavio se muškarac. Na sebi je imao hiruršku odeću i crnu fantomku s naočarima na mestu očiju. Harod se priseti Keplerovih naočara za sunce, a onda serijskog ubice u njegovom i Vilijevom filmu Valpurgijska noć. Samo što se nije pomokrio.

To nije bio Vili. Harod je to odmah video. Muškarac takođe nije bio prave veličine ni starosti da bi bio Tom Rejnolds, Vilijev pion peder daviteljskih prstiju. To nije ni bilo važno. Vili je imao vremena da regrutuje čitav puk novih nevažnih stvorenja.

Harod jepokušao da nasrne umom na ovog muškarca. Zaista je pokušao. Ali u poslednjem trenutku obuzelo ga je staro gađenje - snažnije od doskorašnje mučnine i glavobolje - pa se povukao pre nego što je voljom dodirnuo muškarčev um. Bilo bi mu lakše i manje intimno da lizne nekom muškarcu anus ili uzme njegov penis u usta. Od same pomisli se stresao i probio ga je hladan znoj.

,,Ko si ti? Gde sam ja?“ Harod je govorio gotovo nerazumljivo, valjajući reči preko jezika izdeljanog od jeftinog drveta.

Muškarac priđe krevetu i pogleda Haroda odozgo. Zatim posegnu pod hiruršku bluzu i izvadi automatski pištolj. Uperio ga je Harodu u čelo.„Toni“, rekao je s lakim naglaskom,„brojim do pet i pucam. Ako hoćeš nešto da učiniš, onda to učini odmah.“

Harod povuče lisice tako snažno da je pomerio krevet.

„Jedan… dva… tri…“

Harodov um skoči, ali trideset godina samouslovljavanja sprečilo ga je da ostvari kontakt.

„… četiri… “

Harod zažmuri.

,,…pet.“ Udarna igla pade i škljocnu.

Kad je Harod otvorio oči, muškarac je stajao pored vrata, a pištolja nigde nije bilo. „Treba li ti nešto?“, čuo je tihe slogove s lakim naglaskom.

„Guska“, prošaputa Harod.

Kapuljača klimnu. „Doneće ti neko od osoblja.“

Harod je sačekao da se vrata zatvore, a onda čvrsto zatvorio oči usredsređujući se. Osoblje, mislio je. Dragi Bože, daj da to bude staromodna bolničarka sa sisama i prorezom među nogama.

Čekao je.

Osoblje je bilo crnkinja. Ona iz Filadelfije. Ona koja ga je upucala i dovukla ovamo.

Setio se njenog imena. Natali. Dužna mu je do neba.

Nije nosila fantomku, ali činilo se da na slepoočnicama ima bele trake, i žice u kosi. Donela je gusku i stručno je postavila, pa se odmakla da sačeka.

Harod joj je lako očešao um dok se olakšavao. Niko je ne Upotrebljava. Nije mogao da veruje da su toliko glupi - kogod da su.

Možda su u igri samo ova glupa crna kuja i njen saučesnik. Kolben je govorio nešto o tome kako njih dvoje jure Melani Fuler. Očigledno ne znaju šta on može da učini.

Harod je sačekao da crnkinja uzme lopatu i priđe vratima. Mora da se uveri da su vrata otključana. Baš bi ličilo na Vilijev smisao za humor da ih zaključa oboje - da pruži Harodu neku ženu koju bi mogao da Upotrebi, a da mu onemogući korisnu Upotrebu. Kakve su joj to žičice u kosi, do đavola? Harod ih je viđao u bolničkim filmovima, ali na pacijentima, ne na bolničar-. kama. Nekakvi senzori.

Otvorilaje vrata.

Udario je tako brzo i snažno da je ispustila lopatu, prosuvši mokraću po beloj suknji. Čvrsta mačka, pomisli Harod vodeći je kroz vrata, gledajući kroz njene oči. Uzmi ključeve, naredio je. Ubij onog kretena kako god znaš, uzmi ključeve i izbavi me odavde.

Video je dva metra hodnika i još jedna vrata. Bila su zaključana.

Bacio je Natali na vrata tako da su joj se ramena izvila, naterao ju je da grebe drvo noktima. Nisu popustila. febi ga. Vratio ju je natrag u svoju sobu. Nema ničega što bi moglo poslužiti kaoružje. Prišla je krevetu, cimnula lisice. Kad bi mogla da rasklopi krevet pod njim, da rasturi okvir.

Ali, ne bi nikako mogla to da izvede brzo s Harodom prikovanim i za okvir i za uzglavlje. Gledao je sebe kroz njene oči i video crne dlake na belim obrazima, izbuljene oči, ulepljenu kovrdžavu kosu.

Ogledalo. Harod ga pogleda i shvati da je sigurno jednosmerno.

Ako bude morao, nateraće Natali da ga razbije golim rukama. Ako iza ogledala nema izlaza, narediće joj da krhotine upotrebi kao oružje kad se pojavi kreten s fantomkom. Ako crnčuga ne uspe da razbije ogledalo, Harod će pretpostaviti da je jednosmerno i udaraće njenim slatkim lišcem o staklo sve dok samo kosti ne budu virile iz crne kaše. Prirediće dobru predstavu posmatračima, ko god bili. Onda će ona, kad uđu, da im iščupa grkljane noktima i preostalim zubima, oteće pištolj, uzeće ključeve…

Vrata su se otvorila i ušao je muškarac s fantomkom. Natali se okrenu u mestu i sagnu se, spremna za skok. Režanje nalik na njeno čuje se u zoološkom vrtu kada se kasni s hranom.

Muškarac s fantomkom pogodio ju je strelicom iz pištolja u bok.

Ona skoči, pruženih kandži. Muškarac je uhvati i spusti na pod. Kleknuo je pored nje, izmerio joj puls i podigao očni kapak da joj vidi zenicu.

Zatim je ustao i prišao Harodovom krevetu. Glas mu je drhtao. „Kučkin sine“, rekao je. Okrenuo se i izašao iz sobe.

Kad se vratio, punio je špric iz preokrenute boce. Izbacio je nekoliko kapi i okrenuo se Harodu. „Ovo će malo boleti, gospodine Harode”, rekao je tihim stegnutim glasom.

Harod pokuša da odmakne levu ruku, ali muškarac mu zabode špric kroz košulju pravo u bedro. Harodu je bedro na trenutak utrnulo, a onda mu se učinilo da mu je neko ubrizgao viski pravo u vene. Plamen mu je projurio od stomaka do grudi. Zagrcnuo se dok mu je toplota obuhvatala srce. „Šta… je ovo?“, prošaputao je, znajući da ga je muškarac s fantomkom ubio. Smrtonosna injekcija, tako to zove žuta štampa.

Harod je oduvek bio pristalica smrtne kazne. „Šta je ovo?“

,,Zaveži“, reče muškarac i okrenu se dok se mrak uvijao i vrteo i tumbao Tonija Haroda kao cepku po olujnom moru.

ČETRDESET PET

Okolina San Huan Kapistrana

Petak, 24. april 1981.

Natali se iz magle anestezije probudila kad je čula i ugledala Sola kako joj nežno briše čelo vlažnom krpom. Spustila je pogled,videla da su joj ruke i noge svezane trakama, i zaplakala.

„Hajde, hajde“, reče Sol. Sagnuo se i blago je poljubio u kosu. „Sve je u redu.“

„Koliko… ?“ Natali začuta i obliza usne. Bile su gumene, kao tuđe.

„Koliko dugo?“

„Oko pola sata“, odgovori Sol. „Možda smo bili preoprezni s mešavinom.“

Natali odmahnu glavom. Setila se kako je užasnuto gledala sebe, osećala sebe spremajući se da skoči na Sola. Znala je da bi ga ubila golim rukama. „Mora… brzo“, šapnu. „Harod?“ Jedva se nagnala da mu izgovori ime.

Sol klimnu glavom. „Prvo saslušanje prošlo je vrlo dobro.

Elektroencefalogram je izuzetan. Trebalo bi da uskoro dođe k sebi. Zato si…“ Pokazao je trake.

,,Znam“, reče Natali. Ona je pomogla da se krevet opremi platnenim trakama. Srce joj je i dalje ubrzano udaralo od ogromne navale adrenalina tokom Harodovog nasrtaja i njenog straha pre ulaska u sobu.

Ulazak u tu sobu bio je nešto najteže što je u životu učinila.

„Mislim da sve izgleda vrlo dobro“, reče Sol. „Sudeći po EEG zapisu, nije pokušao da iskoristi svoju moć ni na tebi ni na meniok je bio pod natrijumpentotalom. Probudiće se za petnaestak minuta… rezultati su mu gotovo identični osnovi koju smo utvrdili jutros… i nije pokušao da ponovo uspostavi kontakt s tobom. Prilično sam siguran da mu je za prvobitni kontakt ili ponovno uspostavljanje prekinutog kontakta neophodno da vidi žrtvu. Za subjekte koje je uslovio to je svakako drugačije, ali mislim da sada ne može ponovo da uspostavi kontakt s tobom ako te ne vidi.“

Natali se iz sve snage trudila da ne zaplače. Trake je nisu stezale, ali se osećala krajnje klaustrofobično. Iz elektroda na njenom temenu žice su vodile do malog telemetra pričvršćenog za pojas. Sol je dosta saznao o opremi od kolega koji se bave proučavanjem snova, pa je umeo da kaže Koenu šta tačno da nabavi. „Ali, nismo sigurni reče Natali.

„Znamo mnogo više nego pre dvadeset četiri sata“, reče Sol.

Podigao je dve dugačke trake EEG-a. Kompjuterska pisaljka nažvrljala je ludačku liniju brda i dolina. „Pogledaj. Ovo prvo liči na nasumične promašaje u njegovom hipokampusu. Harodovi alfa talasi se penju, padaju gotovo do nule, a onda on zapada u nešto nalik na REM stanje. Tri zarez dve sekunde kasnije… vidi…“ Pokazao joj je traku na kojoj su brda i doline bili potpuno jednaki s onima na prvom zapisu. „Savršeno poklapanje. Izgubila si sve više funkcije, nisi imala kontrolu nad voljnim refleksima, čak i tvoj autonomni nervni sistem potčinio se njegovom. Za manje od četiri sekunde pridružila bi mu se u onom izmenjenom REM

stanju, ili šta god da je.

Najzanimljivija anomalija je to što Harod ovde pravi teta ritam.

Neporecivo. Ovde tvoj hipokampus odgovara identičnim teta ritmom dok se neokortikalni EEG zaravnjuje. Natali, ovaj teta ritam bogato je dokumentovan kod zečeva, pacova i tako dalje, za vreme aktivnosti svojstvenih njihovoj vrsti - kod agresije ili ispoljavanja dominacije - ali nikad kod primata!“

„Hoćeš da kažeš da on ima pacovski mozak?“, reče Natali. Šala je bila slabašna i nije zaustavila njenu želju da zaplače.

„Harod… a verovatno i ostali… nekako stvaraju ovaj izuzetni teta ritam i kod sebe i kod svojih žrtava“, reče Sol napola za sebe.

Nije zapazio Natalin pokušaj da se našali. „Simpatetički efekt na tvoj mozak izaziva zaravnjenje neokortikalne aktivnosti i stvaranje veštačkog REM stanja. Primaš čulne draži, ali ne možeš da reaguješ.

Harod može. Neverovatno. Ovo je…“ Pokazao je iznenadno zaravnjenje žvrljotina na njenom zapisu. „…Ovo je mesto gde nervni toksini iz strelice počinju da deluju. Uočićeš da kod njega nema recipročnog zapisa.

Njegove naredbe očigledno mogu da se prenesu neurohemijskim komandama u tvom telu, ali tvoji doživljaji prenose se njemu samo posredno. Osećao je tvoj bol ili paralizu kao da ih sanja. Ovde, četrdeset osam sekundi kasnije, ubrizgao sam mu mešavinu amatilpentotala.“ Sol joj pokaza mesto gde su razne linije moždane aktivnosti ispadale iz ludačkog kretanja.„Gospode, šta bih dao da mogu da ga držim negde mesec dana na skeneru.“

„Sole, šta ako… ako uspe da ponovo uspostavi kontrolu nada mnom?“

Sol popravi naočari. „Znaću odmah, čak i ako ne budem gledao ispise. Reprogramirao sam alarm kompjutera da se oglasi na prvi znak neobične aktivnosti njegovog hipokampusa, na iznenadni pad njegove ili tvoje linije alfa talasa i na pojavu teta ritma.“ ,,Dobro“, reče Natali i duboko udahnu,„ali šta ćeš tada učiniti?“ „Postupićemo prema planu“, odgovori Sol. „Svi kanali za slanje podataka trebalo bi da su čisti na daljini od četrdeset kilometara ako koristimo predajnik koji nam je Džek kupio.“

„Ali šta ako on to može da izvede na sto kilometara, na hiljadu?“

Natali se trudila da joj glas ostane miran. Htela je da vrisne šta ako me nikad nepusti? Osećala se kao da je pristala na medicinski eksperiment tokom kojeg će neki ogavni parazit da joj raste u utrobi.

Sol je uze za ruku.„Dejstvo na četrdeset kilometara je sve što treba da znamo za sada. Ako te napadne, vratićemo se i ponovo ćemo ga uspavati. Znamo da ne može da te kontroliše u nesvesti.”

,,Ne bi mogao ni mrtav”, reče Natali.

Sol klimnu glavom i stegnu joj ruku. „Sada je budan. Sačekaćemo četrdeset pet minuta, i ako ne pokuša da te potčini, možeša ustaneš.

Lično ne verujem da je gospodin Harod u stanju da to izvede. Kakvi god da su izvori moći naših čudovišta, svi preliminarni rezultati pokazuju da je Entoni Harod vrlo malo čudovište.“ Prišao je umivaoniku, nasuo čašu vode i pridržao Natali glavu dok je pila.

„Sole… kad me odvežeš, ostavićeš uključen alarm kompjutera i držaćeš pištolj sa strelicama pri ruci, zar ne?“

,,Hoću“, reče Sol. „Dok god nam je zmija u kući, držaćemo je u kavezu.”

„Drugo saslušavanje Entonija Haroda. Petak, dvadeset četvrti april hiljadu devetsto osamdeset prve… devetnaest i dvadeset tri. Subjekt je pod dejstvom natrijumpentotala i merilitina ce. Podaci se beleže na video snimku, zapisu EEG-a, poligrafu i biosenzornim kanalima.

Toni, da li me čuješ?“

,,Aha.“

„Kako se osećaš?“

„Dobro. Čudno.“

„Toni, kad si rođen?“

»A?“’

„Kad si rođen?“

„Sedamnaestog oktobra.“

„Koje godine, Toni?“

,,Hm… hiljadu devetsto četrdeset četvrte.“

„I koliko sada imaš godina?“

„Trideset šest.“

„Gde si odrastao, Toni?“

,,U Čikagu.”

„Kad si prvi put postao svestan svoje moći, Toni?“

„Koje moći?“

„Sposobnosti da kontrolišeš postupke drugih ljudi.“

„O.“

„Kada, Toni?“

„Ovaj… Kad mi je tetka rekla da idem na spavanje. Nisam hteo na spavanje. Naterao sam je da kaže da mogu da ostanem.” „Koliko si imao godina?“

„Ne znam.“

„Šta misliš, koliko ti je bilo godina?“

,,Šest.“ .

„Gde su ti bili roditelji?”

„Tata mi je umro. Ubio se kad sam imao četiri.”

„Gde ti je bila majka?“

„Nije me želela. Bila je ljuta na mene:. Dala me je tetki.“

„Zašto te nije želela?“

„Rekla je da sam ja kriv.“

,,Za šta?“

„Što je tata umro.“

„Zašto je tako mislila?”

„Zato što me je tata udario… povredio me je… povredio me je baš pre nego što je skočio.”

„Skočio? Kroz prozor?“

„ Aha. Ziveli smo visoko, na trečem spratu. Tata je pao na ogradu sa šiljcima.“

,,Je li te tata često tukao, Toni?“

,,Aha.“

„Sećaš se toga?“

„Sada se sećam.“

„Sećaš li se zašto te je udario one noči kad se ubio?“

„Aha.“

„Pričaj mi o tome, Toni.“

„Uplašio sam se. Spavao sam u prednjoj sobi gde je bio veliki ormar, i ormar je bio mračan. Probudio sam se i uplašio sam se. Otišao sam kod mame u sobu, kao i uvek, ali tata je bio tamo. Obično ga nije bilo jer je prodavao stvari i stalno bio na putu. Ali sada je bio tamo i činio je mami zlo.“

„Kako joj je činio zlo?“

„Ležao je na njoj i bio je go i nju je bolelo.“

,,A šta si ti uradio, Toni?“ „Plakao sam i vikao mu da prestane.”

„Jesi li uradio još nešto?“

„A-a.“

„Šta je bilo posle, Toni?“

„Tata… prestao je. Izgledao je čudno. Odveo me je u dnevnu sobu i udario me kaišem. Jako me je udario. Mama mu je rekla da prestane, ali on me je i dalje tukao. Jako je bolelo.“

„I jesi li mu naredio da prestane?”

,,Nisam!“

„Šta je bilo posle, Toni?“

„Tata je odjednom prestao da me tuče. Podigao je glavu i hodao nekako čudno. Gledao je mamu. Ona više nije plakala. Obukla je njegov flanelski kućni mantil. Nosila ga je kad on nije tu jer je topliji od njenog.

Onda je tata otišao do prozora i skočio.” „Prozor je bio zatvoren?”

„Aha. Napolju je bilo baš hladno. Ograda je bila nova. Gazda ju je postavio baš pre Dana zahvalnosti.“

„I kad si otišao da živiš s tetkom, Toni?“

„Posle dve nedelje.”

„I zašto misliš da je majka bila ljuta na tebe?“

„Rekla mi je.“

,,Da je ljuta?“

„Da sam povredio tatu.“

„Tako što si mu naredio da skoči?“

„Aha.“

„Jesi li mu naredio da skoči, Toni?“

,,Nisam!“

„Jesi li siguran?“

,,Jesam!“

„Kako je onda tvoja majka znala da možeš da naređuješ ljudima?”

,,Ne znam!“

„Znaš, Toni, znaš. Razmisli. Jesi li siguran da je ono kad si naredio tetki da te pusti da ostaneš do kasno prvi put da si kontrolisao nekoga?”

„Siguran si, Toni?“

,,Da!“

„Zašto je onda tvoja majka mislila da možeš to da izvedeš, Toni?“

„Zato što je ona mogla!“

„Tvoja majka je mogla da kontroliše ljude?“

„Mogla je. Stalno je to radila. Naređivala mi je da sedim na noši kad sam bio skroz mali. Naređivala mi je da ne plačem kad mi se plakalo.

Terala je tatu da radi šta ona hoće kad je bio tu, zato je stalno putovao.

Ona je to učinila!”

„Naterala ga je te noći da skoči?“

,,Ne. Naterala je mene da ga nateram da skoči.“

„Treće saslušanje Entonija Haroda. Dvadeset i sedam, petak, Toni, dvadeset četvrti april. Ko je ubio Arona Eškola i njegovu porodicu?”

,,Koga?“ ‘

,,Izraelca.“

,,Izraelca?“

„Gospodin Kolben ti je sigurno rekao za to.“

„Kolben? A, ne. Kepler mi je ispričao. Tako je. Dečko iz ambasade.”

,,Da, dečko iz ambasade. Ko ga je ubio?“

„Hejns je s ekipom otišao da razgovara s njim.“

„Ričard Hejns?“

,,Aha.“

„Agent FBI-ja Hejns?“

,,Jeste.“

,,Je li Hejns lično ubio porodicu Eškol?“

„Pretpostavljam. Kepler je rekao da je Hejns predvodio ekipu.“ ,,Ko je odobrio tu operaciju?“

„Ovaj… Kolben… Barent.”

„Ko od njih, Toni?“

„Nije važno. Kolben je samo Barentova marioneta. Mogu li da zažmurim? Mnogo sam umoran.”

„Možeš, Toni, zatvori oči. Spavaj dok ponovo ne dođem da razgovaramo.“

„Četvrto saslušanje Entonija Haroda. Petak, dvadeset četvrti april hiljadu devetsto osamdeset prve. Dvadeset dva i šesnaest.

Natrijumpentotal ubrizgan subjektu u venu. Amobarbitalnatrijum ponovo dat u dvadeset dva i četiri. Podaci se beleže na videosnimku, zapisu EEG-a, poligrafu i biosenzornim kanalima.

Toni?“

,,Da.“

„Znaš li gde je Oberst?”

,,Ko?“

„Vilijem Borden?“

,,A, Vili.“

„Gde je on?“

,,Ne znam.“

„Imaš li predstavu gde bi mogao da bude?“

,,Nemam.“

„Možeš li nekako da saznaš gde je on?“

,,A-a. Možda. Ne znam.“

„Zašto ne znaš? Da li neko drugi zna gde je on?“

„Kepler. Možda.“

„Džozef Kepler?”

,,Aha.“

„Kepler zna gde je Vili Borden?”

„Kepler kaže da je dobio pisma od Vilija.“

„Kad je dobio ta pisma?“

,,Ne znam. Nedavno.”

,,Da li veruješ Kepleru?“

,,Aha.“

„Odakle su stigla ta pisma?“

,,Iz Francuske. Iz Njujorka. Kepler mi nije rekao sve.“ ,,Je li Vili pćdstakao prepisku?”

,,Ne razumem.”

,,Ko je prvi pisao - Vili ili Kepler?“

,,Kepler.“

„Kako je stupio u dodir s Vilijem?“

„Poslao je pismo ljudima koji čuvaju Vilijevu kuću u Nemačkoj.“

,,U Valdhajm?”

,,Aha.“

„Kepler je poslao pismo za Vilija Čuvarima u Valdhajm i Vili mu je odgovorio?”

,,Jeste.“

„Zašto mu je Kepler pisab i šta mu je Vili odgovorio?“

„Kepler igra na obe strane. Želi da se dodvori Viliju za slučaj da Vili pristupi Ostrvskom klubu.“

„Ostrvskom klubu.“

„Tako je. Onome što je od njega ostalo. Trask je mrtav. Kolben je mrtav. Mislim da Kepler smatra da če Barent morati da pregovara ako Vili nastavi s pritiseima.“

„Pričaj mi Ostrvskom klubu, Toni…“

Već je bilo prošlo dva po ponoći kad se Sol pridružio Natali u kuhinji. Psihijatar je bio bled i izgledao je veoma umorno. Natali mu je nasula svežu kafu, pa su seli i zagledali se u veliki putni atlas. „Ovo je najbolje što sam uspela da nađem“, reče Natali. ,,U prodavnici za kamiondžije na: autoputu.“

„Treba nam pravi atlas, ili nekakvi satelitski podaci. Možda Džek Koen može da nam pomogne.” Sol pređe prstom duž obale Južne Kafoline. „Ovde ga nema.“

,,Nema“, reče Natali,„ali ako se nalazi četrdeset kilometara od obale kako Harod kaže, onda ne bi ni bilo na ovoj karti. Mislim da je ovde negde, istočno od ostrva Kedar i Marfi… Nije dalje na jugu od Kejp Romejna.”

Sol skinu naočari i protrlja koren nosa. ,,To nije neki zaliv što izviri za vreme oseke, niti nekakav peščani sprud“, reče. „Prema Harodovim rečima, ostrvo Dolman je dugo preko deset kilometara i na najširem delu široko oko pet. Ti si skoro ceo život provela u Čarlstonu, jesi li čula za ovo ostrvo?”

,,Nisam“, odgovori Natali. „Jesi li siguran da on spava?“

„O, da“, reče Sol. ,,Ne bih mogao da ga probudim u sledećih šest sati čak ni kad bih hteo.“ Sol uze kartu koju je nacrtao po Harodovim uputstvima i uporedi je s kartom iz Kolbenovog dosijea o Barentu. „Jesi li dovoljno budna da pogledaš ovo?“

„Isprobaj me“, odvrati Natali.

,,U redu. Barent i njegova grupa… preživeli članovi… okupiće se sedmog juna na ostrvu Dolman radi jednonedeljnog letnjeg logorovanja.

To je javni deo. Ljudi za koje je Harod rekao da će doći odgovaraju nivou o kom nam je pričao Džek Koen. Samo muškarci. Ženama nije dozvoljen pristup. Čak ni Margaret Tačer ne bi mogla da dođe kad bi želela. Sve pomoćno osoblje je muško. Prema Džekovim rečima, obezbeđenje će biti brojno. Javna zabava završava se u subotu, trinaestog juna. U nedelju, četrnaestog, kako kaže Harod, dolazi Oberst da se priključi četvorici članova Ostrvskog kluba - računajući i Haroda - na petodnevnim sportskim aktivnostima.” 6al kan dovv nload orq „Sportskim!“, šapnu Natali. „Teško bih to nazvala sportom.”

„Krvavi sport“, ispravi se Sol. ,,To ima smisla. Ovi ljudi raspolažu istim moćima kao Oberst, Melani Fuler i Drejtonova. Zavisni su od ukusa nasilja, ali su javne ličnosti. Mnogo im je opasnije da budu makar usputno povezani s posrednim uličnim nasiljem kakvo su naših troje staraca započeli u Beču.“

„Znači, čuvaju se za jednu užasnu sedmicu godišnje“, reče Natali.

,,Da. Osim toga, to koriste kao bezbolan način… bezbolan za njih…

da svake godine utvrde hijerarhijski redosled. Ostrvo je neverovatno izolovano. Tehnički čak ne potpada pod vlast Sjedinjenih Država. Kad je Barent tamo, on i njegovi gosti borave ovde… na južnom vrhu. Vila je tu, kao i takozvani objekti za letnje logorovanje. Ostalih pet kilometara staza kroz džunglu i močvara obraslih grmljem ispresecano je bezbednosnim zonama, ogradama i minskim poljima. Tu oni lgraju svoju verziju stare Oberstoye igre.“

„Nije ni čudo što se toliko trudi da dobije poziv“, reče Natali.

„Koliko nevinih ljudi se žrtvuje tokom te sedmice bezumlja?”

„Harod kaže da svaki član Kluba dobija pet piona” reče Sol. „Znači, po jednog za svaki od pet dana.“

„Gde nalaze te ljude, za ime sveta?“

„Kako Harod kaže, obezbeđivao ih je Čarls Kolben”, reče Sol.

„Zamisao je da izvlače svoje… kako da ih nazovem: svoje figure. Izvlače ih nasumično svakog jutra za taj dan. Za to veče, zapravo. Harod kaže da igra počinje pred sam sumrak. Zamisao je da isprobaju svoje moći uz nekakav element sreće. Ne žele da izgube… figure… koje su dugo uvežbavali.”

„Kako će ove godine nabaviti žrtve?“, upita Natali. Prišla je plakaru, izvadila bocu džeka denijelsa i sipala obilnu dozu sebi ukafu.

Sol joj se osmehnu. „Upravo tako. Kao mlađi partner, vampirski šegrt ili šta god da je, naš gospodin Harod je dobio zadatak da obezbedi petnaest piona. Treba da budu u dobrom telesnom stanju, ali takvi da niko ne opazi njihov nestanak.”

,,To je besmisleno“, reče Natali. „Gotovo svačiji nestanak se primeti.“

„Nije baš tako“ uzdahnu Sol. „Svake godine od kuće pobegnu desetine hiljada šiparaca. Većina se nikad ne vrati. U svakom velikom gradu postoji psihijatrijsko odeljenje prepuno Ijudi bez ikakvih podataka, ljudi koje porodice ne traže. Policija je pretrpana izveštajima o nestalim muževima i odbeglim ženama.“

„Znači, oni uhvate petnaestak ljudi, odvezu ih na to prokleto ostrvo i nateraju ih da ubijaju jedni druge?“ Glas joj je zadebljao od umora.

“Da.“

„Veruješ li Harodu?“

„Možda nam prenosi lažna obaveštenja, ali pod ovim lekovima nije u stanju da sam smišlja laži.“

„Ostavićeš ga u životu, zar ne, Sole?“

„Hoću. Najbolje izglede da pronađemo Obersta imamo ako ova grupa nastavi s ludilom na ostrvu. Ako uklonimo Haroda… čak i ako ga još dugo budemo držali zatočenog… verovatno ćemo sve pokvariti.”

„Misliš da se sve neće pokvariti ako ovaj… ako ovaj krmak otrči Barentu i ostalima i kaže im sve o nama?“

„Mislim da on to najverovatnije neće učiniti.”

„Gospode, Sole, kako možeš da budeš siguran?”

„Nisam siguran, ali sam ubeđen da je Harod veoma zbunjen. Jednog trenutka veruje da smo ti i ja Oberstovi ljudi, drugog misli da su nas poslali Kepler ili Barent. Prosto ne može da poveruje da smo nezavisni glumci u ovoj melodrami…"

„Melodrama je prava reč“, saglasi se Natali. „Tata me je puštao da ostanem budna i gledam takva sranja petkom uveče. Najopasnija igra.

Ovo je sranje, Sole.“

Sol Laski udari dlanom po stolu tako snažno da je prasak odjeknuo po kuhinji poput hica iz puške. Njena šolja poskoči i kafa se prosu po drvenom stolu. „Nemoj ti meni da govoriš šta je sranje!“, povikao je Sol.

Povisio je glas prvi put za pet meseci koliko je Natali provela s njim.

„Nemoj ti meni da pričaš da je ovo sve loša melodrama! Reci to svom zaklanom ocu i zaklanom Robu Džentriju! Reci to mom nećaku Aronu, njegovoj ženi i deci! Reci to svima… hiljadama onih koje je Oberst oterao u peći! Reci mom ocu, mom bratu Jozefu…“

Sol je ustao tako naglo da mu se stolica preturila. Naslonio se na sto i Natali mu opazi mišiće ispod preplanule kože podlaktica, jezivi ožiljak na levoj ruci, izbledelu tetovažu. Progovorio je tišim glasom, ali ne i mirnijim. „Natali, čitav ovaj vek je bedna melodrama koju su napisali trećerazredni mozgovi na račun života i duša drugih ljudi. Mi to ne možemo zaustaviti. Čak i ako stavimo tačku na ove… na ove poremećaje, to će samo prebaciti reflektore na nekog drugog glumca strvinara u ovoj ubilačkoj farsi. Sve to se svakodnevno dešava bez i trunke ove besmislene psihičke sposobnosti… Ljudi sprovode nasilje po pravu mesta i položaja, metkom ili glasačkom kuglicom ili vrhom noža… ali, za ime Božje, ovi kurvini sinovi ubijaju naše porodice, naše prijatelje, i mi ćemo ih zaustaviti.“ Zaćutao je, pogrbio se i spustio glavu. Znoj je kapao po stolu.

Natali ga dodirnu po ruci. „Sole“, reče tiho, „znam, izvini. Umorni smo. Treba nam san.“

On klimnu glavom, potapša je po ruci i protrlja obraze. „Idi ti malo da odspavaš. Ja ću se pružiti na madrac u sobi za posmatranje.

Programirao sam senzore da uključe alarm kad se Harod probudi. Uz malo sreće, imaćemo sedam sati sna.“

Natali ugasi svetlo i pođe s njim do dna stepeništa. Krenula je gore, stala i rekla: „Ovo znači da nastavljamo sa sledećom fazom, zar ne?

Čarlston?”

Sol umorno klimnu glavom. „Tako je. Ne vidim drugi način.

Izvini.“

,,U redu je“, reče Natali, iako se naježila pomislivši na ono što ih čeka. „Znala sam da ćemo doći do toga.“

Sol je pogleda. ,,Ne moramo.“

„Da“, reče Natali. Krenula je polako uz stepenište šapućući upola za sebe. „Da, moramo.“

ČETRDESET ŠEST

Los Anđeles

Petak, 24. april 1981.

Specijalni agent Ričard Hejns pozvao je s bezbednog telefona FBI-ja Barentov komunikacioni centar u Palm Springsu. Nije imao predstavu o tome odakle mu se milijarder javio.

„Ričarde, o čemu imaš da izvestiš?”

„Nema mnogo toga, gospodine“, reče Hejns.„Biro drži na oku izraelski konzulat - to je uobičajeni postupak - ali nemaju saznanj’a da je Koen bio u konzulatu ili u izvoznoj firmi koja je paravan za operativce Mosada u Los Anđelesu. Imamo čoveka među njima, i on se kune da Koen nije dolazio poslom.“

,,To je sve što imaš?“

,,Ne baš. Proverili smo motel u Long Biču i potvrdili da je Koen u njemu boravio. Dnevni recepcioner kaže da se Koen dovezao unajmljenim automobilom onog jutra kad se prijavio - to je bio četvrtak, šesnaesti - ali da je u ponedeljak, kad se odjavio, otišao kombijem -

recepcioner je prilično siguran da je to bio ford ekonolin. Jedna sobarica se seća da je u subotu i nedelju u njegovoj sobi videla nekoliko kutija velikih kao sanduci. Kaže da je na jednoj kutiji pisalo ’hitači’.“

,,Elektronika?“, upita Barent. „Oprema za prismotru?” ,,Moguće“, reče Hejns,„ali Mosad obično ne kupuje opremu u prodavnicama.“

„Šta ako je Koen radio sam… ili za nekog drugog?“

,,Za sada radimo pod tom pretpostavkom“, odgovori Hejns.

„Jeste li uspeli da utvrdite da li je Vili Borden bio negde u blizini?”

,,Nismo,gospodine. Ponovo motrimo na njegovu kuću… još nije prodata… ali od Bordena, Rejnoldsa i Luhara nema ni traga.“ „Šta je s Harodom?”

,,Pa, nismo uspeli da stupimo u kontakt s njim.“

„Šta to znači, Ričarde?”

,,Pa, gospodine, nismo pratili Haroda već nekoliko sedmica, a kad smo ga juče i danas zvali, njegova sekretarica nam je rekla da nije tu i da ne zna gde je. Postavili smo ljude, ali do sada nije izašao iz kuće i nije se pojavio na snimanju u Paramauntu.“ „Pomalo sam razočaran, Ričarde.“

Hejnsa je obuzimala drhtavica. Naslonio se laktovima na sto i snažno stegnuo slušalicu obema rukama.„Izvinjavam se.gospodine. Bilo je teško istovremeno voditi istragu u Vajomingu i nadzirati posebnu ekipu ovde u Kaliforniji.“

„Šta smo još saznali iz istrage u Vajomingu?”

„Ovaj… ništa konkretno, gospodine. Sigurni smo da je Volters, vazduhoplovni oficir koji je…“

„Da, da.“

„Pa, Volters je u utorak uveče bio u baru Čejen. Šanker je prilično siguran da se seća grupe muškaraca, i među njima jednog koji odgovara Vilijevom opisu.“

„Prilično je siguran?”

„Bila je velika gužva, gospodine Barente. Pretpostavljamo da to jeste bio Vili. Proverili smo sve hotele i motele čak do Denvera, ali niko se ne seća da je video njega ili njegove pratioce.“

„Ovo postaje nabrajanje uzaludnih poteza, Ričarde. Imate li bilo kakav trag u otkrivanju mesta gde se Vili nalazi?“

,,Pa, gospodine, kompjuteri svih vazduhoplovnih, železničkih i autobuskih prevoznka će nas obavestiti ako bilo ko iz Vilijevog društva upotrebi kreditnu karticu ili rezerviše kartu na svoje pravo ime. Tu prismotru smo proširili na psihijatra Jevrejina koji je verovatno stradao u Filadelfiji, i na Prestonovu. Pokrili smo i Carinsku službu; to je na prioritetnoj nedeljnoj listi Biroa.

Zvali smo i sve naše oblasne kancelarije i mesne službe s kojima sarađuju…“

„Znam ja sve to, Ričarde“, reče Barent tiho. „Pitao sam ima li novih tragova.”

„Nema otkako smo prošlog utorka upali u kompjuter Džeka Koena.“

„Još veruješ da je Vili Upotrebio Koena?“

„Ne znam zašto bi iko drugi istraživao veze između prečasnog Satera, gospodina Keplera i vas lično, gospodine.”

„Možda smo požurili… ovaj… dočekavši onako gospodina Koena na povratku.“

Hejns ne reče ništa. Vidljivo drhtanje je prestalo, ali čelo i gornja usna sijali su mu se od masnog znoja.

„Šta je s računom s benzinske pumpe, Ričarde?“

„Ah… da, gospodine. I to smo proverili. Vlasnik kaže da je promet veliki i da ne pamti svakoga ko svrati. Otisak kreditne kartice potvrdio je da je to bio Koen. Momak koji je naplatio ima slobodnu sedmicu i kampuje negde u planinama Santa Ana. To je ionako prilično labav trag…“

„Čini mi se, Ričarde, da je vreme da počneš s praćenjem labavih tragova. Hoću da pronađeš Vilija Bordena i hoću da razjasniš ulogu Džeka Koena. Je li to jasno?“

„Jasno, gospodine.”

,,Ne bih voleo da se toliko razočaram da moram da te pozovem ovamo na disciplinski postupak, Ričarde.”

Hejns obrisa znoj s lica rukavom platnenog sportskog sakoa marke Džozef Banks. „Razumem, gospodine.”

„Zar nisi spomenuo da smatraš kako je moguće da Izraelci imaju sigurnu kuću… ili više njih… u blizini Los Anđelesa? Neku koji Biro još nije otkrio?”

„Ovaj… rekao sam da je moguće, gospodine Barente, ali da nije naročito verovatno.”

„Ali jeste moguće?”

„Jeste, gospodine. Vidite, pre nekoliko godina jedan pripadnik A1

Fataha srednjeg ranga, računovođa ’Crnog septembra’, pristao je da prebegne u Sjedinjene Države. Mislio je da pregovara s agentima CIA, ali to su u stvari bili Koenovi Ijudi. Doveli su ga u zemlju, omogućili mu da vidi da je u Los Anđelesu, a onda ga sakrili negde gde ni Biro ni CIA nisu mogli da ga nađu…“ „Ričarde, to je nebitno. Imaš li razloga da veruješ da negde u okolini Los Anđelesa postoji još neka sigurna kuća?“

,,Da, gospodine.”

,,I da je možda negde u blizini benzinske stanice u San Huan Kapistranu?”

„Tako je, gospodine, ali može biti bilo gde.“

,,U redu, Ričarde. Evo šta ćeš učiniti. Prvo, odmah ćeš otići u kuću gospodina Haroda i sprovesti temeljno saslušanje… temeljno, Ričarde, naglašavam… gospođice Čen. Ako Harod bude tamo, saslušaćeš i njega.

Ako nije tamo, nađi ga. Drugo, upotrebićeš sve mogućnosti ispostave Biroa u Los Anđelesu i svih lokalnih izvora da nađeš tog kampera s benzinske pumpe i sve ostale svedoke koje valja ispitati. Hoću tačno da znam koje vozilo je gospodin Koen vozio, ko je bio s njim i u kom pravcu su otišli s te pumpe. Treće, počni s prismotrom prodavnica elektronske opreme u Long Biču i okolini. Saznaj jesu li Koen ili Vili negde nešto kupili. Četvrto, saslušaj sobarice i službenike motela u Long Biču i izvuci iz njih i najsitnije dodatne informacije. Upotrebi bilo koji postupak ubeđivanja koji budeš ocenio neophodnim.

Najzad, ponudiću ti nešto pomoći. Poslaću ti po podne desetak Džozefovih vodoinstalatera da ti pomognu u tvojoj… ovaj… poverljivoj istrazi. Dalje, saznaćemo gde je ta sigurna kuća. Imaću podatke za tebe za dvadeset četiri sata.“

Hejns protrlja čelo.„Ali kako…“ Ućutao je.

Kikot K. Arnolda Barenta pucketao je od statiČkog elektriciteta kroz skremblovanu liniju. „Ričarde, ne misliš valjda zaista da ste ti i Čarls moji jedini izvori informacija? Ako ništa ne uspe, telefoniraću izvesnim…

ovaj… kontaktima koje imam među izraelskim vlastima. Zbog vremenske razlike, možda neću za tebe dobiti adresu pre sutra ujutru. Ne čekaj do tada. Počni da pretražuješ oblast oko San Huan Kapistrana već po podne.

Proveriokumenta o kupoprodaji zemlje, kuće u kojima veći deo godine ne boravi niko… vozikaj se naokolo i traži tamni kombi ford ekonolin ako ti ništa bolje ne padne na pamet. Ne zaboravi, tražiš privatnu kuću u bezbednom kraju, verovatno izdvojenu od gušće naseljenih krajeva.”

„Razumem, gospodine“, reće Hejns.

„Pozvaću te ponovo što pre budem mogao“ reče K. Arnold Barent.

„Još nešto, Ričarde.“

„Da, gospodine?1’

„Nemoj ponovo da me razočaraš.“

„Neću, gospodine“ reče Ričard Hejns.

ČETRDESET SEDAM

Los Anđeles

Subota, 25. april 1981.

Haroda su drogiranog i vezanih očiju ostavili u blizini Diznilenda.

Kad je sasvim došao k svesti, sedeo je za volanom svog ferarija, potpuno obučen, slobodnih rukut očiju pokrivenih samo jednostavnom crnom maskom za spavanje. Auto je bio parkiran iza diskontne prodavnice tepiha, između kontejnera za smeče i zida od cigle.

Harod je ižašao iz kola, naslonio se na haubu i sačekao da se mučnina i vrtoglavica povuku. Tek posle pola sata osećao se dovoljno dobro da vozi.

Izbegavajući autoputeve, vozeći ka zapadu kroz nedeljni saobraćaj, a onda ka severu Bulevarom Long Bič, Harod je pokušao da shvati šta mu se dogodilo. Proteklih četrdeset sati uglavnom su mu bili nejasni i nalik na san - dugi razgovori od kojih je pamtio samo deliće - ali modrice na koži i lako bridenje od poslednje strelice sa sredstvom za uniirenje nisu ostavljali mesta sumnji u to da je bio drogiran, otet i spušten u pakao.

To je sigurno bio Vili. Poslednji razgovor - jedini kog se sećao u celini - učvrstio ga je u tom uverenju.

Muškarac s kapom je ušao i seo na krevet. Harod je želeo da mu vidi oči, ali ogledala na tamnim staklima naočara odražavala su samo njegovo sopstveno bledo neobrijano lice.

,,Toni“, rekao je muškarac tiho, s onim nervirajuće poznatim naglaskom,„pustićemo te.“

U tom trenutku Harod je bio siguran da će umreti.

„Imam nešto da te pitam pre nego što odeš, Toni“, rekao je muškarac. Na glavi su mu samo usta izgledala ljudski. „Kako to da baš ti treba da obezbediš većinu ljudskih piona za ovogodišnje petodnevno takmičenje Kluba na ostrvu?”

Harod pokuša da oliže usne, ali nije imao pljuvačke.„Ne znam ništa o tome.“

Crna kapa se zanjiha naprednazad; na staklima blesnuše belo i belo. „O, Toni, prekasno je za to. Znamo da ti treba da obezbediš tela, ali kako ćeš to izvesti? Kad ne voliš da upotrebljavaš muškarce? Je li Klub zaista voljan da ove godine obavi igru samo sa ženama?”

Harod odmahnu glavom.

„Moram to da shvatim pre nego što se rastanemo, Toni.“

,,Vili?“, zakrklja Harod.„Za ime sveta, Vili, ne moraš ovo da mi radiš. RAZGOVARAJ sa mnom!“

Ogledala se okrenuše na Harodovo lice. „Vili? Mislim da ne znamo nikoga po imenu Vili, je li tako? Dakle,kako ćeš obezbediti pione oba pola kada obojica znamo da za to nisi sposoban?”

Harod je povukao lisice, izvio je leđa da nogom otkine s ramena glavu s kapom. Muškarac je bez žurbe ustao i pomerio se do uzglavlja kreveta, van domašaja Harodovih stopala i šaka. Nežno je uhvatio Haroda za kosu i podigao mu glavu s jastuka. „Toni, dobićemo odgovor od tebe.

To je jasno. Možda smo ga već i dobili. Sada nam treba da u svesnom stanju potvrdiš ono što si nam već rekao. Ako budemo morali ponovo da te uspavamo, to će neumitno dovesti do odlaganja tvog oslobođenja.“

Odlaganje oslobođenja Harodu je zvučalo kao ublažena verzija izjave„odložiće tvoje ubistvo“,i to mu je odgovaralo. Ako ćutanje -čak i ćutanje u bolovima i na mukama - može da odloži neizbežni metak u glavu, Harod je bio voljan da ćuti kao posrana sfinga.

Ali, nije verovao u to. Prema krpicama sećanja znao je da je govorio koliko je god mogao; ispričao je sve što zna pod uticajem hemije koju su mu davali. Ako ovojesteVili,kao što verovatno jeste, onda će saznati. Možda je čak u njegovom, Harodovom interesu da Vili sazna. Harod se još nadao da Vili namerava i dalje da ga koristi. Setio se pionovog lica na šahovskoj tabli u Valdhajmu. Ako ovo dvoje rade za Barenta, Keplera ili Satera, ili za svu trojicu zajedno, onda žele potvrdu onoga što već znaju ili što mogu lako da saznaju. U svakom slučaju, Harodu je sada bio neophodan dijalog.

„Plaćam Hejnsu da nađe tela za mene“, reče.„Odbeglu omladinu, bivše robijaše, nekadašnje doušnike s novim identitetom. On će sve da sredi. Oni će raditi za platu, misleći da ulaze u nekakvu državnu prevaru.

Kad shvate da će im jedina plata biti plitka raka, biće već na ostrvu, u oboru.“

Čovek s kapom se zakikota. „Plaćaš agenta Hejnsa. Šta njegov pravi gospodar misli o tome?“

Harod pokuša da slegne ramenima, shvati da to ne može vezan, pa zatrese glavom.„Baš me briga, a mislim da i Barenta baš briga. Kepler je smislio da mi uvali taj posrani zadatak. To je u osnovi test inteligencije, a ne proba moje Sposobnosti…”

Ogledala se pomeriše goredole. „Pričaj mi o ostrvu, Toni. O terenu.

O oborima. O logoru i okolini. O obezbeđenju. O svemu. Posle toga zamolićemo te za uslugu.“

U tom trenutku Harod je bio siguran da ima posla s Vilijem.

Govorio je čitav sat. I ostao je živ.

Kad je stigao na Beverli Hils, Harod je odlučio da sve ispriča Barentu i Kepleru. Ne može doveka da ostane neodlučan - ako je otmicu organizovao Vili, onda starac možda i očekuje od njega da ode kod Barenta. Znajući Vilija, to je verovatno deo plana. Ali ako su otmicu smislili Barent i Kepler kao probu odanosti, posledice mogu biti strašne ukoliko im ne prijavi šta se dogodilo.

Kad je Harod ispričao sve što je znao o ostrvu Dolman i sportskim aktivnostima Kluba, čovek s kapom je rekao: „Dobro, Toni. Cenimo tvoju pomoć. Zamolićemo te za jednu uslugu kao uslov za tvoje oslobođenje.”

,,Šta?“

„Kažeš da ćeš preuzeti… dobrovoljce… od Ričarda Hejnsa u subotu, trinaestog juna. Javićemo ti se u petak dvanaestog. Želimo da jednog ili više Hejnsovih dobrovoljaca zameniš našim Ijudima.”

Naravno, mislio je Harod. Vili pokušava da obeleži špil. Onda ga činjenica pogodi svom snagom. Vili zaista dolazi na ostrvol „Jesmo li se dogovorili?“, upitao je čovek s ogledalima na staklima naočara.

„Aha, u redu.“ Harod i dalje nije verovao da će ga pustiti. Pristaće na sve, a onda će uraditi šta god ga bude volja.

,,I nikome nećeš reći o zameni?“

,,Neću.“

„Shvataš da ti od ovoga zavisi život? I sada i ubuduće. Izdajstvo ne zastareva, Toni.“

„Aha, shvatam.“ Harod se pitao koliko ga glupim Vili smatra. I koliko je Vili oglupavio. Dobrovoljci će, kako ih je ovaj tip zvao, biti obeleženi brojevima i čekaće nagi o oborima dok se izvlačenjem ne odredi koji će se boriti i kada. Harod nije video kako Vili to može da namesti, a ako se nada da će na taj način provući oružje kroz Barentovo obezbeđenje, onda je zbilja postao senilni matori prdonja za kakvog ga je Harod ranije pogrešno smatrao.„Aha“, ponovio je Harod. „Razumem.

Pristajem.”

„Sehrguf,20 rekao je muškarac sa fantomkom.

Onda su ga pustili.

Harod je odlučio da pozove Barenta čim se okupa, popije piće i o čitavoj zbrci porazgovara s Marijom Čen. Pitao se da li joj je nedostajao, je li brinula za njega. Iscerio se zamišljajući je kako zove policiju i prijavljuje njegov nestanak. Koliko puta je proteklih godina nestajao na nekoliko dana - čak i sedmica - ne rekavši joj kuda ide? Osmeh mu je izbledeo kad je shvatio koliko ga je takav način života učinio otvorenim upravo za ono što mu se dogodilo.

Zaustavio je ferari pod prezrivim pogledom vemog satira i krenuo u kuću. Možda će nazvati Barenta posle kupanja, pića, masaže i…

Ulazna vrata bila su otvorena…

Harod se ukopao u mestu na nekoliko beskrajnih sekundi, a onda je jurnuo kroz vrata, osećajući kako ga obuzima vrtoglavica od droga dok je udarao u zidove i nameštaj, dozivao Mariju Čen; nije ni primetio isprevrtani nameštaj dok nije pokušao da preskoči oborenu stolicu i teško pao na tepih. Skočio je na noge i nastavio da urla i traži.

Našao ju je u njenoj kancelariji, sklupčanu na podu iza pisaćeg stola. Crna kosa joj je na temenu bila ulepljena krvlju, a lice otečeno do neprepoznatljivosti. Razaznavale su se Ijubičaste zavrnute usne i najmanje jedan slomljen prednji zub.

Harod preskoči sto, kleknu na jedno koleno i nasloni Marijinu glavu na drugo. Jeknula je kad ju je pomerio. ,,Toni.“

Toni Harod se začudio što mu, u čistom belom usijanju najdubljeg besa koji je ikada osetio, na pamet nije pala ni jedna jedina psovka. Kad je uspeo da progovori, glas mu je bio jedva jači od mrmljanja. ,,Ko ti je ovo uradio? Kada?“

Marija Čen zausti da progovori, ali je ranjena usta nateraše da odustane i suspregne suze. Harod se nagnu nad nju da je bolje čuje kad je ponovo progovorila. „Sinoć. Trojica. Tražili su tebe. Nisu rekli ko ih šalje.

Ali videla sam Ričarda Hejnsa… u kolima… pre nego što su pozvonili.”

Harod je ućutka rukom i beskrajno pažljivo je podiže u naručje.

Poneo ju je u svoju sobu, shvatajući u sve većem čudu da je samo dobila dobre batine i da će preživeti i oporaviti se; potpuno se zapanjio osetivši da mu se niz obraze slivaju suze.

Ako su ga Barentovi sinoć tražili, onda nema sumnje u to da ga je oteo Vili.

Poželeo je da može da digne slušalicu i istog trenutka pozove Vilija. Poželeo je da može da mu kaže kako više nema potrebe za pažljivom igrom, za besmislenom predostrožnošću.

Šta god Vili želi da uradi Barentu, Harod će mu od sveg srca pomoći.

ČETRDESET OSAM

Okolina San Huan Kapistrana

Subota, 25. april 1981.

Sol i Natali dovezli su se natrag u sigurnu kuću u subotu rano po podne. Natali je jasno pokazivala olakšanje, ali Solova osećanja bila su podeljena.„Mogućnosti za istraživanje su ogromne“, rekao je. „Kad bih mogao da proučavam Haroda sedam dana, sakupio bih beskrajno mnogo podataka.”

,,Da“, reče Natali, ,,a sva je prilika da bi on za to vreme pronašao način da nas savlada.“

„Mislim da ne bi“, reče Sol. „Sama primena barbiturata kao da je onemogućila njegovu sposobnost da stvara ritmove neophodne za kontakt i kontrolu na drugim nervnim sistemima."

„Ali kad bismo ga držali čitavu sedmicu, neko bi ga tražio“, reče Natali. „Koliko god da bi saznao, ne bi mogao da pređeš na sledeću fazu plana.“

,,Da, to je tačno“, saglasi se Sol, ali s žaljenjem u glasu.

„Da li zaista veruješ da će Harod održati svoj deo pogodbe i prokrijumčariti nekoga na ostrvo?“, upita ga Natali.

„Postoje izgledi da hoće“, odgovori Sol. „Sada se čini da gospodin Harod pokušava da ograniči štetu. Ponešto ga podstiče da nastavi prema planu. Ako ne bude sarađivao, neće nam biti ništa teže nego što je sada.“

,,A šta ako bude sarađivao do trenutka kada ubaci nekog od nas na ostrvo, a onda nas preda Barentu kao vrhunski ulov? Ja bih to učinila da sam na njegovom mestu.“

Sol se strese. ,,U tom slučaju biće nam daleko teže nego što nam je sada. Ali treba da se pobrinemo još o mnogo čemu pre nego što se suočimo s tom mogućnošću.”

Kuća ih je sačekala onakva kakvu su je ostavili. Natali je gledala Sola kako pregleda delove videosnimka. Od same slike Tonija Haroda na traci uhvatila ju je laka mučnina. „Šta ćemo sada?“, upitala je.

Sol se osvrnu. ,,Pa, imamo posla. Treba da transkribujemo i vrednujemo saslušanja. Da pregledamo i obeležimo EEG snimke i trake sa senzora. Da počnemo s kompjuterskom analizom i objedinjavanjem podataka. Onda možemo da počnemo s biofidbekom na osnovu informacija do kojih smo došli. Ti treba da uvežbavaš tehnike hipnoze koje smo započeli i da proučavaš dosijea o Beču i Nini Drejton. Oboje treba da kritički pretresemo naš plan u svetlu podataka o ostrvu Dolman, i verovatno preispitamo ulogu koju Džek Koen treba da odigra u njima.“

Natali uzdahnu. „Odlično. Čega prvo da se prihvatim?“ „Ničega“, nasmeši se Sol. ,,Za slučaj da nisi primetila za vreme boravka u Izraelu, moj narod danas slavi šabat. Danas se odmaramo. Idi gore dok ja spremim pravi obrok u znak dobrodošlice natrag u Ameriku: odrezak, pečene krompire, pitu od jabuka i badvajzer.”

„Sole, ne moramo to da spremamo. Džek je napunio kuću konzervama i smrznutom hranom.“

„Znam. Zato ću, dok ti budeš dremala, otići u kupovinu u onu malu prodavnicu dole u kanjonu.“

,,Ali…“

„Ništa ali,mila moja.“ Sol je obide i potapša po leđima.„Pozvaću te kad stavim odreske da se prže, a onda ćemo nazdraviti onim džekom denijelsom koji skrivaš.”

„Hoću i ja da mesim pitu“, reče Natali sanjivo.

,,Dogovoreno“, reče Sol.„Pićemo džek denijels i mesićemo pitu od jabuka.”

*

Sol nije žurio; polako je gurao kolica duž jarko osvetljenih

gondola, slušao neodređenu muziku i mislio na teta ritam i agresivnost.

Odavno je otkrio da su američke samousluge najbolje mesto za uspešnu samohipnozu. Osim toga, odavno je stekao naviku da sklizne u laki hipnotički trans kad rešava složene probleme.

Šetajući od gondole do gondole, Sol je shvatio da je poslednjih dvadeset pet godina išao pogrešnim stazama pokušavajući da dokuči mehanizme dominacije kod ljudske vrste. Kao i većina istraživača,Sol je pretpostavio postojanje zamršenih međusobnih odnosa društvenih signala, fizioloških prefinjenosti i ponašanja višeg reda. I pored poznavanja primitivne prirode Oberstove kontrole nad njim, Sol je tragao za okidačem u nepoznatim vijugama moždane kore koje se ponegde spuštaju do malog mozga. Sada su podaci s elektroencefalograma pokazali da sposobnost nastaje negde u primitivnoj produženoj moždini inekako se prenosi u hipokampus i hipotalamus. Sol je o Oberstu i njemu sličnima dugo mislio kao o nekakvim mutantima, o evolutivnom eksperimentu ili statističkom odstupanju koje pokazuje normalne ljudske sposobnosti u bolesnim razmerama. Četrdeset sati provedenih s Harodom potpuno mu je izmenilo stav. Ako su izvori ove neobjašnjive sposobnosti produžena moždina i rane supkortikalne strukture u sisara, onda je sposobnost ovih vampira uma starija od nastanka ljudske vrste, shvatio je Sol. Harod i ostali su nakaze, nasumični zaostaci iz ranijeg evolutivnog doba.

Sol je i dalje razmišljao o teta ritmu i REM statusu kad je odjednom shvatio da je platio račun i dobio dve prepune kese. Bez posebnog razloga zamolio je da mu rasitne četiri dolara u novčiće od četvrt. Poneo je namirnice do kola razmišljajući da li da pozove Džeka Koena ili ne.

Logika mu je govorila da ne treba. Sol i dalje nije želeo da uvlači Izraelca više nego što je neophodno, pa neće moći da mu kaže ništa o protekla dva dana. Nije imao šta da traži od agenta. Ne još. Pozivom bi samo ugađao samom sebi.

Smestio je namirnice u kombi i otrčao do javnih govornica pored ulaza u samouslugu. Možda je vreme da malo ugađa sebi. Bio je pobednički raspoložen i želeo je da podeli dobro raspoloženje s nekim.

Izvešće to zaobilazno, ali Džek će shvatiti da su se ovog puta vreme i trud isplatili.

Sol je okrenuo Džekov kućni broj, koji je znao napamet. Niko se nije javio. Uzeo je novčić natrag, pozvao izraelsku ambasadu i od operaterke zatražio Džekov lokal. Kad ga je druga službenica upitala ko zove, Sol se, prema Džekovom predlogu, predstavio kao Sem Tarner.

Džek je obećao da će obavestiti sve da pozivi Sema Tarnera imaju visoku prednost.

Čekao je skoro minut. Borio se protivmučnog osećaja daje ovo već doživeo. Muški glas je rekao: „Halo, ko je to, molim lepo?“

„Sem Tarner“, reče Sol osećajući sve jaču strepnju. Znao je da treba da prekine vezu.

,,A koga tražite, molim lepo?“

„Džeka Koena.“

„Možete li mi, molim vas, reći zbog čega tražite gospodina Koena?“

„Lično je.“

„Jeste li rođak ili prijatelj gospodina Koena?“

Sol spusti slušalicu. Znao je da je ulaženje u trag pozivu mnogo teže nego što se vidi u filmovima ili na televiziji, ali bio je na liniji dovoljno dugo. Pozvao je službu informacija, dobio broj Los Anđeles tajmsa i ubacio poslednje novčiće za direktan poziv.

„Los Anđeles tajms.“

,,Da“, reče Sol. „Zovem se Haim Hercog i radim kao pomoćnik sekretara za informacije u izraelskom konzulatu ovde u gradu. Zovem vas da prijavim grešku u članku koji ste objavili ove nedelje."

,,U redu, gospodine Hercog. Treba vam neko iz Arhiva. Samo trenutak, povezaću vas.“

Sol je zurio u dugačke senke na brdu s druge strane autoputa, a kad je žena rekla: ,,Arhiv“, poskočio je. Ponovio joj je svoju izmišljenu priču.

„Kog dana je taj članak objavljen, gospodine?”

,,Izvinite“, odgovorio je Sol,„nemam članak kod sebe, a datum sam zaboravio.”

,,A kako je ime gospodinu kog ste spomenuli?“

,,Koen“, reče Sol. „Džek Koen.“ Naslonio se na telefon i gledao velike kosove kako kljucaju nešto u žbunu pored autoputa. Trista metara iznad njega helikopter je urlajući proleteo ka zapadu. Zamišljao je službenicu u Arhivu kako kuca po tastaturi.

„Evo ga“, rekla je. „Broj od srede, dvadeset drugog aprila, četvrta strana. ’Službenik izraelske ambasade ubijen i opljačkan na aerodromu’.

Je li to članak na koji mislite, gospodine?”

,,Da.“

,,To je vest Asošijeted presa, gospodine Hercog. Svaka greška načinjena je u njihovoj centrali u Vašingtonu.”

„Možete li da mi pročitate članak, molim vas“, zamoli je Sol. ,,Da utvrdim da li je greška zaista objavljena.”

,,Naravno.“ Službenica je pročitala četiri odeljka članka koji je počinjao s: „Telo Džeka Koena, starog pedeset osam godina, starijeg atašea za poljoprivredu izraelske ambasade, otkriveno je ovog popodneva na parkiralištu Međunarodnog aerodroma ’Dals’. Diplomata je očigledno bio žrtva pljačkaškog napada“, a završio se s: „Iako u ovom trenutku nema tragova, policija nastavlja istragu.“

„Hvala vam“, reče Sol i spusti slušalicu. S druge strane puta kosovi su napustili svoj nevidljivi obrok i u širokoj spirali uzletali u nebo.

Sol se vozio kroz kanjon brzinom od sto kilometara na sat, terajući kombi do granica snage i poslušnosti. Proveo je najmanje minut pored telefonske govornice, pokušavajući da smisli logične, ohrabrujuće dokaze za to da je smrt Džeka Koena zaista posledica pljačke koja je krenula naopako. Takve podudarnosti se u stvarnom životu često događaju. Čak i ako nije tako, raspravljao se sam sa sobom, prošla su četiri dana. Da su ubice uspele da povežu Koena sa sigurnom kućom, do sada bi se pojavili.

Nije uspeo sebe da uveri. Skrenuo je na zemljani put u oblaku prašine i projurio pored stabala i ograda. Nije bio poneo kolt automatik.

Ostao je u njegovoj spavaćoj sobi, na spratu pored Nataline.

Ispred kuće nije bilo automobila. Ulazna vrata bila su zaključana.

Sol ih je otključao i ušao. ,,Natali!“ Nije bilo odgovora sa sprata.

Pogledao je oko sebe i nije prometio ništa neobično; brzo je prošao kroz trpezariju i kuhinju do sobe za posmatranje, i našao pištolj sa strelicama tamo gde ga je ostavio. Proverio je da li je crvena strelica u komori, uzeo kutiju strelica i otrčao natrag u dnevnu sobu. ,,Natali.“

Prešao je tri stepenika, napola podignutog pištolja, kad se Natali pojavila na vrhu. „Šta je?“ Trljala je oči.

„Pakuj se. Pokupi sve i pobacaj u torbe. Moramo odmah da odemo odavde.”

Nije ništa pitala, samo se okrenula i ušla u svoju sobu. Sol je otišao u svoju sobu, uzeo pištolj s kofera, proverio okvir i repetirao da ubaci metak u cev. Proverio je da li je obarač zakočen i spustio pištolj u džep sakoa.

Kad je Sol izneo ranac i torbu, Natali je već stavila svoj kofer u kombi.„Šta treba da radim?“, upitala je. U velikom džepu seljačke suknje jasno joj se ocrtavao kolt.

„Sećaš se one dve kante benzina koje smo Džek i ja našli u štali?

Donesi ih na verandu, skloni se i gledaj hoće li neka kola skrenuti na stazu. Ili dolazi li neki helikopter. Čekaj, evo ti ključ od kombija. Uključi motor, važi?“

,,Važi.“

Sol otrča u kuću i poče da isključuje kablove elektronske opreme, da vadi adaptere i ubacuje aparate u kutiju, ne gledajući šta gde pripada.

Ostaviće

videorikorder

i

kameru,

ali

mora

da

ponese

elektroencefalogram, uređaje za telemetriju, trake, kompjuter, štampač, papir i radio predajnike. Izneo je kutije u kombi. Solu i Natali trebalo je dva dana da postave i kalibriraju opremu i pripreme sobu za saslušanja.

Za deset minuta sve su rasturili i vratili u kombi. „Ima li šta?“

„Nema još ništa“, doviknu Natali.

Sol je razmislio trenutakdva, a onda je poneo kante s benzinom u kuću i počeo da poliva sobu za saslušanje, sobu za posmatranje, kuhinju i dnevnu sobu. Ovo mu se učinilo nekako varvarskim i nezahvalnim, ali nije imao pojma šta Hejnsovi ili Barentovi ljudi mogu da zaključe na osnovu onoga što pronađu. Bacio je prazne kante napolje, proverio jesu li sobe na spratu prazne i izneo poslednje stvari iz kuhinje. Izvadio je upaljač i zastao na verandi. „Jesam li nešto zaboravio, Natali?“

„Plastični eksploziv i detonatori u podrumu!”

,,Gospode“, reče Sol i sjuri se niz stepenice. Natali je među kutijama u kombiju načinila gnezdo za postavljeni sanduk s detonatorima, pa ga je Sol tu smestio.

Obišao je kuću poslednji put, uzeo bocu džeka denijelsa s police i zapalio tragove benzina. Posledice su bile trenutne i vrlo burne. Sol je zaštitio lice od vrućine i pomislio Izvini, Džek.

Kad je izašao, Natali je sedela za volanom. Ne čekajući da on zatvori vrata, povezla je kombi prema stazi; točkovi su bacali šljunak visoko po travi. ,,Kuda?“, upitala je kad su izašli na put.

,,Na istok.“

Natali skrenu ka istoku.

ČETRDESET DEVET

ČETRDESET DEVET

Okolina San Huan Kapistrana

Subota, 25. april 1981.

Ričard Hejns stigao je taman kad je dim počeo da izbija iz izraelske sigurne kuće. Skrenuo je na stazu i velikom brzinom poveo karavan od tri vozila prema kući.

Plamen se video kroz prozore na spratu kad je Hejns klizeći zaustavio vladin pontijak ispred trema. Agent je zaštitio lice podlakticom, zavirio u dnevnu sobu i pokušao da uđe, ali ga je vrelina odbila. „Sranje!”

Naredio je trojici svojih ljudi da obiđu kuću, a četvorici da pretraže štalu i ostale pomoćne zgrade.

Kuća je plamtela cela kad je Hejns sišao s trema i vratio se trideset koraka do kola.

,,Da obustavim?“, upita ga agent s radiom u ruci.

,,Da, možeš“, reče Hejns. „Dok neko stigne ovamo kuće neće biti.“

Hejns je stao sa strane i posmatrao kako plamenovi izbijaju kroz prozore na spratu.

Pritrčao mu je agent u tamnom letnjem odelu i s pištoljem u ruci, lako zadihan. ,,U štali, oboru i kokošinjcu nema ničega. Samo jedna svinja luta po zadnjem dvorištu.”

,,Po zadnjem dvorištu?” reče Hejns. „Misliš, po oboru?“

,,Ne, gospodine. Luta slobodno. Vrata obora su širom otvorena.”

Hejns klimnu glavom i pogleda kako vatra polako guta krov kuće.

Tri automobila pomerila su se dalje od plamena, a Ijudi su se motali naokolo s rukama na bokovima. Hejns priđe prvom automobilu i reče čoveku koji je sedeo uz radio: „Pitere, kako se zove onaj seoski pandur koji je vodio potragu za dečkom s pumpe?“

„Nezbit, gospodine. Šerif Nezbit iz grada El Toro.“

,,To je gore na istoku, je li tako?“

„Tako je, gospodine. Misle da je dečko s nekim prijateljem otišao na kampovanje u kanjon Travuko. Pozvali su Šumsku službu da ga traži i…“

,,Da li još koriste onaj helikopter?”

,,Da, gospodine. Čuo sam ga malopre kako se javlja. U

nacionalnom parku Klivlend izbio je požar i…“

„Nađi pravu frekvenciju i pozovi mi Nezbita“, naredi Hejns. „Onda me poveži s najbližim centrom Saobraćajne policije.“

Prvo vatrogasno vozilo je stiglo kad je agent pružio Hejnsu radio mikrofon. „Šerif Nezbit?“, upitao je Hejns.

„Potvrdno. Ko je to?“

„Govori specijalni agent Ričard Hejns, Federalni istražni biro. Ja sam odobrio potragu za dečkom Gomezom, koju sada vodite. Iskrslo je nešto mnogo važnije i treba nam vaša pomoć. Prijem.“

„Nastavite, slušam. Prijem.“

„Izdajem poternicu za tamnim kombijem marke ford ekonolin, godište sedamdeset šesto do sedamdeset osmog“, reče Hejns. „Osoba ili osobe u tom kombiju traže se zbog paljevine i ubistva. Moguće je da su upravo napustili ovu lokaciju, na… ovaj… devetnaest i po kilometara niz kanjon San Huan. Ne znamo jesu li otišli na istok ili na zapad, ali pretpostavljamo na istok. Možete li da postavite prepreke na Autoput broj sedamdeset četiri, istočno od naše lokacije? Prijem.“

,,Ko će to da plati? Prijem.“

Hajns čvrsto stegnu mikrofon. Iza njega, deo krova kuće se srušio i plamenovi su liznuli nebo. Još jedno vatrogasno vozio urlajući je stalo, i ljudi su počeli da odmotavaju teška creva. „Ovo je pitanje nacionalne bezbednosti i veoma je hitno“, povika Hejns. „Federalni istražni biro zvanično traži pomoć mesne policije. Možete li da postavite prepreke?

Prijem.“

Usledila je duga pauza ispunjena statičkim pucketanjem. Onda se začuo Nezbitov glas. „Agente Hejnse? Na autoputu istočno od vas nalaze se dva moja zamenika. Pretražujemo kamp ’Plavi čvorak’ i neke staze u okolini. Zamenik Bajers postavlja prepreke na glavnom putu na granici okruga zapadno od jezera Elsinor. Prijem.”

„Odlično”, reče Hejns. ,,Da li se pre vas s glavnog puta odvajaju još neki sporedni? Prijem.”

,,Negativno“, reče Nezbit. „Samo prilazni put ka Nacionalnom parku. Narediču Dastiju da povede drugu jedinicu i blokira sporedne puteve. Treba nam bolji opis osoba u vozilu, osim ako ne želite da uhapsimo sve. Prijem.“

Hejns zaškilji u plamen kad se fasada kuče urušila unazad. Tanki mlazevi vode iz četiri creva nisu gasili vatru. Hejns pritisnu dugme mikrofona. ,,Ne znamo tačno broj ni opis osoba u kombiju”, reče.

„Verovatno belac, star sedamdeset godina, govori s nemačkim naglaskom, sede kose… u pratnji crnca starog trideset dve godine, visokog sto osamdeset pet centimetara, teškog devedeset kilograma i/ili belca starog dvadeset osam godina, plave kose, visokog sto sedamdeset pet centimetara. Svi su naoružani i vrlo opasni. Ipak, sada kombi možda vozi neko drugi. Pronađite i zaustavite vozilo. Priđite bilo kome od putnika veoma oprezno. Prijem.“

„Jesi li čuo ovo, Bajerse?”

„Potvrđujem.”

,,Dasti?“

„Potvrđujem, Karle.“

,,U redu, agente Hejnse. Postavićemo prepreke. Još nešto?

Prijem.“

,,Da, šerife. Je li vaš helikopter još u vazduhu? Prijem.“

„Ovaj… jeste, Stiv upravo završava potragu oko brda Santjago.

Stive, čuješ li ovo? Prijem.“

,,Da, Karle, slušao sam. Prijem.“

„Hejnse, želite i naš helikopter? Dobili smo ga po posebnom ugovoru s Šumskom službom. Prijem.”

„Stive“, reče Hejns„,od ovog trenutka nalaziš se pod posebnim ugovorom s vladom Sjedinjenih Američkih Država, na slučaju ugrožavanja nacionalne bezbednosti. Jesi li razumeo? Prijem.”

,,Aha“, stigao je lakonski odgovor. „Mislio sam da Šumska služba i jeste služba vlade Sjedinjenih Država. Gde želite da odletim? Upravo sam nasuo gorivo, pa imam oko tri sata leta na ovoj visini. Prijem.“

„Gde se sada nalaziš? Prijem.“

„Hm… letim ka jugu između brda Santjago i Trabuki. Oko dvanaest kilometara od vas. Hoćete li koordinate? Prijem.“ ,,Negativno“, odgovori Hejns. „Hoću da dođeš po mene. Seoska kuća na severnoj strani kanjona San Huan, oko osam kilometara iznad Misije Vijeho. Možeš li da nađeš?

Prijem.“

„Mora da se šalite“, reče pilot helikoptera. „ Vidim dim čak odavde.

Vi federalci baš ste mi spremili lepo mesto za sletanje. Stižem za dva minuta. Oznaka NL jedan šest sedam B. Kraj.“

Hejns je otključao prtljažnik pontijaka. Jedan vatrogasac u prolazu pogleda hrpu pušaka M-16, sačmara, snajperskih pušaka, pancirnih prsluka i okvira s municijom i zviznu. ,,Jebote“, reče nikome određenom.

Hejns je izvadio jednu automatsku pušku, kucnuo okvirom o ivicu prdjažnika i gurnuo ga u ležište. Skinuo je sako, pažljivo ga savio, spustio ga u prtljažnik, obukao pancirni prsluk i prostrane džepove napunio dodatnim okvirima s municijom. Na glavu je stavio plavu kapu za bezbol i navukao je na čelo. Agent s radiom ga je pozvao. „Imam zapovednika Saobraćajne policije na vezi, gospodine.”

„Daj mu podatke iz poternice”, reče Hejns. „Pitaj ga može li da proširi iz okruga Orindž na sve saobraćajce.“

„Prepreke, gospodine?“

Hejns se zapilji u mladog agenta. ,,Na Međudržavnom putu broj pet, Tajleru? Jesi li zaista glup kao što ovo pitanje nagoveštava, ili samo ne misliš šta govoriš? Reci mu da želim poternicu za tim kombijem.

Policajci treba da dobiju broj tablica, obave prismotru i jave mi se preko komunikacionog centra ispostave Biroa u Los Anđelesu.”

Agent Bari Metkalf iz losanđeleske ispostave priđe Hejnsu. „Dik, moram da ti priznam da ništa ne razumem. Šta su libijski teroristi radili u izraelskoj sigurnoj kući i zašto su je zapalili?” ,,Ko kaže da su to bili libijski teroristi, Bari?“

,,Pa… rekao si na sastanku da je reč o teroristima s Bliskog istoka…”

„Jesi li ikada čuo za izraelske teroriste?”

Metkalf trepnu i ne reče ništa. Iza njega fasada kuće se srušila i poslala oblak iskri uvis. Vatrogasci su samo polivali vodom obližnje pomoćne zgrade. Belov helikopter, mala lopta od pleksiglasa, doleteo je brujeći sa severoistoka, načinio krug i spustio se na polje južno od kuće.

Metkalf upita: „Hoćeš da pođem s tobom?“ Hejns pokaza helikopter.

„Izgleda da u ovoj starudiji ima mesta samo za jednog putnika, Bari.“

„Aha, izgleda kao da je doleteo iz filma Meš.“

„Drži ti položaj ovde. Kad ugase vatru, pročešljaćemo pepeo gustim češljem. Možda ima i leševa.“

„O, čoveče“, reče Metkalf malodušno i ode do svojih ljudi. Dok je Hejns trčao ka helikopteru, prišao mu je čovek poznat kao Svonson. Bio je to najstariji od šestorice Keplerovih vodoinstalatera koje je Hejns doveo. Upitno je pogledao agenta.

„Izgledi su mali“, vikao je Hejns preko buke elisa, „ali imam osećaj da je ovo Vilijeva operacija. Možda je ne vodi starac lično, nego Luhar ili Rejnolds. Ako ih nađeš, pobij ih.“

,,A papiri?“, upita Svonson i pokaza glavom Metkalfa i njegovu grupu.

,,Ja cu se pobrinuti za papire“, odgovori Hejns. „Samo obavi posao.“

Svonson polako klimnu glavom.

Tek što je mali helikopter vijugavo uzleteo kroz dim iz zapaljene kuće, stigao je prvi izveštaj preko radija.

„Ovaj, zamenik Bajers, jedinica tri s istočne prepreke na putu broj sedamdeset četiri, zove agenta Hejnsa. Prijem.“

„Govori, Bajerse.“ Brda su se talasala ispod helikoptera, a put kroz kanjon vijugao je kao bleda siva traka. Vozila je bilo malo.

„Ovaj, gospodine Hejnse, ovo je možda nevažno, ali mislim da sam pre dvatri minuta video tamni kombi… možda je ford… kako skreće polukružno oko dvesta metara od mene. Prijem.“

,,U kom pravcu se sada kreće? Prijem.“

„Ide ka vama, gospodine, niz put broj sedamdeset četiri. Ako nije skrenuo na neki šumski put. Prijem.“

„Može li da vam pobegne tim putevima? Prijem.“

„Negativno, gospodine Hejnse. Svi su slepi ili se pretvaraju u kozje staze, osim puta Šumske službe na kom je Dasti. Prijem.“ Hejns se okrenu pilotu, niskom zdepastom čoveku u vetrovci losanđeleskih Dodžersa i s kapom za bezbol klivlendskih Indijanaca. „Stive, možeš li da dobiješ Dastija?“

„Njegov signal se pojačava i slabi“, reče pilot preko interkoma.

„Zavisi s koje je strane brda.“

„Želim ga na vezi“, reče Hejns i pogleda predeo sto metara ispod.

Grmlje i stabla pinjona proletali su ispod u mrljama svetla i senki. Velika stabla bora i topole rasla su uz suva korita i po nižem zemljištu. Hejns oceni da imaju još oko sat i po dnevnog svetla.

Stigli su nad vrh prevoja, helikopter se uspinjao i kružio. Hejns je video plavu mrlju Pacifika na zapadu, a na severozapadu narandžastosmeđu izmaglicu smoga iznad Los Anđelesa.„Prepreke su iza ovog brda“, reče pilot. ,,Ja nisam video nikakav tamni kombi na autoputu.

Hoćete da odletim na jug, nad Dastijevu oblast?“ ,,Hoću“, reče Hejns.

„Jesi li ga dobio?“

,,Ne javlja se na… ups, evo ga.“ Spustio je prekidač. ,,Na dva pet, gospodine Hejnse.“

„Zameniče? Govori specijalni agent Hejns. Čujete li me? Prijem.“a, gospodine. Čujem vas odlično. Ovaj… ima ovde nešto što biste možda hteli da vidite, gospodine Hejnse. Prijem.“

„Šta, zameniče?”

„Ovaj… tamnoplavi Fordov kombi iz sedamdeset osme… a… povezao sam se bliže autoputu i našao ga napuštenog. Prijem.“ Hejns dodirnu mikrofon i naceri se. „Ima li nekoga u kombiju? Prijem.“

,,A… negativno. Pozadi ima mnogo stvari. Prijem.“

,,Do đavola, zameniče, budite određeniji. Kakvih stvari?“

„Elektronske opreme, gospodine. Ne znam tačno kakve. Bolje dođite i pogledajte sami. Ja… ovaj, idem da proverim šumu…“ „Negativno, zameniče“, prasnu Hejns. „Obezbedite kombi i čekajte. Koje su vaše koordinate? Prijem.“

„Koordinate? Ovaj… recite Stivu da sam kilometar od jezera Kut niz glavni protivpožarni put. Prijem.“

Hejns pogleda pilota; pilot klimnu glavom. ,,Primljeno“, reče Hejns. ,,Ne mičite se odatle, zameniče. Držite oružje spremno i budite oprezni. To su međunarodni teroristi.” Helikopter oštro skrenu udesno i stade da ponire prema šumovitim brdima. „Tejlore, Metkalfe, jeste li čuli?“

„Primljeno, Dik“, čuo se Metkalfov glas. „Spremni smo za pokret.“

„Negativno”, reče Hejns. „Ostanite uz kuću. Ponavljam, ostanite ,uz kuću. Hoću da me Svonson i njegovi ljudi čekaju pored kombija.

Primljeno?“

,,Svonson?“ Metkalfov glas zvučao je zbunjeno. „Dik, ovo je naš slučaj…“

„Hoću Svonsona“, odreza Hejns.„Nemoj da ponavljam. Prijem.”

„Ričarde, primljeno, krećemo”, čuo se Svonsonov glas.

Hejns se naginjao kroz otvorena vrata dok su leteli dvesta metara iznad jezera Kut i spuštali se u dolinicu. Stezao je pušku i smešio se.

Radovao se što će obradovati gospodina Barenta, i nestrpljivo je iščekivao sledećih nekoliko minuta. Znao je da to gotovo sigurno nije sam Vili…

starac bi Upotrebio zamenika i obišao prepreku, ne bi ostavio kombi… ali, ko god da je to, ižgubio je igru. Ovde se pružaju stotine kvadratnih kilometara šume, ali kad Vilijevi Ijudi budu primorani da krenu pešice, biće gotovo. Hejns je na raspolaganju imao neograničene izvore, a ,,šumu“ je zapravo uglavnom činilo žbunje.

Ali Hejns nije želeo da iskoristi te neograničene izvore, niti da čeka jutro da bi počeo potragu. Želeo je da ovaj deo igre završi pre mraka.

Možda to nisu Luhar i Rejnolds, mislio je Hejns. Verovatno i nisu.

Možda je to ona crnkinja koju je Vili iskoristio u Džermantaunu. Potpuno su je izgubili iz vida. Možda je to čak Toni Harod.

Hejns se setio kako je sinoć saslušavao Mariju Čen i osmehnuo se.

Što je više razmišljao, činilo mu se verovatnijim da je u kombiju bio Harod. Pa, došlo je vreme da se prestane s ugađanjem tom holivudskom prcvoljku.

Ričard Hejns radio je za Čarlsa Kolbena i K. Arnolda Barenta više od trećine svog života. Pošto je bio Neutralan, Kolben nije mogao da ga uslovljava, ali bio je dobro nagrađen novcem i moći. Ričard Hejns je svoj posao smatrao dobrim. Voleo je svoj posao.

Helikopter je stigao iznad čistine, leteći na sedamdeset metara visine brzinom od sto kilometara na sat. Na putu je stajao parkiran crni kombi, otvorenih zadnjih vrata. „Gde je zamenik, do đavola?“, prasnu Hejns.

Pilot odmahnu glavom i pokuša da dobije Dastija preko radija. Nije se javio. Kružili su iznad čistine, Hejns je podigao pušku i tražio između drveća znakove kretanja i boje. Ništa.„Obiđi ponovo“, naredi Hejns.

„Slušajte, šefe“, reče pilot. „Ja nisam policajac, nisam federalni agent, nisam heroj i služio sam u Vijetnamu. Ja živim od ove mašine, prijatelju. Ako postoji mogućnost da mašina ili mi budemo izbušeni mecima, onda unajmite drugu letelicu i drugog pilota.“

„Zaveži i okreći se“, reče Hejns.„Radi se o nacionalnoj bezbednosti.“

,,Aha“, reče pilot. „Tako je bilo i s Votergejtom. Ni to me nije zanimalo.“

Hejns se okrenu tako da mu je puška ležala preko kolena uperena u pilota. „Stive, zamoliću te još jednom. Napravi još jedan krug. Ako ne vidimo ništa, spustićeš se na južnoj strani čistine. ComprendeV’

,,Aha“, odgovori pilot.„Yb comprendo. Ali ne zato što ti ta posrana puška gleda ovamo. Čak ni federalne seronje ne ubijaju pilote, osim ako ne umeju da upravljaju letelicom i vraški su sigurni da niko neće pasti na komande.”

„Spuštaj se“, reče Hejns. Nadleteli su čistinu četiri puta, a Hejns nije primetio ni zamenika ni bilo koga drugog.

Pilot je brzo i nisko obrušio malu letelicu; morao je da nadleti vrhove drveća pre nego što je smanjio gas i spustio je tačno tamo gde mu je Hejns rekao.

,,Napolje“, rekao je agent FBI-ja i mahnuo puškom.

,,Ne zajebavaj“, reče Stiv.

„Ako budem morao da odem u žurbi, hoću da budem siguran da ćeš i ti sa mnom“, reče Hejns. ,,A sada izlazi da ti ne otvorim koju rupu u sredstvu za život.“

„Ti si lud, jebote“, reče pilot. Zabacio je kapu na potiljak.„Dići ću takvu galamu da će Huver glavom i bradom ispuzati iz groba da te smlavi.”

„Napolje”, reče Hejns. Otkočio je pušku i namestio je na automatsku paljbu.

Pilot podesi komande i elise usporiše; zatim otkopča pojas i iskorači iz helikoptera. Hejns je sačekao da se Stiv odmakne desetak metara od letelice i stane uz ivicu šume, a onda se i sam otkopčao i u polučučnju, vijugavo, napola podignute puške, potrčao prema šerifovom bronku. Čučnuo je iza zadnjeg branika i potražio po brdima znake kretanja i odsjaj sunca na metalu ili staklu. Nije video ništa.

Pažljivo je podigao glavu. Pogledao je zadnje sedište, a onda kliznuo duž desne strane vozila i uverio se da su prednja sedišta prazna.

Na metalnoj pregradi između prednjeg i zadnjeg sedišta opazio je dva postolja za lovačke puške. Oba su bila prazna. Hejns pritisnu kvaku prednjih vrata. Bila je zaključana. Spustio se na koleno i prešao pogledom po brdima u luku od 120 stepeni.

Ako je glupi zamenik odšetao u šumu, protivno naređenjima, onda ima smisla što je poneo pušku i zaključao vrata. Ako je tako. Ako je na pregradi bila samo jedna puška. Ako je bila ijedna puška. Ako je zamenik još živ.

Hejns virnu preko bronka u kombi udaljen sedamosam metara i odjednom požali što nije ostao u vazduhu dok ne stignu Svonson i njegova ekipa. Koliko im treba dovde? Deset minuta? Petnaest?

Verovatno manje, osim ako jezero nije dalje od autoputa nego što se čini iz vazduha.

Hejns je odjednom slikovito zamislio glavu Tonija Haroda na poslužavniku. Osmehnuo se i pritrčao kombiju.

Zadnja vrata stajala su širom otvorena. Hejns kliznu duž vrele strane kombija i zaviri unutra. Znao je da predstavlja savršenu metu za svakoga s puškom na padini brda s južne strane čistine, ali nije tu ništa mogao da učini. Odabrao je da priđe iz tog pravca jer je, osim šumarka uz koji je stajao pilot, brdo bilo gotovo golo, trava i sitno kamenje nisu pružali dobar zaklon. Tokom četiri nadletanja Hejns nije video ništa među drvećem. Naslonio je pušku na bok i obišao ugao kombija.

Kutije, upetljani kablovi i elektronska oprema. Hejns je prepoznao radiopredajnik i kompjuter marke ,,epson“. Nije bilo dovoljno mesta da se sakrije čovek. Hejns se popeo u kombi i pogledao između aparata i kutija. U kutiji u sredini bilo je tridesetčetrdeset kilograma sive gline za modeliranje, pažljivo zamotane u odvojene plastične pakete. „O, sranje”, prošaputao je Hejns.

Odjednom je poželeo da se izgubi iz kombija.

„Hej, šefe, hoćemo li uskoro?“, doviknu mu pilot.

„Aha, pali motor!“, viknu Hejns. Sačekao je da pilot krene ka letelici, a onda ponovo potrčao polusagnut, krivudavo, prema desnoj strani mehura od pleksiglasa.

Bio je na pola puta kad je jedan glas, suviše bučan da bi bio ljudski, sa severne padine zaurlao: ,,HEJNSE!“ Prvi hici razlegli su se sekundu kasnije.

PEDESET

Okolina San Huan Kapistrana

Subota, 25. april 1981.

Sol i Natali vozili su se svega petnaestak minuta kad su ugledali prvu prepreku na putu. Bio je to jedan policijski automobil, parkiran popreko na autoputu, a svetla su označavala uske prolaze s obe strane.

Četiri auta stajala su u traci prema istoku, a tri u drugoj, okrenuti Solu i Natali.

Natali zaustavi kombi uz ivicu puta na vrhu brda, pola kilometra od prepreke.„Slučajnost?“, upita.

,,Ne verujem“, odgovori Sol. „Okreći. Brzo.“

Vratili su se na vrh prevoja kojim su upravo stigli. „Nazad u kanjon, odakle smo došli?“, upita Natali.

,,Ne. Ima jedan šljunčani put tri kilometra niže.“

„Tamo gde je znak za kamp?“

,,Ne, kilometar i po dalje, na južnoj strani puta. Možda ćemo moći da obiđemo blokadu na jugu.“

„Misliš li da nas je policajac video?“

,,Ne znam“, reče Sol. Izvukao je kartonsku kutiju ispod suvozačkog sedišta, izvadio iz nje kolt automatik i proverio da li je napunjen.

Natali je pronašla šljunčani put; skrenuli su levo i krenuli kroz gustu borovu šiunu i pored nekoliko pašnjaka. Jednom su stali uz ivicu da propuste kamion s malom prikolicom. Nekoliko sporednih puteljaka odvajalo se od glavnog puta, ali su delovai suviše usko i nekorišćeno da bi igde vodili, pa se Natali držalarotivpožarnog puta koji se iz pošljunčanog pretvorio u put od utabane zemlje i skretao na jug, na istok, pa ponovo na jug.

Dok su se u nizu oštrih uspona i padova spuštali niz šumovito brdo, videli su policijsko vozilo parkirano na čistini dvesta metara niže.

Natali je zaustavila kombi čim je bila sigurna da su van vidika. ,,Do đavola!“, rekla je.

„Nisu nas videli”, reče Sol. „Za trenutak sam ugledao šerifa, ili ko god da je, kako gleda kroz dvogled na drugu stranu.“

„Videće nas ako prođemo onaj otvoreni prostor iza“, reče Natali.

„Put je toliko uzan da ćemo morati da se vraćamo uzbrdo dok ne naiđemo na ono proširenje. Do đavola.”

Sol malo razmisli. „Ne vraćaj se“, reče. „Vozi dole da vidimo hoće li nas zaustaviti.”

„Ali uhapsiće nas“, reče Natali.

Sol je potražio nešto pozadi; okrenuo se držeći fantomku i pištolj sa strelicama kojim su uspavali Tonija Haroda. „ Ja neću biti u kombiju”, reče.„Ako ne love nas, pridružiću ti se s druge strane čistine, tamo gde put skreće na istok preko prevoja.”

„A šta ako nas traže?“

„Onda ću ti se pridružiti ranije. Prilično sam siguran da je onaj tip dole sam. Možda ćemo saznati šta se dešava.”

„Sole, šta ako bude hteo da pretrese kombi?“

„Pusti ga. Ja ću se primaći koliko budem mogao, ali ti ga zagovaraj dok ne pređem ono poslednje parče čistine. Prići ću s juga, sa suvozačke strane kombija, ako budem mogao.“

„Sole, on valjda nije jedan od njihV‘

,,Ne vidim kako bi mogao da bude. Sigurno su pozvali mesne vlasti.“

„Znači on je samo… nevini posmatrač.”

Sol klimnu glavom. „Zato ćemo se postarati da ne strada. I da mi ne stradamo.” Pogledao je niz šumovitu padinu. „Daj mi pet minuta da stignem na položaj.”

Natali mu dotače ruku. „Pazi se, Sole. Sada imamo samo jedno drugo.“

On joj potapša tanke hladne prste, klimnu glavom, uze opremu i nečujno zamače među drveće.

Natali je sačekala šest minuta, zatim je uključila motor i polako krenula nizbrdo. Čovek koji je stajao naslonjen na bronko s oznakama okruga kao da se prepao kad se pojavila na čistini. Izvadio je pištolj iz futrole, stegnuo ga i položio desnu ruku preko haube. Kad mu se primakla na šestsedam metara, doviknuo joj je kroz električni megafon koji je držao u levoj ruci: „ZAUSTAVI ODMAH!“

Natali ubaci menjač u neutralan položaj i spusti ruke na volan tako da ih policajac vidi.

„UGASI MOTOR. IZAĐI IZ VOZILA. DRŽI RUKE U VAZDUHU.“

Srce joj je tuklo u grlu dok je gasila motor i otvarala vrata kombija.

Šerif, zamenik, ili šta god da je, delovao je veoma nervozno. Dok je stajala pored kombija, podignutih ruku, pogledao je svoj auto kao da bi rado upotrebio radio, ali ne želi da ostavi ni pištolj ni megafon. „Šta se dešava, šerife?“, doviknula mu je. Bilo joj je čudno što ponovo izgovara reč šerif.

Ovaj čovek uopšte nije ličio na Roba; bio je visok, mršav, star pedesetak godina, lica išaranog borama kao da je čitav život proveo škiljeći na suncu. „TIŠINA! ODMAKNI SE OD VOZILA. TAKO. DRŽI RUKE NA POTILJ-KU. SAD LEZI. LEZISKROZ, NA STOMAK.“

Natali je legla na smeđu travu i viknula: „O čemu se radi? Šta sam učinila?”

»ZAVEŽI. TI U KOMBIJU - IZLAZI! ODMAH!“

Natali pokuša da se osmehne. „Nema nikoga osim mene. Slušajte, ovo je neka greška, pozorniče. Nikad nisam dobila ni kaznu za pogrešno parkiranje…”

,,TIŠINA!“ Policajac je oklevao nekoliko trenutaka, a onda je spustio megafon na haubu. Natali pomisli kako je pomalo sramežljiv.

Pogledao je ponovo radio, doneo odluku i brzo obišao bronko, držeći revolver uperen u Natali i nervozno gledajući kombi.

,,Ne mrdaj“, viknuo je zalazeći iza otvorenih vozačkih vrata. „Ako ovde ima nekoga, bolje mu reci da odmah izađe.“

„Sama sam“, reče Natali. „Šta se dešava? Nisam učinila ništa…“

,,Zaveži“, reče zamenik. Iznenada i trapavo poleteo je ka vozačkom sedištu kombija, zamahnuo pištoljem po unutrašnjosti i vidljivo se opustio. Još napola u kabini kombija, ponovo je uperio pištolj u Natali.

„Samo se mrdni, gospojice, i razneću te.“ Natali je ležala neudobno, s laktovima u prašini, ruku položenih na vrat, i pokušavala da preko ramena pogleda štrkljastog zamenika. Pištolj uperen u nju činio joj se neverovatno velikim. Jedna tačka na leđima zaista ju je bolela od napetosti i pomisli da metak može tu da je pogodi. Šta ako jeste jedan od njih?

„Ruke na leđa. Odmah!“

Cim je dotakla donji deo leđa, zamenik joj je priskočio i stavio joj lisice. Obraz joj se zario u prašinu, osetila je ukus zemlje u ustima. „Zar mi nećete pročitati moja prava?“, rekla je osećajući kako joj adrenalin i bes sagorevaju paralizu od straha.

,,Do đavola tvoja prava, gospojice“, reče zamenik i uspravi se, očigledno mnogo opušteniji. Gurnuo je pištolj duge cevi u futrolu. „Ustaj.

Pozvaćemo FBI da vidimo šta se kog đavola ovde dešava.“ „Odlična ideja“, reče prigušeni glas iza njega.

Natali se izvi postrance i vide Sola, sa fantomkom i tamnim naočarima kako obilazi prednju haubu kombija. U ispruženoj desnoj ruci držao je kolt automatik, a na levom boku nosio je nezgrapni pištolj sa strelicama.

,,Ni ne pomišljaj na to!“, odrezao je Sol, a zamenik se skamenio u pola pokreta. Natali pogleda upereno oružje, crnu masku, srebrna ogledala naočara, pa se i sama uplaši. „Zagrizi prašinu. Odmah\“

Zamenik je oklevao; Natali je znala da mu se ponos rve s nagonom za samoodržanjem. Sol povuče okidač automatika; čuo se glasan škljocaj.

Zamenik kleknu i leže na stomak.

Natali se okrenula i posmatrala. Ovo je bio opasan trenutak.

Zameniku je pištolj ostao u futroli. Sol je trebalo da mu naredi da ga baci pre nego što ga je polegao na tlo. Sada će morati da mu priđe nadohvat ruke da bi mu ga uzeo. Kakvi smo mi amateri, pomislila je. Poželela je da Sol prosto ispali strelicu sa sedativom zameniku u dupe i završi s njim.

Ali Sol se brzo pomerio napred,kleknuo mršavku jednim kolenom na leđa isteravši mu vazduh iz pluća, i pritisnuo mu koltom lice u zemlju.

Bacio je zamenikov pištolj tri metra, a onda Natali dobacio svežanj ključeva. „Jedan otvara lisice“, doviknuo joj je.

„Baš ti hvala“, reče Natali mučeći se da provuče ruke ispod sebe.

„Vreme je za razgovor“, reče Sol zameniku i pritisnu mu jače cev kolta u potiljak. „Ko je organizovao blokade?”

„Nosi se do đavola“, reče zamenik.

Sol hitro ustade, odmače se četiri koraka i opali iz automatika u zemlju deset centimetara od zamenikovog lica. Natali je od praska ispustila ključeve.

„Pogrešan odgovor”, reče Sol. „Ne tražim da odaješ državne tajne, pitam te ko je naredio da se blokiraju putevi. Ako ne dobijem odgovor za pet sekundi, pucaću ti u levo stopalo, a onda ću da krenem uz levu nogu dok ne čujem ono što želim da čujem. Jedan… dva…“

„Kučkin sine“, reče zamenik.

„Tri… četiri…“

,,FBI!“, reče zamenik.

„Ko iz Biroa?“

„Ne znam!“

„Jedan… dva… tri…“

,,Hejns!“,viknu zamenik. 

„Neki agent po imenu Hejns.iz Vašingtona. Zvao je radiom pre dvadesetak minuta.”

„Gde je Hejns sada?“

„Ne znam… kunem se.“

Drugi meiak diže prašinu između dugih zamenikovih nogu. Natali je ubacila najmanji ključ u bravu i lisice su spale. Protrljala je zglobove i otrčala da podigne zamenikov pištolj sa zemlje.

,,U helikopteru Stiva Gormana, lete duž autoputa”, reče zamenik.

,,Je li Hejns objavio opis Ijudi, ili samo kombija?“, upita resko Sol.

Zamenik podiže glavu i zaškilji u njih. „Ljudi“, reče. „Crnkinja stara dvadesetak godina i stariji belac…“

„Lažeš“, reče Sol.„Ne bi ti prilazio kombiju da si znao da se traži dvoje ljudi. Šta je Hejns rekao da smo uradili?“

Zamenik nešto promrmlja.

„Glasnije!“, dreknu Sol.

„Teroristi“ ponovi zamenik kiselo. „Međunarodni teroristi.“ Sol se nasmeja iza crne tkanine maske. „I te kako je u pravu. Ruke na leđa, zameniče.“ Ogledala se okrenuše prema Natali.„Stavi mu lisice. Daj mi taj pištolj. Ostavi s te strane. Ako krene ka tebi, moraću da ga ubijem.“

Natali namaknu zameniku lisice i odmače se. Sol joj pruži dugački pištolj. „Zameniče“, reče, „idemo do radija da obavimo razgovor. Ja ću ti reći šta da kažeš. Imaš izbor - ili da umreš odmah, ili da pozoveš konjicu i nadaš se da će te spasti.“

Posle prevare s radiom, Natali i Sol poveli su zamenika uz brdo i svezali mu lisicama ruke oko malog oborenog bora pedesetak metara uz južni bok. Dva drveta srušila su se zajedno, a deblo većeg palo je po vrhu metar visoke stene. Biijno granje sakrilo je stenu, pružalo odličnu zaštitu i dobar pogled na čistinu ispod.

,,Ti ostani ovde“, reče Sol. ,,Ja idem dole do kombija da uzmem špriceve i fenobarbital, a onda ću uzeti njegovu pušku iz bronka.“ „Ali, Sole, oni dolazel“, reče Natali. „Hejns stiže. Upotrebi strelicu.“

„Nisam zadovoljan tom mešavinom“, reče Sol. „Puls ti je bio previsok kad smo morali da je upotrebimo. Ako ovaj tip ima slabo srce, možda neće moći to da podnese. Ostani ovde, odmah se vraćam.“

Natali je čučnula uz stenu, a Sol je otrčao do bronka, a onda nestao u kombiju.

,,Gospojice“, prosiktao je zamenik, ,,u govnima si do guše.

Otključaj mi lisice, daj mi pištolj i imaćeš izgleda da se izvučeš iz ovoga živa.“

,,Zaveži“, prošaputa Natali. Sol je trčao uz brdo noseći zamenikovu pušku i mali plavi ranac. Čula je u daljini helikopter: približavao se. Nije se plašila, bila je samo đavolski uzbuđena. Spustila je zamenikov pištolj na tlo i otkočila kolt automatik koji joj je Sol dao. Vežbala je oslonac na pljosnatoj steni ciljajući u sada otvorena zadnja vrata kombija, iako je znala da je predaleko za pištolj.

Sol je izleteo iz zavese od granja i mrtvih iglica baš kad je helikopter proleteo preko kreste iznad njih. Čučnuo je, zadihan, i počeo da puni špric iz okrenute boce. Zamenik se bunio i psovao kad je dobio ubod; nekoliko trenutaka se otimao, a onda se skljokao i zaspao. Sol je skinuo fantomku i naočari. Helikopter ih je ponovo nadleteo, ovog puta niže, pa su se Sol i Natali zbili ispod krova od grana.

Sol je istresao sve iz ranca, našao kutiju patrona s bakarnim košuljicama i uzeo da puni zamenikovu pušku.„Natali, izvini što nisam razgovarao s tobom pre ovoga. Nisam hteo da propustim priliku - Hejns je tako blizu.“

,,U redu je“, reče Natali. Bila je suviše uzbuđena, nije mogla da miruje; klečala je na jednom kolenu, zatim čučnula, pa kleknula na oba kolena. Oblizala je usne. „Sole, ovo je uzbudljivo.“ Psihijatar je pogleda.

„Mislim, strašno je i sve, ali je uzbudljivo. Sredićemo tog gada i pobeći ćemo odavde i …jao.“

Sol ju je uhvatio za rame i vrlo jako stegnuo. Naslonio je pušku na stenu i spustio joj desnu ruku na drugo rame. ,,Natali“, rekao je,„sada smo oboje puni adrenalina. Ovo sve deluje vrlo uzbudljivo. Ali ovo nije televizija. Glumci posle pucnjave neće ustati i otići na kafu. Neko će biti povređen u sledećih nekoliko minuta, i to neće biti nimalo uzbudljivije od posledica saobraćajne nesreće. Usredsredi se. Neka neko drugi doživi nesreću.“

Natali klimnu glavom.

Helikopter je načinio poslednji krug, nestao nakratko iza litice na jugu, ponovo se pojavio i sleteo u oblaku prašine i borovih iglica. Natali je legla na stomak i prislonila rame uz stenu, a Sol je ležeći naslonio pušku na rame.

*

Sol je udisao miris borovih iglica i zemlje spečene od sunca; mislio je na neko drugo vreme i mesto. Posle bekstva iz Sobibora, oktobra 1944, priključio se jevrejskom partizanskom odredu zvanom Čil, u Šumi sova.

U decembru, pre nego što je počeo da radi kao pomoćnik i bolničar s lekarom odreda, Sol je dobio pušku i stražarsku dužnost.

Noć je bila hladna i vedra, sneg se plaveo pod sjajem punog meseca. Iznenada je jedan nemački vojnik isteturao na čistinu gde je Sol ležao u zasedi. Bio je još gotovo dečak, nije imao ni šlem ni oružje. Šake i uši umotao je u krpe, a obrazi su mu bili beli od promrzlina. Po pukovskim oznakama Sol je odmah shvatio da je dečko dezerter.

Prethodne nedelje Crvena armija otpočela je veliku ofanzivu u toj oblasti; iako će Vermaht biti potpuno potučen tek desetak sedmica kasnije, ovaj dečko se pridružio stotinama ostalih u bezglavom povlačenju.

Jehijel Grinšpan, vođa odreda, dao je Solu jasna uputstva šta da radi s usamljenim nemačkim dezerterima. Treba da ih ubije, a tela da baci u reku ili ih ostavi da trunu. Nije se očekivalo nikakvo saslušavanje.

Jedini izuzetak od ovog naređenja bila je situacija kada bi pucanj otkrio partizanski položaj povremenim nemačkim patrolama. Onda je stražar trebalo da upotrebi nož ili da pusti dezertera da prođe.

Sol je viknuo momku da stane. Trebalo je da puca, Grupa se skrivala u pećini sto metara dalje. U okolini nije bilo pokreta nemačkih jedinica. Ali on je zaustavio Nemca umesto da odmah puca.

Dečak je pao na kolena u sneg i zaplakao; molio je Sola na nemačkom. Sol ga je obišao tako da se cev prastarog mauzera našla na metar od plavokosog potiljka. Sol je tada pomislio na Jamu - na bela tela kako se kotrljaju i na flaster na obrazu narednika Vermahta dok pravi pauzu za cigaretu sedeći i klateći nogama iznad užasa.

Dečak je ridao. Na dugim trepavicama sjaktao mu je led. Sol je podigao pištolj. A onda je uzmakao jedan korak i rekao: „Idi“, na poljskom. Gledao je kako se dečak u neverici osvrće preko ramena, a onda počinje da prti i tetura preko čistine.

Kad je sutradan krenuo na jug, odred je pronašao smrznuto dečakovo telo kako leži u potoku na stomaku. Tog istog dana Sol je zamolio Grinšpana da ga dodeli doktoru Jačiku kao pomoćnika. Vođa odreda ćutke je neko vreme zurio u Sola. Odredu nisu bili potrebni Jevreji koji ne žele ili ne mogu da ubijaju Nemce, ali Grinšpan je znao da je Sol preživeo Helmno i Sobibor. Pristao je.

Sol je ponovo otišao u rat 1948,1956,1967. i, na samo nekoliko sati, 1973. Svaki put išao je kao sanitetski oficir. Osim tokom onih nekoliko jezivih sati pod Oberstovom kontrolom, kad je progonio starog generala zvanog Der Alte, Sol nikada nije ubio ljudsko biće.

Sada je ležao na stomaku na mekoj prostirci od toplih borovih iglica; pogledao je na sat kad je helikopter sleteo. Spustio se na loše mesto, s druge strane čistine, delimično skriven zamenikovim bronkom.

Zamenikova puška bila je stara, repetirka s drvenim kundakom i samo mušicom na nišanu. Sol popravi naočari i požali što nema teleskopski nišan. Ovo je bilo potpuno suprotno savetima Džeka Koena - nepoznato oružje iz kog nikad nije pucao, ometena linija gađanja, bez puta za bekstvo.

Sol pomisli na Arona, Deboru i bliznakinje i ubaci metak u cev.

Pilot se iskrcao prvi i polako se odmakao od helikoptera. To je iznenadilo Sola i zabrinulo ga. Čovek s desne strane plastičnog mehura bio je naoružan automatskom puškom i nosio je tamne naočari, kapu s dugačkim štitnikom i nekakav veliki prsluk. Sa pedeset metara, uz odsjaj zalazećeg sunca na pleksiglasu, Sol nije bio siguran je li to Ričard Hejns.

Nije zapucao. Osetio je iznenadnu mučninu,praćenu uverenjem da je ovo što radi pogrešno. Čuo je Hejnsa kako zove Svonsona preko zamenikovog radija dok je uzimao pušku. Ovo mora da je Hejns. Ali agent FBI-ja treba samo da stoji mirno i čeka pojačanje. Sol privuče zamenikov megafon levoj ruci i ponovo pogleda niz cev. Čovek u pancirnom prsluku pomerio se i čučnuo u borbeni položaj iza bronka. Sol nije imao čistu liniju vatre, ali video je snažnu vilicu i uredno podšišanu kosu ispod kape. Gledao je u Ričarda Hejnsa.

„Gde je?“, šapnu Natali.

,,Ššš“, odvrati Sol.„Iza kombija. Ima pušku. Ne diži se.“ Spustio je megafon ispred sebe na tlo, proverio da li je uključen, i obema rukama stegnuo pušku.

Pilot je nešto viknuo, a agent iza kombija mu je odgovorio. Pilot je hitro krenuo ka helikopteru, i pet sekundi kasnije pojavila se i druga prilika, brzo se krećući.

,,Hejnse!“, povika Sol, a Natali poskoči od glasnog zvuka koji se odbio od brda preko puta. Pilot potrča među stabla, a prilika u pancirnom prsluku se okrenu, pade na desno koleno i poče da prelazi nišanom automatske puške po obroncima. Sol začu tih prasak, kao iz igračke.

Nešto zazvižda kroz granje metar i po iznad njega. Sol pritisnu nauljeni kundak uz obraz, nacilja i opali. Kundak ga udari u rame neočekivano jako. Hejns je i dalje pucao, šarajući automatskom puškom u malim smrtonosnim lukovima. Dva metka pogodiše stenu ispred Sola, a treći se zari u oboreno stablo uz zvuk sekire kada cepa drvo. Sol požali što nije svezao zamenika ispod hrpe drveta.

Sol opazi kako su borove iglice levo ispred Hejnsa poskočile.

Podigao je nišan uvis i udesno, opazivši krajičkom oka da se pilot okrenuo i potrčao u šumarak. Video je cev puške M-16 kako bleska dok Hejns puca. Poslednji rafal izrešetao je stenu iza koje se sklupčala Natali, klečeća prilika bacila je pravougaoni okvir i izvadila drugi iz džepa. Sol pažljivo nacilja i pogodi Hejnsa.

Specijalnog agenta kao da je nevidljiva žica cimnula unazad. Kapa i naočari su odletele, a on se srušio na leđa, raširenih nogu; puška mu je pala dva metra iza glave.

Iznenadna tišina bila je zaglušujuća.

Natali se uspravila na kolena i provirila iza stene, teško dišući na usta. „O, bože“, prošaputala je.

„Jesi li dobro?“ upita je Sol.

,,Jesam.“

„Ostani tu.“

„Zaboravi“, odvrati ona, ustade i krenu za njim nizbrdo.

Prešli su petnaestak metara kad se Hejns okrenuo, uspravio na kolena, zgrabio pušku i potrčao među drveće preko puta. Sol pade na jedno koleno, opali i promaši.„Do đavola! Ovuda!“ Povukao je Natali ulevo, kroz gusto žbunje.

„Doći će ostali“, reče Natali zadihano.

,,Hoće“, reče Sol. „Budi tiha.“ Nastavili su dalje, od drveta do drveta. Padina s druge strane čistine bila je suviše pregledna da bi Hejns mogao neopaženo da ih obiđe. Sol se pitao da li je pilot naoružan.

Sol i Natali išli su što su brže mogli skrivajući se iza stabala, odmičući se od ivice čistine. Kad su došli do mesta na kom je Hejns zašao u šumicu, Sol mahnu Natali da stane u gustom grmlju, a on u polučučnju pođe napred, gledajući levo i desno na svakom koraku. Rezervni okviri zveckali su mu u džepu sakoa. U šumarku se spuštala tama. Komarci su izlazili i zujali uz Solovo znojavo lice. Činilo mu se da su prošli sati otkako je helikopter sleteo. Pogledao je na sat i utvrdio da je prošlo šest minuta.

Vodoravna traka svetla na tlu šume obasjala je nešto sjajno naspram tamnih iglica. Sol se spusti na stomak i stade da puzi. Stao je, stegnuo pušku levom rukom, a desnu pružio da dodirne kapljice krvi po zemlji i iglicama. Levo je video trag krvi kako nestaje među gušćim drvećem.

Sol se povlačio kad je levo iza sebe začuo urlik automatske paljbe, sada nimalo nalik igrački, glasan i grozničav. Pritisnuo je obraz na tlo i pokušao da ugura telo i kičmu u zemlju dok su meci cepali grane, bušili debla i zviždali po čistini. Čuo je da su najmanje dva hica udarila u metal, ali nije podigao glavu da vidi koje vozilo je pogođeno.

Sol je, na desetak metara od sebe, čuo užasan krik, a zatim jecaj koji je započeo nisko i popeo se gotovo do ultrazvuka. Skočio je i potrčao ulevo; uhvatio je naočari kada mu ih je grana zbacila, i gotovo pao preko Natali koja je čučala iza jednog trulog panja. Bacio se pored nje i prošaputao: „Jesi li dobro?“

, ,Jesam.“ Pokazala je pištoljem guštik mladih borova i jela levo od njih, na ivici plitke dolinice. „Zvuk je došao odande. Nije pucao na nas.“

,,Nije.“ Sol pogleda naočari. Okvir se savio. Potapkao se po džepovima. Okviri su zvecnuli. Pištolj mu je i dalje bio u levom džepu.

Laktovi su mu bili blatnjavi. ,,Idemo.“

Krenuli su puzeći napred, Natali tri metra levo od Sola. Kad su se približili potočiću koji je isticao iz dolinice, žbunje je postao gušće, išarano mladicama jela i borova, niskim brezama i grmovima paprati.

Natali je pronašla pilota. Samo što mu nije spustila ruku na grudi puzeći kroz gusto žbunje smreke. Rafal iz automatske puške gotovo ga je presekao napola. Mišići stomačnog zida visili su mu u labavim crvenim prugastim kaiševima, a prsti su mu stezali sivu i belu užad creva koja je pokušao da vrati unutra. Glava mu je bila zabačena unazad, a usta razjapljena kao u nedovršenom kriku; zamagljene oči zurile su u komadić plavog neba između visokih grana.

Natali se okrenu i nečujno povrati u paprat.

,,Idemo“, šapnu Sol. Žubor potoka bio je dovoljno glasan da prikrije njihovo tiho kretanje.

Na oborenom stablu iza zida od mladica jela videli su tačkice krvi.

Hejns je čučao ovde nekoliko minuta, sve dok nije čuo pilota kako se šunja kroz grmlje tražeći zaklon.

Sol proviri između mladica. Na koju stranu je Hejns otišao? Levo, iza desetak metara čistine, ponovo je počinjala stara šuma, obrastala dolinu i dizala se uz nisko sedlo ka jugoistoku. Udolina desno bila je puna mladih stabala i sužavala se tridesetak metara naviše u uski procep obrastao metar visokim smrekama.

Sol je morao da odluči. Na koju god stranu da krene, izložiće se onome ko je krenuo na drugu. Psihološka prepreka čistine sleva navela ga je da pomisli kako je Hejns krenuo desno. Puznuo je nazad, dao pušku Natali, i primakao joj usta uhu: „Idem tamo. Zavuci se iza balvana. Čekaj tačno četiri minuta, a onda pucaj uvis. Ako ne čuješ ništa, sačekaj još minut pa opali ponovo. Ako me nema za deset minuta, vrati se u kombi i beži. Odavde vidim put. Jasno?“

,,Jasno.“

,Još imaš pasoš“,šapnuo je Sol.„Ako nešto krene naopako,vrati se u Izrael.“

Natali ne reče ništa. Bila je veoma napeta, ali usne su joj bile čvrsto stisnute u tanku liniju.

Sol klimnu glavom i otpuza kroz zaklon od mekih jela; krenuo je uvis, držeći se korita potoka.

Namirisao je krv. Nailazio je na sve više krvi puzeći kroz tunel od niskih smreka. Napredovao je sporo; prošla su već tri minuta, a još nije dovoljno odmakao uz udolinu. Dlan mu se znojio stežući kolt, a naočari su mu klizile niz nos. Odrao je laktove i kolena, a disao je krkljavo.

Između lokvica krvi letele su muve i udarale ga u lice.

Ostalo je još pola minuta. Hejns nije mogao daleko da odmakne, osim ako nije trčao. Možda je trčao. I deset metara je važno. Automatska puška ima deset puta veći domet od Solovog pištolja, kao i dodatni metak u cevi. Sol je imao osam metaka. Napunio je džepove rezervnim okvirima iz zamenikove puške, ali je dodatne okvire za pištolj uredno ostavio pored vezanog zamenika.

To nije ni važno. Dvadeset sekundi dok Natali ne opali. Ništa nije važno dok se dovoljno ne primakne. Jurnuo je napred na laktovima i kolenima, bučno dahćući, svestan da podiže suviše buke. Bacio se pod granu smreke i dahtao otvorenih usta, trudeći se da umiri disanje.

Natalin hitac odjeknuo je udolinom.

Sol se prevrnu na leđa, prigušivši dahtanje podlakticom preko usta. Ništa. Nije čuo uzvratni kuršum ni kretanje iznad sebe.

Ležao je na leđima, s pištoljem uz lice, znajući da treba da krene napred, dalje uzbrdo. Nije se ni makao. Nebo se smračivalo. Krpica oblaka uhvatila je poslednje ružičasto svetlo, a usamljena zvezda treperila je tik iznad ivice udoline, Sol podiže levu ruku i pogleda na sat. Prošlo je dvanaest minuta otkako je helikopter sleteo.

Udisao je sve hladniji vazduh. Osećao je miris krvi.

Previše vremena je proteklo od Natalinog prvog pucnja. Sol je ponovo podigao ruku da pogleda na sat kad je odjeknuo i drugi kuršum, ovog puta bliži; metak se odbio o stenu desetak metara uz nizbrdicu.

Ričard Hejns ustao je iz grmlja, ni dva metra od Sola, i sasuo rafal u udolinu. Sol je video sjaj iz cevi iznad sebe i osetio miris baruta. Meci su kidali žbunje iz kog se Sol upravo iskobeljao. Mlado drveće debelo pet centimetara padalo je kao posečeno nevidljivom kosom. Meci su pogađali stenu s istočne strane udoline, zviždali o zapadnu i zarivali se u zemlju daleko dole uz istočni zid. Vazduh je ispunio miris soka iz stabala i kordita. Paljba je trajala i trajala. Kad je prestala, Sol je nekoliko trenutaka bio suviše obamro dase makne. Čuo je škljocanje kad je okvir izleteo iz puške i zamenjen novim. Grančice su zapucketale kad je Hejns ponovo ustao. Onda je i Sol ustao, video Hejnsa na tri metra od sebe, pružio desnu ruku i opalio šest puta.

Agent je ispustio pušku,jeknuo i seo. Dečački radoznalo zagledao se u Sola kao da vara u igri. Kosa mu je bila znojava i raščupana, prsluk mu je visio s jedne strane, a po licu je imao prljave pruge. Leva nogavica natopila mu se krvlju. Tri Solova metka sigurno su pogodila prsluk i oborila Hejnsa, ali leva ruka bila mu je smrskana u ramenu, a bar jedan metak ga je pogodio u grlo tamo gde se prsluk razmakao. Sol je prošao kroz nisk6 žbunje i čučnuo na metar od Hejnsa; video je kako agentu iz rane vire bele cepke ključne kosti. Levom rukom je sklonio pušku.

Hejns je sedeo ispruženih nogu; vrhovi crnih cipela bili su mu okrenuti uvis. Ranjena leva ruka visila mu je pod mučnim uglom, ali desnu je mlitavo, opušteno, gotovo nehajno oslonio na koleno. Usta na privlačnom licu otvorila su se i zatvorila nekoliko puta, i Sol je na jeziku opazio svetlu krv.

,,Boli“, rekao je Ričard Hejns tiho.

Sol klimnu glavom. Čučao je i zurio u agenta, procenjujući ozbiljnost rana vođen starom navikom i profesionalnim nagonom. Hejns će najverovatnije izgubiti levu ruku, ali uz hitno ukazanu pomoć, mnogo plazme i prevoz vazduhom u sledećih najviše pola sata, život bi mu se mogao spasiti. Sol se setio poslednjeg susreta s Aronom, Deborom i bliznakinjama. Jom Kipur. Deca su zaspala između njega i Arona zanesenih u razgovor.

„Pomozi mi“, prošaputa Hejns.„Molim te.“

„Ne pada mi na pamet“, reće Sol i ustreli ga dvaput.

Sol je silazeći naišao na Natali koja se, noseći pušku, penjala ka njemu. Pogledala je automatsku u njegovim rukama, dodatne okvire u džepovima i podigla obrve.

„Mrtav“, reče Sol.„Moramo da požurimo.“

Kad je Natali upalila kombi, prošlo je sedamnaest minuta od sletanja helikoptera.

„Čekaj“, reče Sol. „Jesi li posle prve pucnjave proverila kako je zamenik?“

„Jesam“, odgovori Natali. „Spavao je, ali je bio dobro.“

„Samo malo“, reče on. Iskočio je iz kombija noseći automatsku pušku i pogledao helikopter udaljen petnaestak metara. Iza mehura su se videla dva rezervoara za gorivo u obliku suze. Sol podesi pušku na pojedinačnu paljbu i ispali metak. Začuo se zvuk sličan udarcu metalne šipke o kotao, ali nije bilo eksplozije. Pucao je ponovo. Vazduh odjednom ispuni težak zadah avionskog goriva. Treći hitac raspalio je vatru koja je progutala letelicu i suknula uvis.

,,Idemo“, reče Sol uskačući u kombi. Poskakujući su prošli pored bronka. Stigli su do stabala na jugoistočnoj strani čistine kad je i drugi rezervoar eksplodirao, bacio plastični mehur kabine u šumarak i oprljio levu stranu bronka.

Dva tamna automobila izleteše na otvorenu brdsku stazu pola kilometra iza kombija.

,,Brzo“, reče Sol dok su ulazili u tamu šume.

„Nemamo mnogo izgleda, zar ne?“, reče Natali.

,,Nemamo“, potvrdi Sol. „Poslaće za nama sve raspoložive pajkane iz okruga Orindž i Riversajd. Zatvoriće autoput s obe strane, sve prilaze ka Medudržavnom putu broj petnaest, i poslaće helikoptere i džipove u brda pre nego što svane.“

Preleteli su potok i velikom brzinom prešli sedlo uz kišu šljunka.

Natali je skrenula i savršeno ispravila kombi. „Vredi li, Sole?“ On je pokušavao da popravi iskrivljene naočari. Podigao je pogled. ,,Da“, rekao je. ,,Vredi.“

Ona klimnu glavom i nastavi da vozi nizbrdo, prema još tamnijem delu šume.

PEDESET JEDAN

Dotan, Alabama

Nedelja, 26. april 1981.

U nedelju ujutru, pre živog pojavljivanja pred osam hiljada ljudi, i televizijskog pred oko dva i po miliona, prečasni Džimi Vejn Sater držao je vatrenu propoved, tako snažnu da su vernici u Palati pobožnosti skočili na noge i vikali u zanosu, a oni kod kuća su zvali i prilagali preko telefona dajući brojeve kreditnih kartica. Verska služba i televizijski prenos trajali su devedeset minuta, od čega je propoved prečasnog Satera zauzimala sedamdeset dva. Džimi Vejn čitao je vernicima odlomke iz Poslanica Korinćanima, za čim je usledio mnogo duži deo u kom je zamišljao Pavla kako piše savremena pisma Korinćanima i izveštava ih o moralnom stanju i moralnoj budućnosti Sjedinjenih Država. Prema rečima koje je prečasni Džimi Vejn Sater stavio u Pavlovo pero, u Sjedinjenim Državama vladaju zanemarivanje molitve, pornografija, prikriveni svetovni humanizam koji uvlači nebranjenu omladinu u tajne obrede grešnog socijalizma, slobode, promiskuiteta, demonopoklonstva koje zastupaju rok i kompjuterske igre, i opšteg propadanja vidljivog najviše po odbijanju grešnika da prihvate Hrista kao svog ličnog Spasitelja istovremeno velikodušno prilažući za hitne hrišćanske slučajeve kakav je Dodir Biblije, 1-800-555-6444.

Kad je hor otpevao završni pobednički akord i crvena svetla na devet masivnih kamera se ugasila, prečasni Džimi Vejn Sater povukao se privatnim hodnikom u svoj kabinet,praćen samo trojicom telohranitelja, računovođom i savetnikom za medije. Svuetoricu Sater je ostavio u prednjoj kancelariji. Hodajući po svom ogromnom zastrtom unutrašnjem svetilištu svlačio se, ostavljajući trag znojave odeće po podu, sve dok nije nag stigao do šanka. Dok je sebi obilno sipao burbon, kožna stolica s visokim naslonom se okrenula, i jedan starac rumenog lica i veoma svetlih očiju rekao je: „Vrlo nadahnuta propoved, Džemse.”

Sater poskoči i prosu burbon po ruci.

,,Za ime sveta, Vili, mislio sam da stižeš po podne.“

«, ali sam odlučio da dođem ranije”, reče Vilhelm fon Borhert.

Sastavio je vrhove prstiju i osmehnuo se Saterovoj nagoti.

„Došao si privatnim putem?“

,,Naravno“, reče Vili. ,,Da li bi ti se više dopalo da sam stigao s turistima i poželeo dobro jutro Barentovim i Keplerovim ljudima?”

Džimi Vejn Sater zagunđa, ispi piće, ode u svoje privatno kupatilo i pusti tuš. Viknuo je preko zvuka vode: „Danas me je brat Kristijan zvao u vezi s tobom.“

,,Stvarno?“, reče Vili, i dalje se bledo smešeći. „Šta je želeo naš dragi stari prijatelj?”

„Samo me je obavestio da si imao posla“, viknu Sater.

,,Ja? Kakvog?“

,,Hejns“, reče Sater. Glas mu je odzvanjao o pločice dok je ulazio pod tuš.

Vili stade na vrata kupatila. Na sebi je imao belo platneno odeo i svetloljubičastu košulju raskopčanu ispod grla.|,Hejns, čovek iz Biroa?“, reče. „Šta je s njim?“ ,

,,A ti kao ne znaš“, reče Sater trljajući široki stomak i sapunajući genitalije. Telo mu je bilo vrlo ružičasto, bez ijedne dlačice, nalik na trup ogromnog tek rođenog pacova.

„Pravi se da ne znam i kaži mi“, reče Vili. Skinuo je sako i okačioganakuku.

„Barent je pratio izraelsku vezu posle Traskove smrti“, reče Sater i stade da pljuje kad je gurnuo glavu pod mlaz vode.„Otkriveno je da je neko u izraelskoj ambasadi tragao po poverljivim kompjuterskim dosijeima. Da je tražio brata K i nas ostale. Ali, to si već znao, zar ne?“

„Nastavf, reče Vili. Skinuo je košulju, okačio je preko sakoa i izuo italijanske mokasine od trista dolara.

„Barent je uklonio uhodu, a Hejns je ispratio trag do Zapadne obale, gde si se ti igrao tih tvojih igara. Sinoć Hejns zamalo da pohvata tvoje Ijude, ali je sam stradao. Neko ga je namamio u šumu i ubio ga.

Koga si Upotrebljavao? Luhara?“

„Nisu uvatili uljeze?“, upita Vili. Pažljivo je presavio pantalone preko daske šolje. Ispod njih je nosio ispeglane plave bokserice.

,,Nisu“, reče prečasni Džimi Vejn. „Doveli su milion policajaca u šumu, ali nisu ih još našli. Kako si ih izvukao?”

„Tajna zanata“, reče Vili. „Reci mi, Džemse, da li bi mi poverovao kada bih ti rekao da nemam veze s tim?“

Sater se nasmeja. „Kako da ne! Baš kao što bi ti meni poverovao kada bih ti rekao da se svi prilozi troše za kupovinu novih Biblija.”

Vili je skinuo zlatni sat s ruke. „Hoće li to izazvati negativne posledice po naš raspored i planove, Džemse?“

,,Ne vidim zašto bi“, reče Sater ispirajući šampon iz duge srebrne kose. „Brat Kristijan još će više želeti da te dovuče na ostrvo gde može da se obračuna s tobom.“ Sater otvori klizna vrata i ugleda Vilija kako stoji nag u kupatilu. Nemac je imao snažnu erekciju. Glavić mu je bio gotovo ljubičast.

„Nećemo posustati, Džemse, zar ne?“, reče Vili ulazeći u kabinu pored propovednika.

,,Nećemo“, reče Džimi Vejn Sater.

„Kako ćemo znati šta nam je činiti?“, upita Vili kao da čita litanije.

„Knjiga Otkrivenja“, reče Sater i zastenja kad ga je Vili nežno uhvatio za testise.

,,A šta nam je cilj, meine LiebchenV’, šapnu Vili milujući debeljkov penis.

„Drugi Dolazak”, zaječa Sater sklopljenih očiju.

,,A čiju volju ispunjavamo?“, šaputao je Vili ljubeći Saterovo uho.

„Božju volju“, odgovori Džimi Vejn Sater mičući bedrima u odgovoru na dizanje i spuštanje Vilijeve šake.

,,A šta je naše božansko oruđe?“, šapnu Vili Sateru u uho.

„Armagedon”, reče Sater glasno.„Armagedon!“

„Neka bude volja Njegova!“, povika Vili pumpajući Saterov penis snažnim brzim pokretima.

»Amin! , povikao je Sater. ,,Amin!“ Otvorio je usta da primi Vilijev prodorni jezik upravo kad je svršio; nekoliko trenutaka beli končići semena vrteli su se po podu tuškabine, a onda su zauvek nestali u slivniku.

PEDESET DVA

Melani

Po glavi mi se vrzmaju romantične misli o Viliju. Možda je to zbog uticaja gospođice Sjuel; ona je čulna devojka puna života, ima određene potrebe i sposobna je da uživa zadovoljavajući ih. S vremena na vreme, kad je te potrebe ometaju da me služi u potpunosti, dozvoljavam joj nekoliko minuta s Kalijem. Ponekad te kratke, silovite susrete tela prisluškujem s njene tačke gledišta. Ponekad s Kalijeve. Jednom sam ugodila sebi i doživela to kroz oboje. Ali uvek kad te plime strasti struje kroz mene, mislim na sebe i Vilija.

Viii je bio tako privlačan tih blistavih godina pre rata - drugog rata.

Usko aristokratsko lice i svetla plava kosa govorili su svakome ko ga vidi o njegovom arijevskom poreklu. Nina i ja uživale smo da nas viđaju s njim, a verujem da se i on ponosio društvom dveju ljupkih i živahnih Amerikanki - zapanjujuće plavuše s očima boje različka i povučenije, tiše, ali nekako tajanstvenije mlade lepotice smeđih uvojaka i dugih trepavica.

Sećam se jedne šetnje u Bad Išlu - pre nevolja - kad se Vili našalio i, dok sam se smejala, uzeo me za ruku. Istog trenutka kao da me je prošla struja. Smeh mi je zamro u grlu. Nagnuli smo se bliže jedno drugom, gutao me je plavim očima, lica su nam bila tako blizu da smo osećali toplotu jedno drugog. Ali nismo se poljubili. Tada nismo. Opiranje je bilo deo udvaranja tih dana, neka vrsta posta pre nego obroka za sladokusca, kojim se oštri apetit. Današnji mladi proždrljivci ne znaju ništa o takvom prefinjenom uzdržavanju; žele jedino nešto što će ih zadovoljiti odmah. Nije ni čudo da im sva zadovoljstva imaju ukus izvetrelog šampanjca, a svi uspesi nose šuplju srž razočaranja.

Mislim da bi se Vili tog leta zaljubio u mene da ga Nina nije onako bezočno zavela. Posle onog strašnog dana u Bad Išlu više od godine sam odbijala da igram BeČku igru, nisam želela čak ni da ih vidim u Evropi sledećeg leta, a kad sam ponovo počela da ih viđam u društvu, bio je to novi i mnogo zvaničniji odnos. Sada shvatam da se do tada Vilijeva avantura s Ninom odavno završila. Ninin plamen je blistav, ali kratkotrajan.

Tokom poslednjih leta u Beču, Vilija su potpuno obuzeli stranka i njegov firer. Sećam se da je nosio smeđu košulju i ružnu traku oko rukava na premijeri Pesama zemlje koju je 1934. dirigovao Bruno Valter.

To je bilo onog stravično toplog leta kad smo odseli kod Vilija u sumornoj staroj kući koju je iznajmio u ulici Hoe Varte, u blizini one uobražene Alme Maler. Ta nadmena žena nije nas pozvala ni na jednu svoju zabavu, pa smo i mi uzvratili na isti način. Više puta bila sam u iskušenju da se tokom Igre usredsredim na nju, ali tada smo se retko igrali zbog Vilijevih luckastih političkih obaveza.

Sada, dok se oporavljam u sopstvenom krevetu u Čarlstonu, često se sećam onih dana i misli o Viliju, i pitam se kako bi se sve okončalo da sam ga, lakim uzdahom, osmejkom ili kriomičnim pogledom, ohrabrila ranije i pomogla mu da izjaegne Ninine bahate nasrtaje.

Možda su te misli bile podsvesna priprema za nastupajuće događaje. Tokom bolesti vreme mi je značilo sve manje i manje, pa sam možda u tom trenutku postala kadra da lutam unapred hodnikom dešavanja lako kao i unazad. Teško je reći.

Do maja sam se toliko navikla na lečenje doktora Hartmana i sestre Oldsmit, na blagu terapiju gospođice Sjuel, na usluge Hauarda i Nensi, Kalija i crnog mladića, i na stalnu i nežnu brigu mladog Džastina, da bih rado ostala u tom udobnom nepromenjenom stanju još mnogo meseci, ili godina, samo da jedne tople letnje večeri neko nije pokucao na gvozdenu ulaznu kapiju.

Bio je to glasonoša kog sam već poznavala. Devojka po imenu Natali.

Nina ju je poslala.

PEDESET TRI

Čarlston

Ponedeljak, 4. maj 1981.

Natali je kasnije ovo pamtila kao san dug pet hiljada kilometara.

Počeo je s čudom kamiona.

Čitave noči vozili su se kroz pomrčinu Nacionalne šume Klivlend, okretali se i silazili s glavnog vatrogasnog puta kad vide svetla ispred sebe s brdske krivine, šunjali se ka jugu po putevima jedva boljim od kozjih staza. Onda su i staze iščezle, i samo otvorenost tog dela šumovite doline omogućila im je da nastave putovanje; prvo su sedam kilometara pratili suva korita potoka - kombi je poskakivao i truckao se, a samo poziciona svetla su im osvetljavala put - a onda preko još jednog niskog grebena, gazeći debla i stene skrivene u travi. Sati su prolazili. Naišlo je ono neizbežno. Vozio je Sol, a Natali je dremala uprkos odskakanju i truckavoj vožnji kao po dasci za pranje rublja. Poslednji nevidljivi kameni bedem pružao se na pola strmog uspona koji je kombi jedva savlađivao u drugoj brzini. Prednja osovina nekako je prešla bedem, ali škrbavi kamen pocepao je rezervoar za ulje, pokidao osovinu volana i ostavio ih da se njišu na ostacima zadnje osovine.

Sol se podvukao pod kombi s baterijskom lampom i vratio se za trideset sekundi. „Gotov je“, rekao je. „Nastavićemo pešice.“

Natali je bila preumorna da zaplače, preumorna čak i da oseti nagon za plačem. „Šta nosimo?“, upitala je.

Sol pređe snopom svetla po kabini. ,,Novac“, reče. ,,U rancu. Kartu.

Nešto hrane. Pištolje, valjda.“ Pogledao je dve puške. „Ima li razloga da ponesemo i njih?“

„Hoćemo li ubijati nedužne policajce?“, upita Natali.

„Nećemo.“

„Onda da ostavimo i pištolje.“ Pogledala je zvezdama osvetljenu pomrčinu i tamni zid brda i drveća iznad. „Znaš li gde smo, Sole?“

„Vozili smo prema Murijeti”, odgovori on,„ali smo toliko puta skrenuli da više nemam pojma.“

„Mogu li da nas slede?“

„Ne po mraku“ reče Sol i pogleda na sat. Bilo je četiri ujutru. „Kad svane, pronaći će naše tragove. Prvo će pretražiti šumske puteve. Pre ili kasnije avion će opaziti kombi.“

„Vredi li da pokušamo da ga sakrijemo?”

Sol pogleda uzbrdo. Do najbližeg drveća bilo je stotinak metara. Do jutra bi lomili borove grane i nosili ih tamoamo da pokriju kombi.„Ne“, reče,„samo se pakujemo i idemo.“

Dvadeset minuta kasnije dahtali su i duvali penjući se ka vrhu brda, Natali s rancem a Sol noseći teški kofer pun novca i dosijea koje nije želeo da ostavi. Kad su stigli do žume, Natali reče: „Stani malo.“

„Zašto?“

„Zato što moram u toalet, eto zašto.“ Izvadila je paketić papirnih maramica, uzela baterijsku svetiljku i krenula među stabla.

Sol uzdahnu i sede na kofer. Otkrio je da zadrema kad god zažmuri makar na trenutak, i svaki put kad zadrema u glavi mu je iskakala ista slika - Ričard Hejns, belog lica i iznenađenih očiju, usne mu se kreću, a zvuk kasni kao u loše nadsinhronizovanom filmu. „Pomozi mi. Molim te.“

,,Sole!“

Trgnuo se, izvadio kolt koji je poneo sa sobom i potrčao u šumu.

Natali je bila deset metara dalje od ivice i prelazila baterijom preko sjajnog crvenog džipa ,,tojota“, načinjenog da liči na britanski landrover.

,,Da li sanjam?“, upitala je.

„ Ako sanjaš, onda i ja sanjam isti san“, reče Sol. Auto je bio toliko nov da bi odlično izgledao u izložbenom salonu. Sol osvetli tlo;ije bilo puta, ali video je trag kuda je vozilo dovezeno u šumu. Pritisnuo je kvake na svim vratima, sve zaključano.

,,Vidi“, reče Natali, ,,ima nešto ispod prednjeg brisača.“ Izvukla je komad papira i stavila ga pod mlaz baterije. ,,To je poruka“, reče. ,,’Dragi Alane i Suzan. Stigli bez problema. Smešteni četiri kilometra ispod Male Margarite. Donesite pivo. Vole vas Heder i Karl’.“ Osvetlila je zadnji prozor. U prtljažniku je stajao sanduk korsa. ,,Odlično!“, reče Natali. ,,Da ga upalimo na žice i bežimo odavde?“

„Umeš li da upališ kola na žice?“, upita je Sol i ponovo sede na kofer. -

,,Ne, ali na televiziji to izgleda sasvim prosto.“

,,Na televiziji sve izgleda prosto”, reče Sol. „Pre nego što počnemo da petljamo sa sistemom za paljenje - koji je verovatno elektronski i prevazilazi moju neznatnu sposobnost da ga nadmudrim - hajde da malo razmislimo. Kako će Alan i Suzan da uzmu pivo? Vrata su zaključana.“

„Drugi svežanj ključeva?”, reče Natali.

,,Možda“, reče Sol,„a možda unapred dogovoreno mesto za skrivanje prvog svežnja ključeva.”

Ključeve su našli na drugom mestu gde je Natali potražila - u izduvnoj cevi. Privezak jebio novkao i auto, i imao je znak Tojotine poslovnice u San Dijegu. Kad su otključali vrata, nove presvlake i miris novih kola naterali su Natali suze na oči.

„Idem da vidim je li bezbedno da se spustimo”, reče Sol.

,,Zašto?“

„Premestiču sve što nam treba - plastični eksploziv, detonatore i opremu za EEG.“

„Misliš da će ti opet trebati?”

„Trebaće mi za biofidbek”, reče Sol. Otvorio joj je vrata, ali ona je ustuknula. „Nešto nije u redu?“, upitao ju je.

,,Ne. Pozovi me kad se vratiš odozdo.“

„Nešto si zaboravila?”

Ona se promeškolji. „Aha. Zaboravila sam da odem u toalet.“

*

Naišli su na jednu prepreku na putu. Uključili su pogon na sva

četiri točka i tojota je glatko prešla čak i preko ledina; kilometar i po kasnije naišli su na niz grubih staza koje su se spojile u šumski put, a njime su stigli do seoskog šljunčanog puta. Negde pred zoru shvatili su da se već neko vreme voze naporedo s visokom žičanom ogradom, pa je Natali rekla Solu da stane kako bi pogledala znak na ogradi dva metra iznad tla. „ Vlasništvo vlade Sjedinjenih Država - Zabranjen prolaz - Po naređenju komandanta, logor Pendlton, Marinski korpus Sjedinjenih Država.“

„Izgubili smo se više nego što smo mislili”, reče Sol.

,,Amin“, reče Natali. „Hoćeš još jedno pivo?“

„Neću još“, odgovori Sol.

Naišli su na prepreku kilometar i po pošto su sišli na asfaltni put, tik ispred mestašceta Folbruk. Čim su se dokopali asfalta, Natali se sklupčala između sedišta i prtljažnog prostora, pokrila se mornarskim ćebetom i pokušala da se udobno smesti na grbi menjača. „Neće još dugo“, reče Sol ređajući opremu i sanduk piva preko nje. „Traže mladu crnkinju i neidentifikovanog muškapca u tamnom kombiju. Nadam se da će ih ljubazni čika, sam u novoj tojoti, zbuniti. Šta kažeš?“

Kao odgovor je dobio hrkanje.

Probudio ju je pet minuta kasnije, kad su se približili policijskoj prepreci. Usamljena patrolna kola preprečila su se na putu, a dva pospana pozornika stajali su iza njih i pili kafu iz metalnog termosa. Sol skrenu tojotu u usku traku i stade.

Jedan policajac ostao je iza patrolnih kola, a drugi je prebacio šolju u levu ruku i polako prišao tojoti. „Dobro jutro.“

Sol mu klimnu glavom. „Dobro jutro, pozomiče. Šta se događa?“

Policajac se nagnu da pogleda u kola. Zaškiljio je u hrpu opreme pozadi.

„Dolazite iz Nacionalnog parka?“

,,Aha“, reče Sol. Krivci su, znao je, skloni da blebeću, da nude previše objašnjenja za sve. Kad je Sol kratko vreme radio s Upravom policije Njujorka kao savetnik u slučaju Semovog Sina, policijski poručnik, stručnjak za saslušavanja, rekao mu je da uvek otkrije pametne krivce zato što prebrzo daju tečne prihvatljive priče. Nevini ljudi često zamuckuju, rekao je poručnik.

„Bili ste gore jednu noć?“, upita pozornik i malo uzmače da osmotri prostor gde je Natali ležala pod ćebetom, rancem i limenkama piva.

,,Dve“, odgovori Sol. Pogledao je drugog policajca koji je zalazio iza svog partnera. „Šta se dešava?”

„Kampovali ste?“, upita prvi pozornik i otpi malo kafe.

,,Da“, reče Sol,„i isprobavao sam novog terenca."

„Prava lutka“, reče policajac. „Nov novcat?“

Sol klimnu glavom.

„Gde ste ga kupili?”

Sol mu spomenu naziv poslovnice s priveska.

„Gde živite?“, upita ga policajac.

Sol je oklevao trenutakdva.U lažnom pasošu i vozačkoj dozvoli koje mu je dao Džek Koen pisala je njujorška adresa.„U San Dijegu”, reče najzad. „Doselio sam se pre dva meseca.“

„Gde tačno?“ Policajac je druželjubivo ćeretao, ali Sol je primetio da mu je desna ruka oslonjena na drvenu dršku pištolja, i da je kožna traka na futroli otkopčana.

Sol je u San Dijegu bio samo jednom, pre šest dana, kad ih je Džek Koen vozio Međudržavnim putem. Bio je toliko napet i umoran od puta da su mu se svaki zvuk i slika duboko urezali u pamćenje. Mogao je da se seti bar tri znaka odvajanja s puta. „Naselje Šervud”, reče. „Sprus Drajv hiljadu devetsto devedeset, odmah pored Linda Vista Rouda.“

„Znam gde je to“, reče pozornik. „Moj zet je nekada imao zubarsku ordinaciju na Linda Visti. Vi ste blizu univerziteta?”

,,Ne baš blizu“, reče Sol. „Pretpostavljam da mi nećete reći šta se događa.”

Policajac pogleda zadnji deo tojote kao da pokušava da dokuči šta je u kutijama. „Neke nevolje dole kod jezera Elsinor”, reče. „Gde rekoste da ste kampovali?” „Nisam rekao“, odgovori Sol, ,,ali bio sam na Maloj Margariti. I ako uskoro ne stignem kući, moja žena će zakasniti u crkvu, a onda sam u nevolji.“

Pozornik klimnu glavom. ,,Da niste slučajno videli usput plavi ili crni kombi?“

,,Nisam.“

„Tako sam i mislio. Između ovog puta i jezera Kut nema puteva. A neke pešake? Mladu crnkinju i starijeg muškarca, možda Palestinca?“

,,Palestinca?“, reče Sol. ,,Ne, nisam video nikoga osim mladog para.

Zovu se Heder i Karl, tamo su na medenom mesecu, pa sam ih se klonio da ne smetam. Jurite teroriste s Bliskog istoka?“ ,,Možda“, reče policajac.

„Tražimo crnkinju i Palestinca, oboje naoružani do zuba. Nisam mogao da ne opazim vaš naglasak, gospodine…“

,,Grocman“, reče Sol.„Sol Grocman.“

,,Mađar?“

,,Poljak“, odvrati Sol. „Ali sam postao američki državfjanin odmah posle rata.“

,,U redu, gospodine. Da li ovi brojevi znače ono što mislim da znače?“

Sol pogleda svoju ruku oslonjenu na ivicu prozora; bio je zavrnuo rukav. ,,To je tetovaža iz nacističkog koncentracionog logora“, reče.

Pozornik polako klimnu glavom.„Nikad ranije to nisam video.

Izvinite što vas zadržavam gospodine Grocmane, ali imam još jedno važno pitanje.“

„Izvolite?”

Pozornik otkorači, spusti ruku na revolver i zagleda se u zadnji deo tojote. „Koliko čoveka košta jedan ovakav džip?“

Sol se nasmeja. „Prema rečima moje žene, previše, pozorniče.

Preko svake mere.“ Klimnuo je glavom obojici i odvezao se.

Povezli su se kroz San Dijego, skrenuli ka istoku na međudržavni put broj osam, stigli u Jumu, parkirali tojotu u sporednoj ulici i ručali u Mekdonaldsu.

„Vreme je da nabavimo nova kola“, reče Sol pijuckajući milkšejk.

Ponekad se pitao šta bi mu rekla njegova pravoverna baka da ga vidi.

,,Već?“, reče Natali. „Znači sada učimo kako se kola pale na ,,Ti uči ako želiš“, reče Sol, ,,ali ja sam mislio na lakši način.“

Pokazao je glavom parkiralište polovnih automobila preko puta.

„Možemo da potrošimo malo od onih trideset hiljada koje samo što mi nisu progorele rupu u koferu.“

„Dobro“, reče Natali, ,,ali daj da kupimo nešto s klimauređajem.

Pred nama je dobar komad pustinje.”

Napustili su Jumu u tri godine starom ševroletu karavanu s klimauređajem, servovolanom, servokočnicama i prozorima s elektropodizačima. Sol je dva puta zbunio prodavca - prvi put kada je pitao da li i pepeljare imaju elektropodizače, a drugi put kad je platio traženu cenu bez cenkanja. Bilo je dobro što nisu trošili vreme na pogađanje. Kad su se vratili u uličicu u kojoj su ostavili tojotu, grupa tamnoputih dečaka od dvanaestak godina upravo je pokušavala da kamenom razbije staklo na vratima. Pobegli su smejući se i pokazujući Solu i Natali podignut srednji prst.

,,To bi bilo baš lepo“, rekao je Sol. „Baš me zanima šta bi uradili s plastičnim eksplozivom i automatskom puškom M-16,“ Natali ga prostreli pogledom, „Nisi mi rekao da si poneo pušku.“ Sol popravi naočari i osvrnu se oko sebe. „Treba nam veća prednost nego što bi nam ova okolina pružila. Za mnom.“ Odvezli su se do najbližeg tržnog centra.

Sol je premestio svu opremu u ševrolet, spustio prozore na tojoti i ostavio ključ u bravi za paljenje. „Neću da ga unište“, rekao je,„nego samo da ga ukradu.“

Posle prvog dana putovali su noću, a Natali, koja je oduvek želela da poseti jugozapad Sjedinjenih Država, upamtila je samo sjajna polja zvezda iznadjednoličnih međudržavnih puteva,neverovatnepustinjske zore kako krvare ružičasto, narandžasto i indigo plavo u sivi svet, i kloparanje i brujanje klimauređaja u malim motelskim sobama što zaudaraju na ustajali dim cigara i sredstva za dezinfekciju.

Sol se povukao još dublje u sebe, vožnju je prepuštao uglavnom Natali, a ona je svakog jutra sve ranije zaustavljala kako bi mogao da provede nešto vremena s dosijeima i aparatima. Kad su stigli u istočni Teksas, Sol je proveo noć u zadnjem delu karavana, sedeći skrštenih nogu pred kompjuterom i aparatom za EEG povezanima s akumulatorom koji je kupio u prodavnici radioopreme u Fort Vortu. Natali nije ni radio uključivala da ga ne uznemiri.

„Vidiš, teta ritam je ključ“, rekao je jednom retkom prilikom kada joj se obratio. ,,To je savršeni signal, nepogrešivi pokazatelj. Ja ne mogu da ga proizvedem, ali mogu da ga propustim kroz mrežu biofidbeka, tako d a prepoznajem znakove. Vežbajući da reagujem na prvobitni alfa vrh, usloviću sopstvene mehanizme reakcije na posthipnotičke sugestije.” #

,,Je li to način da zaustavimo njihovu… moć?“, upita Natali.

Sol namesti naočari i namršti se.„Ne, nije. Sumnjam da njihova sposobnost može da se zaustavi na bilo koji način, osim možda istom takvom sposobnošću. Bilo bi zanimljivo testirati razne pojedince u kontrolisanim…“

„Kakva je onda korist od ovoga?“, zavapila je Natali.

„Nudi nam šansu… šansu“, odvrati Sol,„da stvorimo nekii vrstu ranog daljinskog upozorenja u kori velikog mozga. Uz pravilno uvežbavanje i biofidbek, mislim da bih mogao da upotrebim pojavu teta ritma za izazivanje posthipnotičkih naređenja da se setim podataka koje sam učio.“

,,Podataka?“, reče Natali. „Misliš na sve one sate provedene u Jad Vašemu i Domu boraca…“

„Lohame Ha Getaot“, reče Sol.„Da. Na čitanje dosijea koje nam je Vizental poslao, na pamćenje fotografija, biografija i traka, na izazivanje sećanja u lakom samoizazvanom transu…”

„Ali od kakve je koristi to što preuzimaš patnje drugih Ijudi kada to nije oružje protiv ovih vampira uma?“, upita Natali.

„Zamisli slajd projektor”, reče Sol.„Oberst i ostali mogu da ubrzaju neurološki niz slajdova po svojoj volji, i da u njega umetnu sopstvene slajdove, da nametnu sopstvenu organizacionu volju i superego u tu hrpu uspomena, strahova i sklonosti koju nazivamo ličnošću. Ja samo pokušavam da ubacim još slajdova u taj niz.“ „Ali ne znaš hoćeš Ii uspeti?”

,,Ne znam.“

„Ali misliš da to neće uspeti kod mene?“

Sol skide naočari i protrlja koren nosa.„Kod tebe bi moglo da se postigne nešto slično, Natali, ali moralo bi da bude potpuno prilagođeno tvojoj prošlosti, traumatskim iskustvima i emfatičnim kanalima. Ja ne mogu da stvorim hipnotički podsticaj da izazovem neophodne… a…

sIajdove.“

„Ali ako radi kod tebe, neće raditi kod ovih vampira, osim kod Obersta.”

„Mislim da neće. Samo on i ja imamo zajednička sećanja neophodna da se otelotvori ličnost koju stvaram… koju se trudim da stvorim… u ovim seansama empatije.”

,,I to ga neće zaustaviti? Samo će ga zbuniti na sekundudve, ukoliko meseci rada i EEG štatijaznamčega uopšte radi?“

„Tako je.“

Natali zatrese glavom i zagleda se u dve jednake kupe svetlosti koje su osvetljavale beskrajnu traku asfalta pred njima. „Kako to onda može biti vredno sveg tvog utrošenog vremena, Sole?“

Sol otvori dosije koji je čitao; na slici je bila mlada devojka, belog lica, uplašenih očiju, u tamnom kaputu i s maramom. U gornjoj levoj četvrtini fotografije nazirale su se crne esesovske pantalone i čizme.

Devojka se brzo okrenula prema aparatu, pa joj je sitno lice ličilo na mrlju. U desnoj ruci držala je mali kofer, a levom je na grudi stezala otrcanu, kod kuće napravljenu lutku. Uz fotografiju je stiglo samo pola strane nemačkog teksta otkucanog na listu sa zaglavljem Simona Vizentala.

„Čak i ako ne uspe, bilo je vredno”, govorio je Sol Laski tiho.

„Moćnici privuku svetsku pažnju čak i kad se pokaže da je njihova moć bila čisto zlo. Žrtve ostaju bezimena masa. Brojevi. Masovni grobovi. Ova čudovišta nađubrila su naše stoleće masovnim grobnicama svojih žrtava, i vreme je da nejaki dobiju lica, imena - i glasove.“ Sol isključi baterijsku lampu i nasloni se.„Izvini“, reče, „opsesije mi možda zamagljuju razum.“

„Počinjem da shvatam opsesije“, reče Natali.

Sol je pogleda na mekom svetlu s komandne table. „Jesi li i dalje spremna da poslušaš svoju?“

Natali se nervozno nasmeja.„Ne vidim drugi način, a ti? Ali Što se više približavamo, to se više plašim.”

,,Ne moramo bliže“, reče Sol.„Možemo da odemo na aerodrom u Šrivportu i odletimo u Izrael ili u Južnu Ameriku.”

„Ne, ne možemo”, reče Natali.

Posle minutdva Sol reče.„Ne možemo, u pravu si.“

Zamenili su se, pa je Sol vozio nekoliko sati. Natali je dremala.

Sanjala je oči Roba Džentrija, preneraženi pogled pun newice kad mu je sečivo preseklo grlo. Sanjala je da ju je otac pozvao u Sent Luis i rekao joj da je sve bila greška, da su svi dobro, čak i da joj je majka kod kuće, živa i zdrava, ali kad je stigla, kuća je bila mračna, sobe premrežene lepljivom paučinom, a sudopera puna tamne zgrušane tečnosti. Natali je, odjednom ponovo devojčica, zaplakala i otrčala u roditeljsku sobu. Ali oca tamo nije bilo, a njena majka, kad se njena majka podigla iz čaršava prekrivenih paučinom,uopšte nije bila njena majka. Bila je gnjili leš, s licem poput lobanje prevučene mesom i očima Melani Fuler. I leš se smejao.

Natali se trgnula, srce joj je lupalo kao ludo. Bili su na autoputu.

Napolju je bilo svetlo. „Zar već sviće?“

,,Ne“, odgovori Sol veoma umornim glasom. ,,Ne još.“

Stigli su na stari Jug; gradovi su postali sazvežđa predgrađa duž odvojaka s autoputa: Džekson, Meridijen, Birmingem, Atlanta. U Ogasti su napustili mrežu međudržavnih puteva i Autoputem broj 78 prešli trećinu Južne Karoline. Čak i po noći Natali je prepoznavala okolinu -

Sent Džordž,gde je jednom, s devet godina, bila na letnjem logorovanju, onog dugog usamljenog leta kad joj je poginula majka; Dorčester, gde je očeva sestra živela dok nije 1976. umrla od raka; Samervil, gde se odvozila nedeljom po podne da fotografiše stare kuće; Čarlston.arlston.

Stigli su u grad četvrte noći putovanja, nešto posle četiri ujutru, u ono zabezeknuto doba noći kada duh kao da je zaista najranjiviji. Natali je poznate prizore iz detinjstva videla nagnute i iskrivljene, uredna četvrt Sent Endruz bila je nekako neopipljiva,kao loše projektovana slika na besjajnom platnu. Njena kuća bila je mračna. Nije bilo znaka ,,Na prodaju” ispred, niti nepoznatih automobila na prilaznoj stazi. Natali nije imaja pojma ko vodi likvidaciju imanja posle njenog iznenadnog nestanka. Pogledala je poznatunepoznatu kuću s malim tremom na kom su ona, Sol i Rob pre pet meseci sedeli i raspravljali uz limunadu o blesavom mitu o vampirima uma, i nije osetila ni najmanju želju da uđe.

Pitala se ko je nasledio očeve fotografije - Majnora Vajta, Kaningemovu, Milita i očeve skromne snimke - i zapanjila se iznenada osetivši kako joj suze peku oči. Prošla je ulicom ne usporivši.

,,Ne moramo u Staru četvrt noćas“, reče je Spl.

,,Da, moramo“, reče Natali, skrenu na istok, pređe most i uđe u Staru četvrt.

U kući Melani Fuler gorelo je jedno jedino svetlo. U njenoj nekadašnjoj sobi, napred na spratu. Nije to bilo električno svetlo, čak ni meki sjaj sveće, nego izopačeno slabašno zeleno treperenje nalik na gnjili sjaj trulog drveta duboko u močvarnoj tami.

Natali čvrsto stegnu volan da zaustavi drhtanje.

„Ograda pred kućom zamenjena je visokim zidom i dvostrukom kapijom”, reče Sol. ,,0va kuća je tvrdava.“

Natali je posmatrala bledozeleni sjaj kako jača i slabi između kapaka i senke.

„Ne znamo je li to ona“, reče Sol. „Džekova informacija bila je posredna i stara nekoliko sedmica.”

„Ona je“, reče Natali.

,,Hajdemo“, reče Sol.„Umorni smo. Nači ćemo danas neko mesto da prespavamo, a sutra ćemo postaviti opremu negde gde ćemo biti mirni.“

Natali ubaci menjač u brzinu i polako se odveze mračnom ulicom.

Našli su jeftin hotel u severnom delu grada i spavali kao mrtvi sedam sati. Natali se probudila u podne, dezorijentisana i slomljena; bežala je od zamršenih i užurbanih snova u kojima su je ruke grabile kroz razbijena prozorska okna.

Oboje su bili premoreni i nervozni, malo su govorili; kupili su piletinu u prodavnici brze hrane i pojeli je u parku Nort Čarlston, pored reke. Dan je bio topao, oko dvadeset osam stepeni, a sunce je sijalo nemilosrdno kao lampe u operacionoj dvorani.

„Mislim da ne bi trebalo da izlaziš po danu“, reče Sol.„Neko bi mogao da te prepozna.”

Natali slegnu ramenima. „Oni su vampiri, a mi ćemo završiti kao noćna stvorenja”, reče.„To nije pošteno.“

Sol zaškilji preko vode.„Mnogo sam razmišljao o onom zameniku i o pilotu.“

,,Zašto?“

,,Da nisam naterao zamenika da pozove Hejnsa radiom, pilot bi još bio živ“, odgovori Sol.

Natali skrnu kafu. „Kao i Hejns.“

,,Da, ali shvatio sam da bih, da sam morao da žrtvujem i pilota i zamenika, to i učinio. Samo da se dokopam Hejnsa.”

,,On ti je pobio porodicu“, reče Natali. „Pokušao je i tebe da ubije.“

Sol odmahnu glavom. „Ali pilot i zamenik bili su neborci”, reče.

„Zar ne vidiš kuda to vodi? Dvadeset pet godina prezirem palestinske teroriste i njihove karirane kefije zato što slepo udaraju nevineer su preslabi da ustanu i bore se otvoreno. Sada smo mi prihvatili istu taktiku jer smo preslabi da se suočimo s čudovištima.”

,,Gluposti“, reče Natali. Posmatrala je petočlanu porodicu na izletu pored reke. Majka je upozoravala sinčića da se ne približava vodi.„Ti ne postavljaš dinamit u avione i ne pucaš mašinkom po autobusima”, reče Natali. „Nisi ti ubio pilota, Hejns ga je ubio.“ ,,Mi smo izazvali pilotovu smrt“, reče Sol.„Razmisli malo. Pretpostavimo da svi oni - Barent, Harod, Fulerova, Oberst, svi - lete avionom zajedno sa stotinom nedužnih civila.

Da li bi bila u iskušenju da ih pobiješ jednom bombom?“

,,Ne bih“, reče Natali.

„Razmisli. Ta čudovišta odgovorna su za stotine - za hiljade mrtvih. Smrt još sto nevinih stavila bi tačku na to. Zar to ne bi vredelo žrtava?“

,,Ne bi“, reče Natali čvrsto. ,,To ne ide tako.“

Sol klimnu glavom. ,,U pravu si, to ne ide tako. Ako budemo tako mislili, postaćemo kao oni. Ali straćivši pilotov život, krenuli smo tim putem.“

Natali ljutito ustade. „Šta pokušavaš, Sole? Razgovarali smo o ovome u Tel Avivu, u Jerusalimu, u Cezareji. Znamo kakvi su rizici.

Slušaj, moj otac je bio nedužni prolaznik. Kao i Rob - i Aron i Debora i bliznakinje - i Džek - i…“ Zaćutala je, prekrstila ruke i pogledala u vodu.

„Šta pokušavaš?”

Sol ustade. „Odlučio sam da ne nastaviš sa sledećom fazom.“

Natali se naglo okrenu i prostreli ga pogledom. ,,Ti si lud! To nam je jedina šansa da sredimo sve ostale!“

,,Besmislica“, reče Sol. „Samo nismo još smislili bolji način.

Smislićemo. Suviše žurimo.“

„Suviše žurimo!“, uzviknu Natali. Porodica pored vode okrenu se ka njoj. Spustila je glas, ali je nastavila besnim šapatom. „Suviše žurimo?

FBI i polovina policije su nam za petama. Znamo jedino vreme - jedino vreme - kada će se ti kučkini sinovi okupiti. Svakog dana sve su jači i oprezniji, a mi smo sve slabiji i preplašeniji. Samo nas je dvoje, a ja sam se toliko usrala od straha da zaedelju dana uopšte neću moći da funkcionišem… a ti mi pričaš kako suviše žurimo, jebote!“ Završila je ponovo vičući.

,,U redu“, reče on, ,,ali odlučio sam da to ne moraš da budeš ti.“ „0

čemu pričaš? Naravno da moram ja. To smo odlučili na Davidovoj farmi.“

„Pogrešili smo“, reče Sol.

„Mene će se setiti!“

,,Pa? Ubedićemo je da je došao novi izaslanik.”

,,Ti, je li?“

„Ima smisla“, reče Sol.

,,Ne, nema smisla“, prasnu Natali. ,,A šta je s onim gomilama činjenica i brojeva, datuma, smrti i mesta koje učim napamet od Svetog Valentina?“

„Nije to tako važno“, odvrati Sol. „Ako je luda koliko mislimo da jeste, logika neće imati mnogo uticaja. Ako je hladno racionalna, naše činjenice su malobrojne, a priča klimava.“

„O, baš divno, jebote”, reče Natali. „Pet meseci natežem hrabrost do pucanja kako bih mogla to da izvedem, a ti mi sad govoriš kako nije neophodno i kako ionako ne bi uspelo.”

,,Ne kažem to“, reče Sol. „Samo kažem da treba malo da usporimo i razmislimo o drugim mogućnostima, kao i to da ionako ne mislim da si ti prava osoba za to.“

Natali uzdahnu.„U redu. Možemo li da ne razgovaramo o ovome do sutra? Umorni smo od puta. Meni treba noć čvrstog sna.“

„Dogovoreno”, reče Sol. Uzeo ju je za ruku i lako je stegnuo dok su se vraćali u kola.

Odlučili su da unajme na dve sedmice motelsku brvnaru sa spojenim sobama. Sol je uneo opremu za biofidbek i radio do devet, kada ga je Natali naterala da prekine radi večere koju je spremila. „Radi li?“, upitala ga je.

On zatrese glavom. „Biofidbek ne uspeva uvek ni u najlakšim slučajevima. Nije to lako. Ubeđen sam da je sve što sam naučio napamet spremno da bude izazvano na površinu posthipnotičkom sugestijom, ali ne mogu da uspostavim mehanizam izazivanja. Teta ritam je apsolutno nemoguće oponašati, a ne mogu ni da izazovem alfa vrh.“

„Znači, sve si radio zabadava“, reče Natali.

,,Za sadajetako.“

„Hoćeš li na spavanje?”

,,Kasnije“, odgovori Sol. „Radiću još satdva.“

,,U redu“, reče Natali. „Skuvaću kafu, pa idem u svoju sobu.“

,,Dobro.“

Otišla je u malu čajnu kuhinju, ugrejala vodu, sipala još po kačišicu kafe u svaku šolju da bude vrlo jaka, i pažljivo u Solovu kafu umešala ispravnu količinu fentijazina, onako kako joj je pokazao u Kaliforniji za slučaj da mora da uspava Tonija Haroda.

Sol se malo iskreveljio kad je okusio kafu.

„Kakva je?“, upita ga Natali i srknu svoju kafu.

„Dobra i jaka“, reče Sol. „Baš kakvu volim. Idi ti u krevet, ja ću verovatno ostati do kasno.“

,,Važi“, reče Natali, poljubi ga u obraz i ode u svoju sobu.

Pola sata kasnije tiho se vratila, obučena u dugačku suknju, tamnu bluzu i laki džemper. Sol je spavao u zelenoj plastičnoj stolici, s hrpom dosijea na krilu, uz uključen kompjuter i EEG. Natali je ugasila aparate, spustila fascikle na sto i preko njih stavila kratku poruku, skinula Solu naočari i pokrila ga lakim ćebetom. Pre nego što je izašla, dodirnula mu je rame.

Postarala se da iz ševroleta izvadi sve što je vredno. Plastični eksploziv spremili su u njenu sobu, a upaljače u Solovu. Setila se ključa od sobe i ostavila ga u svojoj sobi. Kod sebe nije imala ni tašnu ni pasoš niti išta što bi nekome pružilo bilo kakvo dodatno obaveštenje.

Pažljivo se odvezla u Staru četvrt, poštujući svetla na semaforu i ograničenja brzine. Parkirala je kola blizu Henrijevog restorana> baš kako je napisala Solu u poruci, i prepešačila nekoliko blokova do kuće Melani Fuler. Noć je bila mračna i vlažna, teško lišće kao da joj se spajalo iznad glave, zatvaralo svetlost zvezda i upijalo kiseonik.

Kad je stigla pred kuću, Natali nije oklevala. Visoka kapija bila je zaključana, ali je imala ukrašeni zvekir. Natali je udarila metalom o metal i čekala u mraku.

Na kući nije gorelo nijedno svetlo osim zelenog sjaja u sobi Melani Fuler. Nijedno svetlo nije se upalilo, ali posle nekoliko trenutaka dva čoveka su se pojavila u tami. Viši je izašao napred, vukući noge; bila je to bezdlaka planina od čoveka, sitnih očiju, neusredsređenog pogleda i male lobanje beznadežno mentalno zaostalog.„Šta hoćeš?“, promumlao je, izgovarajući svaku reč kao da je stvara neispravan sintetizator govora.

„Želim da govorim s Melanf, reče Natali glasno. „Reci joj da je Nina došla.“

Minutdva nijedan se nije ni makao. Bube su zujale u žbunju, noćna ptica bučno je odlepršala s visoke palme na veliki pro&ar na spratu stare kuće. Nekoliko blokova dalje sirena je vrisnula usamljenim dugim tonom bola, a zatim umukla. Natali se usredsredila na to da stoji uspravno na nogama omekšalim od straha.

Grmalj je najzad progovorio.„Uđi.“ Okrenuo je ključ i trzajem otvorio kapiju, uvukao Natali u dvorište i za njom zaključao.

Neko je otvorio vrata kuće iznutra. Natali je videla samo mrak.

Hodajući brzo između dvojice ljudi, dok joj je div i dalje stezao desnicu -

ušla je u kuću.

PEDESET ČETIRI

Melani

Rekla je da je šalje Nina.

Minutdva bila sam toliko uplašena da sam pokušala da ispužem iz kreveta; desna ruka i noga su se vijugale za mnom, vukle se kao mrtvo meso. Cevčice su mi ispale iz vena, postolja su popadala. Za trenutak sam izgubila kontrolu nad svima - nad Hauardom, Nensi, Kalijem, nad doktorom i sestrama, nad crnim mladićem koji je još stajao u mraku sporednog dvorišta s mesarskim nožem

- a onda sam se opustila, telo mi se sklupčalo i umirilo, i ponovo sam preuzela kontrolu.

Prvo sam pomislila da pustim Kalija, Hauarda i obojenog momka da je dokrajče u dvorištu. Mogu vodom iz fontane da operu mrlje sa cigala. Hauard može da je odnese okolo u garažu, zamota ostatke u zavesu za tuširanje da ne uprlja kadilak doktora Hartmana, a Kali da se odveze do smetlišta i baci je za pet minuta.

Ali nisam znala dovoljno. Ne još. Ako je šalje Nina, moram da saznam više. Ako je ne šalje Nina, želela sam da saznam ko ju je poslao, pre nego što išta preduzmem.

Kali i Hauđfd uveli su je u kuću. Doktor Hartman, sestra Oldsmit, Nensi i gospođica Sjuel su se okupili, a Marvin je napolju čuvao stražu.

Džastin mi je pravio društvo na spratu.

Crna devojka koja je tvrdila da je šalje Nina pogledala je u salonu moju porodicu. „Mračno je“, rekla je čudnim, tihim glasom.

Sada retko koristim svetla. Poznajem kuću tako dobro da bih se snašla i vezanih očiju, a članovi porodice nemaju potrebu za električnim svetlom, osim kada me neguju, a ovde, u mojoj sobi, obično je dovoljan meki prijatni sjaj medicinskih monitora.

Ako ova obojena devojka govori u Ninino ime, onda je čudno što se Nina još nije privikla na mrak. U njenom kovčegu je svakako vrlo mračno. Ako devojka laže, uskoro će se dobro upoznati s mrakom.

Doktor Hartman je progovorio za mene. „Šta želite, devojko?”

Crnkinja je oblizala usne. Kali joj je pomogao da sedne na divan.

Svi članovi moje porodice su stajali. Blede linije svetla padale su nekima preko lica ili mišice, ali mi ostali sigurno smo joj delovali kao tamne mase dok je zurila odozdo u nas.„Došla sam da razgovaram s tobom, Melani“, rekla je devojka. Glas joj )% lako podrhtavao, što kod Nine nikad nisam čula.

„Ovde nema nikoga ko se tako zove“ reče doktor Hartman u tami.

Crna devojka se nasmeja. Jesam li čula tračak Nininog hrapavog smeha? Sledila sam se od te pomisli. „Znam da si ovde“, rekla je. „Baš kao što sam znala gde da te pronađem u Filadelfiji.”

Kako me je našla? Naredila sam Kaliju da osloni svoje krupne šake na naslon divana iza devojke.

,,Ne znamo o čemu govorite, gospođice”, reče Hauard.

Devojka odmahnu glavom. Zašto bi Nina upotrebila crnkinju?

pitala sam se. ,,Melani“, rekla je, „znam da si ovde. Znam da ti nije dobro.

Došla sam da te upozorim.“

Na šta da me upozori? Šapat me je upozorio u Grambltorpu, ali ona nije učestvovala u njemu. Došla je kasnije, kad je sve krenulo naopako. Čekaj, nije ona mene pronašla - ja sam pronašla nju! Vinsent je otišao po nju i doveo mi je.

A ona je ubila Vinsenta.

Ako je ova devojka zaista Ninin izaslanik, možda je ipak najbolje da je ubijem. Tako će Nina shvatiti da ne može da se poigrava sa mnom, da joj neću bez nekakve odmazde dozvoliti da uklanja moje pione.

Marvin je još čekao napolju u mraku, s dugačkim nožem koji je gospođica Sjuel ostavila na mesarskom panju. Bolje je napolju. Ne bih morala da brinem o mrljama na tepihu i parketu.

„Mlada damo“ naredila sam doktoru ttartmanu da kaže, „bojim se da niko od nas ne zna o čemii govorite. Ovde nema nikoga po imenu Melani. Kali će vas ispratiti.”

„Čekajte!“, viknula je devojka kad je Kali podigao ruku.„Čekajte malo!“, rekla je glasom ni izbliza sličnim Nininom lenjom otezanju.

,,Zbogom“, odvratilo je nas petoro uglas.

Obojeni momak čekao je odmah iza fontane. Nisam se Hranila nedeljama.

Devojka Se izvi iz Kalijevog stiska baš kad su prišli vratima. „Vili nije mrtav!“, povikala je.

Naredila sam Kaliju da stane. Niko od nas nije se micao. Posle trenutakdva rekla sam kroz doktora Hartmana: ,,Molim?“

Crna devojka pogledala nas je drsko i prkosno. „Vili nije mrtav“, rekla je spokojno.

„Objasnite šta govorite”, rekao je Hauard.

Devojka odmahnu glavom.„Melani,razgovaraću s tobom. Samo s tobom. Ako ubiješ ovog glasnika, neću pokušati ponovo da stupim u dodir s tobom. Ljudi koji su pokušali da ubiju Vilija i koji nameravaju da ubiju tebe neka rade šta žele.“ Okrehula se i zagledala u ugao, nezainteresovana, ne obazirući se na Kalijevu ogromnu šaku koja ju je čvrsto stezala za mišicu. Devojka je izgledala kao mašina koju je neko isključio.

Na spratu, bez ikoga pored sebe osim ćutljivog Džastina, neodlučno sam se vrpoljila. Glava me je bolela. Sve je ličilo na ružan san.

Želela sam samo da ta žena ode i ostavi me na miru. Nina je mrtva. Vili je mrtav.

Kali ju je doveo natrag i poseo je na divan.

Svi smo je posmatrali.

Pomislila sam da Upotrebim devojku. Ponekad - često - tokom prelaska u tuđi um, tokom trenutka savladavanja, zajednički tok površinskih misli prati čulne utiske. Ako Nina Upotrebljava ovu devojku, možda neću uspeti da razbijem njen stisak, ali ću možda moći da osetim samu Ninu. Ako to nije Nina, opaziću na trenutak njene stvarne namere.

Hauard reče: „Melani će odmah doći“, i tog trenutka reakcije - ne znam je li to bio strah ili zadovoljstvo - ušunjala sam se u njen um.

Nije bilo otpora. Spremila sam se za rvanje s Ninom, i zbog odsustva protivnika mentalno sam se spotakla kao kad se neko u mraku osloni na komodu ili stolicu koje tu nema. Kontakt je bio kratak. Osetila sam miris panike, ono ne opet uobičajeno kod ljudi koji su bili Upotrebljavani ranije, ali ne i uslovljavani u međuvremenu, i trku misli nalik na stampedo malih životinja u tami. Ali ne i suvisle misli. Videla sam delić slike - stari most od lcamena, topao od sunca, pružao se preko čudnog mora od peščanih dina i senki. Slika mi ništa nije značila. Mogla sam da je povežem s bilo kojom od Nininih uspomena, iako smo suviše dugo bile razdvojene posle rata da bih bila sigurna.

Povukla sam se.

Devojka se zgrčila, uspravila i prešla pogledom po tamnoj sobi. Da li to Nina preuzimaa kontrolu ili se varalica muči da se pribere?

„Nemoj to više da radiš, Melani“, rekla je crnkinja, i u njenom zapovednom tonu čula sam prvi uverljiv odjek Nine Drejton.

Džastin je ušao u sobu noseći sveću. Plamen mu je obasjavao šestogodišnje lice odozdo; zbog igre svetla izgledao je prastaro. I ludo.

Crnkinja ga je posmatrala, posmatrala je mene, kao što bi plašljivi konj gledao kako mu se primiče zmija.

Spustila sam sveću na džordžijanski stočić za čaj i pogledala crnkinju. „Zdravo, Nina“, rekla sam.

Devojka je polako trepnula, jednom. „Zdravo, Melani? Zar nećeš lično da me pozdraviš?“

„Malo sam slaba trenutno”, rekla sam. „Možda ću sići kad ti odlučiš da dođeš lično.“

Crnkinja se bledo osmehnu. „To bi mi bilo prilično teško.“

Svet mi se okrenuo pred očima, i nekoliko trenutaka mogla sam samo da kontrolišem svoje ljude. Šta ako Nina nije mrtva? Šta ako je bila ranjena, ali ne smrtno?

Videla sam rupu na njenom čelu. Njeneplave oči kako seprevrću u dupljama.

Meci su bili stari. Šta ako je metak pogodio lobanju, čak i ušao u nju, ali joj nije oštetio mozak ništa više nego što je cerebrovaskularni napad oštetio moj?

U vestima je objavljeno da je mrtva. Čula sam i pročitala njeno ime među žrtvama.

Kao i svoje.

Jedan medicinski monitor pored moje postelje poče oštro da pišti.

Naterala sam disanje i srce da se smire. Pištanje je prestalo.

S drugih tačaka videla sam da se Džastinov izraz nije izmenio u nekoliko sekundi koje su protekle. Njegovo lice šestogodišnjaka na svetlu sveće i dalje je bilo izobličeno u masku mladog demona. Njegove dvobojne cipelice bile su okrenute ka jastuku omiljene očeve tapacirane kožne stolice.

„Pričaj mi o Viliju“, rekla sam preko Džastina.

„Živ je“, reče devojka.

„Nemoguće. Avion se srušio sa svim putnicima.”

,,Sa svim osim Vilija i dvojice njegovih pomagača”, reče crnkinja.

„Izašli su pre uzletanja.“

„Zašto si se onda okrenula protiv mene ako si znala da nisi uspela s Vilijem?“, prasnula sam.

Devojka je oklevala sekundudve. „Nisam ja srušila avion“, rekla je.

Gore na spratu srce mi je poskočilo, a na osciloskopu su se pojavili zeleni šiljci od kojih je zeleno svetlo u sobi počelo da pulsira zajedno s mojim srcem. ,,Ko ga je srušio?” upitala sam.

,,Ostali“, odgovorila je odlučno.

„Koji ostali?“

Duboko je udahnula. „Postoji jedna grupa ljudi koji imaju našu moć. Tajna grupa…“

„Našu moć?w, prekinula sam je. „Misliš na Sposobnost?“

,,Da“, rekla je.

„Gluposti. Nikada nismo naišli ni na koga ko ima makar tračak Sposobnosti.” Naredila sam Kaliju da podigne ruke u tami. Vrat joj se izdizao iz tamnog džempera, vitak i prav. Pući će kao suva grančica.

„Ovi je imaju“, reče crna devojka jakim glasom. „Pokušali su da ubiju Vilija. Pokušali su da ubiju tebe. Zar se nisi pitala ko je ono bio u Džermantaunu? Ko je pucao? Kako se helikopter srušio u reku?“ g Kako Nina zna sve ovo? Kako iko zna?

„Možda si ti jedna od njih“, rekla sam lukavo.

Devojka spokojno klimnu glavom. „Tačno, ali da jesam, zar bih došla da te upozorim? Pokušala sam da te upozorim u Džermantaunu, ali nisi htela da slušaš.“

Pokušala sam da se setim. Da li me je crnkinja upozorila na nešto?

Šapat je tada bio tako glasan; bilo mi je teško da se usredsredim. ,,Ti i šerif došli ste da me ubijete“, rekla sam.

,,Nismo.“ Glava joj se polako pomerala, kao u zarđale metalne marionete. Ninina Baret Kramer tako se kretala. „Šerifa je poslao Vili. I on je dolazio da te upozori.”

„Ko su ti ostali?” upitala sam.

„Poznati ljudi“, rekla je. „Moćni Ijudi. Ljudi s imenima kao Što su Barent, Kepler, Sater i Harod.“

„Ta imena mi ništa ne zriače“, rekla sam. Odjednom sam povikala Džastinovim piskavim šestogodišnjim glasom. „Lažeš! Ti nisi Nina! Ti si mrtva! Otkud znaš za te ljude?“ ‘

Devojka je oklevala kaio da razrhišlja da li da progovori.„Poznajem neke od njih iz Njujorka”, odgovorila je najzad. „Ubedili su me da učinim’.. ono što sairi učinila.“

Usledila je tišina; tako potpuna i duga da sam kroz svih osam svojih izvora čula golubove kako sleću na legalo ispred velikog prozora na spratu. Naredila sam momku napolju da prebaci nož iz utrnule desne ruke u levu. Gospođica Sjuel tiho se iskrala u kuhinju, vratila se i stala u senku vrata držeći sataru za meso izauknje. Kali se promeškoljio, i u njegovoj gladnoj nestrpljivosti osetila sam odjek Vinsentove oštre žudnje.

„Tražili su da me ubiješ”, rekla sam, ,,i obećali su da će ukloniti Vilija dok ti završavaš sa mnom.“

„Tako je“, rekla je.

„Ali nisu uspeli, kao ni ti.“

,Da.“

„Zašto mi sve ovo govoriš, Nina?“, upitala sam. „Samo ću te mrzeti još više.“

„Izdali su me“, odgovorila je.„Ostavili su me samu kad si došla po mene. Želim da ih dokrajčiš pre nego što se vrate po tebe.“ Rekla sam Džastinu da se nagne napred. „Pričaj sa mnom, Nina“, šapnula sam.

„Pričaj mi o starim vremenima.”

Odmahnula je glavom. „Nemamo vremena za to, Melani.“

Nasmešila sam se, osetivši kako pljuvačka vlaži Džastinove mlečne zube.

„Gde smo se upoznale, Nina? Na čijem balu smo prvi put poredile plesne karte?” ‘ .

Crnkinja je lako uzdrhtala i podigla tamnu ruku do čela.„Melani, moje pamćenje..’ imam praznine… rana.”

,,To ti malopre nije smetalo“,‘rekla sam oštro.„Ko je bio s nama na izletu na ostrvu Danijel, Nina, draga? Sećaš li ga se ili ne? Ko su nam bili udvarači tog đavnog leta?“

Devojka se zanjihala, ne ski’dajući prste sa slepoočnica.„Melani, molim te, setim se pa zaboravim… boli…“ -

Gospođica Sjuel prišla joj je s leđa. Bolničarske cipele debelih đonova nisu pravile nikakav zVuk po tepihu.

„Koga smo prvog uzele u Igri onog leta u Bad Išlu?“, upitala sam kako bih dala gospođici Sjuel vremena da načirii poslednja dva koraka.

Znala sam da obojena varaiica neće odgovoriti. Videćemo hoće li umeti da oponaša Ninii kad joj telo ostane na divanu, a glava joj se otkotrlja po podu. Možda bi se Džastin obradovao novoj igrački.

Crnkinja reče: „Prva je bila ona igračica iz Berlina - mislim da se prezivala Majer - ne sećam se svih pojedinosti, ali uočili Smo je u kafeu Cauner, kao i uvek.“

Sve je stalo.

,,Šta?“, rekla sam.

„Sutradan… ne, dva dana kasnije, u sredu… bio je onaj smešni mali ledadžija. Ostavili smo njegovo telo u ledenjači… okačeno gvozdenu kuku… Melani, ovo boli. Prvo se sećam, posle se ne sećam!“

Džastin kliznu do ivice jastuka, spusti se na pod i obiđe čajni stočić da je potapše po ramenu. „Nina“, rekla sam, ,,žao ,mi je. Tako mi je žao.“

Gospođica Sjuel spravila je čaj i poslužila ga u mom najboljem vedžvudskom porcelanu. Kali je doneo još sveća. Doktor Hartman i sestra Oldsmit popeli su se na sprat da me pogledaju, a Hauard, Nensi i ostali posedali su po salonu. Crni dečak ostao je napolju u grmlju.

„Gde je Vili?“, upitala sam kroz Džastina. „K^ko je on?“ „Dobro je“, reče Nina, ,,ali nisam sigurna gde je, pošto mora i dalje da se skriva.“

,,Od tih Ijudi koje si spomenula?“, upitala sam.

»Da.“

„Zašto nam oni žele zlo, Nina, mila?“

„Plaše nas se, Melani.”

„Zašto bi nas se plašili? Nismo im ništa učinili.“

„Plaše se naše… naše Sposobnosti. I plaše se da će biti razotkriveni zbog Vilijevih… ispada.”

Mali Džastin klimnu glavom. „Da li i Vili zna za njih?“ »Mislim da zna“, reče Nina. „Prvo je hteo da stupi u… u njihov klub. Sada samo želi da preživi.“

,,Klub?“, rekla sam.

„Imaju tajnu organizaciju”, reče Nina.„Mesto na kom se svake godine okupljaju da love unapred određene žrtve…“

„Shvatam zašto je Vili želeo da im se priključi“, rekoh. „Možemo li sada da mu verujemo?“

Devojka malo oćuta. „Mislim da možemo“ reče Nina. „Ali, ako ništa drugo, nas troje treba da se držimo zajedno dok opasnost ne prođe.“

„Pričaj mi još o tim ljudima“, rekla sam.

,,Hoću“, odvrati Nina,„ali kasnije. Drugi put. Ja… lako se umaram…“

Džastin joj se anđeoski osmehnu. „Nina, mila, reci mi gde si sada.

Pusti da dodem kod tebe da ti pomognem.“

Devojka se osmehnu i ne reče ništa.

,,Dobro“, rekla sam. „Hoću li videti Vilija?“

,,Možda“, odgovori Nina, ,,ali nećeš ako treba da radimo usklađeno s njim do dogovorenog trenutka.”

„Kakvog dogovorenog trenutka?“

,,Za mesec dana. Na jednom ostrvu.“ Devojka ponovo pređe po čelu drhtavom rukom; videla šam koliko je iscrpljena. Nina je sigurno trošila svu svoju energiju samo da je natera da hoda i govori. Odjednom sam u glavi videla Ninin leš kako truli u mraku groba, i Džastin se stresao.

„Reci mi.“

,,Kasnije“, reče Nina. „Videćemo se ponovo i razgovaraćemo o svemu što treba ličiniti:.. o tvojoj pomoći. Sada moram da idem.“

,,Dobro“, rekla sam, a moj dečji glas nije mogao da sakrije dečje razočaranje koje me je obuzelo.

Nina - crnkinja - ustade, polako priđe Džastinovoj stolici i poljubi ga - poljubi me - nežno u obraz. Koliko me je samo puta Nina nagradila ovim Judinim poljupcem pre izdaje? Setila sam se poslednjeg Okupljanja.

„Zbogom, Melani“, šapnula je.

„Zbogom za sada, Nina, mila“, odgovorila sam.

Krenula je ka vratima, gledajući levo i desno kao da će je Kali ili gospođica Sjuel svakog trenutka zaustaviti. Svi smo sedeli i smešili se na svetlu sveće, držeći šolje na kolenima ili na krilu.

,,Nina“, rekla sam kad je stigla do vrata.

Polako se okrenula, podsetivši me na mačku En Bišop kad ju je Vinsent najzad saterao u ugao u podrumu.„Da, mila?“

„Zašto si noćas poslala ovu crnčugu, mila?“

Devojka se zagonetnu osmehnu. ,,Pa, Melani, zar ti nikad ne šalješ obojenu poslugu poslom po gradu?“

Klimnula sam glavom. Devojka je izašla.

Napolju se crni dečko s nožem povukao dublje u žbunje i gledao je kako prolazi. Kali je izašao da joj otključa kapiju.

Skrenula je levo i polako krenula mračnom ulicom. Naredila sam crnom momku da sklizne u senke iza nje. Minut kasnije Kali je otvorio kapiju i pošao za njom.

PEDESET PET

Čarlston

Utorak, 5. maj 1981.

Natali je nagnala sebe da korakom prođe prvi blok. Kad je zašla za ugao i sklonila se s vidika iz kuće Melani Fuler, znala je ili da će joj kolena popustiti, pa će pastrna.pločnik, ili da će potrčati.

Natali je potrčala. Sledeći blok je preletela sprintom, zastala je na uglu da se osvrne i opazila tamni obris kako prelazi dvorištem kad su ga farovi kola u prolazu za trenutak osvetlili. Mladić joj je delovao poznato, ali s te daljine nije videla pojedinosti ni crte lica. Ipak, videla je nož u njegovoj ruci. Druga prilika, kriipnija, pojavila se iza ugla. Natali je potrčala ka jugu, prošla jedan blok, zatim ponovo skrenula na istok, već teško zadihana, osećajući vatru u rebrima, ali ne obazirući se na bol.

Oko mesta gde je ostavila karavan bilo je sjajmjeg uličnog sveda, ali prodavnice i restorani bili su zatvoreni, a ulica pušta. Natali kližiići stade, otvori vrata s vozačke strane i baci se na sedište. Tfenutak kasnije zahvatila ju je snažnija, miiogo bezumnija panika kad je otkrila da ključevi nisu u bravi ža paljenje i shvatila da nema ni tasnu ni džepove.

Gotovo odmah setila se đa je ostavila ključeve ispod sedišta, gde bi Sol mogao da ih nađe ako dođe po auto. Kad se sagnula da ih uzme, suvozačka vrata su se otvorila i neki miiškarac ušao je u kola.

Natali je jedva suspregnula vrisak kad se uspravila i nagonski podigla pesnice.

,,Ja sam“, reče Sol i popravi naočari. „Jesi li dobro?“

„0, gospode”, prošaputa Natali. Opipala je ispod sedišta, našla ključeve i upalila motor.

Jedna senka izdvojila se iz grmlja i otrčala u ulicu petnaest metara dalje. „Drži se!“, viknula je Natali. Ubacila je menjač u brzinu i auto je sišao na ulicu; kad su stigli do kraja bloka, vozili su već osamdeset na sat.

Farovi su obasjali mladića dve sekunde pre nego što je skočio u stranu.

„Gospode”, reče Natali. „Jesi li video ko je ovo bio?“

„Marvin Gejl“, reče Sol i osloni se na komandnu tablu. „Skreni ovde desno.“ -

„Šta on ovde radi?“, povika Natali.

,,Ne znam“, odgovori Sol.„Uspori malo. Niko nas ne prati.“

Natali uspori 1 skrenu na autoput prema severu, otkrila je da se naizmenično smeje i jplače. Zatresla je glavom, ponovo se nasmejala i pokušala da umiri glas. „Gospode, uspelo je, Sole. Uspelo je. A nikad nisam glumila čak ni u školskoj predstavi. Uspelo je. Ne mogu da verujem!“ Odlučila je da se prepusti smehu i otkrila da umesto smeha lije suze. Sol joj stisnu rame i ona ga pogleda prvi put. Jedan jedini užasni trenutak znala je da ju je Melani Fuler nadmudrila, da ih je staro čudovište nekako otkrilo, saznalo za njihove planove i preuzelo Sola…

Natali ustuknu od njegovog dodira.

Sol se malo zbunio, a onda je odmahnuo glavom. ,,Ne, u redu je, Natali. Probudio sam se, našao tvoju poruku i dovezao se taksijem do kola…“

,,Fenotijazin“, prošaputa Natali, jedva uspevajući da istovremeno gleda saobraćaj i Sola.

„Nisam popio svu kafu“, reče Sol. „Bila je pregorka. Osim toga, napravila si mešavinu propisanu za Tonija Haroda. On je sitniji od mene.“

Natali ga je gledala. Delom uma pitala se da li gubi razum.

Sol namesti naočari. ,,U redu“, reče. „Shvatili smo da ti… da ta bića… nemaju pristup sećanju. Trebalo bi da te ispitam, ali možemo da počnemo i od mene. Treba li da opišem Davidovu farmu Cezareji?

Restoran u Jerusalimu u koji smo odlazili? Uputstva Džeka Koena o putu iz Tihuane?”

,,Ne“, reče Natali. ,,U redu je.“

„Jesi li ti u redu?“

Natali obrisa suze nadlanicom i nasmeja se. ,,0, Sole, bilo je odvratno. Kuća je bila sva u mraku, a jedan retardirani div i još jedan zombi uveli su me u dnevnu sobu, ili salon, ili kako god se to zove, i tamo ih je bilo petorošestoro, stajali su u mraku. Gospode, kao da je neko poređao poduprte leševe - jedna žena bila je u skroz pogrešno zakopčanoj haljini, a usta su joj sve vreme zjapila otvorena - i nisam mogla da mislim, i svakog trenutka bila sam sigurna da više neću moći da govorim, glas mi prosto nije radio, a onda je došao jedan mali… jedan mali stvor, sa svećom, i bilo je gore nego u Grambltorpu, gore nego što sam zamišljala, a njegove oči… o, bile su to njene oči, Sole, sumanute, izbuljene -bože, nikad nisam verovala u demone, u đavola ni u pakao, ali taj mali stvor kao da je izašao pravo sa stranica Dantea ili neke noćne more Hijeronimusa Boša, i stalno mi je postavljala pitanja na koja nisam mogla da odgovorim, i znala sam da će bolničarka, to stvorenje obučeno kao bolničarka, da će nešto uraditi, ali onda je Melani, zapravo taj mali demon, ali on je zapravo bio Melani, spomenula je Bad Išl i misli su mi se prosto probudile, Sole, prosto su škljocnule, svi oni sati čitanja i učenja dosijea koje je Vizental sastavio, i setila sam se igračice, one iz Berlina, Berte Majer, i posle je bilo lako, ali bila sam prestravljena da će me ponovo pitati o svojoj mladosti, ali nije, Sole, mislim da je naša, mislim da je progutala, ali bila sam tako preplašena…“ Natali zaćuta, gutajući vazduh.

„Stani ovdeK, reče Sol pokazujući prazno parkiralište pored prodavnice brze ‘hrane. ‘

Natali zaustavi kola i pomeri menjač u položaj za parkiranje, trudeći se da smiri dah. Sol se nagnu, uze joj lice i poljubi je prvo u levi,pa u desni obraz.„Ti si najhrabrija osoba koju poznajem,mila moja. Da imam kćer, ponosio bih se kad bi bila poput tebe.“

Natali obrisa poslednje suze. „Sole, moramo odmah natrag u motel, da uključimo aparate kao što smo planirali. Treb^da me ispitaš.

Dodirnula me je… osetila sam… bilo je gore nego s Harodom… bilo je ledeno, Sole, ledeno i ljigavo kao… šta ja znam… kao nešto iz groba.“

Sol klimnu glavom. ,,0na misli da si ti izašla iz groba. Možemo samo da se nadamo da se Melani plaši novog nadmetanja s Ninom dovoljno da neće pokušati da te preotme od svoje navodne suparnice. Da je htela da upotrebi svoju moć nad tobom, logično je da bi to učinila dok si joj telesno bila blizu.“

,,Sposobnost“, reče Natali. ,,0na to zove ’naša Sposobnost’, i čula sam veliko početno slovo.” Pogledala je naokolo, uplašenih očiju.

„Moramo da se vratimo, Sole, i da obavimo dvadesetčetvoročasovni karantin, kao što smo planirali. Treba da mi postavljaš pitanja, da se uveriš da …pamtim.“

Sol se lako nasmeja. „Natali, uključićemo EEG telemetriju dok budeš spavala, a spavaćeš, ali nema potrebe za pitanjima i odgovorima.

Tvoj mali monolog uverio me je da si ono što si oduvek i bila… to jest, vrlo hrabra i lepa mlada dama. Pređi ovamo, ja ću da vozim.“

Natali nasloni glavu na sedište dok je Sol vozio poslednjih nekoliko kilometara do motela. Mislila je na svog oca, sećala se tihih sati u mračnoj komori, ili večera s njim, setila se kako je posekla koleno na parče zarđalog metala iza kuće Toma Pajpera - imala je pet ili šest godina, majka joj je još bila živa - i kako je otrčala kući, a otac joj je prileteo preko travnjaka, ostavivši kosilicu, i zurio zapanjeno u njenu nogu i bele sokne umrljane crvenom krvlju, ali ona nije plakala, a on ju je podigao i poneo u kuću, sve vreme govoreći: „Moja hrabra devojčica, moja hrabra devojčica.“

I bila je. Natali sklopi oči. Bila je.

„Ovo je početak“, govorio je Sol.„Ovo je svakako početak. I to početak njihovog kraja.“

I dalje zatvorenih očiju, najzad usporenog pulsa, Natali klimnu glavom misleći na oca.

PEDESET ŠEST

Melani

Po đanu mi je bilo teže da poverujem da me je Nina potražila. Prvo sam reagovala tesKobom i osećajefti nežaštićenosti jer Sam otkrivena. Ali to osećanje uskoro je izbledelo, a zamenili su ga odlućnost i obnovljena energija. Koga god dl ta devojka predstavlja, podstakla me je da pdnovo razmišlim o svojoj budućnosti.

Te srede, mislim da je bio peti maj, crnkinja se nije vratila, pa sam ja preduzela neke korake. Doktor Hartman obiš‘ao je sve bolnice, pod izgovorom da traži posao, ali zapravo prove’ravajući ima li u nekoj pacijenatakojileže dugo vremena, a odgovaraju Nininom medicinskom opisu/Sećajući se mog boravka u filadelfijskoj bolnici, doktor Hartman se nije raspitivao kod medicinskog osoblja ni u upravama bolnica’, nego se dokopao pristupa bolničkim kompjuterima, pa je pregledao liste prepisanih lekova, hirurške zapisnike i zahteve ža opremom, pod izgovorom da ispituje bolničku opremljenbst. Lov je trajao do petka; niti se crna devojka pojavila, niti smo naišli na neki Ninin trag. Do vikenda je doktor Hartman obišao sve bolnice, staračke domove i medicinske centre kdji drže pacijente na dugotrajnoj nezi. Proverio je i u okružnoj mrtvačnici, gde su tvrdili da šu telo gospođice Đrejton preuzeli i kremirali izvršioci njenezaostavštirie, ali to je samo potvrdilo mogućnost da je možda živa.!. ili da je njeno telo sklonjeno… jer kad samna trenutak ušla u umove svih radnika mrtvačnice,našla sam jednog - priglupog sredovečnog čoveka po imenu Tob - koji je imao nepogrešive mentalne otiske nekoga ko je Upotrebljen, a zatim mu je bilo naređeno da to zaboravi.

Kali je te sedmice krenuo u obilazak čarlstonskih grobalja, tražeći grobove ne starije od godinu dana u kojima bi mogao da bude Ninin leš.

Nina je poreklom bila iz Bostona, pa sam, kad potraga po Čarlstonu nije donela ništa, poslala gospođicu Sjuel na sever - nisam želela da u to vreme Kali izbiva iz kuće - i ona je pronašla porodičnu grobnicu Hokinsovih na malom privatnom groblju u starom severnom delu Bostona. Ušla je u grobnicu u petak uveče, i uz pomoć pajsera i pijuka koje je kupila u prodavnici u Oksfordu sprovela detaljnu pretragu.

Hokinsa je bilo tušta i tma, ukupno jedanaest, od čega devetoro odraslih, ali niko nije delovao kao da tu leži manje od pola veka. Zurila sam kroz oči gospođice Sjuel u zdrobljenu lobanju onoga što je svakako bilo Ninin otac - videla sam zlatni zub s kojim smo zbijali šale - i pitala se, ne prvi put, da li ga je Nina naterala da se baci pod tramvaj hiljadu devetsto dvadeset prve jer je bila Ijuta što joj nije dozvolio da kupi plavi kupe koji joj je bio prirastao srcu tog leta.

Izloženi Hokinsi te noći bili su samo kosti, prah i davno istrulei ostaci pogrebne odeće, ali, kako bih bila potpuno sigurna, naredila sam gospođici Sjuel da otvori svaku lobanju i zaviri unutra. Nismo našle ništa osim sive prašine i buba. Nina se ne skriva tu.

Iako pretrage nisu urodile plodom, bila sam zadovoljna što tako jasno mislim. Meseci oporavka ostavili su me pomalo zbunjenu, usporili su moje obično brzo shvatanje, ali sada sam osetila da mi se stara oštrina uma vratila.

Trebalo je da pretpostavim da Nina ne bi dozvolila da je sahrane s porodicom. Mrzela je roditelje i prezirala sestru,koja je umrla mlada. Ne, zamišljala sam Ninu, ako je zaista mrtva, izloženu u nekoj novoj vili, možda baš ovde u Čarlstonu, divno obučenu, šminkanu svakog dana, opruženu na jastucima gajtanima ograđenog odra, okruženu istinskim slugama mrtvih. Priznajem da sam naredila sestri Oldsmit da obuče najbolju švilenu haljinu i ode do hotela Mansard na ručak u njihovu Dvoranu plantaža, ali od Nine nije bilo ni traga; iako je njen osećaj za ironiju bio oštar gotovo koliko i moj, ne bi bila toliko luđa da se tamo vrati.

Ne bih da ostavim utisak kako je moja sedmica bila ispunjena isključivo besplodnom potragom za možda nepostojećom Ninom.

Preduzela sam i praktične mere opreznosti. Hauard je u sredu odleteo na jug Francuske i počeo pripreme za moj budući dolazak. Kuća na farmi bila je ista kakvu sam je ostavila pre osamnaest godina. U bankovnom sefii u Tulonu ležao je moj francuski pasoš, koji je gospodin Torn produžio i tu ostavio pre samo tri godine.

Znak moje neizmerno narasle Sposobnosti bilo je to što sam mogla da primam utiske preko Hauarda iako je bio udaljen više od tri hiljade kilometara. Ranije su samo vrhunski utrenirani pioni, kakav je bio gospodin Torn, mogli da putuju tako daleko, a i onda su se ponašali na unapred određeni način koji mi je uskraćivao neposrednu kontrolu.

Kroz Hauardove oči gledala sam šumovita brda južne Francuske, voćnjake i narandžaste pravougaonike krovova sela u dolini pored moje farme, i pitala se zašto bekstvo iz Amerike deluje tako teško.

Hauard se vratio u subotu uveče. Počele su ubrzane pripreme, tako da Hauard, Nensi, Džastin i Nensina „bolesna majka“ mogu da napuste zemlju za sva vremena. Kali i ostali doći će kasnije, ako ne bude potrebno da ostanu kao zaštitnica. Nisam nameravala da se lišim svog medicinskog osoblja, ali ako do toga dođe, i u Francuskoj ima odličnih lekara i bolničarki.

Kada je put za povlačenje bio obezbeđen, nisam više bila sigurna da želim da se povučem. Pomisao na poslednje Okupljanje s Ninom i Vilijem nije bila tako neprijatna. Ovi meseci lutanja, bola i usamljenosti dodatno su me uznemiravali zbog atmosfere nedovršenog posla. Ninin telefonski poziv pre šest meseci oterao me je u panici s aerodroma u Atlanti, ali stvarni dolazak njenog izaslanika - ako je crnkinja to bila - nije bio ni izbliza tako fteprijatan.

Ovako ili onako, mislila sam, saznaću istinu.

U utorak je sestra Oldsmit otišla u javnu biblioteku i potražila imena koja je crnkinja spomenula. Našla je nekoliko članaka i nedavno izašlu knjigu o tajanstvenom milijarđeru K. Arnoldu Barentu, knjige o vašingtonskoj politici u kojima se spominje Čarls Kolben i knjige o astronomu po imenu Kepler - nije bilo verovatno da je reč o njemu, jer je mrtav već nekoliko vekova - ali nije pronašla ništa o ostalim spomenutim imenima. Knjige i članci nisu me ni u šta ubedili. Ako devojku nije poslala Nina, onda gotovo sigurno laže. Ako je Nina jeste poslala, smatrala sam jednako mogućim da ipak laže. Neću nasesti na provokaciju o grupi drugih sa Sposobnošću i okrenuti se protiv Nine.

Da lije moguće, pitala sam se, daje smrt oterala Ninu u ludilo?.

U subotu sam se pobrinula za završnu pojedinost. Doktor Hartman pregovarao je s gospođom Hodžis i njenim zetom o kupovini kuće preko puta. Znala sam gde ona živi. Takođe sam znala da se svake subote ujutru vozi na pijacu Stare četvrti da kupi sveže povrće, koje joj je bilo fetiš.

Kali je parkirao pored kola kćeri gospođe Hodžis i čekao da se stara gospođa vrati s pijace. Kad se pojavila, naručja punog namirnica, prišao joj je i rekao. „Dozvolite da vam pomognem.”

,,Oh“, rekla je gospođa Hodžis,„neka, mogu ja…“ Kali je uzeo jednu torbu s povrćem, lako stegao gospođi Hodžis levu ruku i poveo je do kadilaka doktora Hartmana; gurnuo ju je na prednje sedište onako kako bi ljutiti odrasli gurnuo dvogodišnje dete. Kad je stala da petlja oko brave, pokušavajući da izađe dok se Kali smeštao za volan, on je pružio Šaku krupnu kao njena luckasta glava, i stegnuo jednom. Mlitavo se skljokala uz vrata. Kali je proverio da li starica diše, a onda se odvezao kući, slušajući Mocarta na stereokasetofonu i budalasto pokušavajući da pevuši uz muziku.

U nedelju, desetog maja, Ninina crna izaslanica pokucala je na kapiju nešto posle podneva.

Poslala sam Hauarda i Kalija da je puste unutra. Ovog puta bila sam spremna za nju.

PEDESET SEDAM

Ostrvo Dolman

Subota, 9. maj 1981.

Natali i Sol napustili su Čarlston avionom nešto iza pola osam ujutru. Prvi put u četiri dana Natali nije nosila priključke za EEG

telemetriju, pa se osečala čudnovato nagom - i slobodnom - kao da je najzad puštena iz karantina.

Mala cesna 180 poletela je s aerodroma preko puta luke, skrenula prema jutarnjem suncu, a onda se vratila udesno prelećući. zelenu i plavu vodu na mestu gde se zaliv pretvara u okean-Ispod desnogkrila pojavilo se ostrvo Eoli. Natali je videla Međuobalski kanal kako se pruža prema jugu presecajući izbezumljenu mrežu zatona, zaliva, ušća i priobalnih močvara.

„Koliko narn treba?“, doviknu Sol pilotu. Sol je sedeo na desnom prednjem sedištu, a Natali iza njega. Ispod nogu je spustila veliku torbu umotanu u plastiku.

Deril Miks pogleda Sola, a zatim se osvrnu ka Natali. „Oko sat i po“, viknuo je. „Malo više ako se podigne vetar s jugoistoka.“

Pilot je izgledao uglavnom isto kao kad ga je Natali pre sedam meseci upoznala na verandi Roba Džentrija. Nosio je jeftine plastične naočari za sunce, brodarice, farmerke podsečenih nogavica i majicu s izbledelim natpisom KOLEDŽ VABAŠ. Natali se i dalje činilo da Miks izgleđa kao mlađa dugokosa verzija Morisa Judala.

Natali se setila imena prijatelja Roba Džentrija i činjenice da je pilot čartera, pa su na žutim stranama lako našli njegovuancelariju na malom aerodromu severno od Maunt Plezanta, s druge strane reke. Miks se setio Natali i posle nekoliko minuta ćaskanja, uglavnom razmene anegdota i sećanja na Roba, pristao da odveze nju i Sola na ostrvo Dolman. Miks je naizgled progutao priču da Natali i Sol pišu članak o povučenom milijarderu K. Arnoldu Barentu, a Natali je bila ubeđena da im je naplatio manje od uobičajene cene.

Dan je bio topao i vedar. Natali je videla kako se svetlija priobalna voda uliva u purpurnoplave dubine pravog Atlantika duž stotina kilometara nazubljene obale, kako se zeleno i smeđe tlo Južne Karoline gubi u izmagličastom horizontu na jugoistoku. Malo su govorili tokom leta, Sol i Natali izgubljeni u mislima, a Miks zauzet povremenim pozivima kontrolora preko radija i očigledno zadovoljan samim tim što leti po tako lepom danu. Pokazao im je dve daleke mrlje na zapadu dok su leteli preko pučine. „Veliko ostrvo je Hilton Hed“, rekao je sažeto.

„Omiljeno sastajalište više klase. Nisam nikad bio tamo. Ona druga grudva je ostrvo Paris, logor marinaca. Dali su mi plaćeni odmor tamo pre nekoliko policijskih akcija. Znaju kako da pretvore dečake u muškarce, a muškarce u robote za manje od deset nedelja. Kako čujem, još to rade.“

Južno od Savane ponovo su okrenuli ka obali, i pred njima su se pojavile dugačke pruge peska i zelenila koje je Miks prepoznao kao Sent Ketrins, Blekberd i ostrvo Sapelo. Skrenuo je levo, ustalio avion na kursu od 112 stepeni i pokazao još jednu mrlju dvadesetak kilometara od obale.

,,To je ostrvo Dolman“, rekao je oponašajući piratsko otezanje.

Natali je spremila aparat, novi nikon s objektivom od 300

milimetara, i naslonila ga na prozor sa strane, postavljenog na monopod.

Koristila je vrlo osetljiv film. Sol je spustio blok za crtanje i beležnicu na krilo i listao mape i šeme koje je uzeo iz dosijea Džeka Koena.

„Prići ćemo sa severa“, vikao je Miks.„Spustićemo se od mora, kao što sam rekao, i napraviti krug’ da pogledamo dvorac.“

Sol klimnu glavom. „Koliko blizu možeš da priđeš?“

Miks se iskezi. „Ovde su vrlo osetljivi. Severni deo ostrva je tehnički rezervat divljeg sveta, glavna ostrvska vazdušna putanja ptica i tako dalje, pa je pristup u vazdušni prostor ograničen. Činjenica je da je Fondacija za zapadno nasleđe vlasnik celog ostrva i da ga čuva kao da je ruska raketna baza. Ako jednom preletiš i spustiš se bilo gde na obali, bace se na tebe, a Uprava za civilno vazduhoplovstvo ti oduzme dozvolu čim ti provere registracijski broj.“

„Jesi li učinio ono o čemu smo govorili?“, viknuo je Sol.

„Aha“, odvrati Miks. „Ne znam jeste li primetili, ali ovi brojevi uglavnom su napravljeni od crvene lepljive trake. Skinemo traku i imamo drugačiju registraciju. U redu,pogledajte dole.“ Pokazao je na sivi brod visokog jarbola koji je polako plovio ka severu na kilometar i po duž obale. ,,To je njihov patrolni brod. Ima radar. Brzi patrolni čamci jure tamoamo, i ako neki jadnik pomisli da se iskrca na Dolman radi izleta i posmatranja ptica, čeka ga veliko iznenađenje.”

„Kako je u junu, kad je logorovanje?“, upita Sol.

Miks se nasmeja.„Onda stupaju na scenu Obalska straža i mornarica”, reče. „Ništa ne može da priđe ostrvu s mora. Priča se da fondacija ima naoružane mlazne helikoptere, da poleću s piste na jugozapadnoj strani koju ću vam pokazati. Prijatelji mi govore da helikopteri prisilno spuštaju svaki mali avion koji se drzne da priđe na pet kilometara do ostrva. U redu, ovo je severna plaža. To je jedini peskoviti deo obale, osim plaže za kupanje oko vile i letnjeg logora.“ Miks se okrenu i pogleda Natali. „Nadam se da ste spremni, gospođo. Ovo će nam biti jedini prelet preko ove strane.”

„Spremna!“, doviknu mu Natali. Počela je da snima dok su letei na sto trideset metara visine, oko kilometar udaljeni od obale. Bilo joj je drago što ima motor i veliku kasetu za film, iako ih obično nije koristila.

I ona i Sol su proučili Koenovu kartu ostrva, ali stvarnost je bila mnogo zanimljivija, iako su je videli kao leteće mrlje palmi, plićaka i polovično zapaženih pojedinosti.

Ostrvo Dolman bilo je tipično odbrambeno ostrvo, kakva se često viđaju vrlo blizu obale; imalo je oblik grubo ispisanog slova L, pružalo se gotovo savršeno u smeru severjug, dugačko jedanaest i po kilometara, u osnovi široko četiri i po kilometra, a sužavao se prema vrhu do nešto više od osamsto metara na mestu gde je skretalo na sever iz baze slova L.

Iza dugačke bele plaže na severnom vrhu ostrva, na istočnoj obali videli su se morska trava, močvare i divlje suptropske šume koje su prekrivale severnu trećinu ostrva. Užurbani blesak belih krila uzletelih s palmi i čempresa potvrdio je da u ovom navodnom utočištu divljih ptica ima mnoštvo čaplji. Natali je snimala brzo koliko joj je motor za premotavanje omogućavao, hvatajući kratkotrajne prizore spaljenih kamenih ruševina među grmljem tik južno uz stenoviti špic.

,,To su ostaci stare bolnice za robove” viknu Sol stavljajući znak na kartu. „Šuma je progutala plantažu Dibos iza bolnice. Negde je i groblje robova - vidi, eno granice bezbednosne zone!“

Natali podiže pogled s tražila. Kako su se primicali bazi slova L tlo se izdizalo; šuma je i dalje bila gotovo neprozirno gusta, ali sada je bilo hrastova, čempresa i obalskih borova koliko i palmi i tropskog zelenila.

Napred su nazirali niske, napola ukopane betonske zgrade slične bunkerima na normandijskoj obali, asfaltni put što se, crn i gladak, pružao između stabala, a zatim sto metara širok pojas između visokih ograda, potpuno lišen bilo kakvog zelenila, kako potpimo preseca ostrvo po širini. Činilo se da je zemlja popločana školjkama oštrih ivica. Natali okrenu dugački objektiv i snimi ovo.

Miks skide slušalice. „Čoveče, da samo čujete šta priča radarista s patrolnog broda. Šteta što mi je radio razbijen.” Nacerio se Solu.

Primicali su se delu ostrva položenom u pravcu istokzapad. Miks je oštro skrenuo kako ne bi neposredno nadleteo ostrvo.

„Podigni!“, viknu Sol.

S veće visine Natali je bolje videla. Uzela je drugi aparat, rikoh sa širokougaonim objektivom i ručnim okidanjem; premotavala je film što je brže mogla, naginjala se uz levi prozor da snimi dugu obalu što se pružala u pravcu iz kog su došli.

Severna strana baze slova L izgledala je kao neko drugo ostrvo; hrastova i borova šuma severno od bezbednosne ograde, blago uzdignuto tlo što daleko na jugu prelazi u šumovita brda visoka sedamdesetak metara, i znaci pažljivog građenja. Asfaltni put nastavljao je na istok, tik uz plažu, kao savršena traka asfalta u senci palmi i prastarih hrastova.

Između drveća nazirali su se zeleni krovovi, a kružno postavljene klupe na travnatoj čistini blizu središta ostrva pojavile su se kad su se ispravili na visini od sto sedamdeset metara.

„Spavaonice i amfiteatar letnjeg logora“, viknu Sol.

„Držite se“, reče Miks i ponovo oštro skrenu ulevo, iznad, kako se činilo, purpurnog srpa spruda, kako bi izbegao let neposredno iznad izgrađenog zatona i dugačkog betonskog doka na jugoistočnom uglu ostrva. „Mislim da ne bi pucali po nama“, reče Miks cereći se, ,,ali za svaki slučaj.

Kad su prošli luku, oštro su skrenuli desno, leteći uz visoku kamenitu istočnu obalu. Miks pokaza glavom prema krovu dalje ka jugu, jedva vidljivom ispod krošnji starog hrasta i jarkih magnolija. ,,To je vila“, reče. „Nekad je bila kuća gospodara plantaže Vanderhuf. Stari sveštenik koji se oženio bogatašicom. Kuća je sagrađena oko hiljadu sedamsto sedamdesete, od čempresovih dasaka. Gore iznad trećeg sprata su dvadeset dve spavaonice. Više od sto dvadeset soba. Kuća je preživela četiri uragana, zemljotres i građanski rat. Heliodrom je s ove strane šume… eno ga, na čistini.”

Cesna je ponovo skrenula udesno i spustila se toliko da je letela uporedo s vrhovima belih stena što su se spuštale sedamdeset metara do grube obale. Natali je snimila pet fotografija dugačkim i dve širokougaonim objektivom. Vila se videla na kraju dugog hodnika od hrastova; ogromna, vremenom išibana zgrada s pola kilometra urednog travnjaka koji vodi do strme litice.

Sol pogleda kartu i zaškilji u krov vile dok su nestajali iza visokih hrastova. „Ovde treba da je put… ili ulica od vile na sever…“

„Ulica hrastova”, reče Miks. „Duga preko kilometar i po, vodi pravo od podnožja brda do bašti s druge strane vile. Ali to nije put. To je travnata ulica, široka trideset metara, između hrastova visokih trideset metara i starih dvesta godina. Po drveću vise prigušene svetiljke, nalik na japanske fenjere… vide se noću s petnaest kilometara… važne goste noću kad stignu dovoze tom ulicom do vile. Eno je pista!“ .

Leteli su tri kilometra zapadno od baze slova L; litica se pretvorila u nisku kamenitu obalu, a zatim u široku belu plažu. Na vidiku se pojavila pista - dugačka tamna posekotina što se pruža na severoistok šume.

„Dolaze avionima, ali ipak prođu Ulicom hrastova”, reče Miks. „Ali samo malim delom. Na pistu mogu da sleću i veliki privatni avioni.

Sedam dva sedam verovatno bi sleteo kao od šale. Držite se.“

Oštro su okrenuli nadesno obilazeći jugozapadni ugao ostrva; plaža je nestajala iza njih. Ispred je prava linija slova L bila uništena škrbavim zatonom s visokom sigurnosnom ogradom koja se preko uskog jezička kopna pružala ka unutrašnjosti ostrva. Sto metara pustare delovalo je zapanjujuće usred tropske raskoši, kao Berlinski zid premešten u raj. Severno od ograde, duž zapadne strane ostrva, nije bilo ni traga od dela ljudskih ruku, čak ni ruševina, a bogatstvo palmi, primorskog bora i magnolija prostiralo se do same vode.

„Kako objašnjavaju bezbednosnu zonu?“, upita Sol.

Miks slegnu ramenima. „Navodno odvaja rezervat od privatnog imanja“, reče. „Zapravo je celo ostrvo privatno. Tokom letnjeg logorovanja - glupo ime, zar ne? - dolaze im premijeri i bivši predsednici na vagone. Važne ljude smeštaju južno od ograde da imobezbeđenje bude lakše. Mada je celo ostrvo vrlo obezbeđeno. Eno ga zapadni patrolni brod.” Pokazao je glavom levo. ,,Za tri nedelje ovde će biti još desetak brodova, gliseri Obalske straže, sve i svašta. Čak i da neko stigne na ostrvo, ne bi daleko odmakao. Sve vrvi od agenata Tajne službe i privatnog obezbeđenja. Ako pišete o K. Arnoldu Barentu, onda svakako već znate da on voli privatnost.“

Prilazili su severnom kraju ostrva. Sol ga pokaza i reče: „Voleo bih da sletimo tu.“

Miks se okrenu i pogleda ga kroz naočari za sunce. „Slušajte, prijatelju”, reče ,možemo da se izvučemo s lažnim planom leta. Možda nas čak neće uhvatiti kako zalazimo u Barentov vazdušni prostor. Ali ako samo taknem točkom tu pistu, više nikad neću videti svoj avion.“

,,Ne govorim o pisti“, reče Sol. „Plaža na severnom kraju je prava i tvrda, a deluje dovoljno dugačko za sletanje.”

,,Vi ste ludi“, reče Miks. Namrštio se i podesio neke kontrole. Iza severnog kraja ostrva video se okean.

Sol iz džepa na košulji izvadi četiri novčanice od pet stotina dolara i spusti ih na komandnu tablu.

Miks odmahnu glavom.„To nije ni izbliza dovoljno za novi avion ili bolničke troškove ako naletimo na kamen ili meki pesak.“ Natali se nagnu napred i uhvati pilota za rame. „Molim vas, gospodine Mikse“, reče preko buke motora.„Ovo nam je veoma važno.“

Miks se okrenu da je pogleda. „Nije reč samo o novinskom članku, zar ne?“

Natali kradomice pogleda Sola, a onda se okrenu Miksu i zatrese glavom. ,,Ne, nije.“

„Ima li neke veze s Robovom smrću?“, upita Miks.

„Ima“, odgovori Natali.

„Tako sam i mislio”, zaklima Miks glavom. „Nisam progutao ona glupa objašnjenja o tome šta je Rob radio u Filadelfiji i kakve do đavola veze sa svim tim ima FBI. Je li ovaj milijarder Barent nekako umešan u to?“

,,Mi mislimo da jeste“, reče Natali. „Treba nam još informacija.”

Miks pokaza plažu ispod njih.„A ako sletimo ovde na minutdva, to će vam pomoći da nešto shvatite?”

,,Možda“, reče Sol.

,,Pa, sranje”, promrmlja Miks. „Pretpostavljam da ste oboje teroristi ili tako nešto, ali teroristi mi nikad nisu učinili nikakvo zlo, a skotovi kao Barent karaju me celog života. Držite se.“ Cesna naglo skrenu ulevo, pa su se ponovo našli seđamdesetak metara nad severnim krajem ostrva. Traka peska bila je široka svega deset metara na najširem delu, a gusto zelenilo raslo je uz samu ivicu. Nekoliko potoka i zatona usecalo se duboko u severozapadni kraj plaže.„Nema više od sto metara”, viknu Miks.„Moraćemo da sletimo na sam kraj plaže i molimo se da ne naletimo na rupu ili kamen.“ Proverio je instrumente i pogledao dole, u belu liniju peska i zanjihane vrhove drveća. „Vetar duva sa zapada“, reče.

„Držite se.“

Avion ponovo skrenu udesno i stiže nad more, gubeći visinu. Sol je pričvrstio pojas i naslonio se na komandnu tablu. Iza njega Natali je spakovala fotografsku opremu, zatakla kolt ispod široke bluze, proverila pojas i uhvatila se za sedište.

Miks je smanjio gas, pa je cesna usporila toliko da se čitav minut činilo da lebdi nad talasima istočno od ostrva. Sol vide da će ih putanja dovesti u plićak, a ne na pesak, ali Miks u poslednjem trenutku dodade gas, i cesna kliznu preko skupine kamenja koje je uznemirujuće naraslo u stenje i spusti se čvrsto na mokri pesak tri metra dalje.

Nos aviona spustio se brzo, morska voda zapljusnula je staklo, Sol je osetio da levi točak ševrda u stranu; Miks je odjednom imao pune ruke posla oko gasa, upravljača, kočnica i zakrilaca. Rep se spustio i avion je usporavao, ali ne dovoljno brzo; voda iz zatona koji su delovali tako daleko na severozapadnom delu plaže pojurila je na njih kroz nejasni krug sve sporijeg propelera. Pet sekundi pre nego što bi se zakotrljali po ivicama udoline, Miks je spustio desni točak dovoljno nisko da baci vodu na Solov prozor, dodao gas i pritisnuo kočnice da podigne i okrene rep dok su klizili u širokom luku koji je podigao levi točak nekoliko centimetara od zatona i dina, a onda je avion stao, okrenut nosom prema istoku i tri uporedne linije, nimalo prave linije na mokrom pesku.

„Imate tri minuta“, reče Miks i povuče polugu gasa. „Điću na istočnom kraju plaže, a ako vetar zamre ili ako vidite njihov čamac da se pomalja iza Slejv Pointa, zbogom. Dama ostaje sa mnom da mi pomogne da okrenem rep.“

Sol klimnu glavom, otkopča pojas i izađe kroz tanka vrata; duga kosa lepršala mu je od vetra i rada elise. Natali gurnu napolje dugačku tešku torbu umotanu u plastiku iz koje su virile kožne drške.

,,Hej!“, povika Miks.„Niste ništa rekli o…“

,,Idemo!“, viknu Sol i potrča prema šumi, gde je zaton nestajao pod gustim palmama i tropskim cvećem.

Našli su se u močvari. Sol je upao u blato do kolena deset metara od plaže, magnolije i palme povlačile su s pred starim čempresima i kvrgavim hrastovima obraslim u puzavice. Orao ribar izleteo je iz velikog gnezda dva metra od Solove glave, tri metra desno od Sola nešto je otplivalo, ostavljajući za sobom veliko slovo V na vodi. Sol se setio Džentrijevih reči o hvatanju zmija po mraku.

Solova tri minuta gotovo su istekla kad je pogledao kompas i odlučio da je zašao dovoljno duboko. O desnom ramenu nosio je tešku torbu. Osvmuo se oko sebe i spazio stari čempres oprljen vatrom ili munjom; dve donje grane pružale su se iznad vode kao nagorele ruke čoveka koji vrišti. Dogegao se do masivnog stabla i našao se u vodi do struka. Munja je otvorila veliku rupu na deblu tako da se videla trula unutrašnjost.

Blato i struja cimali su Solovu levu nogavicu ispod površine vode dok je gurao dugačku torbu u rupu, naviše, van vidika, i učvršćivao je kratkim mrtvim granama otkinutim sa sivog stabla. Vratio se kroz vodu deset koraka unazad, uverio se da je torba nevidljiva, i počeo da pamti oblik i položaj starog drveta u odnosu na zaton, ostalo drveće i parče neba vidljivo iznad puzavica i krivih grana. Onda se okrenuo i pohitao natrag ka plaži.

Blato ga je usporavalo, vuklo ga naniže, pretilo da mu svuče cipele ili slomi gležnjeve. Košulja mu je bila prekrivena slojem mutne sluzi, a nepomična voda zaudarala je na smrt i trulež. Krošnje i paprat češali su mu se o glavu, a roj ljutih insekata lebdeo mu je u gustom oblaku oko znojavog lica i ramena. Cinilo mu se da je zelenilo na povratku mnogo gušće, a probijanje beskrajno.

Onda je proleteo kroz poslednju prepreku od grana i zateturao se preko peskovitog plitkog zatona; s naporom je počeo da se pentra uz strme ivice udoline i shvatio, čak i bez kompasa, da je stigao trideset metara zapadnije od tačke gde je ušao u šumu.

Cesne nije bilo.

Sol se skameni, knedla neverice stegnu mu grlo; onda potrča pedeset metara napred, opazi odsjaj sunca na metalu i staklu aviona smeštenog naizgled beskrajno daleko iza krivine niskih dina. Cuo je kako se brujanje motora pojačava još dok je trčao prema avionu po mokrom pesku; usput je gotovo klinički objektivno primetio da nailazi plima -

voda je već prekrila trag točka bliži moru i brzo je sužavala upotrebljivu širinu suncem ispržene plaže. Na dve trećine puta toliko se zadihao da nije čuo piskavije brujanje patrolnog glisera pre nego što ga je ugledao kako baca belu penu obilazeći severoistočni špic ostrva. Na čamcu se videlo najmanje pet tamnih prilika s puškama. Sol potrča brže,bacajući stopalima vodu dok je jurio po plićaku prema nosu aviona. Ako cesna zarula sada, Sol će morati da bira - ili da se baci u vodu, ili da ga propeler preseče napola.

Bio je deset metara od aviona kada su ispod levog krila poskočile tri gomilice peska; bio je to neobičan prizor, kao da neko podzemno stvorenje ili ogromna peščana buva kopa sebi put ka njemu. Sekundu kasnije čuo je tri oštra praska. Gliser je bio dvesta metara od obale, udobno unutar dometa puške. Sol je procenio da su samo brzina čamca i talasi u plićaku onemogućili strelca.

Leva vrata su se otvorila dok je Sol pretrčavao poslednjih deset metara; skočio je na sedište pored pilota i skljokao se, mokar od znoja.

Avion je poskočio napred dok je Sol još uskakao unutra, nagnuo se i polako krenuo po mokroj pisti, a Natali je s mukom pokušavala da zaključa vrata koja su treskala. Metak je uz tup udar pogodio zadnji deo trupa. Miks je opsovao, uradio nešto na komandama iznad glave, povukao ručicu gaisa sasvim unazad i pokušao da savlada uzdrhtalu upravljačku palicu.

Sol se uspravio i pogledao kroz prednji prozor baš kad je cesna stigla do kraja plaže, još na tlu, i urlajući se otisnula uvis s peska preko slanog zatona i uskih potočića. Na zapadnoj strani očekivali su ih oštro stenje i nisko rastinje.

Metar vazduha ispod aviona značilo je mnogo. Desni točak jednom je zakačio vodu, i poleteli su, promašivši stenje za dvadesetak centimetara, skrećući levo iznad talasa, penjući se na sedam metara, zatim na deset. Sol pogleda dole i vide da gliser i dalje juri ka njima, divlje poskakujući. Cevi su mu blesnule pravo u oči.

Miks snažno nagazi pedale i povuče upravljač unazad, a zatim ga gurnu napred, tako da je cesna načinila čudan kližući luk i skrenula levo, na svega metar i po iznad vode; jurnula je napred da što pre ostavi zid zapadnog špica, gustu šumu iza sebe i patrolni čamac.

Sol se još nije privezao, pa je udario glavom u krov, odbio se od labavih vrata i uhvatio se za sedište i tablu da ne padne na pilota i upravljačku palicu.

Miks ga kiselo pogleda. Sol se priveza i pogleda oko sebe. Levo je video stabla. Kilometar ispred, tri patrolna glisera jurila su pravo na avion, pramaca potpuno podignutih iznad vode.

Miks uzdahnu i skrenu desno tako naglo da je Sol opazio tamni obris sipe tri metra pod površinom vode, tačno ispod sebe. Od vrha krila do vode nije bilo više od pola metra.

Ispravili su se i poleteli ka zapadu, ostavljajući ostrvo i glisere iza sebe, ali leteći tako nisko da su osećali ubrzanje do 230 kilometara na sat.

Sol je požalio što se stajni trap cesne ne uvlači u trup; uhvatio je sebe kako se opire porivu da digne stopala s poda. Miks je uhvatio palicu kolenima, izvadio crvenu maramicu iz džepa i glasno se useknuo.

„Moraćemo da sletimo na privatnu pistu mog prijatelja Terensa na Monks Korneru, pozovemo Alberta i kažemo mu da ispuni alternativni plan leta“, reče Miks, ,,za slučaj da proveravaju priobalne aerodrome tako daleko na severu. Kakav metež.“ Odmahnuo je glavom, ali je pokvario efekt iscerivši se.

„Znam da smo se dogovorili za tri hiljade dolara“, reče Sol,„ali mislim da ta cena za ovaj let više ne važi.“

,,Je li?“, reče Miks.

,,Da“, reče Sol. Klimnuo je glavom Natali, a ona potraži u fototorbi smotak, četiri hiljade dolara u novčanicama od dvadeset i pedeset. Sol spusti novac na ivicu pilotovog sedišta.

Miks uze smotuljak na krilo i pogleda ga.„Slušajte“, reče,„ako je ovo pomoglo da saznate ko je ubio Roba Džentrija, onda mi bonus ne treba.”

Natali se nagnu napred. „Pomoglo je“, reče,„ali ipak zadržite bonus.“

„Hočete li mi reči kakve veze taj nitkov Barent ima s Robom?“

„Kad budemo znali više“, reče Natali. ,,A možda če nam vaša pomoć ponovo zatrebati.“

Miks se počeša preko majice i naceri se.„U redu, gospođo. Ne dajte samo da revolucija počne bez mene, važi?“

Miks uključi tranzistor koji je visio okačen na komandnu tablu.

Leteli su ka kopnu uz ritam bubnjeva i reči španske pesme.

PEDESET OSAM

Melani

Ninin pion u nedelju je poveo Džastina na vožnju.

Pokucala je na kapiju nešto posle jedanaest, kada pristojan svet treba da je u crkvi. Odbila je Kalijev poziv da uđe i pitala da li bi Džastin -

rekla je „onaj dečak“ - želeo da se provoza s njom.

Razmislila sam malo. Pomisao da će Džastin napustiti imanje me je uznemirila - on mi je bio ljubimac - ali ima prednosti ako ne pustim crnkinju da uđe u kuću. Osim toga, postojala je mogućnost da će njihov izlet baciti malo svetla na tajnu Nininog boravišta. Na kraju je crna devojka sačekala pored fontane da sestra Oldsmit obuče Džastina u najslađu odeću - plavi šorc i mornarsku majicu - i pridruži joj se.

Njena kola nisu mi rekla ništa; bio je to gotovo nov datsun, izgledao je i mirisao kao da je unajmljen. Crna devojka bila je obučena u svetlu suknju, visoke čizme i bež bluzu; nije nosila tašnu, niti je bilo znaka nekakve lisnice u kojoj drži lična dokumenta. Naravno, ako je Ninin utrenirani pion, ona više i nema identitet.

Vozili smo se polako Istočnim zalivskim putem, a onda smo skrenuli desno na autoput, prema Čarlston Hajtsu. Tu je, pored malog parka iznad pristaništa Ratne mornarice, devojka parkirala auto, uzela dvogled s inače praznog zadnjeg sedišta, i povela Džastina do crne gvozdene ograde. Zagledala se u tamne rešetke skela i sive brodove preko puta zaliva, a onda se okrenula meni.

„Melani, jesi li spremna da pomogneš da se spase Vilijev život, kao i da zaštitiš svoj?“, upitala me je.

„Naravno”, odgovorila sam dečjim kontraaltom. Nisam se usredsredila na njene reči, nego na karavan koji je ušao na parking i stao s druge strane. U karavanu je sedeo jedan čovek, lica skrivenog senkama, tamnim naočarima i daljinom. Bila sam sigurna da sam videla to vozilo iza nas na Zalivskom putu, neposredno pošto smo skrenuli iz Ulice Kalhun. Bilo je lako prikriti Džastinove skrivene poglede predstavom dečjeg vrpoljenja.

,,Dobro“, rekla je crnkinja i ponovila onu nategnutu priču o drugim osobama sa Sposobnošću koje organizuju izopačenu verziju naše Igre na nekom ostrvu.

„Kako mogu da pomognem?“, upitala sam i iskrivila Džastinovo lice u, bila sam uverena, izraz zainteresovane brige. Teško je ne verovati detetu. Dok mi je crnkinja pričala kako mogu da pomognem, razmatrala sam svoje mogućnosti.

Do tada mi ne bi bilo od velike koristi da Upotrebim ovu devojku.

Probni pokušaj pokazao mi je da su mogućnosti sledeće: a) Nina Upotrebljava crnkinju, ali nema nikakvu nameru da se bori za nju ako pokušam da joj preotmem kontrolu; b) devojka je vrhunski uslovljeni pion i ne zahteva nikakav nadzor od onoga ko ju je uslovio, bila to Nina ili neko drugi; c) uopšte nije Upotrebljena.

Sada se sve promenilo. Ako čovek u karavanu ima neke veze s crnom devojkom, mogu da je Upotrebim i dođem do informacija.

„Evo.pogledaj kroz dvogled“, rekla je i pružila ga Džastinu.„To je treći brod sleva.“

Uzela sam dvogled i ušunjala joj se um. Osetila sam njen šok i sliku čudnog uzorka na mašini zvanoj osciloskop - poznavala sam je samo iz opreme koju je doktor Hartman instalirao u mojoj sobi - a onda sam je zgrabila. Prelaz je bio lak, kako sam navikla otkako mi je Sposobnost narasla. Crnkinja je bila mlada i jaka; osećala sam njenu životnu snagu. Pomislila sam kako će ta snaga možda dobro doći u predstojećim minutima.

Ostavila sam Džastina tamo da drži onaj besmisleni dvogled, i brzo se vratila do karavana, žaleći što crnkinja nije ponela nešto što bi se moglo upotrebiti kao oružje. Vozilo je stajalo uz samu ivicu parkirališta, a zbog odsjaja sunca na vetrobranu tek kad sam bila na pola puta do njega shvatila sam da je prazno i da su vozačeva vrata otvurena.

Naredila devojci da stane i pogledala naokolo. U parku je bilo nekoliko ljudi: jedan crni par šetao je uz ogradu, devojka u odeći za trčanje bestidno je ležala pod drvetom - bradavice su joj se jasno ocrtavale ispod tanke tkanine - dva poslovna čoveka živahno su razgovarala pored fontane za piće, starac s kratkom bradom stajao je pored jednih kola i posmatrao me, a čitava jedna porodica sedela je za obližnjim izletničkim stolom.

Na trenutaksam osetila kako se nešto slično staroj panici rađa u meni dok sam tragala oko sebe za Nininim licem. Bilo je podne, sunčana prolećna nedelja, i osećala sam da ću svakog trena videti istruleli leš kako sedi na klupi u parku ili zuri u mene s prednjeg sedišta automobila, plave oči kako se dižu na bujici crva…

Džastin je podigao odlomljenu granu, nemarno kao zaigrano dete, i mahao njome ispred sebe, primičući se crnkinji, držeći se iza nje u blizini dok sam prilazila karavanu. Zavirila sam kroz vozačev prozor i videla hrpu elektronskih aparata i kablove kako vijugaju preko sedišta i nestaju u zadnjem delu kola. Džastin se okrenuo da motri na Ijude u parku.

Naredila sam obojenoj da se pomeri i pogleda zadnje sedište. Kod nje se pojavio nagli laki osećaj bola; brzo sam ga zaustavila i osetila da gubim kontrolu nad njom. Na trenutak sam bila sigurna da to Nina pokušava da je zgrabi, a onda sam shvatila da se devojka ruši na pločnik.

Prebacila sam svu pažnju na Džastina taman na vreme da vidim devojku kako teško pada, kako joj glava klizi niz vrata auta. Neko ju je ustrelio.

Odmakla sam se na Džastinovim kratkim nogama, i dalje držeći granu koja je prvobitno izgledala tako zastrašujuće s njegove tačke gledišta, ali za koju sam sada shvatila da je bezvezna grančica. Dvogled mi je još visio oko vrata. Povukla sam se ka praznom izletničkom stolu, gledajući levo i desno, ne znajući ko mi je neprijatelj ni s koje strane može da naiđe. Kao da niko nije primetio da je crna devojka pala, niti je video njeno telo ispruženo između karavana i plavog sportskog automobila. Nisam imala pojma ko ju je ubio niti na koji način. Džastin je opazio crvenu mrlju na zadnjem delu njene svetle suknje, ali nije bila dovoljno velika za rupu od metka. Pomislila sam na prigušivače i druga egzotična sredstva iz filmova koje sam gledala kasiio uveče pre nego što sam naredila gospodiiiu Tornu da zauvek izbaci televizor iz kuće.

Nije bilo pametno što sam Upotrebila crnu devojku. Sada je mrtva - ili sam tako pretpostavila, nisam želela da Džastin prilazi telu - a Džastin je Ostao Zarobljen u parku kilometrima od kuće. Krenula sam s parkinga, prema ogradi parka. Jedan muškarac u poslovnom odelu se okrenuo i pošao u mom pravcu. Okrenula sam se ka njemu, podigla granu i zarežala kao divljak. On me je samo pogledao i produžio prema izletničkom paviljonu, gde su toaleti. Džastin se okrenuo i potrčao prema ogradi; stao je u suprotnom uglu parka, leđima oslonjen na hladno gvožđe.

Telo crne devojke s te tačke se nije Videlo. Dvojica muškaraca sišla su se velikih motocikala s moje strane parkinga i krenula ka meni.

Kali i Hauard potrčali su u garažu po kadilak. Hauard je morao da se odmakne od auta kako bi otvorio vrata garaže. Unutra je bilo mračno.

Sestra Oldsmit dala mi je injekciju da mi smiri lupanje srca. Svetlo je bilo čudno, padalo je preko majčinog pokrivača i podnožja kreveta, odbijalo se od površine Bakarne reke u Džastinove oči kroz prljavi prozor garaže dok je Hauard tražio bravu.

Gospođica Sjuel spotakla se na stepeništu, crni momak u kuhinji je bez razloga zaječao i Uhvatio se za glavU, Džastinov vid se zamaglio, ponovo se razbistrio, na travnjaku je bilo sve više Ijudi… bilo je teško kontrolisati ih toliko odjednom, glava me je bolela, sela sam u krevetu, gledala sebe u očima sestre 01dsmit…gde je doktot Hartman?

Prokleta Nitia!

Zatvorila sam oči. SVe oči osim Džastinovih. Nije bilo razloga za paniku, Džastin je prenizak da vozi auto, čak i kad bi našao ključeve, ali kroz njega mogu da Upotrebim bilo koga na vidiku da ga doveze kući. Ali bila sam tako umorna. Glava me je bolela.

Kali je izvezao kadilak iz garaže kroz zatvorena vrata, zamalo zgazivši Hauarda; sišao je niz prilazni put bez njega, s haubom i zadnjim prozorom punim komadića trulog drveta.

Stižem, Džastine. Nemoj da brines. A ako te i uzmu, ostali će ostati sa mnom.

Šta ako je sve ovo varka? Kali je otišao, a Hauard puzi po podu garaže i pokušava da ustane. Šta ako upravo ovog trenutka Ninini Ijudi prolaze kroz kapiju? Preskaču ogradu?

Usredsredila sam se da pošaljem crnog mladića po imenu Marvin da uzme sekiru sa zadnje verande i stane ispred kuće. Opirao se. Samo sekund, manje od sekunda, ali opirao se. Suviše labavo sam ga uslovila.

Suviše ga je ostalo.

Naterala sam ga da ode u dvorište, pored fontane. Nije bilo nikoga.

Pridružila mu se gospođica Sjuel, pa su zajedno stražarili. Probudila sam doktora Hartmana.koji je dremao u salonu Hodžisovih, i trkom ga dovela k sebi. Sestra Oldsmit uzela je sačmaru iz plakara i privukla stolicu krevetu. Kali je bio u Ulici Miting i primicao se skretanju u Aveniju Spruil, pored mornaričkog pristaništa. Hauard je stražario u zadnjem dvorištu.

Bilo mi je bolje. Povratila sam kontrolu. Bila je to stara panika kakvu samo Nina može da izazove u meni. Ako neko ugrozi Džastina, nateraću njega ili nju da se nabode na gvozdenu ogradu. Veselo ću narediti toj osobi da sama sebi iskopa oči i…

Džastin je nestao.

Dok mi je pažnja bila drugde, ostavila sam ga samo s obukom koju je prošao. Ostavila sam ga da stoji leđima okrenut ogradi i reci, šestogodišnjaka, da zadržava čitav svet grančicom.

Nestao je. Nisam ništa primala od njega. Nisam osetila udarac, ni nož, ni metak. Možda je to zamaglio Hauardov bol, ili borba s treptajem savesti crnog mladića, ili trapavost gospođice Sjuel. Nisam znala.

Džastin je nestao. Ko će me noću češljati?

Možda ga Nina nije ubila, nego samo odvela. Zbog čega? Kao odmazdu jer sam ja izazvala smrt njene blesave male crnčuge? Je li moguče da je Nina tako sitničava?

Da, mogućeje.

Kali je stigao u park i krenuo da lunja naokolo, a ljudi su zurili u njega. Zurili su u mene.

Unajmljeni auto i dalje je stajao gde je i bio, prazan. Karavana nije bilo. Telo crne devojke je nestalo. Džastin je nestao.

Naslonila sam krupne Kalijeve podlaktice na gvozdenu ogradu i zagledala se u reku petnaest metara ispod. Siva struja mreškala se i uvijala.

Kali je zaplakao. Svi smo zaplakali.

Prokleta bila, Nina.

Kasno te noći ležala sam u polusnu izazvanom lekovima kad sam začula ljutitu lupu s kapije. Omamljeno sam naredila Kaliju, Hauardu i obojenom momku da izađu ispred kuće. Videla sam ko je došao i skamenila se.

Bila je to Ninina crnkinja, pepeljavog lica, iscepane i prljave odeće, izbuljenih očiju. U naručju je držala mlitavo Džastinovo telo. Sestra Oldsmit razmakla je zavese i provirila kroz kapke da bi mi pružila sliku iz drugog ugla.

Crna devojka podigla je dugački kažiprst i pokazala pravo u moju sobu, pravo u mene.

,,Ti, Melani!“, povikala je tako glasno da je sigurno probudila čitavu Staru četvrt.„Melani, otvori kapiju odmah. Hoću da razgovaram s tobom.“

Prst joj je ostao podignut i uperen u mene. Činilo mi se da je prošlo mnogo vremena. Zelena linija na monitoru pored kreveta divlje je poskakivala. Svi smo zažmurili, pa ponovo otvorili oči. Crnkinja je i dalje bila tu, i dalje je pokazivala, i dalje je gospodarski zurila s nadmenošću kakvu nisam videla otkako sam poslednji put pokvarila neki Ninin plan.

Polako, oklevajući, poslala sam Kalija napred da otključa kapiju i brzo otkorači unazad pre nego što ga dotakne stvor kog je Nina poslala.

Ušla je žustro i odmah se dugim koracima uputila prema otvorenim ulaznim vratima.

Mi ostali smo se povukli i otvorili joj put dok je ulazila u salon.

Položila je Džastinovo telo na divan.

Nisam znala šta da radim. Čekali smo.

PEDESET DEVET

Čarlston

Nedelja, 10. maj 1981.

Sol je posmatrao Natali i Džastina u parku i slušao njihov razgovor pomoću mikrofona koji je zakačio za okovratnik njene bluze, kada je kompjuter oštro zapištao. Pogled mu je poleteo na monitor prenosivpg kompjutera na suvozačkom sedištu karavana. Za trenutak je pomislio da je pre reč o kvaru telemetrijske opreme, senzora ili akumulatora na zadnjem sedištu nego o događaju od kog su oboje strepeli. jedan pogled rekao mu je da se ne radi o kvaru opreme. Nepogrešivo je prepoznao teta ritam, alfa kriva već je pokazivala brda i doline brzog kretanja očiju. U

tom trenutku video je rešenje problema s kojim se rvao mesecima, i u istom trenutku shvatio da mu je život u neposrednoj opasnosti.

Pogledao je napolje i video Natali kako se okreće ka njemu još dok je uzimao pištolj sa strelicama i izlazio iz kola; udaljio se od karavana, trudeći se da i njega i druga vozila drži između Natali, dečaka i sebe. Ne, to nije Natali, pomislio je i stao iza poslednjeg auta na parkingu, desetak metara od karavana.

Zašto je starica odlučila da Upotrebi Natali sada? Sol se pitao da li ih je neoprezno sledio. Morao je da se drži blizu njih - mikrofbn i predajnik koje je stavio Natali na pojas s opremom imali su domet manji od kilometra - a saobraćaj je bio slab. Prošlonedeljni uspeh i jučerašnji izlet na ostrvo učinili su ih preterano samouverenima. Sol tiho opsova i čučnu da proviri kroz prozor belog forda fermont dok je Natali koračala prema karavanu.

Dečak je napredovao šestsedam metara iza nje, noseći granu koju je podigao s trave. U tom trenutku Sol je osetio neodoljivu žudnju da ubije dete, da isprazni čitav okvir kolta u to malo telo, da smrću istera demone na videlo. Duboko je udahnuo. Na Kolumbiji i drugim univerzitetima predavao je o naročitoj izopačenoj struji savremenog nasilja prikazanoj u knjigama i filmovima kao što su Isterivač đavola, Predskazanje i njihove mnogobrojne imitacije, sve tamo još od Rozmarine bebe. Sol je navalu decedemona posmatrao kao pokazatelj dubljih strahova i mržnji; „japokolenje“, nesposobno da preuzme ulogu odgovornog roditeljstva po cenu gubitka sopstvenog beskrajnog detinjstva, prenos krivice s razvoda - dete zapravo nije dete, nego neko starije, zlo biće,kadro da zasluži sve patnje proistekle iz sebičnih reakcija odraslih - i gnev čitavog društva pobunjenog protiv dvadeset godina kulture posvećene i potčinjene mladalačkom izgledu, mladalačkoj muzici i televizijskim i filmskim mitovima o zrelom detetu nepogrešivo mudrijem, spokojnijem i savremenijem od detinjastih odraslih u kući.

Sol je predavao da strah od dece i mržnja prema deci, vidljivi u popularnim emisijama i knjigama, korene vuku iz zajedničkog osećanja krivice, zajedničkih strepnji i opštečovečanske strepnje. Upozoravao je da nacionalni talas zlostavljanja, zanemarivanja i hladnoće prema deci ima istorijske prethodnike i da će presušiti, ali da se mora učiniti sve kako bi se ta vrsta nasilja izbegla i zatrla pre nego što otruje Ameriku.

Sol čučnu, pogleda kroz zadnji prozor ogavni prizor malog stvora koji je nekada bio Džastin Vorden, i odluči da ga ne ubije. Ne još. Osim toga, ubistvo šestogodišnjaka u parku u nedelju po podne ne bi pomoglo njihovom daljem tajanstvenom boravku u Čarlstonu.

Natali je prišla karavanu i zavirila unutra; lako se savila da pogleda zadnje sedišta,leđima okrenuta Solu. U tom trenutku dečak se okrenuo da posmatra ljude za obližnjim izletničkim stolom. Sol ustade, nasloni pištolj na krov kola, opali i nestade s vidika.

Nekoliko sekundi bio je uveren da je promašio, da je meta bila predaleko za sićušnu gasnu strelicu, ali onda je opazio crvena perca na leđima Nataline bluze, trenutak pre nego što je pala. Sol je hteo da joj pritrči i vidi da li su je povredili strelica ili pad na pločnik, ali Džastin se okrenuo ka njemu, pa se spustio na laktove i kolena iza forda, izvadio kutijicu strelica s anestetikom i prelomio pištolj da ga napuni.

Dve kratke gole noge su mu pritrčale i ukopale se na dva metra od njegovog lica. Podigao je glavu i video osmogodišnjaka kako uzima plavu loptu. Dečak se zagledao u Sola i njegov vazdušni pištolj. „Hej, gospodine“, rekao je,„hoćete da pucate u nekoga?“

,,Odlazi“, reče Sol.

,,Vi ste pajkan?“, upita ga dečak, zainteresovanog lica.

Sol odmahnu glavom.

„ Je r to uzi ili tako nešto?“, upita dečak i gurnu loptu pod mišku.

„Liči na uzi s prigušivačem.”

,,Odjebi“, prošaputa Sol, upotrebivši omiljeni izraz britanskih vojnika u okupiranoj Palestini kad se suoče s uličnim deranima.

Dečak slegnu ramenima i otrča natrag u igru. Sol podiže glavu taman na vreme da vidi Džastina kako takođe trči, leđima okrenut parkingu, mašući granom u desnoj ruci.

Sol brzo donese odluku i brzo krenu prema izletničkom delu, dalje od automobila. Video je svetlu tkaninu Nataline suknje na pločniku.

Hodao je brzo, ostavljajući drveće između sebe i Džastina. Činilo se da niko iz parka još nije primetio Natali na tlu. Dva motocikla su uz zaglušujuću buku ušla na parking.

Sol je hodao žustro, primicao se Džastinu koji je stajao iznad reke, leđima uz ogradu. Dečakov pogled bio je ukočen i neusredsređen. Usta su mu bila otvorena, a pljuvačka mu se cedila niz bradu. Sol se naslonio na drvo, udahnuo i proverio gasno punjenje u dršci pištolja.

,,Hej“, doviknu mu neki čovek iz blizine, obučen u sivo letnje odelo marke Braća Bruks, „dobra puca. Treba li dozvola za to?“

,,Ne“, reče Sol, pogleda iza drveta i uveri se da Džastin i dalje zuri u prazno. Dečak je bio pedesetak metara udaljen od njega. Predaleko.

„Super”, reče mladić u sivom odelu.„Ispaljuje kalibar dvadeset dva, dijabole ili šta?“

Sagovornik momka u sivom odelu, plavokosi mladić u plavom letnjem odehi, s brkovima, isfeniranom frizurom, reče: „Gde to može da se kupi, drugar? Ima li ih u robnim kućama?“

„Izvinite”, reče Sol, obiđe drvo i po čistini priđe ogradi. Džastin nije okrenuo glavu ka njemu. Dečakov ukočeni pogled bio je prikovan za neku tačku iznad krovova kola na parkiralištu. Sol je držao pištolj iza leđa dok je išao uz ogradu prema skamenjenoj šestogodišnjoj prilici. Na dvadeset koraka od dečaka je zastao. Džastin se nije ni makao. Osećajući se kao mačka koja vreba miša—igračku, Sol pređe poslednjih petnaest koraka, podiže pištolj i pogodi dečaka strelom s plavim perima u golu desnu nogu. Kad je Džastin pao na stomak, i dalje krut, Sol ga je uhvatio. Niko ih nije primetio.

Uzdržao se da ne potrči nazad na parking, ali je išao nešto brže od brzog hoda. Dvojica dugokosih motociklista stajali su na pločniku i gledali mlitavo Natalino telo. Nijedan nije ni pokušao da joj pomogne.

,,Izvinite“, reče Sol, provuČe se pored njih, prekorači preko Natali, otvori zadnja vrata karavana i nežno spusti Džastina pored akumulatora i radioprijemnika.

„Hej, čovek“, reče deblji motociklista,„je l’ ova mrtva ili šta?“ „O, nije“, reč Sol i usiljeno se zacereka; zastenjao je dok ju je podizao na prednje sedište i gurao je udesno što je dalje mogao. Leva cipela joj je spala i lako kucnula o pločnik. Podigao ju je, i dalje se smešeći zagledanim motociklistima. „Ja sam lekar. Ona samo ima nevolja s napadima ,petit mal izazvan neurološki deficijentnim kardiopulmonalnim edemom.“ Ušao je u karavan, spustio pištolj na sedište, sve vreme se osmehujući.„Isto i dečak” reče. „To… ovaj… nasledno je.“ Ubacio je menjač u brzinu i krenuo, napola očekujući da mu kola puna zombija Melani Fuler preseku put pre nego što stigne do ulice. Niko se nije pojavio.

Sol je kružio sve dok se nije uverio da ih niko ne prati, a onda se vratio u motel. Njihov bungalov jedva se video s puta, ali on je sačekao da sva kola prođu pre nego što je uneo prvo Natali, a onda dečaka.

Njeni EEG senzori još su bili na mestu, skriveni u njenoj kosi, ali ispravni. Mikrofon i telemetrijska oprema još su radili. Sol je malo sačekao, a onda je isključio kompjuter i uneo ga u bungalov. Teta ritma nije bilo, REM vrhovi su nestali. Rezultat EEG-a bio je u skladu s dubokim besanim snom izazvanim drogama.

Kad je uneo opremu, Sol je udobno smestio Natali i Džastina i proverio im životne funkcije. Aktivirao je drugi telemetrijski komplet, zakačio elektrode dečaku za lobanju i ukucao šifru za pokretanje programa koji će istovremeno prikazati oba EEG-a na monitoru. Natalin EEG i dalje je pokazivao normalnu liniju dubokog sna. Dečakova linija bila je uobičajena ravna crta klinički mrtvog mozga.

Sol je proverio dečakov puls, rad srca i reakciju zenica, izmerio mu krvni pritisak i isprobao podražaje mirisa, zvuka i bola. Kompjuter i dalje nije pokazivao nikakve više neurološke funkcije. Sol je isključio telemetrijsku opremu i senzore, proverio baterije predajnika, vratio se na režim jednog prikaza, naneo još elektroprovodne paste i dodao još dve elektrode. Rezultat je bio jednak prvom. Šestogodišnji Džastin Vorden bio je zakonski mrtav, njegov mozak postao je primitivna moždina koja podstiče srce da pumpa, bubrege da prečišćavaju i pluća da ubacuju vazduh u ljušturu mesa bez tračka svesti.

Sol je spustio glavu na ruke i veoma dugo ostao u tom položaju.

„Šta ćemo da radimo?“, upita Natali. Pila je već drugu šolju kafe.

Sedativ ju je uspavao na manje od sata, ali trebalo joj je još petnaest minuta da se sasvim pribere.

„Mislim da ćemo ga držati uspavanog“, reče SoI.„Ako ga pustimo da se povrati iz dubokog sna, Melani Fuler će možda ponovo steći kontrolu nad njim. Dečak koji je bio Džastin Vorden - njegova sećanja, ljubav, strah, sve što je bilo ljudsko - zauvek je nestao.“

„Jesi li siguran u to?“, upita ga Natali prigušeno.

Sol uzdahnu, spusti šolju i nasu malo viskija u kafu. ,,Nisam“, priznade.„Ne bez bolje opreme, zamršenijih testova i posmatranja dečaka pod mnogo raznolikijim uslovima. Ali s ovako ravnom linijom, rekao bih da gotovo nema izgleda da on povrati išta nalik na ljudsku svest, a još manje sečanja ili ličnost.” Popio je dobar gutljaj. „Znači, svi naši snovi o oslobađanju…“, započe Natali.

,,Da.“ Sol tresnu praznu šolju na sto.„Kad razmisliš,to ima smisla.

Što je više obuke starica sprovodila, ličnost je imala manje izgleda da preživi. Mislim da zrele funkcije s ostacima identiteta… ličnosti… svakako joj ne bi koristilo da otme medicinsko osoblje ako nema pristup njihovim nekadašnjim znanjima. Ali i tako, proširena mentalna kontrola… taj vampirizam… sigurno posle nekog vremena ubija prvobitnu ličnost. To je kao bolest, kao tumor mozga koji s vremenom raste, a zle ćelije ubijaju dobre.“ Natali je trljala bolno čelo. „Da li je moguće da su neki njeni…

ljudi… kontrolisani manje od ostalih? Da su manje zaraženi?”

Sol zbunjeno raširi prste jedne ruke. ,,Da li je moguće? Da, mislim da jeste. Ali, ako su obučavani - ako se na njima radilo -dovoljno da im se veruje kao slugama, onda su, plašim se, njihove ličnosti i više funkcije ozbiljno oštećeni.“

„Ali Oberst je upotrebio tebe“, reče Natali sasvim ravnodušnim glasom. „A Harod je u mene ušao najmanje dva puta, isto koliko i matora veštica.“

,,Da?“, reče Sol, skinu naočari i protrlja koren nosa.

,,Pa, jesu li nam naškodili? Da li upravo sada u nama raste tumor?

Jesmo li drugačiji, Sole? Jesmo /i?“

,,Ne znam“, odgovori on. Sedeo je nepomično sve dok Natali nije skrenula pogled.

,,Izvini“, rekla je.„Ali, tako je… strašno… kad ti ona prljava stara veštica uđe u um. Nikad se nisam osećala bespomoćnije… to je sigurno gore od silovanja. Kad ti neko nasrne na telo, makar um ostane tvoj. A najgore je… najgore je… kad ti se to dogodi dvatri puta… onda…“ Natali nije mogla da nastavi.

„Znam“, reče Sol i uze je za ruku.„Jednim delom želiš to ponovo da iskusiš. Kao užasna droga s bolnim sporednim posledicama, ali od koje lako postaješ zavisan. Znam.“

„Nikad nisi pričao o…“

„Niko ne bi želeo o tome da govori.“

,,Ne bi.“ Natali se stresla.

„Ali, mi ne razgovaramo o tumoru”, reče Sol. „Siguran sam da zavisnost nastaje uz intenzivno uslovljavanje koje ovi stvorovi sprovode nad odabranom nekolicinom. Što nas dovodi do nove moralne dileme.“

„Koje?“

„Ako nastavimo prema planu, to zahteva uslovljavanje najmanje jedne, a verovatno više nevinih osoba.“

,,To nije isto… to bi bilo privremeno, u određenu svrhu.“

„Naš a svrha bila bi privremena“, reče Sol. „Kao što znamo, posledice mogu biti trajne.“

,,Do đavola!“, prasnu Natali. ,,To nije važno. Takav nam je plan.

Možeš li da smisliš drugi?“

„Ne mogu.“

„Onda nastavljamo“, reče Natali čvrsto. „Nastavljamo, makar nas to koštalo pameti i duše. Nastavljamo makar nevini morali da stradaju.

Nastavljamo jer moramo, jer to dugujemo našim mrtvima. Stradale su naše porodice i oni koje smo voleli, i mi nastavljamo… kako bi njihove ubice platile… neće biti pravde ako sada stanemo. Kakva god bila cena, moramo da nastavimo.“

Sol je klimnuo glavom. ,,U pravu si, naravno“, rekao je tužno. „Ali to je upravo onaj poriv koji goni mlade Palestince da podmeću bombe u autobuse, baskijske separatiste da pucaju u masu. Nemaju drugog izbora.

Zar se to mnogo razlikuje od Ajhmanovog izvršavanja naređenja?

Odgovaranje na imperative bez lične odgovornosti?”

„Da“, reče Natali, „razlikuje se. A sada sam suviše frustrirana da bi me bolelo dupe za tvoje etičke prefinjenosti. Samo želim da shvatim šta treba da uradim, pa da krenem i da to uradim.“

Sol ustade. „Erik Hofer kaže da je frustriranima oslobođenje od odgovornosti privlačnije od oslobođenja od lanaca.“

Natali žesloko zatrese glavom. Sol je video tanke žice elektroencefalogram-?. kako joj se spuštaju u okovratnik bluze. ,,Ne lovim ja slobodu od odgovornosti“, reče. ,,Ja preuzimam odgovornost.

Upravo sada pokušavam da odlučim treba li da vratimo dečaka Melani Fuler.”

Solovo iznenađenje pokazalo mu se na licu. ,,Da ga vratimo? Kako možemo da ga vratimo? On je…“

„Mozak mu je mrtav“, prekide ga Natali. „Već ga je ubila kao što je ubila i njegove sestre. Mogla bih da ga upotrebim kada ponovo večeras odem tamo.“

,,Ne možeš tamo danas“, reče Sol zureći u nju kao da je prvi put vidi. „Prerano je. Ona je suviše nestabilna…“

„Zato i moram da idem, odmah“, reče Natali čvrsto. „Dok se tetura, dok je nesigurna. Matora je napola sišla s uma, ali nije glupa, Sole.

Moramo da vidimo jesmo li je uverili. I ne možemo više da okolišamo.

Treba da prestanem da serem o tome ko sam… glasnik… neodređeni neko… i da za to staro čudovište postanem Nina Drejton.“

Sol odmahnu glavom. „Radimo na nesigurnim premisama, zasnovanim na nedovoljnim podacima.”

,,I to je sve što imamo”, reče Natali. ,,I s tim nastavljamo.

Zabrazdili smo - nema smisla da propadnemo s polovičnim merama.

Treba da razgovaramo, ti i ja, dok ne pronađem nešto što s am o Nina Drejton može da zna, nešto što će iznenaditi čak i Melani Fuler.“

„Vizentalovi dosijei”, reče Sol, odsutno trljajući čelo.

,,Ne“, reče Natali.„Nešto snažnije. Nešto što se pojavilo tokom dve tvoje seanse s Ninom Drejton u Njujorku. Ona se s tobom poigravala, ali još si funkcionisao kao terapeut. Ljudi uvek kažu više nego što misle.“

Sol sastavi vrhove prstiju i za trenutak se zagleda u prazno. ,,Da“, reče.„Ima nešto.” Pogled njegovih tužnih očiju usredsredio se na Natali.

,,To je izuzetno opasno po tebe.“

Natali klimnu glavom.„Tako da možemo da pređemo na drugu fazu plana, gde si ti u opasnosti toliko velikoj da mi je muka kad samo pomislim“ reče. ,,Idemo.“

Razgovarali su pet sati, prelazili su pojedinosti o kojima su raspravljali bezbroj puta ranije, ali koje su sada izoštravali kao mačeve pred bitku. Završili su u osam uveče, ali Sol je predložio da sačekaju još satdva.

„Misliš da spava?“, upitala je Natali.

„Možda ne spava, ali čak i zlikovci su sigurno osetljivi na otrove umora. Makar su njeni pioni premoreni. Osim toga, imamo posla s istinski paranoičnom ličnošću, i upad u njen lični prostor - u njenu teritoriju, a ima dokaza da su ovi vampiri uma osetljivi na to kao što njihova primitivna upotreba hipotalamusa nagoveštava. Ako je tako, onda će noćni upad biti efektniji. Uobičajena praksa Gestapoa bila je da dolazi noću.“

Natali pogleda svežanj beležaka koje je napravila.„Znači, radimo na paranoji? Pod pretpostavkom da ona ima klasične simptome paranoične šizofrenije?“

,,Ne samo to“, reče Sol. „Ne smemo zaboraviti da imamo posla s osobom na nivou jedan po Kolbergovoj lestvici. Melani Fuler nije prerasla infantilnu fazu razvoja u mnogim oblastima. Možda ni u jednoj.

Njihova parapsihološka sposobnost je prokletstvo, ne dozvoljava im da se pokrenu preko nivoa zahteva i očekivanja trenutnog zadovoljenja. Sve što se suprotstavlja njihovoj volji je neprihvatljivo, otuda neizbežna paranoja i zavisnost o nasilju. Toni Harod možda je napredniji od većine - možda se njegova sposobnost razvila kasnije, ili manje uspešno - ali on svoju ograničenu moć koristi u najboljem slučaju samo za zadovoljavanje ranopubertetskih masturbatorskih fantazija. S infantilnim egom i poodmaldom paranojom Melani Fuler, dobijamo kotao učeničkih zavisti i neprepoznate homoseksualne privlačnosti nastale iz dugogodišnjeg nadmetanja s Ninom.“ „Divno”, reče Natali. „U evolutivnom smislu oni su nadljudi. U psihološkom razvoju su zaostali. U moralnom smislu su podljudi.”

„Nisu podljudi“, reče Sol. ,,0ni morala nemaju.“

Dugo su sedeli ćutke. Nijedno nije jelo ništa od doručka, pre dvanaest sati. Linija osciloskopa na monitoru pokazivala je aktivna brda i doline užurbanih misli Natali Preston.

Sol se stresao.„Rešio sam problem posthipnotičkog stimulansa“, reče.

Natali se uspravi. „Kako, Sole?“

„Moja je greška bila što sam pokušavao da izazovem odgovor na teta ritam i veštački alfa vrh. Ono prvo ne mogu da stvorim, a drugo je suviše nepouzdano. Okidač mora biti budno REM stanje.“

„Možeš li to da ponoviš budan?“, upita Natali.

,,Možda“, reče Sol. „ Ali ne sasvim pouzdano. Umesto toga, stvoriću privremeni stimulans - možda tiho zvonce - i pokrenuti ga prirodnim REM stanjem.”

,,Snovi“, reČe Natali zamišljeno. „Hoćeš li imati vremena?“ „Imam skoro čitav mesec“, reče Sol. „Ako uspemo da navedemo Melani da uslovi ljude koji su nam potrebni, moći ću da nateram sopstveni um da se sam uslovi.“

„Ali, ti snovi koje ćeš sanjati“, reče Natali. „Ljudi koji umiru…

beznadežnost logora smrti…“

Sol se bledo osmehnu. „Ionako sanjam te snove“, reče.

Bila je prošla ponoć kad je Sol odvezao Natali u Staru četvrt i parkirao auto pola bloka od kuće Melani Fuler. U karavanu nije bilo opreme, a Natali nije nosila ni mikrofon ni senzore.

Ulica i pločnik bili su pusti. Natali podiže Džastina sa zadnjeg sedišta, nežno mu skloni pramen kose s čela i reče Solu kroz otvoren prozor: „Ako ne izađem, nastavi prema planu.“

Sol pokaza glavom na zadnje sedište; deset kilograma plastičnog eksploziva bilo je podeljeno u pakete i pričvršćeno na platneni pojas.„Ako ne izađeš“, reče„,doći ću po tebe. Ako te ona povredi, pobiću ih sve i nastaviću s planom najbolje što budem mogao.“

Natali je malo oklevala, a zatim je rekla: „Dobro.” Okrenula se i ponela Džastina prema kući osvetljenoj samo zelenim sjajem sa sprata.

Natali je spustila onesvešćenog dečaka na prastari kauč. Kuća je zaudarala na memlu i prašinu.„Porodica“ Melani Fuler okupila se oko nje kao skup hodajućih leševa - krupni tip zaostalog izgleda kog je starica zvala Kali, niži, tamnokosi muškarac kog je Natali smatrala Džastinovim ocem iako nije ni pogledao dečaka, dve žene u prljavim bolničarskim uniformama - jedna je bila obilno našminkana, tako loše da je ličila na slepog klovna, a druga je na sebi imala pocepanu prugastu bluzu s kojom se šarena suknja nikako nije slagala. Sobu je osvetljavala samo treperava sveća koju je uneo Marvin. Bivši vođa bande u desnoj ruci držao je dugačak nož.

Natali Preston nije se obazirala na sve ovo. Telo joj je bilo puno adrenalina, srce joj je burno udaralo, um joj je bio prepun ličnosti koju je ulivala sebi u glavu prethodnih sedmica i meseci, i samo je želela da nešto krene. Sve je bolje od čekanja, straha, bežanja…„Melani“,rekla jeresko svojim najboljim zvonkim otegnutim govorom južnjačke lepotice, ,,evo ti tvoja igračka. Nemoj to više nikad da uradiš.”

Masa belog mesa zvana Kali prišla je i zaškiljila u Džastina. „Je li mrtav?“

,Je li mrtavV’, podrugnula se Natali. ,,Ne, mila, nije mrtav. Ali, mogao bi da bude, možda i treba da bude, kao i ti. Šta si mislila, za ime sveta?“

Kali promrmlja nešto o tome kako nije znao da je crna devojka zaista Ninin glasnik.

Natali se nasmeja.„Smeta ti što Upotrebljavam ovu crnkinju? Ili si ljubomorna, mila? Koliko se sećam, ni Baret Kramer ti se nikad nije dopadala. Koliko ti se mojih pomoćnika za sve ove godine dopadalo, mila?“

Medicinska sestra s klovnovskom šminkom progovori.„Dokaži ko si!“

Natali se naglo okrenu ka njoj. „Prokleta bila, Melanil“, povikala je. Bolničarka ustuknu jedan korak. „Izaberi kftiz koja usta govoriš i drži se toga. Dosta mi je ovoga. Izgubila si svaki osećaj za gostoprimstvo. Ako ponovo pokušaš da mi preotmeš glasnika, ubiću onoga koga budeš poslala, a onda ću doći po tebe. Moja moć je neizmerno porasla otkako si me ustrelila, mila. Nikada mi nisi bila dorasla po Sposobnosti, a sada nemaš nikakvih izgleda u nadmetanju sa mnom. Razumeš li me?“ Natali je poslednje reči vrištala u lice sestri s ružem za usne pažljivo razmazanim preko obraza. Sestra načini još jedan korak unazad.

Natali se Qkrenu, pogleda voštana lica jedno po jedno, pa sede na stolicu najbližu stočiću za čaj. „Melani, Melani, zar mora ovako? Mila moja, oprostila sam ti što si me ubila. Imaš li ti predstavu kako je bolno umreti? Imaš li pojma kako mi je teško da se usredsredim s tom grudvom olova iz tvog glupog prastarog pištolja u mozgu? Ako ja mogu da ti to oprostim, kako ti možeš da budeš tako glupa i ugrožavaš Vilija i sebe - sve nas - zbog starih nesuglasica? Ostavi prošlost na miru, mila moja, ili ću, kunem ti se, spaliti ovu pacovsku jazbinu do temelja i nastaviti bez tebe.“

U sobi je bilo pet Melaninih piona, ne računajući Džastina. Natali je pretpostavljala da ih na spratu sa staricom ima još, a možda još koji u kući Hodžisovih. Kad je zaćutala, sve petoro su se vidljivo trgnuli. Marvin je udario u visoku drvenu vitrinu za kristal. Tanjiri i krhke figurice su zatreperili na policama.

Natali načini tri koraka napred i zagleda se u lice bolničarkeklovrta. ,,Melani“, reče,„pogledaj me.” Bila je to zapovest.

„Prepoznaješ li me?“

Zamazane bolničarkine usne se pomeriše. ,,Ja… nisam… teško je…“

Natali polako klimnu glavom. „Posle toliko godina još ti je teško da me prepoznaš? Jesi li se toliko povukla u sebe, Melani, dae shvataš kako niko drugi ne bi mogao da zna za tebe… za nas… ili bi nas, kad bi znao, prosto uklonio kao opasne po sebe?“ „Vili…“, izusti s naporom bolničarkaklovn.

,,Ah, Vili“, reče Natali. „Naš dragi prijatelj Vilhelm. Misliš li da je Vili dovoljno pametan za ovo, Melani? Ili ovako lukav? Ili bi sredio stvari s tobom kao što je učinio s onim umetnikom u hotelu Imperijal u Beču?“

Sestra odmahnu glavom. Maskara joj je kapala s očiju; senka na kapcima bila je tako jaka da joj je lice na svetlu sveće ličio na lobanju.

Natali se nagnu bliže i prošaputa uz sestrin narumenjeni obraz: „Melani, ako sam ubila rodenog oca, misliš li da bih oklevaja da ubijem tebe kako bi ponovo sve bilo po mome?“

Vreme kao da je stalo u mračnoj kući. Natali kao da je bila u prostoriji punoj nemarno odevenih, oštećenih lutaka. Bolničarkaklovn trepnu krivim lažnim trepavicama; kapci su joj se beskrajno sporo pomerili. „Nina, nikad mi nisi rekla da…“

Natali zakorači unazad, zapanjena što joj obraze vlaže istinske suze.„Nisam nikada rekla nikome,mila“, prošaputala je,znajući da će izgubiti glavu ako je Nina Drejton rekla svojoj prijateljici Melani ono što je poverila doktoru Laskom.„Bila sam besna na njega. Čekao je tramvaj.

Gurnula sam…“ Brzo je podigla pogled i zagledala se pravo u prazne bolničarkine oči. „Melani, hoću da vidim tebe.“ Obojeno lice pomeri se naprednazad. ,,To je nemoguće, Nina. Nije mi dobro i…“

„Nije nemoguće“, prasnu Natali. „Ako želimo da nastavimo s ovim… da ponovo uspostavimo poverenje… moram da znam da si ovde, živa.“

Svi u sobi osim Natali i onesvešćenog dečaka usklađeno su odmahivali glavama. ,,Ne. Nije moguće… bolesna sam…“, čulo se iz pet usta.

„Zbogom, Melani“, reče Natali i okrenu se da izade.

Sestra pohita i uhvati je za ruku pre nego što je izašla u dvorište.

„Nina… mila… ne idi, molim te. Tako sam usamljena ovde. Nemam s kim da se igram.“

Natali je nepomično stajala, naježena.

,,U redu“, reče sestra s licem poput lobanje, „pođi ovuda. Ali prvo… bez oružja… bez ičega.“ 

Kali priđe i pretrese Natali, pritiskajući joj ogromnim šakama dojke, klizeći joj niz noge, dodirujući je svuda, tragajući, bockajući. Natali ga nije gledala. Zagrizla je sopstveni jezik dok je histerični vrisak pokušavao da joj izleti iz grla.

,,Dođi“, reče sestra. Kali je poneo sveću, pa su u svečanoj povorci krenuli iz salona u predvorje, iz predvorja uz široko stepenište, sa stepenica na sprat; senke su skakutale po tri metra visokom zidu, a hodnik je bio mračan kao tunel. Vrata spavaće sobe Melani Fuler bila su zatvorena.

Natali se setila kako je pre šest meseci ušla u tu sobu, s očevim pištoljem u džepu kaputa, kako je čula tiho meškoljenje u visokom ormaru i pronašla Sola Laskog. Tada nije bilo čudovišta.

Doktor Hartman je otvorio vrata. Iznenadna promaja ugasila je sveću, ostavivši samo blagi zeleni sjaj s obe strane visokog kreveta natkrivenog baldahinom. Fine čipkane zavese visile su s baldahina poput trulih krpa, poput guste mreže u gnezdu crne udovice.

Natali načini tri koraka napred; odmah iza vrata zaustavio ju je brzi pokret prljave doktorove ruke.

Prišla je dovoljno blizu.

Ono što je ležalo u postelji nekada je bilo žena. Kosa joj je opala u velikim pramenovima, ali ostaci su bili pažljivo počešljani, pa su ležali na velikom jastuku poput aure bolesnoplavog plamena. Lice joj je bilo drevno, sasušeno, puno rana, svirepo izrezbareno borama; leva strana lica visila je poput voštane posmrtne maske prinesene preblizu vatri. Bezuba usta su se otvarala i zatvarala poput gubice stogodišnje kornjače. Desno oko ovog stvora pomeralo se nemirno i besciljno, okretalo se ka tavanici, a trenutak kasnije klizilo naniže sve dok se ne pokaže beonjača, jaje uraslo u lobanju prekriveno labavom zavesom smeđeg pergamenta.

Lice iza posivele čipke okrenulo se ka Natali, kornjačina gubica vlažno je mljackala.

Bolničarkaklovn iza Natali prošaputa: „Podmlađujem se, zar ne, Nina?“

,,Da“, reče Natali.

„Uskoro ću biti mlada kao kad smo pre rata odlazili u Simpls.

Sećaš li se toga, Nina?“

,,Simpls“, reče NataIi.„Da, Beč.“

Doktor pomeri sve ostale unazad i zatvori vrata. Svih petoro stajalo je u hodniku. Kali odjednom posegnu i nežno uze Natalinu sitnu ruku u svoju ogromnu šaku. „Nina, mila“, reče devojačkim, gotovo koketnim visokim glasom. „Uradiću sve što želiš. Reci mi šta treba sledeće da učinim.“

Natali se stresla i pogledala svoju ruku u Kalijevoj. Stegnula mu je dlan i potapšala ga slobodnom rukom po nadlanici.„Sutra ću te, Melani, ponovo povesti na vožnju. Džastin će ujutru biti budan i svež, ako budeš želela njega da upotrebiš.”

„Kuda idemo, Nina, mila?“

,,Na početak priprema“, reče Natali. Stegnula je divovsku žuljevitu šaku poslednji put i sprečila sebe da ne potrči, nego je korakom krenula niz beskrajno dugačko stepenište. Marvin je stajao pored vrata, držeći dugački nož; u mrtvim očima nije bilo bleska prepoznavanja. Kad je Natali sišla u predvorje, otvorio joj je vrata. Zastala je, poslednjom snagom volje okrenula se i pogledala sumanutu grupu poređanu u mraku, nasmešila se i rekla: „Adieu do sutra, Melani. Nemoj ponovo da me razočaraš.“

,,Neću“, rekoše svih petoro uglas. „Laku noć, Nina.“

Natali se okrenula i izašla, pustivši Marvina da zaključa vrata za njom. Nije se okrenula, nije se ni osvrnula preko ramena čak ni kada je prošla pored Sola u parkiranom karavanu, udišući sve dublje i dublje, čistom snagom volje sprečavajući udisaje da se pretvore u jecaj.

ŠEZDESET

Ostrvo Dolman

Subota, 13.jun 1981.

Krajem sedmice Toniju Harodu se smučilo druženje s bogatima i moćnima. Zaključio je, bez žurbe, da su bogati i moćni po pravilu guzice.

On i Marija Čen stigli su prethodne nedelje uveče privatnim avionom u Meridijan, u Džordžiji, u najznojaviji sedmi krug pakla koji je Harod ikada video. Tu su im rekli da će ih drugi privatni avion odneti na ostrvo. Osim ako ne žele da krenu čamcem. Harod nije morao ni da razmisli.

Vožnja čamcem trajala je pedeset pet minuta, a more je bilo nemirno, ali Harod je više voleo da visi preko ograde i povraća votku, tonik i grickalice iz aviona, više je voleo da skače s talasa na talas nego da se osam minuta vozi avionom. Barentova kućica za čamce, marina, šta god, bila je najraskošnija koliba koju je Harod ikada video. Bila je visoka tri sprata, sa zidovima od posivelog starog čempresovog drveta, prostrana i veličanstvena poput katedrale, a taj utisak pojačavali su vitraži na prozorima kroz koje su raznobojni zraci svetla obasjavali vodu i redove glisera od drveta i mesinga s krutim zastavicama smotanim na krmi. Ovo je bila najrazmetljivija pomoćna zgrada kroz koju je Harod ikada prošao. 

Na ostrvo Dolman tokom letnjeg logorovanja ženama nije bio dozvoljen pristup.

Harod je to znao, ali mu je ipak bilo gnjavaža što su na petnaest minuta skrenuli s puta da ostave Mariju Čen na Barentovoj jahti, blistavoj beloj lađi dugoj kao fudbalsko igralište aerodinamičnih linija s belim kupolama, radarima i Barentovom bogatom komunikacijskom opremom.  Harod je po stoti put zaključio da K. Arnold Barent voli da bude u toku. 

Aerodinamični helikopter, kao stvoren za dvadeset prvi vek, mirovao je na palubi, nepomičnog ali slobodnog propelera, očigledno spreman da pojuri ka kopnu na zvižduk svog gospodara.

Voda je bila prepuna plovila - vitki gliseri s obezbeđenjem naoružanim puškama M-16, veliki patrolni brod s nemirnim antenama, razne privatne jahte praćene stražarskim čamcima iz desetak zemalja; dva kilometra prema pučini pojavio se iza ugla ostrva i razarač Ratne mornarice SAD. Bio je to impresivan brod. Metalno siv i vitak poput ajkule, velikom brzinom sekao je talase ka luci, radarske antene su se vrtele, zastave su lepršale, i brod je ličio na gladnog lovačkog psa koji se primiče bespomoćnom zecu.

„Šta je ovo, jebote?“ doviknu Harod ćoveku koji je vozio njihov gliser.

Čovek u prugastoj majici se isceri pokazavši bele zube naspram preplanule kože, i reče; ,,To je Ričard Edvards, gospodine, ratni brod Sjedinjenih Američkih Država, razarač klase Forest Šerman. Ovde je na patrolnoj dužnosti svake godine za vreme letnjeg logorovanja Fondacije za zapadno nasleđe, kao usluga stranim gostima i domaćom zvaničnicima.”

„Uvek ista lađa?“, upita Harod.

,,Da, uvek isti brod, gospodine“, reče vozač. „Tehnički, svakog leta ovde izvodi vežbu blokade i presretanja.“

Razarač im se približio, pa je Harod video beli broj 950 na krmi.

„Kakva je ono kutija tamo pozadi?“, upitao je. „Pored zadnjeg topa ili šta god da je ono.“

,,To je ASROK, gospodine“, reče vozač i skrenu prema luci, ,,modifikovan za ASV uklanjanjem pet MK 42 od sto dvadeset sedam milimetara i dva MK 33 kalibra sedam zarez šezdeset dva.“ ,,Aha“, reče Harod stežući ogradu; kapljice pene mešale su mu se sa znojem na licu.

„Jesmo li stigli?“

*

Abartovana kolica za golf s vozačem u plavom blejzeru i sivim pantalonama odvezla su Haroda od pristaništa do vile. Ulica hrastova bila je široka travnata avenija podšišana kratko kao na igralištu za golf, između dva dugačka niza ogromnih hrastova što su se naoko spajala u daljini. Masivne grane ukrštale su se tridesetak metara od tla i stvarale nemirnu nadstrešnicu od lišća i svetla; vidljive krpice neba i oblaka nudile su pastelni kontrast zelenilu. Dok su tiho klizili između stabala starijih od Sjedinjenih Država, fotoćelije su osetile suton i uključile redove prigušenih reflektora i mekih japanskih fenjera skrivenih među visokim granama, puzavicama i debelim korenjem; nastala je slika čarobne šume, stabla su kao čarolijom oživela od svetla i muzike, jer se iz skrivenih zvučnika u večernji vazduh izlivala klasična sonata za flautu.

Drugde u šumi hrastova stotine zvončića pridodavale su muzici vilinske zvuke, a lišće je šuštalo na povetarcu s okeana.

,,Jebote,koliko drveće”, reče Harod dok su klizili preko poslednjih stotina metara prema prostranom terasastom vrtu uz severni zid vile.

„Tako je, gospodine”, reče vozač.

K. Arnold Barent nije bio tu da dočeka Haroda, ali prečasni Džimi Vejn Sater jeste, zarumenjenog lica, s visokom čašom burbona u ruci.

Propovednik mu je prišao po crnobelim pločicama praznog predvorja koje bi podsetilo Haroda na katedralu u Šartru da je ikada bio u njoj.

„Entoni, dečko moj“, zagalamio je Sater, „dobro došao u letnji logor!“ Glas mu je nekoliko trenutaka odjekivao predvorjem.

Harod se nagnu unazad i izbulji oči kao turista gledajući visoko predvorje ispresecano međuspratovima i balkonima, galerijama i otvorima za hodnike. Predvorje se uzdizalo pet i po spratova do lučnog krova poduprtog predivno izrezbarenim gredama i spletom sjajnih nosača. Sam krov bio je popločan čempresom mahagonijem, ukrašen kupolom od obojenog stakla - pošto se smrkavalo, svetlo je prelivalo tamno drvo bojom skorele krvi - visokim prozorima i masivnim lancem koji je nosio središnji luster, tako velik da bi čitav puk Fantoma iz opere mogao bez posledica da se njiše na njemu. .

„Fantazija, jebote“, reče Harod. „Ako je ovo ulaz za poslugu, pokažite mi glavna vrata.“

Sater se namrŠti zbog Harodovog rečnika. Sluga u plavom blejzeru i sivim pantalonama dokuckao je preko hektara pločica, uzeo Harodovu otrcanu torbu i stao mirno.

,,Da li želiš da odsedneš ovde ili više voliš bungalov?” upita Sater.

,,Bungalov?“, reče Harod. „Misliš, kolibu?“

,,Da“, reče Sater, „ako pod tim podrazumevaš kolibu s pet zvezdica koja hranu dobija iz Maksima. Većina gostiju uzima bungalove. Na kraju krajeva, ovo je letnje logorovanje.”

,,Aha“, reče Harod. „Zaboravi. Uzeću najudobniju sobu ovde. Ja sam svoje u izviđačima odslužio.“

Sater klimnu glavom slugi i reče: „Apartman Bjukenen, Maksvele.

Entoni, odvešću te za minut. Dođi za šank.“

Otišli su u malu, mahagonijem obloženu sobu pored glavnog predvorja, a sluga se liftom popeo na sprat. Harod nasu sebi votku.

„Nemoj mi reći da je kuća podignuta u osamnaestom veku“, reče.

„Čoveče, prevelika je.“

„Prvobitna građevina pastora Vanderhufa bila je ogromna za svoje doba“, reče Sater. „Kasniji vlasnici malo su je proširili.”

,,I, gde su svi?“, upita Harod.

„Manje važni gosti stižu upravo sada“, odgovori Sater.„Kneževi, moćnici, bivši premijeri i naftni šeici doći će na vreme za tradicionalno otvaranje i rani ručak sutra u jedanaest. Bivšeg predsednika videćemo prvi put u sredu.“

,,Au“, reče Harod. „Gde su Barent i Kepler?“

„Džozef će nam se pridružiti kasnije tokom večeri“, reče propovednik. „Domaćin stiže sutra.“

Harod se seti Marije Čen kako ju je poslednji put video, naslonjenu uz ogradu jahte. Kepler mu je već rekao da pomoćnice, izvršne sekretarke, Ijubavnice i ono malo supruga kojih muškarci ne mogu ranije da se otarase, mogu ako žele da odsednu na Antoaneti dok im gospodari luduju na ostrvu Dolman.„Je li Barent na brodu?“, upita Harod Satera.

Televizijski sveštenik raširi ruke.„Samo Bog i Kristijanovpilot znaju gde je on svakog dana. Sledećih dvanaest dana su jedini dani u godišnjem kalendaru našeg domaćina kada prijatelj - ili dušmanin - zna gde ga može naći.“

Harod groknu i uze piće. „Mada to dušmanima ne pomaže“, reče.

„Jesi li video onaj bogomprokleti razarač usput?“

,,Entoni“, upozori ga Sater.„Već sam ti govorio da ne spominješ uzalud ime Njegovo.“

„Od čega nas on čuva?“, upita Harod. ,,Od iskrcavanja ruskih marinaca?“

Sater dopuni svoju čašu. „Nisi mnogo promašio, Entoni. Pre nekoliko godina ruski tegljač prišao je na dva kilometra do obale. Došao je iz njihovog uobičajenog pristaništa pored Kejp Kanaverala. Ne treba da ti kažem da je, kao većina ruskih tegljača uz američku obalu, to bio obaveštajni brod s više podmukle opreme za prisluškivanje nego što možeš da zamisliš.“

,,A šta su kog đavola mogli da čuju kad su bili dva kilometra na pučini?“, upita Harod.

Sater se zakikota. „Mislim da će to ostati između Rusa i Antihrista“, reče,„ali gosti i brat Kristijan mnogo su se zabrinuli, otuda onaj veliki zli pas što patrolira u blizini.“

„I te kakav pas“, reče Harod. „Da li ovoliko obezbeđenja ima i tokom druge sedmice?“

„O, ne“, reče Sater. „Ono što se dešava za vreme Lova je samo za naše oči.“

Harod se oštro zagleda u rumenog sveŠtenika. „Džimi, šta misliš, hoće li se Vili pojaviti sledećeg vikenda?“

Prečasnom Džimiju Vejnu Sateru blesnuše sitne živahne okice. „O, da, Entoni. Ne sumnjam da će gospodin Borden doći ovamo u dogovoreno vreme.“

„Otkud znaš?“

Sater se anđeoski osmehnu, podiže čašu i tiho reče: „Zapisano je u Otkrivenju, Entoni. Sve je prorečeno pre mnogo hiljada godina. Mi ne možemo da učinimo ništa što u hodnike vremena nije urezao Vajar koji zrnca u kamenu vidi jasnije nego svi mi.“

,,Ma nemoj?“, reče Harod.

,,Da, Entoni, tako je“, reče Sater. „Možeš da se kladiš u svoje neznabožačko dupe.“

Harodove tanke usne trznuše se u osmehu. „Mislim da sam to već uradio, Džimi“, reče. „Nisam siguran da sam spreman za ovu sedmicu.”

,,0va sedmica je ništa“, reče Sater, sklopi oči i nasloni hladnu čašu na obraz. „Ona je samo uvod, Entoni. Samo uvod.“

Uvodna nedelja Harodu se činila beskrajnom. Družio se s ljudima čije je slike viđao celog života u Tajmu i Njuzviku, i otkrio je da su, ako se izuzme aura moći koja je izbijala iz njih kao miris znoja iz sportiste svetskog glasa - vidljivo obični ljudi, često skloni greškama, i da prečesto ispadaju budale u grozničavom pokušaju da pobegnu iz sala za sastanke, ratnih soba, kongresnih dvorana i s informativnih sastanaka koji su služili kao gvozdene rešetke i kavezi njihovih bogatih i moćnih života.

U sredu, 10. juna uveče, Harod se obreo u petom redu logorskog amfiteatra; gledao je potpredsednika Svetske banke, prestolonaslednika treče najbogatije zemlje izvoznice nafte na planeti, bivšeg predsednika Sjedinjenih Američkih Država i njegovog nekadašnjeg ministra spoljnih poslova kako igraju hula ples s metlama umesto kose, polovinama kokosovih oraha umesto dojki i suknjama na brzinu napravljenim od palmovog lišća, dok osamdeset pet najmoćnijih ljudi zapadne polulopte zviždi, viče i uopšte se ponaša kao gomila brucoša na prvoj pijanki. Harod je zurio u logorsku vatru i mislio na nemontirani materijal Belog trgovca robljem, još na koturovima u njegovom studiju; film je kasnio tri nedelje zbog sređivanja zvučnog zapisa. Kompozitor i dirigent je dobijao tri hiljade dnevno za to što ne radi ništa, nego se izležava u hotelu Beverli Hilton i čeka da povede kompletan orkestar kroz partituru koja će bez sumnje zvučati kao muzika koju je pisao za prošlih šest filmova - puna romantičnih drvenih duvača i herojskih limenih duvača, a sve još neprepoznatljivije upotrebom dolbija.

U utorak i četvrtak Harod je otišao čamcem do Antoanete da vidi Mariju Čen i vodi s njom ljubav u svilom i drvetom optočenoj tišini njenog apartmana. Pre povratka na logorovanje razgovarao je s njom.

„Šta radiš ovde po ceo dan?“, upitao ju je.

,,Čitam“, odgovorila je. „Ležim na kozmetičkim tretmanima.

Sređujem zaostalu prepisku. Sunčam se.“

„Jesi li videla Barenta?“

„Nisam“, reče Marija Čen. „Zar nije na ostrvu s vama?“

„Jeste, viđam ga. Zauzima čitavo zapadno krilo vile - on i najvažniji gosti, menjaju se iz dana u dan. Samo sam se pitao da li dolazi i na jahtu.“

„Zabrinut si?“, upita Marija Čen. Okrenula se na leđa i skionila pramen tamne kose s lica. „Ili ljubomoran?“

„Zajebi to“, reče Harod, ustade iz kreveta i onako nag priđe polici s pićem.„Bilo bi bolje kad bi te Barent kresao. Onda bismo možda saznali nešto o tome šta se dešava.“

Marija Čen kliznu iz kreveta, priđe Harodu, zagrli ga i pritisnu mu male, savršene dojke uz leđa. ,,Toni“, rekla je. ,,Lažeš.“

Harod se besno okrenu. Pripila se čvršće uz njega i nežno ga uhvatila levom rukom.

„Ne želiš nikoga sa mnom“, šaputala je. ,,Nikad.“

,,To je sranje“, reče Harod. „Čisto sranje.“

,,Nije“, šaputala je Marija Čen klizeći mu usnama po vratu. ,,To je ljubav. Voliš me kao što ja volim tebe.“

„Mene niko ne voli“, reče Harod. Hteo je da to kaže kroz smeh, ali začuo se krkljavi šapat.

,,Ja te volim”, reče Marija Čen, ,,i ti voliš mene, Toni.“ Odgurnuo ju je i besno je pogledao. „Kako možeš to da kažeš?” „Zato što je istina.”

,,Zašto?“

„Zašto je istina?”

,,Ne“, reče Harod s naporom. „Zašto se volimo?“

„Zato što moramo“, reče Marija Čen i povede ga do velikog mekog kreveta.

Kasnije je, slušajući pljuskanje vode i brojne tihe brodske zvuke koje nije umeo da imenuje, Harod ležao uz Mariju Čen; leva ruka lenjo mu je počivala na njenoj desnoj dojci. Žmurio je i, možda prvi put otkako je dovoljno porastao da misli, nije se plašio ničega.

Bivši predsednik otišao je u subotu posle podnevne havajske gozbe. Do sedam uveče ostali su samo gosti srednjeg i nižeg nivoa, sve sam vitki i gladni Kasije i Jago u odelima od tvida i farmerkama s potpisom Ralfa Lorena. Harod pomisli kako je to pravo vreme da se vrati na kopno.

„Lov počinje sutra“, reče Sater. „Ne želiš valjda da propustiš svečanost?"

,,Ne želim da propustim Vilijev dolazak”, reče Harod. „Da li je Barent i dalje siguran da Vili dolazi?“

„Vili stiže pre sumraka“, odgovori Sater.„To je poslednja vest. Džozef ne govori o svojim kontaktima s gospodinom Bordenom. Možda i previše ćuti. Verujem da brat Kristijan počinje da se ljuti.“

,,To je Keplerov problem“, reče Harod i pređe s doka na palubu dugačkog glisera s kabinom.

„Jesi li siguran da ti trebaju dodatni pioni?“, upita ga prečasni Sater.„Ima ih dovoljno. Svi su mladi, snažni i zdravi. Većina je stigla iz mog rehabilitacionog centra za begunce od kuće. Ima čak i dovoljno žena da biraš, Entoni.“

„Želim nekoliko svojih“, reče Harod. „ Vraćam se kasno večeras.

Najkasnije rano ujutru.”

„Dobro“,reče Sater, a oči mu neobično zaiskriše.„Ne bih želeo da bilo šta prorustiš. Ovo će možda biti izuzetna godina.“

Harod se oprosti klimnuvši glavom, a čamac ožive uz urlik, polako izađe iz luke i ubrza na otvorenom moru. Barentova jahta bila je poslednji veliki brod u luci, osim patrolnog broda i razarača koji se spremao za odlazak. Kao i uvek, pojavio se gliser s naoružanim stražarima, utvrdio da je u čamcu Harod i ispratio ih poslednjih nekoliko stotina metara do jahte. Marija Čen čekala je pored krmenog stepeništa, s torbom u ruci.

Noćna plovidba do obale bila je mnogo glatkija nego put na ostrvo.

Harod je unapred zatražio auto, i mali mercedes čekao je pored Barentove kućice za čamce, ljubaznošću Fondacije za zapadno nasleđe.

Harod je vozio Autoputem broj 17 do južnog Njuporta, a poslednjih pedeset kilometara do Savane prešao je Međudržavnim putem broj 95.

„Zašto Savana?“, upita ga Marija Čen.

„Nisu mi rekli. Tip na telefonu rekao mi je samo gde treba da se parkiram - pored kanala na izlazu iz grada.“

„I misliš da je to isti onaj koji te je oteo?“

,,Aha“, reče Harod. „Siguran sam. Isti naglasak.“

„I dalje misliš da je sve to Vilijevo maslo?“, upita Marija Čen.

Harod je minutdva vozio ćutke. ,,Aha“, rekao je najzad. „Samo to ima smisla. Barent i ostali mogu da ubace svoje ljude među pione ako žele.

Viliju treba pomoć.“

,,I spreman si da mu pomogneš? Još osećaš lojalnost prema Viliju Bordenu?”

„Zajebi lojalnost”, reče Harod. „Barent je poslao Hejnsa u moju kuću… da te prebije… samo da bi me uplašio. Niko meni ne može tako da preti. Ako je ovo Vilijev neostvarivi plan, neka. Neka proba.“ „Zar nije opasno?“

„Misliš na pione?“, reče Harod. ,,Ne vidim kako bi moglo da bude opasno. Proverićemo da nisu naoružani, a kad stignu na ostrvo nema šanse da stvore nevolje. Čak i pobednik te posrane petodnevne blatnjave Olimpijade završiće dva metra ispod zemlje na starom robovskom groblju negde na ostrvu.“

„Šta onda Vili pokušava?” upita ga ona.

„Ubij me ako znam“, reče Harod i skrenu s Međudržavnog puta.

,,Mi treba samo da gledamo i ostanemo živi. To me podseti - jesi li ponela brauning?“

Marija Čen izvadi automatik iz tašne i pruži ga Harodu. Vozeći jednom rukom, Harod izbaci okvir s municijom iz drške, proveri ga i vrati ga nazad pritiskom o bedro. Zatakao je pištolj za pojas i prekrio ga širokom havajskom košuljom.

„Mrzim pištolje“, reče Marija Čen ravnim tonom.

,,I ja“, reče Harod. „Ali ima ljudi koje mrzim više, a jedan od njih je onaj skot s fantomkom i poljskim naglaskom. Ako je on pion kog će Vili da pošalje na ostrvo, moraću da dam sve od sebe da mu ne prosviram mozak pre nego što uopšte počnemo.“ „Viliju se to ne bi dopalo“, reče Marija Čen.

Harod klimnu glavom, skrenu na sporedni put koji je vodio od autoputa do napuštenog pristana pored dela kanala zaraslog u grmlje.

Čekao ih je automobil, karavan. Harod se parkirao dvadeset metara dalje, prema dogovoru, i blesnuo farovima. Iz kola su izašli muškarac i žena i polako krenuli ka njima.

„Dosadilo mi je da brinem Šta će se dopasti Viliju, ili Barentu, ili bilo kome, jebote“, procedi Harod kroz zube. Izašao je iz kola i olabavio automatik za pojasom. Marija Čen otvorila je torbu i izvadila lance i katance. Kad su im muškarac i žena prišli na petšest metara, i dalje očigledno praznih ruku, Harod se nagnu ka Mariji Čen i isceri se. „Vreme je da svi počnu da brinu šta se dopada Toniju Harodu“, reče i podiže pištolj. Precizno je naciljao u glavu muškarca s kratkom bradom i dugom kosom sedom oko ušiju. Muškarac je stao, zagledao se u cev Harodovog pištolja, i kažiprstom popravio naočari.

ŠEZDESET JEDAN

Ostrvo Dolman

Nedelja, 14.jun 1981.

Solu Laskom činilo se da je sve ovo već preživeo.

Već je prošla ponoć kad je čamac udario u betonski dok, i Toni Harod isterao Sola i gospođicu Sjuel na obalu. Stajali su na doku, a Harod više nije pokazivao oružje jer je njih dvoje trebalo da deluju kao dva piona koja on kontroliše. Doklizala su dvoja električna kolica za golf, i Harod je rekao čoveku u plavom blejzeru i sivim pantalonama: „Odvedi ovo dvoje u obor za pione.“

Sol i gospođica Sjuel sedeli su ravnodušno na srednjem sedištu kolica, a iza njih je stajao čovek s automatskom puškom. Sol pogleda ženu pored sebe; na licu joj nije bilo ni traga osećanja ni zanimanja. Nije bila našminkana,kosa joj je bila svezana na potiljku, a jeftina štampana haljina visila je na njoj. Kad su stali na kontrolnoj tački na južnom kraju zone bezbednosti, a onda nastavili preko ničije zemlje posute smrvljenim školjkama, Sol se pitao šta je bilo preneseno Natali preko šestogodišnjeg posrednika Melani Fuler - ako je uopšte išta preneseno.

Betonsko zdanje iza severne ograde blistalo je pod svetlom. Deset drugih piona upravo je stiglo, pa su im se Sol i gospođica Sjuel pridružili u betonskom dvorištu veličine košarkaškog igrališta, okruženom visokom ogradom od bodljikave žice.

S ove strane ograde hije bilo plavih blejzera i sivih pantalona.

Okolo su stajali muškarci u zelenim kombinezonima i crnim najlonskim kapama za bezbol, stežući automatsko oružje. Zahvaljujući Koenovim beleškama, Sol je znao da su ovo pripadnici Barentovog privatnog obezbedenja, a iz Harodovog iskaza od pre dva meseca isto tako je znao da ih je sve do jednog gospodar uslovio do izvesne mere.

Visoki čovek s pištoljem u futroli za pojasom iskoračio je napred i rekao: ,,U redu, narode, skidaj se\“

Desetak zatočenika, uglavnom mladića, mada je Sol napred video i dve žene - još gotovo devojčice - tupo se zgledalo. Svi su izgledali šokirano ili drogirano. Sol je poznavao takva lica. Video ih je kako se primiču Jami u Helmnu, i kako silaze s vozova u Sobiboru. On i gospođica Sjuel počeli su da se svlače, a većina ostalih je stajala na mestu ne radeći ništa.

„Skidaj se, rekao sam!“, povika čovek s pištoljem, a drugi stražar, s puškom, zakorači napred i udari najbližeg zatočenika, momka od osamnaestak godina s debelim naočarima i isturenom gornjom vilicom.

Dečko bez reči pade napred i udari licem o beton. Devetoro o’stalih poče da se skida.

Gospođica Sjuel završila je prva. Sol je primetio da joj telo, osim jasnocrvenog ožiljka od operacije slepog creva, izgleda mlađe i glatkije nego lice.

Poređali su zatvorenike u redove, ne odvajajući muškarce od žena, i poveli ih dugačkom betonskom rampom pod zemlju. Sol je krajičkom oka opazio niz vrata; vodila su u popločane hodnike razvučene s leve i desne strane ove središnje podzemne avenije. Stražari u kombinezonima prilazili su vratima da gledaju kako vode pione, a jednom je povorka morala da se pribije uza zid kad je prošao konvoj od četiri džipa, ispunivši tunel bukom i ugljenmonoksidom. Sol se pitao da li je čitavo ostrvo potkopano bezbednosnim tunelima.

Uveli su ih u golu, jarko osvetljenu prostoriju. Tu su im ljudi u belim mantilima pregledali usta i anuse, a ženama i vagine. Jedna od devojaka je zajecala, a stražar ju je ućutkao šamarom.

Sol je bio neobično spokojan, čak i dok se pitao odakle su ostali pioni, da li su već Upotrebljeni i kako bi njegovo ponašanje moglo vidljivo da se razlikuje od njihovog. Iz prostorije za preglede poveli su ih dugačkim uskim hodnikom koji kao da je bio usečen u samom kamenu ostrva. Vlažni zidovi bili su obojeni u belo, a u malim poluloptastim udubljenjima u kamenu bile su nage neme rrilike.

Kad je povorka stala da bi gospođica Sjuel ušla u rupu u steni, Sol je shvatio da čelije pune veličine nisu neophodne jer niko neće na ostrvu provesti duže od sedmice. Onda je došao red na njega.

Niše su bile ukopane na različitim visinama, kao galerije pukotina oblika polumeseca, sa čeličnim rešetkama usađenim u beli kamen; Solova niša bila je metar i po od tla. Ugurao se u nju. Kamen je bio hladan, a ivica dugačka taman toliko da se sasvim pruži. Odlivni kanal i smrdljiva rupa izdubljena u dnu ćelije rekli su mu gde će se olakšavati.

Rešetke su hidrauličnim sistemom skliznule s vrha niše u rupe na podu, ostavljajući razmak od pet centimetara, kuda se po svemu sudeći uvlače posude s hranom.

Sol se pruži na leđa i zagleda se u kamen trideset centimetara iznad lica. Negde u hodniku neko je istrzano zaplakao. Čuli su se koraci i udarci metala o meso, a onda se vratila tišina. Sol je bio spokojan. Imao je cilj. Na čudnovato intiman način, osećao se bliskijim sa svojom porodicom - s roditeljima, s Jozefom i Štefom -nego decenijama do tada.

Oči su mu se sklapale, pa ih je silom otvorio, protrljao i namestio naočari. Čudno, ali nisu mu ih uzeli. Pokušao je da se seti da li su golim zatočenicima u Helmnu dopuštali da nose naočari na putu do Jame. Nisu.

Setio se da je bio u odredu koji je lopatama tovario stotine naočara, hiljade naočara, ogromne hrpe naočara, iz sobe na grubu pokretnu traku, a ostali zatočenici su odvajali staklo od metala, dragocene metale od čelika. Ništa se u Rajhu nije bacalo. Samo ljudi.

Silom je otvorio oči i uštinuo se za obraze. Kamen je bio tvrd, ali znao je da bi ipak lako mogao da zaspi. Da sklizne u snove. 

Nije spavao kako treba čitave tri sedmice, a svake noći nagoveštaj usnulog stanja, brzi pokreti očiju, aktivirali su posthipnotičke sugestije koje su postale njegovi snovi. Već osam noći nije mu trebao podsticaj zvonceta. Sama REM faza podsticala je snove. Jesu li to snovi ili sećanja? Sol više nije znao. Snovisećanja postali su stvarnost. Dani provedeni s Natali, pripreme, planiranje, sve to je bio san. Zato je bio tako miran. Tamni hladni hodnici, nagi zatočenici - sve to bilo je mnogo bliže njegovoj sanjanoj stvarnosti, nemilosrdnim samoizazvanim snovima i uspomenama na logore, nego vreli letnji dani u Čarlstonu, kada je posmatrao Natali i dečaka Džastina. Natali i mrtvo biće koje liči na dečaka…

Šol pokuša da misli na Natali. Čvrsto je zažmurio, tako da su mu se oči napunile suzama, širom je otvorio oči i mislio na Natali.

Dva dana ranije, sada već tri, u utorak, Natali je smislila rešenje.

„Sole“, povikala je, spustila karte i okrenula se prema njemu za malim stolom u motelskoj čajnoj kuhinji,„«e moramo ovo da obavimo sami.

Možemo da uvedemo nekoga dok neko drugi motri u Čarlstonu!” Iza nje, uvećane fotografije ostrva Dolman prekrivale su zid kuhinje poput zrnastog mozaika.

Sol je odmahivao glavom, suviše otupeo od umora da odgovori na njeno oduševljenje.„Kako? Nikog nema, Natali. Svi su mrtvi. Rob, Aron, Koen. Miks će da upravlja avionom.”

,,Ne - neko!“, reče Natali i udari se dlanom po čelu.„Svih ovih nedelja mislim kako sigurno ima neko - neko ko je zainteresovan. I mogu da ga pronađem sutra. S Melani se viđam tek u nedelju ujutru, u parku.“

Sve mu je ispričala, a osamnaest sati kasnije gledao ju je kako se iskrcava iz filadelfijskog aviona u pratnji dvojice crnaca. Džekson je izgledao starije nego pre šest meseci, ćela mu je blistala pod jarkim svetlima terminala, a lice mu se skamenilo u nemoj, konačnoj ravnodušnosti prema svetu. Mladić s Nataline desne strane bio je potpuna suprotnost Džeksonu - visok, mršav, labavih udova, lica tako pokretljivog da su izrazi i reakcije poigravali po njemu kao svetlost po treperavoj površini. Visoki glasni mladićev smeh odzvanjao je hodnikom terminala, i mnoge glave su se okrenule. Sol se setio da je mladićev nadimak Ketfiš.

Kasnije, za vreme vožnje do grada, Džekson je rekao: „Laski, jesi siguran da je to Marvin?“

,,Jeste“, odgovorio je Sol. „Ali sada je… drugačiji.”

„Baba Veštica ga je udesila?“, upitao je Ketfiš. Vrteo je dugme na radiju, tražeći dobru stanicu.

,,Da“, rekao je Sol, još ne verujući kako govori o ovome s nekim drugim osim s Natali. ,,AIi možda ćemo moći da ga povratimo… da ga spasemo.”

„Aha, čovek, tako ćemo“, reče Ketfiš. „Samo jedna reč našim glavnim ljudima i Soul brikjard će se razmileti po ovoj belačkoj rupi ko kurton po kiti, znaš?“

,,Ne“, reče Sol, „to neće valjati. Natali vam je sigurno ispričala zašto.“

„Rekla nam je“, reče Džekson. „Ali šta oćeš da kažeš, Laski? Kolko ćemo da čekamo?“

„Dve nedelje”, reče Sol. „Ovako ili onako, sve će biti gotovo za dve nedelje.”

„Dobro, imaš dve nedelje”, reče Džekson.„Posle toga mi ćemo uraditi šta budemo morali da povratimo Marvina, bila tvoja priča gotova ili ne.“

„Biće gotova“, reče Sol. Pogledao je krupnog čoveka na zadnjem sedištu. „Džeksone, ne znam je li ti to ime ili prezime.”

„Prezime”, odvrati Džekson.„Odbacio sam ime kad sam se vratio iz Vijetnama. Nije mi više trebalo.”

,,Ni ja se ne zovem Ketfiš, znaš, Laski“, reče Ketfiš. „Zovem se Klarens Artur Teodor Varš.“ Pogledao je Solovu pruženu ruku. „Ali, ej, čovek“, reče i naceri se, „pošto si prijatelj od Natali i sve, možeš da me zoveš gospodine Varš.“

Dan uoči polaska bio je najgori. Sol je bio ubeđen da ništa neće ići kako treba - starica neće održati svoj deo pogodbe, ili neće biti u stanju da sprovede obuku za koju je rekla da je izvodi triedmice u maju kad su Džastin i Natali gledali reku kroz dvogled. Ili je Koen našao pogrešne podatke - ili su podaci tačni, ali su planovi u međuvremenu izmenjeni. Ili Toni Harod neće odgovoriti na telefonski poziv u junu. Ili će sve ispričati ostalima na ostrvu, ili im neće reći, ali će ubiti Sola i onoga koga Melani Fuler bude poslala čim se otisnu od kopna. Ili će isporučiti Sola na ostrvo, a onda će Melani Fuler odlučiti da je vreme da nasrne na Natali, pa će je iskasapiti dok Sol bude zaključan čekao sopstvenu smrt.

Onda je došla nedelja po podne, pa su krenuli na jug, u Savanu; smestili su se na parkiralište pored kanala još pre sumraka. Natali i Džekson sakrili su se u žbunje, pedesetak metara severno od parkinga; Natali je držala pušku koju su uzeli iz zamenikovog automobila u Kaliforniji i držali odvojeno kad su pakovali automatsku pušku i veći deo plastičnog eksploziva.

Ketfiš, Sol i biće koje je Džastin nazivao gospođica Sjuel su čekali; muškarci su povremeno pili kafu iz metalnog termosa. Ženina glava jednom se zanjihala kao glava trbuhozborčeve lutke. Zagledala se pravo u Sola i rekla: ,,Ja tebe ne poznajem.”

Sol nije rekao ništa, ravnodušno joj je uzvratio pogled, pokušavajući da zamisli um koji stoji iza tolikih godina besmislenih zločina. Gospođica Sjuel je zažmurila, mehanički naglo kao sova na navijanje. Niko više nije progovorio dok, nešto posle ponoći, nije došao Toni Harod.

Sol je na trenutak pomislio da će sićušni producent da puca; Harod je dugo stajao s pištoljem uperenim u Solovo lice. Žile su poiskakale po Harodovom vratu, i Sol je video da mu je kažiprst na obaraču pobeleo od napetosti. Sol se plašio, ali bio je to čist, kontrolisan strah, ni nalik na strepnju prethodnih sedmica, ili pobesneli, izbezumljujući strah od Jame, ili beznadežnost njegovih snova. Šta god da se sledeće desi, Sol je odabrao da bude ovde.

Na kraju se Harod zadovoljio time što je opsovao Sola i udario ga dva puta po licu - drugi udarac, nadlanicom, načinio je plitku posekotinu na Solovom desnom obrazu. Sol nije progovorio niti se opirao, a gospođica Sjuel ostala je jednako ravnodušna. Natali je imala naređenje da puca iz zasede samo ako Harod zaista ustreli Sola ili Upotrebi nekoga da ga napadne s ubilačkom namerom.

Sol i gospođica Sjuel stavljeni su na zadnje sedište mercedesa, a lanci sv im obavijeni oko nogu i ruku. Harodova sekretarica, Evroazijka - Sol je iz Haringtonovih i Koenovih izveštaja znao da joj je ime Marija Čen - bila je efikasna, ali je pazila da im ne zaustavi protok krvi dok ih je vezivala lancima i zatvarala male katance. Sol ju je upitno gledao, pitajući se šta ju je dovelo ovamo, šta je podstiče. Pomislio je kako je to večita mana njegovog naroda, ta večna jevrejska potraga za razumevanjem, motivima i razlozimay beskrajna talmudska rasprava o nijansama čak i dok ih plitki i efikasni neprijatelji okivaju u lance i vode u peći; njihovi ubice nisu brinuli o odnosima sredstava i ciljeva, niti o moralu, sve dok vozovi kreću na vreme, a obrasci su uredno popunjeni.

Sol Laski trgnuo se baš kada je prelazak u REM stanje pobudio njegove snove. Stotine biografija iz dosijea Simona Vizentala uneo je u hipnotički indukovane ličnosti, ali samo desetak se stalno pojavljivalo u snovima koje je naterao sebe da sanja. Nije sanjao njihova lica, uprkos tome što je satima zurio u fotografije u Jad Vašemu i Lohame Ha Getaotu - zato što je gledao njihovim očima, ali okolina njihovih života, spavaonice i radionice, bodljikava žica i lica ukočenih pogleda, ponovo su postali istinska okolina postojanja Sola Laskog. Ležeći u kamenoj niši pod stenom ostrva Dolman, shvatio je da zapravo nikad nije ni napustio logore smrti. Zapravo, logori su jedina zemlja čiji je on istinski podanik.

Njišući se na ivici sna, znao je čiji će ga san obuzeti te noći -Šaloma Kšačeka, čoveka čije je lice i život upamtio, ali ih je izgubio sada kad su pojedinosti postale indukovana stvarnost, podaci izgubljeni u izmaglici istinskih sećanja. Sol nikad nije bio u Varšavskom getu, ali sećao ga se svake noći - povorka izbeglica uzmiče od vatre kroz kanalizaciju, izmet se kotrlja po njima dok puze kroz crne uske cevi, jedan po jedan, psujući i moleći se da niko ispred njih ne umre i ne zapreči put dok gomile prestravljenihuškaraca i žena grebu, puze i uvlače se u arijevsku kanalizaciju iza zida, žice i povorke tenkova; Kšaček vodi svog devetogodišnjeg unuka Leona kroz arijevske kanalizacione cevi u kojima arijevski izmet pada po njima i plovi oko njih dok voda raste, guši ih, davi ih, a zatim svetlo napred, i Kžaček ne vodi nikoga, sam puzi na arijevsko sunce, a onda se okreće, okreće se, utiskuje telo nazad u tu usku smrdljivu rupu posle četrnaest dana provedenih u mračnom podzemlju.

Vraća se da nađe Leona.

Znajući da je ovo prvi od snova koji nisu snovi, Sol ga je prihvatio.

I zaspao.

ŠEZDESET DVA

Ostrvo Dolman

Nedelja, 14.jun 1981.

Sat pre zalaska sunca, Toni Harod je gledao Vilijev dolazak; mali dvomotorac sleteo je na glatku pistu išaranu senkama visokih hrastova.

Barent, Sater i Kepler pridružili su se Harodu u malom klimatizovanom terminalu na kraju piste za rulanje. Harod je bio toliko ubeđen da Vili neće biti u avionu, da je, kad su se pojavila poznata lica Toma Rejnoldsa, Džensena Luhara, a zatim i samog Vilija, gotovo zinuo od zaprepašćenja.

Niko drugi nije delovao preneraženo. Džozef Kepler je predstavio ljude jedne drugima kao da je Vilijev stari prijatelj. Džimi Vejn Sater se naklonio i zagonetno osmehnuo rukujući se s Vilijem. Harod je nemo buljio stežući Viliju ruku, a Vili je rekao: „Vidiš, Toni, prijatelju moj, raj jeste ostrvo.” Barent je bio mnogo učtiviji rukujući se s producentom i hvatajući ga u znak dobrodošlice za lakat političarskim zahvatom. Vili je bio obučen u večernju odeću, u frak s leptirmašnom.

„Ovo je zadovoljstvo kome sam se odavno nadao“, iscerio se Barent ne puštajući Vilijevu ruku.

,,Da“, reče Vili s osmehom. „Tako je.“

Grupa je krenula u vilu u povorci kolica za golf, kupeći usput pomoćnike i telohranitelje. Marija Čen pozdravila je Vilija u Velikom predvorju, poljubila ga je u oba obraza i blistavo mu se nasmešila. „Bile, tako se radujemo tvom povratku. Bolno si nam nedostajao.”

Vili je klimnuo glavom. „Meni su nedostajali tvoja lepota i tvoj duh, draga“, rekao je i poljubio joj ruku.„Ako ti ikada dojadi Tonijevo loše ponašanje, molim te da razmotriš moju ponudu za posao.“ Vilijeve blede oči su zaiskrile.

Marija Čen se nasmejala i stegnula mu ruku. „Nadam se da ćemo uskoro raditi svi zajedno“, rekla je.

,,, možda vrlo uskoro”, reče Vili, uze je pod ruku i povede je da se pridruže Barentu i ostalima u trpezariji.

Večera je bila prava gozba, i trajala je do posle devet sati. Za trpezom je bilo više od dvadeset ljudi - samo Toni Harod doveo je jednog pomoćnika - ali posle večere, kad je Barent poveo goste u Dvoranu igara u praznom zapadnom krilu vile, ostalo ih je samo petorica.

,,Ne počinjemo odmah, zar ne?“, reče Harod pomalo uznemireno.

Nije imao pojma hoće li moći da Upotrebi ženu koju je doveo iz Savane, a ostale pione još nije ni video.

,,Ne, ne još“, reče Barent.„Običaj je da se poslovi Ostrvskogkluba obave u Dvorani igara pre izbora piona za igru te večeri.“

Harod pogleda oko sebe. Prostorija je bila veličanstvena, delom biblioteka, delom viktorijanski engleski klub, delom sala za sastanke: dva zida knjiga s balkonima i lestvama, kožne stolice i prigušene lampe, posebni stolovi za dve vrste bilijara i, pored zida preko puta vrata, ogromni okrugli sto zastrt zelenom čojom, osvetljen jednom jedinom visećom svetiljkom. Pet kožnih stolica visokih naslona stajalo je u senkama oko stola.

Barent dodirnu jedno dugme na uvučenoj ploči, a teške zavese nečujno se razmakoše i otkriše deset metara prozora s pogledom na jarko osvetljene vrtove i dugački tunel Ulice hrastova. Harod je bio siguran da je blago zatamnjeno staklo neprozirno spolja i vrlo otporno na metke.

Barent podiže ruku kao da poklanja dvoranu i vidik Viliju Bordenu.

Vili klimnu glavom i sede u najbližu kožnu stolicu. Svetlo s tavanice preobrazilo mu je lice u izboranu masku i usadilo oči u barice mraka. ,Ja, vrlo lepo“ rekao je. „Čija je ovo stolica?“

„Bila je to… ovaj… stolica gospodina Traska” reče Barent.„Čini se prikladnim da sada pripadne vama.“

Ostali sedoše; Sater je pokazao Harodu odgovarajuće mesto. Harod se spusti na staru luksuznu kožu, sklopi ruke na zelenoj čoji i pomisli kako su ribe puna tri dana jele telo Čarlsa Kolbena pre nego što su ga pronašli u mračnim vodama reke Skulkil „Nije vam loš ovaj klub“, reče.

„Šta ćemo sad - da naučimo tajnu zakletvu i pevamo pesmice?“

Barent se dobroćudno zakikota i pogleda oko stola.„Otvaram dvadeset sedmu godišnju sednicu Ostrvskog kluba“, reče. „Ima li zaostalih poslova?” Tišina. „Novih poslova koje treba da obavimo večeras?“

„Hoće li biti još plenarnih sednica za rasprave o poslovima?” upita Vili.

„Naravno”, odgovori Kepler. »Svako može da sazove sednicu u bilo kom trenutku ove sedmice, osim kad je Igra u toku.“

Vili klimnu glavom. „U tom slučaju ostaviću svoj posao za neku sledeću sednicu.” Nasmešio se Barentu, zubi su mu blesnui žutim sjajem pod oštrim svetlom s tavanice.„Moram da upamtim gde mi je mesto kao novom članu, i da se ponašam u skladu s tim, nicht war?.“

„Nikako“, reče Barent. „Za ovim stolom smo svi ravnopravni…

jednaki i prijatelji.“ Barent prvi put pogleda pravo u Haroda. „Pošto večeras nema poslova, jesmo li svi spremni da obiđemo obore i odaberemo pione za noćas?“

Harod klimnu glavom, ali Vili progovori.„Voleo bih da odaberem jednog od mojih ljudi.“

Kepler se lako namršti. „Bili, ne znam… hoću da kažem, možeš ako želiš, ali mi izbegavamo da koristimo naše… ovaj… stalne ljude. Izgledi da se pobedi pet noći zaredom su… hm… zaista mali, pa ne želimo da se iko uvredi ili ode ljutit zato što je izgubio… dragocenost.”

,,Ja, shvatam“, reče Vili,„ali bih ipak više voleo da uzmem nekog od svojih. To je dozvoljeno, da?“

,,Aha“, reče Džimi Vejn Sater,„ali moraće da bude pregledan i da ostane u ćelijama kao i ostali, ako preživi noćas.“

,,Dogovoreno“, reče Vili. Ponovo se nasmešio, i učvrstio Harodov utisak da sluša bezoku lobanju. „Lepo je od vas što ugađate starcu.

Hoćemo li da krenemo do ćelija i odaberemo figure za noćas?“

Harod se prvi put našao severno od bezbednosne ograde.

Podzemni lavirint ga je iznenadio iako je znao da negde na ostrvu sigurno postoji bezbednosni centar.

Premda su videli dvadesetak ljudi u kombinezonima na stražarskim mestima i sobama za nadzor, obezbeđenje je delovalo neznatno prema masi telohranitelja koja je na ostrvu boravila tokom letnjeg logorovanja. Harod je shvatio da je veći deo Barentovog obezbeđenja sigurno na moru - smešten na jahti ili na patrolnom brodu -

kako bi držao svakoga dalje od ostrva. Pitao se šta stražari misle o ćelijama i Igri. Harod je dvadeset godina radio u Holivudu, i znao je da će ljudi učiniti sve ako je cena odgovarajuća. Nekada će se čak tiskati da to urade zabadava. Harod je znao da bi Barent bez muke pronašao Ijude za ovaj posao, čak i bez svoje jedinstvene moći.

Ćelije su bile neobične, uklesane u stenu duž hodnika daleko starijeg i užeg od ostatka lavirinta. Išao je za ostalima pored ćelija sa sklupčanim nagim prilikama, i dvadeseti put mislio kako je ovo pravi film B produkcije. Kad bi mu scenarista doneo ovakav sinopsis, Harod bi zadavio skota, a onda ga posmrtno izbacio iz Udruženja.

„Ove ćelije starije su od prvobitne Vanderhufove plantaže, čak i od mnogo starije kuće porodice Diboz“, govorio je Barent. „ Arheolog i istoričar kog sam unajmio izneo je teoriju da su ove ćelije koristili Spanci za smeštaj ostrvskih indijanskih pobunjenika, iako su Španci retko osnivali postaje ovako daleko na severu. U svakom slučaju, ćelije su izdubljene pre početka sedamnaestog veka. Zanimljivo je prisetiti se činjenice da je Kristifor Kolumbo bio prvi trgovac robljem na ovoj polulopti. Poslao je hiljade Indijanaca u Evropu, a porobio je i pobio mnogo više na samim ostrvima. Možda bi zbrisao čitavo domorodačko stanovništvo da se papa nije umešao i zapretio mu ekskomunikacijom.“

„Papa je verovatno sve zaustavio zato što nije dobijao dovoljno veliki deo zarade“, reče prečasni Džimi Vejn Sater. „Možemoi da odaberemo među ovima?“

„Uzmite bilo koga osim onih koje je gospodin Harod doveo sinoć“, reče Barent. „Pretpostavljam da su oni za tvoju ličnu upotrebu, Toni?“

,,Aha“, reče Harod.

Kepler im priđe i gurnu Haroda u lakat. „Džimi mi reče da je jedno od njih muško, Toni. Menjaš sklonosti ili je to neki tvoj naročiti prijatelj?”

Harod pogleda savršeno podšišanu kosu Džozefa Keplera, njegove savršene zube i savršeno preplanulu kožu; ozbiljno je razmišljao da naruši to savršenstvo. Nije rekao ništa.

Vili podiže obrvu.„Muški pion, Toni? Nije me bilo svega nekoliko sedmica, a ti si mi spremio iznenađenje. Gde je muškarac kog ćeš uzeti?“

Harod se zagledao u starog producenta, ali nije mogao da pročita ništa iz njegovog držanja. „Tu je negde“, reče i pokaza neodređeno niz hodnik.

Grupa se razišla da pregleda tela kao što sudije ocenjuju pse na izložbi. Neko je upozorio zatočenike da miruju, ili je samo prisustvo petorke ugušilo svaki zvuk, tek jedino što se čulo bili su odjek koraka i tiho kapanje vode iz najtamnijeg, nekorišćenog dela prastarog tunela.

Harod je bio nervozan, išao je od niše do niše i tražio dvoje koje je doveo iz Savane. Da li se to Vili ponovo poigrava s njim, pitao se, ili je potpuno pogrešno procenio događaje? Ne,do đavola, nema smisla da iko drugi prokrijumčari naročito istrenirane pione na ostrvo. Osim ako Kepler ili Sater nešto ne smeraju. Iliko Barent ne igra neku svoju posebnu igricu. Ili ako je ovo sve prosto zamka stvorena da ga upropasti.

Harodu pripade muka. Pohitao je hodnikom, zureći kroz rešetke u bela preplašena lica, i pitao se da li i njegovo izgleda tako užasnuto.

,,Toni“, reče Vili dvadeset koraka iza njega, oštrim zapovednim tonom.„Je li ovo tvoj muški pion?“

Harod pohita nazad i zagleda se u muškarca opruženog na kamenu u visini grudi. Senke su bile duboke, sede dlake prekrile su čovekove mršave obraze, ali Harod je bio siguran da je to čovek kog je doveo iz Savane. Šta Vili smera, do đavola?

Vili se nagnu bliže rešetkama. Čovek mu uzvrati pogled, očiju crvenih od spavanja. Između njih se osetilo nešto snažnije od prepoznavanja. „ Wilkommen in derHolle, mein Bauer“ 21 reče Vili muškarcu.

„Geh zum Teufel, Obersf, 22 procedi zatočenik kroz zube.

Vili se nasmeja; njegov smeh odjeknuo je hodnikom, a Harod je shvatio da je kraljevski uprskao stvar.

Osim ako ga Vili ne zajebava.

Prišao im je Barent; isfenirana seda kosa meko mu se sijala pod svetlom gole sijalice od 60 vati. „Šta je smešno, gospodo?“

Vili pljesnu Haroda po ramenu i osmehnu se Barentu. „Šala koju mi je ispričao moj štićenik, K. Arnolde. Ništa više.“

Barent ih obojicu pogleda, klimnu glavom i ode niz uski hodnik.

I dalje držeći Haroda za rame, Vili ga je stezao sve dok Harod nije iskrivio lice od bola. „Nadam se da znaš šta radiš, Toni“, prosiktao je starac, crvenog lica. „Razgovaraćemo kasnije.“ Onda se okrenuo i pošao za ostalima prema bezbednosnom centru.

Uzdrman, Harod je pogledao čoveka za kog je bio siguran da je Vilijev pion. Nag, bledog lica gotovo progutanog senkama, sklupčan na hladnom kamenu iza čeličnih rešetaka, čovek je delovao starački, krhko, gotovo propalo od godina i teškog života. Duž leve podlaktice protezao mu se jarkocrveni ožiljak, a rebra su mu se jasno viđeia. Harodu je starac delovao sasvim bezopasno; jedina moguća pre*nja postojala je u vidljivom sjaju prkosa što je tinjao u krupnim tužnim očima.

,,Toni“, doviknu prečasni Džimi Vejn Sater,„požuri i izaberi pione.

Hoćemo da se vratimo u vilu i započnemo s igrom.”

Harod klimnu glavom, pogleda čoveka iza rešetaka poslednji put, i krenu dalje, prodorno zureći u usputna lica, pokušavajući da za noćašnje takmičenje pronađe ženu dovoljno snažnu, a ipak laku za kontrolisanje.

ŠEZDESET TRI

Melani

Vili je živ!

Kroz oči gospođice Sjuel pogledala sam između rešetaka kaveza i odmah ga prepoznala, iako mu je slaba sijalica iza glave stvarala oreol oštre svetlosti oko preostalih pramenova sede kose.

Vili je živ. Nina makar to nije slagala. Nisam razumela gotovo ništa: Nina i ja prinosimo žrtve na ovu paklenu gozbu, a Vili, za kog je Nina tvrdila da je u neposrednoj opasnosti, slobodno se kreće i smeje se među svojim navodnim tamničarima.

Vili je izgledao gotovo isto, možda malo više obeležen samougađanjem nego pre šest meseci. Kad mu se lice pojavilo na oštrom svetlu i dubokim senkama hodnika, naredila sam gospođici Sjuel da se okrene i povuče se u tamu svoje ćelije pre nego što sam shvatila koliko je to besmisleno. Vili se na nemačkom obratio čoveku kog je Ninina crnkinja nazivala Solom, i poželeo mu dobrodošlicu u pakao. Čovek je rekao Viliju da ide do đavola. Vili se nasmejao i rekao nešto svom pratiocu, mlađem čoveku s očima guštera, a onda im je prišao jedan vrlo privlačan gospodin. Vili ga je oslovio kao K, Arnolda, pa sam shvatila da je to sigurno legendarni gospodin Barent o kom se gospođica Sjuel podrobno obavestila. Čak i pod oštrim svetlom, i usred nečistoće tunela, odmah sam videla da je to prefinjen čovek plemenitog držanja. Govorio je s oksfordskim naglaskom obrazovanih ljudi, kao moj voljeni Čarls, tamni blejzer bio mu je savršeno skrojen, a ako su obaveštenja gospođice Sjuel tačna, jedan je od osmorice najbogatijih ljudi navetu. Pomislila sam kako bi takav čovek svakako umeo da ceni moju zrelost i otmeno vaspitanje, kako bi me sigurno razumeo. Naredila sam gospođici Sjuel da se primakne rešetkama i obori pogled koketno spustivši trepavice. Gospodin Barent kao da je nije primetio. Krenuo je dalje i pre nego što su Vili i njegov mladi prijatelj otišli.

„Šta se dešava?“, upitala je Ninina crnkinja, ona koja sebe zove Natali.

Naredila sam Džastinu da se besno okrene ka njoj.„Vidi sama.“

„Ne mogu sad“, odgovorila je obojena devojka. „Kao što sam već objasnila, na ovoj razdaljini kontakt nije savršen.“ Oči su joj blistale pod svetlom sveće u salonu. Nisam videla ni traga Nininog plavetnila različka u tim blatnim smeđim šarenicama.

„Kako onda održavaš kontrolu, mila?“ upitala sam; Džastinovo lako vrskanje učinilo je moj glas slađim nego što sam želela.

„Obuka“, reče Ninina izaslanica. „Šta se dešava?“

Uzdahnula sam.„Još smo u ćelijicama, Vili je upravo stigao…”

„Vili!“, uzviknu devojka.

„Otkud toliko iznenađenje, Nina? Ti si mi lično rekla da je Viliju naređeno da se pojavi tamo. Jesi li lagala kada si rekla da si u kontaktu s njim?“

„Naravno da nisam“, prasnula je devojka pribravši se na onaj hitri samouvereni način koji me je zbilja podsetio na Ninu. „Ali nisam ga videla neko vreme. Da li izgleda dobro?“

,,Ne“, odrezala sam. Zatim sam malo oklevala, razmišljajući da li da je isprobam. „Gospodin Barent bio je tamo.“

,,Oh?“

,,On je vrlo… impresivan.”

,,Da,jeste,zar ne?“

Je li u ovome bilo tračka sramežljivosti? „Shvatam zašto si mu dozvolila da te nagovori da me izdaš, Nina, mila“, rekla sam. „Jesi li…

spavala s njim?“ Mrzim taj besmisleni eufemizam, ali nisam mogla da smislim manje grub način da je suočim s ovim pitanjem.

Crna devojka je samo zurila u mene. Po stoti put sam u sebi proklela Ninu što Upotrebljava ovu… sluškinju… a ne nekoga s kim bih mogla da postupam kao sa sebi ravnim. Čak i ona odvratna gospođica Baret Kramer bila bi prihvatljivija kao posrednica.

Sedele smo u tišini neko vreme; crnkinja je utonula u kakve god misli da joj je Nina smestila u glavu, a moja pažnja bila je podeljena među članovima moje nove porodice, ograničenim čulnim opažanjima hladnog kamena i praznog hodnika gospođice Sjuel, Džastinovog pažljivog praćenja Nininog piona i završnih, najosetljivijih dodira po umu

našeg novog prijatelja na moru. Ovaj poslednji kontakt bilo je najteže održavati, ne samo zbog daljine, jer daljina od vremena moje bolesti više nije smetnja, nego zato što je veza morala da ostane prefinjena, gotovo nevidljiva, sve dok Nina ne zatraži nešto drugo.

Ili je makar ona tako mislila. Prihvatila sam izazov zbog tadašnje sopstvene potrebe da se složim s Ninom, i zbog toga što me je pomalo đetinjasto čikala da ostvarim nemoguće, da ostvarim i održim kontakt s nekim koga sam videla samo kroz dvogled. Ali sada, kad sam dokazala šta sam htela, nisam imala potrebe da sledim Ninin plan. Ovo je bilo posebno tačno sada, kada sam bolje shvatila oštra ograničenja kojima je smrt okovala Nininu Sposobnost. Sumnjam da bi ona mogla da upotrebljava nekoga s daljine od preko trista kilometara čak i pre našeg sukoba u Čarlstonu pre šest meseci, ali sam bila sigurna da neće otkriti svoju slabost, niti će se dovesti u položaj da na bilo koji način zavisi od mene.

Kao što je zavisila sada. Crnkinja je sedela u mom salonu, u širokom i čudnovato grudvastom džemperu preko neugledne haljine, i Nina je u svakom smislu bila gluva i slepa. Šta god da se desi na ostrvu, Nina će to saznati - bila sam sve ubeđenija u to -samo ako joj ja kažem.

Nisam ni za trenutak verovala da ona ima posrednu kontrolu nad pionom po imenu Sol. Tokom vožnje brodom dotakla sam njegov um na delić sekunde; iako sam videla odjeke nekadašnje Upotrebe - teške Upotrebe -

osetila sam još nešto, nešto skriveno, prigušeno i verovatno opasno, kao da je Nina u njegov um na neobjašnjiv način postavila tempiranu zamku.

Takođe sam osetila da taj čovek u tom trenutku nije bio pod njenom kontrolom. Znala sam kako je ograničena Upotreba čak i najobučenijeg piona pod izmenjenim uslovima ili pred neočekivanom opasnošćn. Iz naše nekadašnje vesele trojke, ja sam nosila čast najjače Sposobnosti kad je reč o uslovljavanju ljudi. Nina me je zadirkivala da je to zato što se plašim novih osvajanja, a Vili je prezirao sve odnose na duže staze, i menjao je pione veseo i nehajno kao što je menjao partnere u postelji.

Ne, Nina je osuđena na razočaranje ako se nada da će biti efikasna na ostrvu kontrolišući samo preko uslovljenog oruđa. U tom trenutku osetila sam da se ravnoteža pomera - posle tolikih godina! - tako da sledeći potez pripada meni, da ga povučem gde, kada i kako budem želela.

Ali, želela sam da znam i gde je Nina.

Crnkinja u mom salonu - u salonu! Tata bi umro od muke! -

srkutala je čaj potpuno nesvesna činjenice da ću, čim nađem drugi način da utvrdim gde je Nina, to obojeno oruđe čijeg se prisustva stidim ukloniti tako da će čak i Nina osetiti strahopoštovanje pred mojom originalnošću.

Mogla sam da čekam. Sa svakim satom moj položaj se učvršćivao, a Ninin je slabio.

Starinski sat u predvorju otkucao je jedanaest, Džastinu je padala glava,kad su tamničari u ružnim kombinezonima s treskom otvorili prastara gvozdena vrata u dnu hodnika i mehanički podigli rešetke na pet ćelija. Rešetka gospođice Sjuel nije se podigla, kao ni ona ispred niše gde je bio Ninin pion.

Gledala sam četvoricu muškaraca i jednu ženu kako prolaze, očigledno već Upotrebljeni, i shvatila, uz snažan udar prepoznavanja, da je visoki, vrlo mišićavi crnac jedan od onih koje je Vili s mukom obuzdao tokom našeg poslednjeg Skupa - Džensen nekako.

Postala sam radoznala. Koristeći svaku česticu svoje povećane Sposobnosti, prigušivši svest o Džastinu, o porodici, o čovekuoji spava u maloj, lako zanjihanoj kabini, o svakome - čak i o samoj sebi - uspela sam da se ubacim u um jednog čuvara i dobijem makar zamagljene utiske, donekle nalik na gledanje mutne slike na loše podešenom televizoru, dok je grupa išla hodnikom, prolazila kroz gvozdena vrata, ispod drevne rešetke, zatim istom podzemnom ulicom kojom smo došli, i penjala se dugačkom mračnom rampom prema zadahu trulog zelenila i tropske noći.

ŠEZDESET ČETIRI

Ostrvo Dolman

Ponedeljak, 15.jun 1981.

Druge noći Harod je morao da pokuša da Upotrebi muškarca kog je doveo iz Savane.

Prva noć bila je za njega pravi ružan san. Bilo mu je izuzetno teško da kontroliše ženu koju je odabrao - visoku, čvrstu Amazonku snažnih vilica, malih grudi i neprivlačno podsečene kose, jednu od Saterovih preobraćenih beskućnica koje je propovednik svake godine držao u izolaciji i dobro hranio u centru Dodir Biblije dok Ostrvskom klubu ne zatreba pion. Ali bila je loš pion. Harod je upotrebio svaki gram svoje moći samo da je natera da izađe s četvoricom muškaraca na čistinu iza severne strane bezbednosne ograde. Na tlu je bio vatrom ispisan veliki petougao, a na vrhu svakog kraka kredom je nacrtan krug. Četvorica muškaraca zauzeli su mesta - Džensen Luhar prišao je krugu snažnim, samouverenim koracima - i sačekali da Harodova ženka pijano dotetura na svoje mesto. Harod je znao da ima mnoštvo izgovora: navikao je da kontroliše žene s mnogo manje udaljenosti, ova je previše muškobanjasta za njegov ukus i - što nije bilo najmanje važno - bio je prestravljen.

Ostali za velikim okruglim stolom u Dvorani igara sedeli su udobno u stolicama dok se Harod vrpoljio i meškoljio, boreći se da održi kontrolu nad ženom i pomeri je na pravo mesto. Kad je uspeo da je umiri blizu centra njenog kuga, vratio je pažnju u dvoranu, klimnuo glavom i obrisao znoj s čela i obraza.

,,Dobro“, rekao je K. Arnold Barent primetno snishodljivo, ,,izgleda da smo spremni. Svi znate pravila. Ako pion preživi do izlaska sunca, ali ne ubije nikoga, igrač dobija petnaest poena, ali pion se likvidira. Ako pion sakupi sto poena uklanjajući ostale pre zore, on… ili ona… može da se upotrebi u igri sutra uveče ako igrač tako odabere. Je li sve jasno novim igračima?“

Vili se nasmeši. Harod kruto klimnu glavom.

„Samo mali podsetnik“, reče Kepler i nasloni ruku na debelu čoju.

„Ako vaš pion bude uklonjen rano, možete da posmatrate igru na monitoru u susednoj sobi. Na severnom delu ostrva ima više od sedamdeset kamera. Pokrivenost je odlična.“

„Ali ne tako dobra kao ostanak u igri“, reče Sater. Propovednikovi čelo i gornja usna sijali su se od znoja.

,,Gospodo“, reče Barent, „ako smo sasvim spremni, raketa će biti ispaljena za trideset sekundi. Na taj znak igra počinje.“

Prva noć bila je ružan san za Haroda. Ostali su zažmurili i odmah preuzeli kontrolu dok se on tokom većeg dela pripremnog vremena od trideset sekundi borio samo da ponovo uspostavi puni kontakt.

Onda joj je prodro u um i osetio šumski povetarac na njenoj goloj koži, osetio je kako joj se male bradavice podižu na svežem noćnom vazduhu, i postao nejasno svestan da se Džensen Luhar naginje iz svog kruga tri metra dalje, pokazuje na nju - na Haroda - i govori s onim neobičnim ljigavim Vilijevim osmehom: ,,Ti ćeš biti poslednji, Toni.

Ostaviću tebe za kraj.“

Onda je crvena raketa eksplodirala sto metara iznad krošnji palmi, četvorica muškaraca su krenula, a Harod je okrenuo svoju ratnicu i glavom bez obzira potrčao na sever u džunglu.

Sati su prolazili u grozničavom snu grana, insekata, adrenalinom natopljenog straha - njegovog i njegove ratnice - i beskrajnom slepom spoticanju kroz džunglu i močvaru. Nekoliko puta bio je siguran da je stigao do same severne obale ostrva, ali bi izašao iz šume i video bezbednosnu ogradu pred sobom.

Pokušao je da skuje plan, da stvori malo oduševljenja za akciju, ali uspevac je, dok su se sati krunili, samo da svojoj ratnici blokira bol u krvavim stopalima i po koži isečenoj hiljadama grana, i da je tera u bcg s beskorisnim teškim štapom u ruci.

Igra jedva da je trajala pola sata kad je Harod čuo prvi krik, na petnaestak metara od mesta gde je sakrio ratnicu u mali guštik. Kad je deset minuta kasnije izašla iz skrovišta, puzeči na sve četiri, video je leš krupnog plavokosog muškarca kog je vodio Sater; njegovo privlačno lice zurilo je u zemlju, na vratu okrenutom za sto osamdeset stepeni od tela.

Nekoliko sati kasnije, ubrzo pošto se izvukla iz močvare prepune zmija, Harodova ratnica kriknula je kada je Keplerov pion, visoki mršavi Portorikanac, iskočio iz zasede i nekoliko puta je udario teškom granom.

Harod je osetio da žena pada i kotrlja se na bok, ali ne na vreme da izbegne novi udarac preko leđa. Harod je blokirao bol, ali je osetio kako se omamljujuća tupost širi njenim telom dok je Portorikanac, sumanuto se smejući, podizao tupu motku za završni udarac.

Iz mraka izlete koplje - oguljena i zašiljena mladica - i probode napadačevo grlo; četrdeset centimetara krvavog vrha izletelo je tamo gde je do malopre bila Portorikančeva Adamova jabučica. Keplerov borac uhvatio se za vrat, pao na kolena, srušio se postrance u gustu paprat, dvaput se stresao i umro. Harod je naterao ženu da se podigne na laktove i kolena, zatim na jedno koleno, a na čistinu je izašao Džensen Luhar, iščupao grubo koplje iz mrtvačevog grla i podigao krvavi vrh na nekoliko centimetara od lica. „Još jedan, Toni“, rekao je ogromni crnac s osmehom koji je sinuo pod svedom zvezda, ,,a onda si ti na redu. Uživaj u lovu, mein Freund.“ Luhar je kucnuo Harodovu ratnicu po ramenu i nestao utopivši se u noć.

Harod ju je poterao uskom plažom, ne obazirući se na njenu izloženost; spoticala se preko kamenja i korenja duž uske trake zemlje, padala je u plićak tamo gde se tlo gubilo, odmicala se sve dalje od mesta gde je možda Luhar - gde je možda Vili.

Nije video Barentovog igrača, muškarca kratke kose i rvačke građe, još od početka igre, ali je nagonski znao da taj borac nema izgleda protiv Luhara. Harod je našao savršeno skrovište u puzavicama obraslim ruševinama stare robovske kuće. Naredio je svojoj ratnici da se zavuče, onako izudarana i izgrebana, duboko u sloj lišća, puzavica, paprati i starih balvana duž izgorelog zida u najdaljem uglu ruševine. Neće dobiti poene za ubistvo, ali petnaest poena za preživljavanje su makar nešto, i neće morati da bude sa svojim pionom kad je Barentova bezbednosna patrola bude uklanjala.

Gotovo je svanulo, Harod i njegova ratnica bili su na ivici sna, zamagljeno su zurili kroz otvor u lišću u mali komad neba na kom su se smenjivali oblaci i sve bleđe zvezde, kad se pojavilo lice Džensena Luhara, sa širokim, ljudožderskim osmehom. Harod je vrisnuo kad se ogromna šaka spustila, uhvatila je za kosu i bacila na gomilu oštrih krhotina u suprotnom uglu kuće.

„Igra je završena, Toni“, reče Luhar/Vili; njegovo telo, sjajno od znoja i krvi, zatvorilo je zvezde dok se naginjao nad Haroda.

Luhar je Harodovu ratnicu prebio i silovao, a zatim ju je uhvatio za lice i potiljak i slomio joj vrat jednim jeđinim oštrim okretom. Vilijevom rezultatu doprinose samo ubistva; silovanje je dozvoljeno, ali je nevažno.

Zvanični sat pokazao je da je Harodova ratnica umrla dva minuta i deset sekundi pre svitanja, tako da je ostao uskraćen za petnaest poena.

Igrači su u ponedeljak spavali do kasno. Harod je ustao poslednji, istuširao se i obrijao u polusnu i sišao na bogati rani ručak nešto pre podneva. Ostali igrači su se smejali i prepričavali događaj, svi su čestitali Viliju - Kepler se kroz smeh zaricao da će se te noći osvetiti, Sater je govorio o početničkoj sreći, a Barent je, otvoren i nasmešen, govorio kako mu je drago što im se Vili pridružio. Harod je od šankera uzeo dva koktela bladi meri i smrknuto seo u najdalji ugao.

Džimi Vejn Sater prvi ga je oslovio; pričao mu je preko prostranog poda od crnobelih pločica dok je Harod satirao treći koktel. „Entoni, dečko moj“, rekao je Sater dok su stajali sami kraj širokih vrata terase iznad dugačke udoline obalskih grebena, „moraćeš više da se potrudiš noćas. Brat Kristijan i ostali traže stil i oduševljenje, a ne poene. Upotrebi mog čoveka noćas, Entoni, i pokaži im da su doneli pravu odluku primivši te u klub.“ Harod je zurio u prazno i nije odgovorio.

Kepler mu je prišao dok su obilazili Letnji logor kako bi se Vili upoznao s mestom. Kepler je ustrčao uz poslednjih deset stepenika amfiteatra i uputio Harodu svoj osmeh Čarltona Hestona. „Nisi bio loš, Harode”, rekao je. „Skoro si izdržao do svitanja, Ali, da ti dam jedan mali savet, važi? Gospodin Barent i ostali žele da vide malo inicijative. Doveo si svog muškog piona. Upotrebi ga noćas… ako možeš.“

Barent je pozvao Haroda da se vrati s njim u električnim kolicima do kuće.„Toni“, rekao je milijarder blago se smešeći turobnom ćutljivom Harodu, „veoma se radujemo što si nam se pridružio ove godine. Mislim da bi ostali članovi toplo primili kada bi što pre upotrebio muškog piona.

Ali samo ako ti to želiš, naravno. Nema žurbe.“ Do kuće su se dovezli u tišini.

Vili je došao poslednji; suočio se s Harodom kad je ovaj sat pre večere izašao iz vile da se pridruži Mariji Čen na plaži. Harod se iskrao kroz sporedna vrata i lutao vijugavim vrtnim stazama nižim od nivoa tla; lavirint su dodatno otežavali visoka paprat i cveće. Kad je prešao preko malog ukrasnog mosta i skrenuo levo u minijaturni japanski vrt, našao je Vilija kako sedi na dugačkoj beloj klupi, izgledajući poput bledog pauka u metalnoj mreži. Tom Rejnolds stajao je iza klupe; njegove mrtve oči, svetla prava kosa i dugački prsti naveli su Haroda da pomisli - ne prvi put -kako Vilijev drugi omiljeni pion izgleda kao rok zvezda koja je postala dželat.

,,Toni“, promrmljao je Vili hrapavim glasom s evropskim naglaskom,„vreme je da porazgovaramo.“

,,Ne sada“, reče Harod i pokuša da prođe. Rejnolds se pomerio i zaprečio mu put.

„Znaš li šta radiš, Toni?“, upita Vili tiho.

„Znaš li ti?“, prasnu Harod, svestan koliko to slabašno zvuči; želeo je samo da ode odatle.romrmlja Vili. „Znam. A ako se sada upetljaš, uništićeš godine napora i planiranja.”

Harod pogleda oko sebe, shvati da su u ovoj slepoj uličici nevidljivi i pogledima iz vile i bezbednosnim kamerama. Nije hteo da se vrati u vilu, a Rejnolds mu je zatvorio put napred. ,,Slušaj“, reče Harod i ču kako mu glas raste od napetosti. „Jebe mi se za sve ovo, i nemam pojma o čemu govoriš, i boli me kurac da se mešam, razumeš?”

Vili se osmehnu. Oči mu nisu izgledale ljudski. „ Ja, to je vrlo dobro, Toni. Ali mi smo u završnoj fazi i neću dozvoliti nikakvo mešanje.

Je li to jasno?“

Harod se od nečega u glasu svog bivšeg partnera uplašio više nego ikada u životu. Trenutakdva nije mogao da progovori.

Vilijev ton se izmenio, postao je gotovo površan. „Pretpostavljam da si našao mog Jevrejina kad sam s njim završio u Filadelfiji“, rekao je.

„Ti ili Barent.To nije ni važno, čak i ako su ti naredili da odigraš ovaj gambit za njih.“

Harod zinu, ali Vili podiže ruku i ućutka ga. „Igraj noćas s Jevrejinom, Toni. Meni više nije potreban, a za tebe ima mesta u mojim planovima posle ovoga… ako se od sada ne budeš petljao. Klar? Je li to jasno, Toni?“ Dželatove oči boje granita bušile su Harodov mozak.

„Jasno je“, izusti Harod. Tokom kratkotrajnog halucinatornog priviđenja, Harod je shvatio da je Vili Borden, da je Vilhelm fon Borhert mrtav, da on, Harod, zuri u leš, i da mu se ne smeši samo lobanja izvajana od kostiju oštrih ivica, nego lobanja koja je posuda za milione drugih lobanja, lobanja gubice pune šiljatih ajkulinih zuba koja dahće smradom klanice i masovne grobnice.

„Sehr gut“, reče Vili. „Videćemo se kasnije, Toni, u Dvorani igre.“

Rejnolds se pomerio u stranu s istom onom kopijom Vilijevog osmeha koju )z Harod prošle noći video na licu Džensena Luhara, trenutak pre nego što je crnac slomio vrat njegovoj ratnici.

Harod je sišac na plažu i pridružio se Mariji Čen. Nije mogao da prestane da se trese, čak ni na vrelom pesku pod sjajem vrelog sunca.

Marija Čen mu dodirnu rame.„Toni?“

„Jebi ga“, rekao je žestoko cvokoćući zubima. „Jebi ga. Eto im Jevrejina. Ko god da je iza toga, šta god da rade, evo im ga noćas. Jebi ga.

Jebo ih ja. Jebo ih ja sve.“

Te večeri je banket bio tih, svako je razmišljao o satima koji im predstoje. Svi su osim Vilija i Haroda u toku dana obišli ćelije i odabrali borce s brigom kakva se obično poklanja punokrvim trkačkim konjima.

Barent je za večerom objavio da će uzeti gluvonemog Jamajčanina kog je doveo i podvrgao pregledu - čoveka koji je pobegao s rodnog ostrva pošto je ubio četiri čoveka u porodičnoj svađi. Kepler je malo duže birao svog drugog piona, obraćajući naročitu pažnju na mlade muškarce; dva puta je prošao pored Solovog kaveza ne pogledavši ga iole pažljivo. Na kraju je odabrao jednog Saterovog preobraćenika s ulice, visokog vitkog momka snažnih nogu i kose do struka. ,,Hrt“, rekao je Kepler za večerom. „Hrt sa zubima.“ Sater se takođe te druge noći oslonio na utreniranog piona, objavio je da uzima čoveka po imenu Ejmos, koji mu je dve godine bio lični telohranitelj u Dodiru Biblije. Ejmos je bio nizak i snažan, banditskih brkova, leđa i vrata kao u igrača ragbija.

Vili je i druge noći želeo Džensena Luhara. Harod je samo rekao da će uzeti muškarca - Jevrejina - i tokom večere nije više učestvovao u razgovoru.

Barent i Kepler prošle noći kladili su se u više od deset hiljada dolara, a sada su ulog udvostručili. Svi su se saglasili da su ulozi neuobičajeno visoki i da je nadmetanje neuobičajeno žestoko za tek drugu noć turnira.

Sumrak su tog ponedeljka zamračili oblaci, i Barent je objavio da barometar brzo pada i da se s jugoistoka primiče oluja. U pola jedanaest ustali su od trpeze, ostavili telohranitelje i pomoćnike i privatnim liftom optočenim tikovinom popeli se u Dvoranu igara.

Usamljena viseća svetiljka iza zaključanih vrata obasjavala je veliki zeleni sto i pretvarala pet lica u zasenčene maske. Kroz visoki prozor videle su se munje kako paraju horizont. Barent je naredio da se svetla na imanju i u baštama pogase kako se ne bi nadmetala s veličanstvom oluje.

Sve oči bile su uprte u ugaslu munju kad je Barent objavio: „Raketa će biti ispaljena za trideset sekundi. Na taj znak ćemo početi.“

Četvorica su sklopila oči, lica napetih od iščekivanja. Harod se okrenuo da gleda kako beli bleskovi s jugoistoka ocrtavaju obrise Ulice hrastova i osvetljavaju utrobe plavocrnih olujnih oblaka.

Nije. imao pojma šta će se dogoditi kada podignu rešetke ćelije u kojoj leži Jevrejin po imenu Sol. Harod nije imao nameru da mu dodiruje um, a bez piona neće znati ništa o događajima. To mu je savršeno odgovaralo. Šta god da se desi, ko god da je, kako se to kaže, namestio špil uvodeći Jevrejina, koga god nameravaju da iskoriste, Tonija Haroda malo je zanimalo. Znao je da neće imati nikakve veze s dešavanjima tokom sledećih šest sati, da će ovo biti igra koju će pasivno presedeti. U to je bio siguran.

Harod nikada u životu nije više grešio.

ŠEZDESET PET

Ostrvo Dolman

Ponedeljak, 15.jun 1981.

Sol je bio zatvoren u sićušnoj ćeliji više od dvadeset četiri sata kada je mehanizam u kamenom zidu zacvileo i rešetka poletela uvis.

Trenutakdva nije znao šta da radi.

Zatočeništvo mu je neobično lako palo, bio je gotovo spokojan, kao da je četrdeset nevažnih godina iščezlo i ostavilo ga suštinskim trenucima njegovog života. Dvadeset sati ležao je u hladnoj kamenoj niši misleći o životu, sećajući se večernjih šetnji s Natali pored farme u Cezareji, sunca na pesku, ciglama i lenjim zelenim talasima Sredozemnog mora. Sećao se razgovora i smeha, poveravanja i suza, a kad zaspi snovi su ga odmah otimali, nosili ga u druge potvrde života suočene sa svirepim negacijama.

Stražari su mu dva puta u toku dana gurnuli hranu kroz prorez, i Sol je jeo. Niski plastični poslužavnici bili su pretrpani dehidriranim smrznutim varivom, mesom i valjušcima. Astronautska hrana. Sol nije razmišljao o ironiji obroka iz svemirskog broda u robovskoj tamnici iz sedamnaestog veka; jeo je sve, pio je vodu i vežbao da spreči grčeve u mišićima i preterano hlađenje tela.

Ozbiljno je brinuo samo za Natali. Oboje su već mesecima znali šta treba da učine i koliko će morati da budu usamljeni da bi to učinili, ali stvarni rastanak imao je ukus konačnog. Sol je pomislio na sunce iza leđa svoga oca, na Jozefovu ruku oko očevih ramena.

Ležao je u tami, udisao nataloženi miris vekovnog straha i mislio o hrabrosti. Mislio je o afričkim i američkim domorocima koju su ležali u istim ovim kamenim kavezima, zaudarajući - kao što je on sam zaudarao - na ljudsko beznade, ne znajući da će pobediti, da će njihovi potomci zahtevati svetlost, slobodu i dostojanstvo uskraćene onima koji su ovde iščekivali smrt ili lance. Zažmurio je i odmah video stočne vagone kako idu za Sobibor, isprepletena omršavela tela, hladne leševe zbijene radi toplote koje nema, ali čak i kroz sliku smrznutog mesa i optužujućih očiju video je i mlade sabre kibucnike kako ujutru kreću na posao u voćnjake ili se naoružavaju za večernju patrolu, strogih i samouverenih očiju, možda suviše samouverenih, ali živih, tako živih - samo njihovo postojanje odgovaralo je na upitne poglede leševa iz stočnih vagona, silom razdvajanih na zamrznutom peronu 1944. godine.

Sol je brinuo za Natali i plašio se za sebe, užasno se plašio, ježio se od straha pred oštricama koje se primiču oku, pred ukusom hladnog čelika u ustima, ali je prepoznao taj strah, obradovao se njegovom povratku - znajući vrlo dobro da ga nikada nije ni napustio - i dozvolio mu da plovi kroz njega i pored njega, a ne nad njim. Hiljadu puta je premetnuo po glavi šta želi da uradi i šta bi moglo da ga spreči.

Razmatrao je pravce delovanja za slučaj da Natali zadrži staricu na željenom putu kako je isplanirano, i druge mogućnosti za mnogo verovatniji slučaj da se Melani Fuler ponaša nepredvidivo kao što njeno ludilo nagoveštava. Ako Natali umre, on će nastaviti dalje. Ako nada sasvim zgasne, on će nastaviti dalje.

Sol je ležao u mračnoj pukotini u hladnom kamenu, mislio o životu i razmišljao o smrti, o svojoj smrti i smrti drugih Ijudi. Promislio je svaku moguću situaciju, a onda izmislio još neke.

Pa ipak, kad je rešetka kliznula uvis i nestala s vidika, kada su se četvoro ostalih promeškoljili u svojim ćelijama i krenuli prema dalekom otvoru, Sol Laski, jedan beskrajni minut, nije znao šta da radi.

Onda se spustio iz svoje niše i stao. Osećao je bosim stopalima hladnoću kamenog poda. Stvor koji je nekada bio Konstans Sjuel zurio je u njega kroz čelične rešetke i koprenu od zamršene kose.

Sol pohita za ostalima prema izlazu u mrak.

Toni Harcd sedeo je u Dvorani igre i zurio kroz poluspuštene kapke u čeivoricu muškaraca koji su nestrpljivo čekali početak noćnog nadrpetanja. Barentovo lice bilo je mirno i pribrano, vrhove prstiju sastavio je ispod donje usne, a laki osmeh poigravao mu je u uglovima usana. Kepler je zabacio glavu i mrštio se u naporu usredsređivanja.

Džimi Vejn Sater sedeo je nagnut napred, rukama oslonjen na zelenu čoju, znojavog nabranog čela i dugačke gornje usne. Vili se tako duboko zavalio u stolici da mu je svetlo obasjavalo samo čelo, gornju usnu, oštre jagodice i greben nosa. Ipak, Harodu se činilo da su Viliju oči otvorene i da zure u njega.

Osetio je kako panika raste u njemu čim je shvatio besmisao svog položaja - nikako neće moći da saznaje šta se dešava. Nije želeo ni da pokuša da dotakne svest Jevrejinapiona, a kad bi i pokušao, onaj ko Jevrejina kontroliše ne bi mu dozvolio pristup. Harod je poslednji put pažljivo pogledao lica oko stola. Ko će voditi dva ratnika odjednom?

Logika je govorila da će to biti Vili - to su nagoveštavali i motiv i snaga starčeve moći - ali čemu onda trik u bašti? Harod je bio zbunjen i uplašen. U tom trenutku malo ga je tešilo to što ga Marija Čen čeka u prizemlju, kao i da je prokrijumčarila pištolj u čamac koji ih čeka na pristaništu za slučaj potrebe za brzim bekstvom.

„Šta je ovo, do đavola?“, povikao je Džozef Kepler. Sva četvorica otvoriše oči i zagledaše se u Haroda.

Vili se nagnu napred u svetlo; lice mu se preobrazilo u zacrvenelu masku besa. „Šta to radiš, Toni?“ Ledenim pogledom prešao je preko ostalih. „Odnosno, je li to Toni? Zar vi tako igrate svoje igre časti?“

„Čekaj! Čekaj!“, povika Sater i ponovo zažmuri. „Gledaj. On trči.

Možemo… svi zajedno…”

Barentove oči naglo se otvoriše kao u grabljivice koja je dočekala noćni plen. „Naravno", reče tiho, i dalje sastavljenih vrhova prstiju.

„Laski, psihijatar. Trebalo je ranije da primetim. Prevarilo me je to što je obrijao bradu. Ko god da je ovo učinio, ima veoma rđav smisao za šalu.“

„Šala malo sutra“, reče Kepler, ponovo čvrsto zažmurivši. „Hvatajte ga.“

Barent odmahnuglavom.„Ne,gospodo. Zbog ovih nepravilnosti, večerašnje nadmetanje se otkazuje. Snage bezbednosti dovešče Laskog.“

„Nein!" prasnu Vili. ,,On je moj!.“

Barent se i dalje smešio kad se okrenuo ka Viliju. ,,Da, može da bude i vaš. Videćemo. U međuvremenu, već sam pritisnuo dugme koje poziva obezbeđenje. Oni posmatraju otvaranje igre i znaće koga da potraže. Vi možete da pomognete u hvatanju ako želite, Herr Bordene, ali postarajte se da psihijatar ne umre pre saslušanja.“

Vili ispusti zvuk zapanjujuće sličan režanju. Barent okrenu svoj smrtonosno spokojni pogled na Haroda.

Sol je išao za četiri ostala borca uz rampu. Izašli su na tropski noćni vazduh gust od vlage i mučne nastupajućeoluje. Zvezde se nisu videle, ali sevanje munja obasjavalo je drveće i čistinu severno od ograde.

Spotakao se, pao na koleno, ali je brzo ustao i nastavio napred. Na čistini je bio plamenom urezan veliki pentagram, a ostali borci su već zauzeli svoja mesta na kracima zvezde.

Sol je razmišljao da li da odmah pokuša da pobegne, ali kad god sevne munja s druge strane ograde videla su se dva stražara s puškama M16 i noćnim nišanima. Sačekaće. Morao je da stane u prazni krug između Džensena Luhara i nekog visokog vitkog dugokosog mladića; nekako mu se činilo prikladnim što su svi nagi. Jedino Sol među njima nije bio u vrhunskom telesnom stanju.

Džensen Luhar okrenuo se kao na točku.„Ako me čuješ, mali moj pionu“, rekao je na nemačkom, „onda ću se oprostiti. Neću te ubiti u besu. Biće brzo.“ Luharova glava okrenula se nazad ka nebu, čekajući, kao i svi ostali, nekakav znak. Bleskovi munja oblivali su moćni crnčev profil tečnim srebrom.

Sol se okrenu, zamahnu i baci kamen veličine dlana koji je uzeo kad je namerno pao pre minutdva. Kamen pogodi Luhara tačno iza levog uha, i on odmah pade. Sol se okrenu i potrča. Prošao je kroz žbunje i uleteo u tropsku šumu pre nego što su ostala tri piona stigla da učine išta osim da se okrenu i pogledaju ga. Nije bilo pucnjeva.

Prvih pet minuta trčanja bili su najobičniji bezumni beg; borove iglice i opalo palmovo lišće zabadali su mu se u bosa stopala, grane i žbunje cepali su mu kožu na rebrima, a dah mu je krkljao u grlu. Onda se obuzdao toliko da stane, čučnuo uz mali guštik trske i oslušnuo. Levo od sebe čuo je pljuskanje talasa i daleki zvuk moćnog vanbrodskog motora.

Čudno grebanje moglo je da bude blejanje električnog megafona preko vode, ali reči su bile nerazaznatljive.

Sol je zažmurio i pokušao da zamisli kartu i fotomontažnu sliku ostrva, sećajući se mnogih sati koje je proveo u čajnoj kuhinjici s Natali.

Do severnog špica ostrva ima preko sedam kilometara - gotovo osam.

Znao je da će se šuma uskoro pretvoriti u pravu džunglu, lako će se razrediti ispred slanih močvara kilometar i po ispod severnog špica, pa će se ponovo zatvoriti u džunglu i močvaru pre nego što stigne do plaže.

Jedine građevine usput su ruševina robovske bolnice, žbunjem obrasli temelji vile Diboz blizu kamenitog špica duž istočne obale i isprevrtano nadgrobno kamenje na starom groblju robova.

Sol pogleda trščak pod bleskom munje i oseti neodoljivi poriv da se tu sakrije, da se prosto zavuče, da čučne, da se sklupča u fetalni položaj i postane nevidljiv. Znao je da će umreti pre ako to učini. Čudovišta iz vile - njih najmanje trojica - proveli su godine progoneći jedan drugog kroz ovih nekoliko kilometara džungle. Tokom saslušanja U sigurnoj kući Harod je ispričao Solu „Uskršnjem traženju jaja“, kada su jedne poslednje noći skupa Ostrvskog kluba pustili sve neupotrebljene pione - desetak nagih bespomoćnih muškaraca i žena - a onda ih preko svojih omiljenih boraca lovili noževima i pištoljima. Barent, Kepler i Sater znaju za svako skrovište, a Sol nije mogao da se otme osećanju da bi Vili osetio gde se on nalazi. Svakog trenutka očekivao je odvratni starčev dodir u svom umu, znajući da bi takav nasrtaj na ovoj razdaljini značio potpunu propast svih njegovih planova, straćene mesece rada, uzalud žrtvovane snove čitavog njegovog života.

Sol je znao da se može spasti jedino bekstvom na sever. Odmakao se od guštika i potrčao, dok mu je nadolazeća oluja bleskala i tutnjala iza leđa.

,,Evo“, reče Barent pokazujući nagu bledu priliku kako posrće preko pokretnog opsega monitora u petom redu. „Nema sumnje u to da je ovo psihijatar Laski.“

Sater otpi malo burbona i prekrsti noge u ušuškanoj udobnosti dubokog kauča sobe za nadzor. „Sumnje nije ni bilo“, reče. „Pitanje glasi -

ko ga je uveo u igru i zašto?“

Ostala trojica buljili su u Vilija, ali starac je gledao monitor u prvom redu - čuvari su nosili onesvešćenog Džensena Luhara. Vili se okrenu ka ostalima s bledim osmehom. „Bilo bi glupo s moje strane da ubacim Jevrejina“, reče.„Ja ne pravim gluposti.“ K. Arnold Barent se odmače od monitora i skrsti ruke. „Zašto glupo,Vilijeme?“

Vili se počeša po obrazu.„Svi vi povezujete Jevrejina sa mnom, iako ste ga vi, Herr Barente, nedavno uslovili, i jedino vi nemate razloga da strepite od njega.“

Barent trepnu, ali ne reče ništa.

,,Da sam želeo da uvedem - kako se to kaže? - varalicu u vaše igre, doveo bih nekoga koga ne poznajete, zar ne? I nekoga u daleko boljem telesnom stanju.“ Vili se osmehnu i zavrte glavom.„Ne, treba samo malo da razmislite i shvatićete koliko bi bilo besmisleno da sam to učinio. Ja ne pravim gluposti, i vi ste glupi ako mislite da pravim.“

Barent pogleda Haroda. „Toni, da li i dalje ostaješ pri svojoj priči o otmici i uceni?“

Harod se skljoka na niskom kauču i zagrize prst. Ispričao im je istinu jer se pbšio da su spremni da se okrenu protiv njega, pa je želeo da skrene njihove sumnje. Sada su ga smatrali lažljivcem, a uspeo je samo da ih oslobodi malo prirodnog straha od uključivanja Vilija. „Nemam pojma ko je odgovoran, do đavola”, prasnuo je Harod, ,,ali neko se ovde igra s ovim sranjem. Šta bih ja time dobio?“

„Zaista, šta?“, reče Barent običnim tonom.

,,Ja mislim da je ovo pokušaj skretanja pažnje“, procedi Kepler i vidljivo napeto pogleda Vilija krajičkom oka.

Prečasni Džimi Vejn Sater se nasmeja. „Skretanje pažnje sa čega?“, upitao je kikoćući se. „Ostrvo je izolovano od spoljašnjeg sveta. Niko ne može na ovaj kraj ostrva osim ličnog obezbeđenja brata K., a oni su svi Neutralni. Ne sumnjam da su na prvi znak nepravilnosti u igri svi naši pomoćnici… hm… odvedeni u svoje sobe.“

Harod uznemireno podiže pogled, ali Barent se i dalje smešio.

Harod shvati koliko je bilo glupo nadati se da će Marija Čen moći da mu pomogne u nevolji.

„Skretanje pažnje sa čega?“, nastavi Sater.„Ovom sirotom seoskom svešteniku čini se da je ovo bedan pokušaj skretanja pažnje.“

,,Pa, neko ga kontroliše“, prasnu Kepler.

„Možda ne“, reče Vili tiho.

Svi se okrenuše ka njemu.„Moj mali Jevrejin bio je iznenađujuće otporan tokom svih ovih godina“, reče Vili. „Zamislite moje iznenađenje kad sam ga pre sedam meseci pronašao u Čarlstonu.“

Barentov osmeh iščeznu. „Vilhelme, kažeš da je ovaj… čovek…

došao ovamo svojom voljom?“smehnu se Vili. „Moj pion iz davne prošlosti i dalje meledi.“

Kepler pobesne. „Znači, priznaješ da si ti razlog njegovog dolaska ovamo, čak i ako je sam došao kako bi te pronašao?“

„Ni slučajno“, reče Vili ljubazno.„Ti si genijalno sredio da Jevrejinu pobiju porodicu u Virdžiniji.”

Barent kucnu donju usnu savijenim prstom. „Pretpostavimo da zna ko je za to odgovoran, kako je saznao za Ostrvski klub?“ I pre nego što je izgovorio pitanje do kraja, Barent se okrenuo i pogledao Haroda.

„Kako sam mogao da znam da radi sam?" upita Harod molećivo.

„Napumpali su me drogama, jebote.“

Džimi Vejn Sater je ustao i prišao monitoru na kom su osetljive kamere prikazivale bledu nagu priliku kako se probija između puzavica i prevrnutih nadgrobnih kamenova. ,,Ko onda radi s njim sada?“, upita Sater tiho kao da govori sam sebi.

„Die Negerin \ reče Vili. „Mlada crnkinja. Ona što je bila sa šerifom u Džermantaunu.” Nasmejao se i zabacio glavu tako da su mu se videle plombe u kutnjacima izlizanim od godina. nDie Untermenschen ustaju, baš kao što se firer i plašio.“

Sater se okrenu od monitora baš kada se pojavio Barentov Jamajčanin; brzo i vešto kretao se po bršljanom obraslom groblju tamo gde je Laski pre trenutakdva teturajući nestao. „Gde je ta devojka?” upita Sater.

Vili slegnu ramenima. ,,To nije važno. Ima li crnih kučki u ćelijama?“

,,Nema“, reče Barent.

„Onda je negde drugde”, reče Vili. „Možda sanja o osveti nad ubicama svog oca.“

,,Mi nismo ubili njenog oca“, reče Barent, očigledno duboko zamišIjen.„Ubile su ga Melani Fuler ili Nina Drejton.”

„Tako je“, nasmeja se Vili. „Još jedna sitna ironija. Ali Jevrejin je ovde, i gotovo je izvesno da mu je die Negerin pomogla da stigne ovamo.“

Svi su pogledali u monitore, ali jedini vidljivi pion bio je Ejmos; ličio je na sićušnog sumo rvača probijajući se kroz travu južno od stare kuće Dibozovih. Sater je zažmurio usredsređen na kontrolisanje svog borca.

„Moramo da saslušamo Laskog“, reče Kepler.„Da saznamo gde je devojka.”

„Nein\ reče Vili zureći prodorno u Barenta. „Moramo da ubijemo Jevrejina što pre. Čak i ako je lud, možda može da nam naškodi na neki način.“ 6al kan dovv nload orq

Barent spusti ruke i ponovo se osmehnu.„Zabrinut si, Vilijeme?“

Vili ponovo slegnu ramenima.„To je jedino pametno. Ako svi zajedno ubijemo Jevrejina,to uklanja svaku sumnju da ga je neko od nas doveo kako bi stekao izvesnu prednost. Devojku ćemo lako pronaći.jfl? Ja pretpostavljam da je ponovo u Čarlstonu.“

„Pretpostavka nije dovoljna“, odreza Kepler.„Ja kažem da treba da ga saslušamo.”

,,Džemse?“, reče Barent.

Sater otvori oči. „Ubijmo ga i vratimo se igri“, reče i ponovo sklopi oči.

,,Toni?“

Harod se trže i pogleda Barenta. „Hoćeš da kažeš da i ja glasam, jebote?“

„Ostalim pitanjima pozabavićemo se kasnije”, reče Barent.

„Trenutno si član Ostrvskog kluba i imaš pravo glasa.“

Harod pokaza sitne oštre zube. „Onda se uzdržavam”, reče. „Samo me ostavite na miru i radite s tipom šta god hoćete.”

Barent se kucnu po usni i pogleda prazan monitor. Blesak munje preopteretio je osetljivo sočivo i na trenutak ispunio ekran belim svetlom. ,,Vilijeme“, reče Barent, ,,ne uspevam da shvatim kako taj čovek može da nam bude pretnja, ali se slažem s tvojom logikom da je manje opasan mrtav. Naći ćemo devojku i ostale moguće osvetnike bez većih teškoća.”

Vili se nagnu napred. „Možeš li da sačekaš da se Džensen -moj igrač - oporavi?”

Barent odmahnu glavom. „To bi samo odložilo igru“, reče i podiže mikrofon s konzole.„Gospodine Svensone?“, reče i odsluša odgovor na malim slušalicama. „Pratite li piona koji trči ka severu? Dobro. Da, vidim ga i na sektoru dva sedam be šest. Da, vreme je da tog uljeza uklonimo s krajnjom opreznošću. Pošaljitebalske patrole i oslobodite helikopter broj tri stražarske dužnosti. Da, upotrebite infracrvene nišane ako je moguće i prenosite podatke od senzora s tla neposredno patrolama. Da, siguran sam da hoćete, ali požurite, molim vas. Hvala. Odjava.”

Natali Preston sedela je u mračnoj kuči Melani Fuler u Staroj četvrti Čarlstona i mislila na Roba Džentrija. Često je mislila na njega tokom proteklih meseci, gotovo svake večeri dok tone u san, ali otkako je pre dva meseca napustila Izrael pokušavala j e da potisne svoju tugu i napravi mesta za turobnu odlučnost koja, smatrala je, treba da joj ispuni misli. Nije mogla. Od dolaska u Čarlston uspevala je svakog dana da se proveze pored Robove kuće, obično uveče. Ono malo sati bez Sola provodila je šetajući tihim ulicama kojima je šetala s Robom, sećajući se ne samo beznačajnih pojedinosti iz njihovih razgovora, nego i dubljih osećanja koja su rasla među njima, produbljivala se i otvarala iako su oboje bili svesni da se njihova ljubav rađa u pogrešnom trenutku i da bi veza bila izuzetno zamršena. Posetila je Robovgrob tri puta; svaki put ju je ophrvao osećaj gubitka koji, znala je, nikakva osveta ne bi mogla da potisne ili nadoknadi, i svaki put se zaklela da više neće dolaziti.

Dok je započinjala drugu beskrajnu noć u kući užasa Melani Fuler, Natali je bez trunke sumnje znala da će predstojeće sate i dane preživeti isključivo uz pomoć uspomena na ljubav, a ne uz pomoć odlučnosti da ostvari osvetu.

Natali je nasamo u zverinjaku mrtvih mozgova Melani Fuler provela tek nešto više od dvadeset četiri sata. Bila je to čitava večnost.

U nedelju uveče bilo je naročito loše. Natali je ostala u kući do četiri ujutru, otišla je tek kada se uverila da je Sol bezbedan do sledećeg večernjeg pokolja. Ako je još živ. Natali je znala samo ono što joj je Melani, to čudovište, rekla kroz usta dečaka mrtvog uma koji je nekada bio Džastin Vorden. Priča kako Nina ne može da kontroliše Sola s ove daljine - da Nina traži od Melani pomoć kako bi spasle Vilija i same sebe od gneva Ostrvskog kluba - sa sporim odmicanjem sati zvučala je sve neuverljivije.

Džastin je prve noći dugo sedeo nem i praznog pogleda, a ostali članovi „pcrođ\ce“ Melani Fuler bili su takođe beživotni kao krojačke lutke. Natali je pretpostavljala da je starica zauzeta kontrolisanjem gospođice Sjuel ili čoveka kog su ona i Džastin nedeljama posmatrali kroz dvogled iz parka iznad reke. Ne, za to je bilo prerano. Džastin joj je rekao da je Melani gledala pokolj prve noći na ostrvu kroz oči jednog stražara.

Natali je, trudeći se da oponaša Ninu Drejton što bolje ume, upozorila Melani da se ne meša prerano i ne oda svoje prisustvo. Džastin ju je besno pogledao i sat vremena nije rekao ništa, ostavljajući Natali da bespomoćno čeka obaveštenja. Da čeka staricu da joj se uvuče u um i ubije je. Da ih ubije oboje.

Natali je sedela u kući koja je zaudarala na smeće i pokvarenu hranu i trudila se da misli na Roba, na to šta bi Rob rekao u ovakvoj situaciji, kako bi se našalio. Negde iza ponoći nadmenim tonom Nine Drejton Natali je zatražila da se upali svetlo. Div po imenu Kali došao je vukući noge i uključio sijalicu od 40 vati; na lampi je senilo bilo iscepano.

Jednolični goli sjaj bio je gori od mraka. Salon je bio pun prašine, zaboravljenih delova odeće, paučine i bezumnih hrpa pokvarene hrane.

Potamneli napola pojedeni klip kukuruza virio je ispod propale sofe. Kore od narandže ležale su razbacane ispod džordžijanskog stočića za čaj. Neko je, možda Džastin, nemarno razmazao džem od jagoda ili malina po naslonima fotelja i sofe, ostavivši ulepljene otiske šaka koji su Natali ličili na skorelu krv. Čula je pacove kako trčkaraju u zidovima, možda i po hodnicima; lako su s palmi uskakali u kuću kroz razbijena okna koja je Natali videla iz dvorišta kad god je prilazila kući. Ponekad se sa sprata čulo meškoljenje, ali bilo je suviše teško za pacove. Natali je pomislila na umirućeg stvora kog je nakratko videla gore, na staricu zbrčkanu i iskrivljenu poput neke pradrevne kornjače izvađene iz oklopa, na biće koje u životu održavaju intravenski slani rastvori i bezdušne mašine, a ponekad, kada se dugo vremena niko od izopačene ,,porodice“ ne makne, kada joj se činilo da i ne dišu, Natali se pitala da li je Melani Fuler umrla, a ovi roboti od krvi i mesa samo nastavljaju da izvršavaju poslednje smrdljive maštarije njenog trulog mozga, kao marionete koje plešu uz poslednje samrtne grčeve svoga lutkara.

„Evo tvog Jevrejina”, provrskao je Džastin kasno druge noći. Ponoć je već bila prošla.

Natali se trgnu iz poludremeža. Kali je stajao iza dečakove stolice, usamljena sijalica osvetljavala mu je otečeno lice odozdo. Marvin, Hauard i sestra Oldsmit bili su negde u senkama iza Natali. ,,Ko ga je uhvatio?“, upita Natali krkljavo.

Dečakovo lice izgledalo je lažno na hladnom svetlu, kao oljušteno lice lutke izliveno od gume. Natali se setila lutke dečaka u Grambltorpu i shvatila s ledenim grčem u utrobi da je Melani nekako preobrazila ovo dete u kopiju one istrulele igračke.„Niko ga nije uhvatio”, odseče Džastin.

„Pre jedan sat otvorili su rešetke i pustili ga za večernju zabavu. Zar nemaš nikakav kontakt, Nina?“

Natali se ujede za usnu i pogleda oko sebe. Džekson je bio u kolima jedan blok dalje, Ketfiš je motrio na kuću iz uličice preko puta.

Mogli su slobodno da budu na drugoj planeti.„Melani, prerano je“, reče Natali oštro. „Reci mi šta se dešava.“

Džastin ogoli svoje detinje zube. „Mislim da neću, Nina, mila“, prosiktao je. „Vreme je da ti meni kažeš gde si.“ Kali je obišao stolicu.

Marvin je došao iz kuhinje. Nosio je nož od kog se odbijalo svetlo sijalice od 40 vati. Sestra Oldsmit iza Natali načini nekakav zvuk.

,,Stani“, šapnu Natali. Grlo joj se stisnulo u poslednjem trenutku, pa je Ninina stroga naredba zapravo zazvučala kao krkljava molba.

,,Ne, ne, ne“, procedio je Džastin i sišao sa stolice. Prišao joj je u polučučnju, dodirujući prstima prljavi orijentalni ćilim kao muva kad se penje po zidu. „Vreme je da nam kažeš sve, Nina, ili da izgubiš obojenu.

Pokaži mi, Nina. Pokaži mi koliko ti je Sposobnosti preostalo. Ako jesi Nina.“ Detetovo lice iskrivilo se u divljačku masku, kao da se lutkina guma topi od nevidljivih plamenova.

„Ne“, reče Natali ustajući. Kali joj je zaprečio put ka vratima.

Marvin je obišao sofu. Prešao je stegnutom šakom duž noža; oštrica se pojavila sjajna od njegove krvi.

„Vreme je da kažeš sve, Nina“, šaputao je Džastin. Sa sprata se čulo bacakanje i klizanje. „Ili je vreme da ova umre.“

Vetar je naišao pre kiše, grozničavo je šamarao palme levo i desno, nosio lišće i grane kroz vazduh u pljusku oštrog krša. Sol je pao na kolena i pokrio rukama glavu dok ga je lišće grebalo hiljadama sitnih kandži.

Munje su smrzavale vetrom išibani metež u nizove stroboskopskih snimaka, a gromovi su obezbeđivali čvrstu zvučnu pozadinu.

Sol je zalutao. Sklupčao se ispod guste paprati kad je zid oluje naišao, i pokušao da izvuče nekakav osećaj pravca iz noćne zbrke. Stigao je do slanih močvara, ali onda se izgubio; stupio je u, kako je mislio, poslednji komad džungle, ali se sat kasnije ponovo obreo na robovskom groblju. Helikopter mu je proleteo iznad glave, mlaz belog svetla reflektora, nimalo slabiji od munje iza, šarao je po tlu.

Sol se zavukao dublje pod paprat, ne znajući s koje strane slane močvare se nalazi. Upravo kada je ponovo, pre nekoliko sati, stigao na robovsko groblje, visoki vitki borac duge kose izleteo je iz senke ispod srušenog zida i napao ga zubima i noktima. Iscrpljen, omamljen od umora i straha, Sol je uhvatio najbliži predmet - zarđalu gvozdenu šipku, nekadašnji podupirač nadgrobnog kamena - i pokušao da odbije mladića.

Šipka je pogodila dečka u slepoočnicu i načinila dugačku ranu. Dečko se onesvestio. Sol je kleknuo pored njega i opipao mu puls, a zatim je pobegao u džunglu.

Helikopter je ponovo naišao baš kada je Sol stigao do zaklona od čempresa iza slane močvare. Urlik vetra prigušio je huku propelera iako se letelica svega sedamosam metara iznad vrhova drveća borila s olujom.

Sol se nije plašio helikoptera - po oluji je suviše nestabilan kao oslonac za gađanje, a sumnjao je da će ga otud neko ugledati, osim ako ga ne uhvate na čistini.

Sol se pitao zašto sunce nije izašlo. Bio je ubeđen da je od početka ovog pakla prošlo više nego dovoljno sati da se dvanaest noći završi zorom. On trči oduvek. Čučeći u podnožju čempresa, Sol je duboko i žedno udisao i posmatrao svoje noge i stopala. Izgledali su kao da je neko vukao pregršt žileta preko njih. Za trenutak mu se čak učinilo da nosi crvenobele prugaste čarape i grimizne papuče.

Vetar se stišao, u kratkotrajnom spokoju počela je kiša. Sol je podigao lice uvis i povikao na hebrejskom: „Hej! Kakve mi još šale spremaš?”

Blistavi snop izlete vodoravno iza čempresa prema njemu. Na trenutak je pomislio da je to munja, zatim se zapitao kako je helikopter uspeo da sleti, a onda je shvatio da to svetlo nije ni jedno ni drugo. Iza paravana čempresa pružala se uska plaža, a iza nje okean. Patrolni čamci pretraživali su kopno reflektorima.

Ne mareći za svetlo, Sol dopuza do peska. Jedina plaža s ove stane ograde je severni špic ostrva. Uspeo je. Koliko je puta, pitao se, prišao na nekoliko metara od plaže, da ga močvara i džungla zbune i okrenu natrag?

Ovde je plaža bila uzana, ne šira od desetak metara, a visoki talasi tukli su po stenju. Do smirivanja oluje vetar i grmljavina prekrivali su zvuke talasa. Sol pade na kolena u pesak i zagleda se u more.

Na pučini su bila najmanje dva mala čamca, prodornim snopovima belog svetla iz moćnih reflektora prečešljavali su obalu. Munja je na trenutak obasjala oba čamca, i Sol je video da su udaljeni manje od sto metara. Jasno su se videle tamne prilike ljudi s puškama.

Jedan reflektor kliznu preko plaže i zelenog lisnatog zida prema Solu; on potrča ka džungli i baci se u paprat i visoku morsku travu trenutak pre bleska. Čučeći na sve četiri iza niske dine, razmislio je o svom položaju. Helikopter i patrolni čamci pokazivali su da su Barent i ostali napustili igru s pionima i da gotovo sigurno znaju koga progone.

Sol se nadao da je njegovo prisustvo posejalo zbunjenost, ali ne i pravu prepirku među njima, ali nije na to računao. Nikad ne valja potceniti neprijateljevu inteligenciju ili upornost. Sol jc Joleteo kući tokom najveće panike Jomkipurskog rata i dobro je znao kako samozadovoljstvo može da se osveti.

Krenuo je napred, uporedo s plažom, probijajući se kroz gusto žbunje, preskačući korenje, ne znajući taČno ni da li ide na pravu stranu.

Svakih minutdva bacao se na tlo kad svetlost reflektora prođe u blizini ili kad helikopter zagrmi nad plažom. Nekako su, znao je, suzili oblast potrage na ovaj špic ostrva. Dok je satima slepo trčao nije video kamere ni senzore, ali nije sumnjao u to da Barent i ostali koriste svu moguću raspoloživu tehnologiju da beleže svoje izopačene igre i smanje izglede pametnim pionima da se nedeljama ili mesecima skrivaju na ostrvu.

Spotakao se preko nevidljivog korena i pao ničice; udario je glavom u debelu granu pre nego što mu se lice zagnjurilo u desetak centimetara duboku mutnu močvarnu vodurinu. Ostao je pri svesti taman dovoljno da se okrene na bok, uhvati se za oštru travu i povuče se ka plaži. Krv mu je tekla niz obraz u otvorena usta; imala je gotovo isti ukus kao slana močvarna voda.

Plaža je ovde bila šira, iako ne široka kao deo na koji se spustila cesna. Sol je shvatio da nikada neće pronaći zaton i potočiće ako ostane među drvećem. Možda je već ne primetivši prošao pored njih probijajući se kroz močvaru i granje. Ako su iole daleko, trebaće mu sati da ovom brzinom stigne tamo. Jedina nada je plaža.

S pučine je prilazilo još čamaca. Iz svog skrovišta ispod niskih grana čempresa Sol je video četiri, i jedan se primicao brže, bio je na svega tridesetak metara od obale, a svaki olujni talas visoko ga je bacao.

Počinjala je kiša, i Sol se molio za tropski pljusak, za potop koji će smanjiti vidljivost do nule i podaviti neprijatelje kao faraonove vojnike.

Ali kiša je padala ravnomerno, u sitnim kapima, kao da najavljuje ili pravu oluju ili prestanak, otvaranje neba tropskoj zori koja će zapečatiti Solovu sudbinu.

Sačekao je pet minuta pod granama, čučeći iza morske trave i oborenog stabla, da se čamci s reflektorima primaknu ili preleti helikopter. Došlo mu je da se smeje, da ustane i baca kamenje i kletve onih nekoliko blagoslovenih sekundi pre nego što ga pogodi kuršum. Sol je čučao i čekao; izvirio je kad je novi patrolni čamac zaurlao kroz kišu, bogateći zadnjom elisom zavesu slane pene koja je već letela ka plaži.

Džunglu iza njega počele su da cepaju eksplozije. Sol je na tren pomislio da su se munje približile, a onda je čuo štropot propelera i shvatio da potera sigurno ispušta eksploziv iz helikoptera. Eksplozije su bile prejake za granate; Sol je uz svaki udar osetio podrhtavanje dubokog peska i grana čempresa. Kako su se eksplozije pojačavale, i drhtanje je bivalo jače. Sol je pretpostavio da bacaju eksploziv duž plaže možda dvadesetak metara u džungli, na razmacima od šezdeset do osamdeset metara. Uprkos kiši, zadah dima doplovio je do njega s plaže zdesna. Ako se oluja i dalje primiče s jugoistoka, shvatio je Sol, pravac kretanja dima potvrđuje da je on blizu severnog špica ostrva, ali i dalje u blizini severoistočnog, ne sasvim kod tačke s koje je cesna poletela, i oko pola kilometra od zatona.

Trebaće mu sati da se probije kroz džunglu duž plaže do zatona, a svaka prečica kroz močvaru gotovo sigurno će ga navesti da ponovo zaluta.

Eksplozija raspara noć dvestotinak metara južno od njega.

Razleglo se bezumno kreštanje kad je jato čaplji prhnulo uvis i nestao na tamnom nebu, a zatim duži, jezivi krik bola nekog ljudskog bića. Sol se pitao da li bi pion tako kriknuo. Ovo je bio ili pion, ili mu se primiču kopnene patrole, pa je bomba iz helikoptera nekoga pogodila.

Sada je jasnije čuo elisu helikoptera, s južne strane, visoko, ali se primicala. Čuo se rafal iz automatskog oružja kad je neko iz čamca pored obale nasumično zapucao u džunglu.

Sol je žalio što je nag. Hladna kiša padala je po njemu kroz lišće, noge i gležnjevi ludački su ga boleli, a svaki put kad spusti pogled oluja mu je pokazivala zbrčkani mršavi stomak, koščate bele noge i genitalije zgrčene od hladnoće i straha. Taj prizor nije ga ispunjavao samopouzdanjem, nije u njemu rađao želju da istrči i zapodene bitku.

Uglavnom je želeo da se okupa u vreloj vodi, obuče nekoliko slojeva tople odeće i nađe mirno mesto za spavanje. Telo su mu već satima potresali adrenalinski talasi i sada je patio od posledica povlačenja adrenalina. Bilo mu je hladno, osećao se izgubljeno i prestravljeno, postao je ljuštura gotovo bez osećanja osim straha, bez poriva osim zanemarenog, atavističkog nagona da preživi, iz razloga koje je zaboravio. Ukratko, Sol Laski postao je upravo onakva osoba kakva je bio kad je radio u Jami pre četrdeset godina, osim što su ga sada izdržljivost i mladalačka nada napustili.

Ali to nije bila jedina razlika, shvatio je Sol dižući lice ka sve bešnjoj oluji.,Ja sam odabrao da budem ovde!“, povikao je nebu na poljskom, ne mareći da li ga progonitelji čuju. Podigao je pesnicu, ali nije zapretio, samo ju je podigao visoko i stegnuo, da li kao znak potvrde, pobede, prkosa ili predavanja, ni on sam nije znao.

Sol potrča između čempresa, skrenu levo ispred poslednjeg zida morske trave i ubrza prema otvorenoj plaži.

„Harode, dođi“, reče Džimi Vejn Sater.

„Samo trenutak“, odvrati Harod. Ostao je sam u sobi s monitorima. Kamere sa zemlje nisu prikazivale više ništa važno, ali na jednom patrolnom čamcu pored severnog špica radila je crnobela kamera, a kamera u boji snimala je s helikoptera koji je među stabla ispuštao oblikovani eksploziv i kante s napalmom. Harod je smatrao da su snimci sranje - treba im stabilnija kamera za snimanje iz vazduha - a od ljuljanja i drmusanja na oba monitora pripala mu je muka. Ipak, morao je da prizna da je pirotehnika skuplja i bolja od bilo čega što su Vili i on ikada uradili, i da se primiče Kopolinim orgazmičkim požarima pred kraj filma Apokalipsa sada. Harod je smatrao Kopolu ludakom što je isekao scene s napalmom iz pretposlednje verzije filma, i nije ga umirilo što su ubačene u odjavnu špicu konačne verzije. Žalio je što nema nekoliko stabilnih kamera i jednu Panavižn kameru na kolicima za ovaj nočni posao - mogao bi da upotrebi snimke za nešto, čak i kad bi morao da izmisli čitavjebeni film oko eksplozija.

„Dođi, Toni, čekamo te“, reče Sater.

,,Za minut“, reče Harod, ubaci još jednu šaku kikirikija u usta i otpi malo votke. „Prema radio blebetanju, pritesnili su onog bednika na severnom špicu i sada spaljuju džunglu…“

,,0dmah“, naredi Sater.

Harod pogleda propovednika. Ostala četvorica dosta vremena proveli su razgovarajući u Dvorani igara, i prema Saterovom izrazu Harod je zaključio da nešto nikako nije u redu. ,,Dobro“, rekao je, ,,evo me.“

Izlazeći iz sobe osvrnuo se preko ramena na vreme da vidi nagog muškarca kako trči plažom, jasno vidljiv obema kamerama.

Atmosfera u Dvorani igara bila je napeta kao i pokolj na televizijskim monitorima. Vili je sedeo tačno preko puta Barenta, a Sater se pomerio i stao pored ostarelog Nemca. Barent je skrstio ruke i izgledao krajnje nezadovoljno. Džozef Kepler koračao je tamoamo ispred visokog prozora; zavese su bile razmaknute, kiša je šarala stakla i kad je blesnula munja, Harod je za trenutak ugledao Ulicu hrastova. Grmljavina se čula čak i kroz višeslojno staklo i debele zidove. Harod pogleda na sat; bilo je petnaest do jedan. Umorno se zapitao da li je Marija Čen još u pritvoru ili su svi pomoćnici pušteni. Vraški je žalio što je uopšte napustio Beverli Hils.

„Imamo problem, Toni“, reče K. Arnold Barent. ,,Sedi.“

Harod je seo. Očekivao je da će Barent ili, mnogo verovatnije, Kepler, objaviti da je njegovo članstvo u klubu poništeno, a da će i on sam biti poništen. Harod je znao da nema izgleda u sukobu Sposobnosti s Barentom, Keplerom ili Saterom. Nije očekivao od Vilija da makne malim prstom da mu pomogne. Možda je, pomisli Harod, iznenada prosvetljen kao čovek osuđen na smrt, možda je Vili doveo Jevrejina kako bi ga osramotio i uklonio. Zašto?, pitao se Harod. Kakva sam ja pretnja Viliju?

Šta bi dobio mojim nestankom? Osim Marije Čen, na ostrvu nije bilo žene koju bi mogao da iskoristi. Tridesetak pripadnika obezbeđenja kojima je Barent dozvolio pristup južno od ograde bili su visoko plaćeni Neutralni bezbcdno zaposleni kod milijardera. Barent neće morati svojim moćima da ukloni Tonija Haroda, samo će pritisnuti dugme. ,,Aha“, reče Harod umorno. ,,Kakav?“

„Tvoj stari prijatelj Herr Borden večeras nam je priredio iznenađenje”, reče Barent hladno.

Harod trepnu i pogleda Vilija. Mislio je da se ,,iznenađenje“ odnosi na njega, ali nije bio siguran kako se Vili u to uklapa.

,,Mi smo jednostavno predložili izmenu rasporeda Ostrvskog kluba“,rečeVili.„K. Arnold i gospodin Kepler ne slažu se s našim predlogom.“

,,To je ludilo, jebote“, dobaci Kepler oštro sa svog mesta uz prozor.

,,Tišina!“, naredi Vili. Kepler ućuta.

,,Mi?“, upita Harod glupavo. ,,Ko je mi?“

„Prečasni Sater i ja“, odgovori Vili.

„Ispostavilo se da je moj stari prijatelj Džems prijatelj Herr Bordena već nekoliko godina“, reče Barent. „Zanimljiv obrt događaja.“

Harod zatrese glavom. „Znate li vi uopšte šta se događa na severnom kraju ovog posranog ostrva?“ .

,,Da“, reče Barent. Izvadio je iz uha slušalicu boje kože, manju od aparata za sluh, i kucnuo okrugli mali mikrofon prikačen za nju vrlo tankom žicom. „Ja znam. To je od male važnosti u poređenju s našom raspravom. Koliko god to zvučalo besmisleno, tvoje prve sedmice u Odboru kluba ti, po svemu sudeći, držiš u rukama odlučujući glas.“

„Nemam blagog pojma o čemu pričate”, reče Harod.

Vili reče: „Razgovaramo o izmenama koje bi proširile lovačke aktivnosti OstrvskOg kluba do… odgovarajućih razmera, Toni.“

,,Na čitav svet“, reče Sater. Propovednikovo lice bilo je crveno i sjajno od znoja.

,,Svet?“

Barent se ironično osmehnu. „Žele da koriste pionske narode umesto piona pojedinaca”, reče.

,,Narode?“, ponovi Harod. Munja blesnu negde iza Ulice hrastova i zamrači osetljivo staklo.

„Đavo da te nosi, Harode“, zaurla Kepler, ,,zar ne možeš da uradiš nešto drugo nego samo da stojiš i ponavljaš? Ova dva idiota hoće sve da dignu u vazduh. Traže da se igramo raketama i podmornicama, a ne s pojedinđma. Da spaljujemo čitave zemlje radi poena.“

Harod se nasloni na sto i zagleda se u Vilija i Satera. Nije mogao da progovori.

,,Toni“, reče Barent,„da li sada prvi put čuješ za ovaj predlog?“

Harod klimnu glavom.

„Gospodin Borden nikada nije o ovome razgovarao s tobom?“

Harod odmahnu glavom.

„Shvataš važnost svog glasa“, reče Barent tiho. „Ovo će u znatnoj meri promeniti ton naših godišnjih zabava.“

Kepler se nasmeja čudnim izlomljenim smehom. ,,To će uništiti čitav posrani svet“, reče.

,Ja“, reče Vili. „Možda. A možda neće. Ali iskustvo će biti očaravajuće.“

Harod sede. ,,Zajebavaš“, uspeo je da kaže napuklim glasom kakvim nije govorio od puberteta.

„Nimalo”, reče Vili ljubazno.„Već sam pokazao s kakvom lakoćom može da se zaobiđe čak i najviši stepen vojne bezbednosti. Gospodin Barent i ostali već decenijama znaju kako je jednostavno uticati na nacionalne vođe. Treba samo da uklonimo ograničenja vremena i prostora kako bismo ova nadmetanja učinili daleko zanimljivijim. To iziskuje putovanja i bezbedna mesta za okupljanje kada nadmetanja postanu… pa… zagrejana, ali siguran sam da K. Arnold sve to može da obezbedi. Nicht war, Herr Barent?“

Barent protrlja obraz. „Bez ikakvesumnje. Prepreka nisu sredstva -

čak ni ogromna količina vremena kakvu bi takvo prošireno takmičenje zahtevalo - nego traćenje sredstava,ljudskih i ostalih, nagomilanih tokom dugog vremena.”

Džimi Vejn Sater nasmeja se glasnim dubokim smehom koji su poznavali milioni njegovih televizijskih gledalaca. „Brate Kristijane, ne misliš valjda da ćeš sve što imaš poneti sa sobom?“ ,,Ne“, reče Barent tiho, ,,ali ne vidim razloga da sve uništim samo zato što me neće biti da i dalje uživam.“

„«, ali ja vidim“, reče Vili hladno. „Imamo posao koji treba da obavimo. Predlog je na stolu. Džimi Vejn i ja glasamo za. Ti i ta kukavica Kepler glasate protiv. Toni, glasaj.“

Harod poskoči. Nije mogao da odoli Vilijevom glasu. „Uzdržan sam“, reče. „Jebite se svi.“

Vili raspali pesnicom po stolu. „Harode, proklet bio, posrani ljubitelju Jevreja. Glasaj!”

Ogromna stega obujmila je glavu Harodu, zabadajući mu čelične zupce u lobanju. Uhvatio se za slepoočnice i otvorio usta u nemom kriku.

,,Prestani!“, viknu Barent i stega popusti. Harod je zamalo ponovo kriknuo od olakšanja. ,,On je glasao”, reče Barent. „Ima pravo da se uzdrži pri svakom glasanju. Bez većine, predlog se odbacuje.“eče Vili; u hladnim sivim očima kao da mu je planula plava vatra. „Bez većine je nerešeno.”

Okrenuo se Sateru. „Šta ti kažeš, Džimi Vejne? Možemo li da ovo ostavimo nerešeno?”

Saterovo lice bilo je masno od znoja. Zureći u neku tačku desno iznad Barentove glave rekao je: ,,T sedam anđela sa sedam truba pripraviše se da zatrube. I prvi anđeo zatrubi, i nastade grad i oganj pomešani s krvlju, i padoše na zemlju, i trećina zemlje izgore…

I drugi anđeoizatrubi, i kao velika gora ognjem zapaljena pade u more i trećina mora posta krv…

I treći anđeo zatrubi i pade s neba velika zvezda koja goraše kao sveća, i pade na trećinu reka i na izvore vodene…

I četvrti anđeo zatrubi, i udarena bi trećina sunca, i trećina meseca, i trećina zvezda…

I videh, i čuh jednog anđela gde leti posred neba i govori glasom velikim: Teško, teško, teško onima koji žive na zemlji, od ostalih glasova trubnih trojice anđela, koji će trubiti!

I peti anđeo zatrubi, i videh zvezdu gde pade s neba na zemlju, i dade joj se ključ od studenca bezdana..’” Sater zaćuta, iskapi burbon i ostade da sedi u tišini.

Barent upita: ,,I šta sve to znači, Džemse?“

Sater kao da se prenuo iz sanjarija. Izvadio je nežnoljubičastu maramicu iz džepa na grudima belog sakoa i obrisao čelo. ,,To znači da ne može ostati nerešeno”, reče promuklim šapatom. „Antihrist je među nama. Njegov čas najzad je kucnuo. Možemo samo da sprovodimo što je zapisano i posmatramo najbolje što umemo kušnje koje će pasti pred nas.

Nemamo izbora.“

Barent skrsti ruke i osmehnu se. ,,A ko je od nas Antihrist, Džemse?”

Sater pogleda bezumnim očima Vilija, pa Barenta.„Bog neka mi je na pomoći“, reče, ,,ne znam. Prodao sam dušu da bih mu služio, i ne znam.“

Toni Harod se odmaknu od stola. „Ovo je sumanuto”, reče. „Idem ja odavde.“

„Ostani gde si“, odreza Kepler.„Niko neće izaći odavde dok se ovo ne sredi.“

Vili se zavali i preplete prste na stomaku. „Imam predlog“, promrmlja.

,,Izvoli“, reče Barent.

„Predlažem da dovršimo našu partiju šaha, Herr Barente.“ Kepler se ukopa i zapilji se najpre u Vilija, potom u Barenta. „Partiju šaha?“, reče.„Kakvu partiju šaha?“

,,Aha“, reče Toni Harod. „Kakvu partiju šaha?“ Prešao je rukom preko očiju i video svoje lice izrezbareno u slonovači.

Barent se osmehnu.„Gospodin Borden i ja već nekoliko meseci igramo dopisni šah“, reče. „Bezazlena zabava.“

Kepler klonu uz prozor. „O gospode bože svemogući“, reče.

,,Amin“, reče Sater, ponovo neusredsređenog pogleda. „Meseđma”, ponovi Harod. „Mesecima. Hoćeš da kažeš, dok se dešavalo sve ovo sranje… Trask, Hejns, Kolben… vas dvojica ste sve vreme igrali jebeni šahV‘

Džimi Vejn Sater ispusti zvuk istovremeno sličan podrigivanju i smehu. ,,’Ko god se pokloni zveri i ikoni njenoj, i primi žig na čelo svoje ili na ruku svoju, i on će piti od vina gneva Božjeg koje je nepomešano ’itcčeno u čašu gneva Njegovog’“, mrmljao je,„’i biće mučen ognjem i sumporom pred anđelima svetima i pred jagnjetom; i dim mučenja njihovog izlaziće va vek veka.’“ Sater ponovo ispusti onaj zvuk. ,,’I učini sve, male i velike, bogate i siromašne, slobodnjake i robove, te im dade ŽIG na desnoj ruci njihovoj ili na čelima njihovim… i broj njen je šest stotina i šezdeset i šest.’“ ,,Zaveži“, reče Vili ljubazno. „Herr Barente, pristajete li? Partija je skoro gotova, treba samo da je odigramo do kraja.

Ako ja pobedim, uvećaćemo… takmičenje… do velikih razmera. Ako vi pobedite, zadovoljiću se sadašnjim aranžmanom.“

„Prekinuli smo u trideset petom potezu“, reče Barent. „Vaš položaj nije… hm… zavidan.“

,,Ja“, naceri se Vili. „Ali igraću. Ne tražim novu partiju.”

,,A ako partija završi remijem?“, upita Barent.

Vili slegnu ramenima. „Ako bude remi, pobeda je vaša“, reče.

„Predlog se usvaja samo mojom čistom pobedom.”

Barent pogleda sevanje munja.

,,Ne slušaj ovo sranje“, zavapi Kepler. ,,On je potpuno lud.“

„Zaveži, Džozefe“, reče Barent i okrenu se Viliju. ,,U redu. Dovršićemo partiju. Igramo li s raspoloživim figurama?“

,,To je više nego prihvatljivo", reče Vili i pokaza savršene navlake u širokom osmehu.„Da se povučemo na prvi sprat?“

„Naravno”, reče Barent. „Samo trenutak, molim vas.“ Uzeo je slušalicu i slušao neko vreme. „Govori Barent“, rekao je u mikrofon.

„Pošaljite jednu ekipu na obalu i odmah uklonite Jevrejina. Jasno?

Dobro.“ Spustio je uređaj na sto.„Sve je spremno.”

Harod pođe za njima do lifta. Sater je išao ispred njega; odjednom se spotakao, okrenuo se i zgrabio Haroda za mišicu. ,,I u te dane tražiće ljudi smrt, i neće je naći’“, grozničavo je šaputao Harodu u lice. ,,’I želeće da umru, i smrt će od njih bežati’.” „Odjebi“, reče Harod i otrgnu se.

Sva petorica spustila su se u tišini.

ŠEZDESET ŠEST

Melani

Sećam se izleta u brda oko Beča na koje smo odlazili: miris borova u brdima, livade pune poljskog cveća i Vilijev otvoreni pežo pored nekog potoka ili vidikovca. Kad nije nosio onu smešnu smeđu košulju s trakom oko ruke, Vili je bio slika i prilika elegancije i sjaja u svojim svilenim letnjim odelima i s belim mangupskim šeširom širokog oboda koji mu je poklonio jedan kabaretski umetnik. Pre Bad Išla, pre Nininog izdajstva, uživala sam prosto što sam u društvu dvoje tako lepih ljudi. Nina nikad nije bila ljupkija nego tih poslednjih leta našeg zadovoljstva, a, iako smo obe zalazile u godine kada više nismo bile devojke - čak ni mlade dame po tadašnjim merilima - sam pogled na Ninu i njenu plavokosu plavooku životnu radost činio je da se ponašam i osećam mladalački.

Znam da je njihova izdaja u Bad Išlu, mnogo više od Ninine prvobitne davne izdaje s mojim Čarlsom, označila trenutak u kom sam počela da starim, a Nina nije. Na neki način, Nina i Vili su se godinama Hranili mnome.

Vreme je da to prestane.

Druge noći mog čudnog bdenja s Nininom crnkinjom, odlučila sam da okončam čekanje. Došao je trenutak za malo pokazivanja moći.

Bila sam sigurna da će, čak i ako uklonim obojenu devojku s pozornice, Vili moći da mi kaže gde je Nina zaista.

Priznajem, pažnja mi je bila podeljena. Danima sam osećala kako mi se mladost i vitalnost vraćaju u telo, kako paraliza polako prestaje da mi steže levu ruku i nogu, a usput je moja kontrola nad porodicom i ostalima u istom stepenu slabila. Negde pošto je gospođica Sjuel posmatrala Džensena Luhara, čoveka po imenu Sol i ostalo troje kako izlaze iz hodnika sa ćelijama, rekla sam crnoj devojci: „Evo tvog Jevrejina.”

Osetila sam odsustvo Ninine kontrole u zbunjenosti njene izaslanice. Usredsredila sam se na svoje ljude i zatražila od Nine da mi kaže gde je. Odbila je i pokrenula svoju bednu sluškinju ka vratima. Bila sam sigurna da je Nina izgubila svaki kontakt s osobom na ostrvu i da, prema tome, nije ni u kontaktu s Vilijem. Devojka mi je bila doslovno ostala prepuštena na milost i nemilost.

Pomerila sam Kalija tako da može da zgrabi devojku u dva koraka, a u sobu sam uvela crnog momka iz Filadelfije. Nosio je nož. „Vreme je da kažeš sve, Nina“, čikala sam je. „Ili je vreme da ova umre.“

Pretpostavila sam da će Nina žrtvovati devojku. Nijedan pion, ma kako dobro utreniran, ne vredi tajne Nininog boravišta. Pripremila sam Kalija za dva koraka i brzi pokret rukama koji će devojku ostaviti beživotnu na tepihu, s glavom zakrenutom pod neprirodnim uglom, kao u pilića koje je Memi But ubijala iza kuće pre večere. Majka bi odabrala, a Memi But bi zgrabila, zavrnula i hitnula pernati leš pre nego što bi pile i shvatilo šta ga je snašlo.

Devojka učini nešto iznenađujuće. Očekivala sam da će joj Nina narediti da beži ili da se bori; očekivala sam u najmanju ruku mentalnu borbu kad Nina pokuša da preotme kontrolu nad nekim od mojih ljudi, ali crnkinja je ostala gde je bila, otkopčala preveliki džemper i pokazala na sebi šašavi pojas - nekakav meksički banditski bandilero - pun, kako se činilo, gline umotane u celofan. Iz naprave nalik na tranzistor nekakve žice su vodile do paketića. „Melani, stani!“, viknula je.

Stala sam. Kalijeve ruke skamenile su se posežući ka tankom vratu mršave crnkinje. U tom trenutku nisam se zabrinula, bila sam samo blago radoznala pred ovim ispadom Nininog ludila.

„Ovo jeplastični eksploziv”, dahtala je devojka. Spustila je ruku na prekidač tranzistora. „Ako me dotakneš, aktiviraću ga. Ako mi dodirneš um, ovaj monitor će ga automatski aktivirati. Eksplozija će ovaj tvoj smrdljivi mauzolej sravniti sa zemljom.”

„Nina, Nina“, naredila sam Džastinu da kaže, „prenapeta si. Sedi, pozvaću gospodina Torna da nam donese čaj.“

Ovo je bila savršeno prirodna greška, ali crnkinja je ogolila zube u nečemu ni najmanje nalik na osmeh. „Gospodina Torna nema, Melani.

Mozak ti se pretvara u mulj. Gospodin Torn… kako god da mu je bilo pravo ime… ubio je mog oca, a onda je neko od tvojih smrdljivih prijatelja ubio njega. Ali ti si uvek bila tu, matora vrećo gnoja. Bila si pauk u središtu svake… ne pokušavaj tol“

Kali se jedva maknuo. Naredila sam mu da spusti ruke, polako, i da se odmakne. Razmišljala sam da li da zgrabim voljni nervni sistem ove crnkinje. Trajalo bi svega sekundudve, dovoljno da je neko od mojih ljudi savlada pre nego što pritisne crveno dugme. Naravno, ni za trenutak nisam poverovala njenim budalastim pretnjama. „Šta si rekla, mila, kakav je to eksploziv?“, upitala sam kroz Džastina.

„Plastični eksploziv“, reče devojka. Glas joj je bio miran, ali čula sam kako ubrzano diše. „Vojna stvar… plastični eksploziv… ovde ga ima šest kilograma, više nego dovoljno da raznese do đavola i tebe i tvoju kući, i još da razori pola kuće Hodžisovih.“

Uopšte nije zvučalo kao da Nina govori. Gore na spratu, doktor Hartman mi je izvukao iglu za infuziju iz podlaktice i počeo da me okreće na desni bok. Odgurnula sam ga zdravom rukom. „Kako ćeš da aktiviraš taj eksploziv ako ti uzmem ovo crnče?“, naredila sam Džastinu da upita.

Hauard je podigao teški pištolj kalibra 45 s mog noćnog stočića, izuo se i nečujno krenuo ka vratima. Preko gospođice Sjuel još sam imala kontakt, veoma slab, s čulima jednog stražara; nosili su onesvešćenog Džensena Luhara nazad u bezbednosni tunel, a ostali su nastavili da jure onog kog je crnkinja zvala Sol. Zvuci uzbune čuli su se čak i u ćelijama za pione.

Oluja se primicala ostrvu; dežurni oficir palube izvestio je da su talasi visoki dva metra i da rastu.

Obojena devojka pride Džastinu jedan korak.„Vidiš ove žice?“, upitala je i nagnula se napred. Tanke žičice vodile su joj od temena do izreza na. bluzi. „Ovi senzori prenose električne signale mojih moždan’b talasa u monitor. Razumeš li?“

„Da“, reče Džastin vrskajući. Nisam imala pojma o čemu priča.

„Moždani talasi kreću se po izvesnom modelu“, rekla je devojka.

„Ti modeli karakteristični su kao otisci prstiju. Čim dodirneš moj um tim svojim prljavim trulim bolesnim mozgom, stvorićeš nešto što se naziva teta ritam - nalazi se kod pacova, guštera i drugih nižih bića kao što si ti -

a mali kompjuter u ovom monitoru će to osetiti i aktiviraće eksploziv. Za manje od sekunde, Melani.”

„Lažeš“, rekla sam.

„Probaj me“, reče devojka. Koraknula je napred i snažno gurnula Džastina; siroto dete poletelo je unazad, sudarilo se s očevom omiljenom stolicom i selo kucnuvši malim potpeticama. „Probaj me“, ponovila je glasom povišenim od besa,„samo me probaj, sasušena matora kučko, pa ćemo se sresti u paklu.“

,,Ko si ti?“, upitala sam je.

,,Niko“, odgovorila je. „Samo neko čijeg si oca ubila. Nije to dovoljno važno da bi se ti sećala.”

,,Ti nisi Nina?“, upitala sam. Hauard je stigao do podnožja stepenica. Podigao je pištolj i spremio se da zađe oko vrata i puca.

Devojka pogleda Kalija u predvorju. Zeleni sjaj s odmorišta na spratu pravio je vrlo nejasnu senku oko mesta gde je stajao Hauard. „Ako me ubiješ”, rekla je devojka, „monitor će osetiti nestanak moždanih talasa i istog trenutka aktivirati eksploziv. Ubiće sve u ovoj kući.“ U

njenom glasu nisam osetila strah, samo nešto slično oduševljenju.

Lagala je, naravno. Odnosno, Nina je lagala. Nije bilo načina da neka crnkinja s ulice sazna sve ono o Nininom životu, o smrti njenog oca, o pojedinostima bečke igre. Ali ova devojka jeste govorila nešto o ubistvu svog oca kad smo se prvi put videle u Grambltorpu. Odnosno, je li? Sve je postalo veoma zbrkano. Možda je smrt zaista oterala Ninu u ludilo, pa je sada sve pobrkala do te mere da sada misli kako sam ja gurnula njenog oca pod tramvaj u Bostonu. Možda je, u poslednjoj sekundi života, Ninina svest potražila utočište u mozgu nižeg bića, ove devojke - možda je crnkinja bila sobarica u Mansardu7. - pa su sada Ninine uspomene pomešane i prepletene s prizemnim sećanjima obojene služavke. Gotovo sam naredila Džastinu da se glasno nasmeje na ovu pomisao. Kakva bi to ironija bila!

Kakva god da je bila istina, nisam se plašila njenog izmišljenog eksploziva. Čula sam izraz „plastični eksploziv”, ali sam bila sigurna da ta naprava ne liči na ove grudve gline. Osim toga, sećala sam se kako je otac pre rata morao dinamitom da raznese dabrovu branu na našem imanju u Džordžiji; samo on i predradnik smeli su da se odvezu do jezera s tim opasnim dinamitom, i vodili su mnogo računa o fitiljima. Eksploziv je suviše nepouzdan da bi se nosao naokolo u nekom glupavom pojasu.

Ostatak priče ove crnkinje - moždani talasi i kompjuteri - prosto nije imao nikakvog smisla. Takve zamisli spadaju u naučnu fantastiku koju je Vili čitao u onim odvratnim jeftinim nemačkim časopisima. Čak i kad bi tako nešto bilo moguće - a bila sam uverena da nije - obična crnkinja ne bi mogla da razume. Čak sam i ja imala teškoće da shvatim.

Ipak, nije bilo pametno gurati Ninu dalje. Postojali su mali izgledi da negde u napravi njene izaslanice ima i pravog dinamita. Nisam videla razloga da ne udovoljavam Nini još nekoliko minuta. Činjenica da je ludakao Ludi Šeširdžija.kako se to obično kaže, nije je činila manje opasnom. „Šta želiš?” upitala sam je.

Devojka je oblizala usne i pogledala oko sebe.„Izvedi sve svoje Ijude napolje. Osim Džastina. On ostaje u stolici.”

„Naravno”, rekla sam umiljato. Crni mladić, sestra Oldsmit i Kali izašli su na različita vrata. Hauard se odmakao dok je Kali prolazio, ali nije spustio pištolj.

„Reci mi šta se dešava“, rekla je crnkinja oštro. Stajala je i dalje s prstom na crvenom dugmetu na pojasu.

„Kako to misliš, mila?“

„Na ostrvu’, reče devojka.„Šta je bilo sa Solom?”

Naredila sam Džastinu da slegne ramenima. „Izgubila sam zanimanje za ostrvo.“

Devojka načini tri koraka napred; pomislila sam da će udariti bespomoćno dete. „Prokleta bila“, rekla je. „Kaži mi ono što želim da znam ili ću smesta ovo da uključim. Vredno je samo saznanje da si mrtva… da se pržiš u tom krevetu kao neka bezdlaka matora pacovska majka nad plamenom. Odluči, kujo.“

Oduvek sam prezirala proste reči. Moja gađenje nad ovakvom vulgarnošću svakako nisu ublažile slike koje je izazvala kod mene. Moja majka neobično se plašila vode i poplave. Vatra je meni uvek bila nešto najstrašnije. „Tvoj Jevrejin bacio je kamen na Vilijevog čoveka i otrčao u šumu pre nego što je igra počela“, rekla sam. ,,Za njim je krenulo nekoliko ostalih. Dva stražara odnela su onog po imenu Džensen Luhar u bolnicu u onom njihovom besmislenom lavirintu tunela. U nesvesti je već satima.“

„Gde je Sol?“

Džastin se nakreveljio. Glas mu je bio cmizdraviji nego što sam nameravala. „Otkudja to znam? Ne mogu da budem svuda.“ Nisam videla razloga da joj kažem da je u tom trenutku stražar s kojim sam ostvarila kontakt preko gospođice Sjuel pogledao u bolnicu i video Vilijevog crnca kako ustaje sa stola i davi obojicu stražara koji su ga doneli. Prizor je u meni izazvao čudnovat osećaj već viđenog, a onda sam se setila kako sam u Beču, leta hiljadu devetsto trideset druge, s Vilijem i Ninom u bioskopu Kruger gledala film Frankenštajn. Sećam se kako sam vrisnula kad se ruka čudovišta trznula na stolu, a onda podigla da udavi doktora koji se, ne sumnjajući ništa, naginjao nad svoje delo. Sada nisam osetila poriv da vrisnem. Naredila sam stražaru da nastavi dalje, da prođe pored sobe u kojoj su drugi stražari gledali nizove televizora, i da stane pored upravnih kancelarija. Nisam videla potrebu da Nininoj crnkinji kažem za ove događaje.

„Kojim putem je Sol otišao?“, upitala je devojka.

Džastin prekrsti ruke. „Zašto ti meni ne kažeš, kad si tako pametna?”

,,U redu“, reče crnkinja. Spustila je kapke tako da su joj se beonjače samo nazirale. Hauard je čekao u senkama predvorja.„Trči na sever“, rekla je devojka,„kroz gustu džunglu. Tu je… ovaj… nekakva srušena zgrada. Nadgrobne ploče. To je groblje.“ Otvorila je oči.

Gore na spratu, jeknula sam i zabatrgala po krevetu. Bila sam ubeđena da Nina ne može da stupi u kontakt sa svojim pionom. Ali upravo tu sliku videla sam pre minut na televizorima stražara. U lavirintu tunela izgubila sam Vilijevog crnca. Da li je moguće da Vili Upotrebljava ovu devojku? Izgleda da uživa u Upotrebi obojenih i drugih manje razvijenih rasa. Ako je to Vili, gde je onda Nina? Osećala sam da me hvata glavobolja.

„Šta želiš?“, upitala sam ponovo.

,,Da nastaviš prema planu“, rekla je devojka, i dalje stojeći tik uz Džastina. „Tačno onako kako smo razgovarale.” Pogledala je na ručni sat.

Ruka joj više nije bila na crvenom dugmetu, ali osta-10 je pitanje moždanih talasa i kompjutera.

„Meni se čini da nema smisla nastavljati”, rekla sam.„Loš sportski duh tvog Jevrejina pokvario je večerašnji raspored i ja sumnjam da će ostali…”

,,Zaveži“, prasnula je devojka; iako je rečnik bio vulgaran, ton je bio Ninin. „Nastavićeš prema planu. Ako nećeš, videćemo da li plastični eksploziv može čitavu kuću odjednom da sravni sa zemljom.”

„Nikad ti se nije dopadala moja kuća“, rekla sam. Džastin je isturio donju usnu.

„ Uradi tako, Melani“, naredila je crnkinja. „Ako ne budeš, znaću.

Ako ne odmah, onda vrlo uskoro. I neću te upozoriti kad budem aktivirala eksploziv. Hajde.“

Malo mi je nedostajalo da je Hauard istog trenutka ustreli. Niko ne može tako da govori sa mnom u mojoj rođenoj kući, svakako ne neka obojena bednica koja ne bi ni smela da stupi u moj salon. Ali, uzdržala sam se i naredila Hauardu da polako spusti pištolj. Ima ovde još mnogo činilaca.

Baš bi ličilo na Ninu - a i na Vilija, s tim u vezi - da me ovako izazivaju. Ako je ubijem sada, salon će morati da se čisti, a neću biti ništa bliže otkrivanju Nininog skrovišta. A uvek postoji mogućnost da je neki deo njene priče istinit. Čudnovati Ostrvski klub koji je opisala svakako je dovoljno stvaran, iako je gospodin Barent mnogo veći džentlmen nego što je nagovestila. Činilo se da postoji obilje dokaza o tome kako je ta grupa opasna po mene, iako nisam shvatila zašto je Vili u opasnosti. Ako propustim ovu priliku, neću samo izgubiti gospođicu Sjuel, nego ću morati da živim u zebnji, ne znajući šta grupa u budućnosti može da odluči.

Tako sam, uprkos melodrami u proteklih pola sata, napravila pim krug i našla se u položaju nelagodnog savezništva s Nininom crnkinjom -

tačno tamo gde sam i bila proteklih nekoliko sedmica.

,,U redu“, uzdahnula sam.“

,,Odmah“, rekla je devojka.

„Dobro, dobro, dobro”, promrmljala sam. Džastin je kliznuo u nepomičnost. Moja porodica skamenila se u statue. Desni su mi se trljale kad sam stegnula vilice i zažmurila, tela napetog od napora.

Gospođica Sjuel podigla je pogled kad su se teška vrata u dnu hodnika s treskom otvorila. Stražar u kućici skočio je sa šamlice upravo kad se pojavio Vilijev crnac. Stražar je podigao automatski pištolj. Crnac mu ga je oteo i udario ga otvorenim dlanom u lice; spljoštio mu je nos i zario mu komadiće kosti u mozak.

Crnac je pružio ruku i pritisnuo prekidač. Rešetke su poletele uvis.

Dok su ostali zatočenici oklevali, gospođica Sjuel je izašla iz ćelije, protegla se da poboljša protok krvi i okrenula se obojenom čoveku.

„Zdravo, Melani“, rekao je crnac.

„Dobro veče, Vili“, rekla sam ja.

„Znao sam da si to ti“, reče on tiho. „neverovatno je kako prepoznajemo jedno drugo uprkos prerušavanju, čak i posle ovoliko godina. Nicht warV’

,,Da“, rekla sam. „Možeš li da nađeš ovoj nešto da obuče? Nije lepo da stoji ovde naga.“

Vilijev crnac se nacerio, ali je klimnuo glavom, svukao košulju s mrtvog stražara i prebacio je gospođici Sjuel preko ramena. Usredsredila sam se na zakopčavanje dva preostala dugmeta. „Hoćeš li me povesti u veliku kuću?“, upitala sam.

,,Hoću.“

,,Je li Nina tamo, Vili?“

Crnac nabra čelo i podiže jednu obrvu. „Očekuješ li da je ona tamo?“, upitao je.

»Ne.“

„Tamo su ostali“, reče i ponovo pokaza svoje crnačke zube.

„Gospodin Barent”, rekla sam.„Sater… i ostali iz Ostrvskog kluba.“

Vilijev pion se od srca nasmeja. „Melani, draga moja“, rekao je, „uvek me iznenadiš. Ne znaš ništa, ali uvek uspeš da saznaš sve.“

Napućila sam mu se licem gospođice Sjuel. ,,Ne budi grub, Vili“, reka sam. „Ne priliči ti.“

Ponovo se nasmejao.„Da, da“, zagrmeo je.„Bez grubosti noćas. Ovo nam je poslednji Skup, Liebchen. Dođi, ostali čekaju.”

Krenula sam za njim hodnikom. Popeli smo se i izašli u noć.

Nismo videli stražare, ali ja sam ipak zadržala laki kontakt sa onim ispred upravne kancelarije.

Prošli smo pored visoke ograde gde je telo jednog stražara još cvrčalo i dimilo se raširenih ruku na žici kroz koju teče struja. Videla sam blede prilike kako se kreću kroz mrak; ostali zatočenici bežali su u noć.

Iznad nas su jurili oblaci. Stizala je oluja. „Ljudi koji su me povredili noćas će platiti za to, Vili, zar ne?“

„O, da“, zarežao je kroz zube. „O da, i te kako, Melani, draga moja.“

Išli smo prema velikoj kući okupanoj svetlom. Naredila sam Džastinu da uperi kažiprst u Nininu crnkinju. „Sama si ovo tražila!“, vrisnula sam na nju piskavim glasom šestogodišnjaka. „Sama si htela. Sada gledaj!“

ŠEZDESET SEDAM

Ostrvo Dolman

Utorak, 16.jun 1981.

Sol nikada u životu nije bio na ovakvoj kiši. Dok je trčao plažom, pljusak je punio vazduh olovnom vodom koja je pretila da ga smrvi kao teška zavesa nesrećnog glumca koji je promašio oznaku. Reflektori koji su probadali noć s čamaca ili iz helikoptera samo su obasjavali olujni zid, sijajući kao trasirna zrna u noći. Sol je trčao, bosa stopala klizala su mu se na pesku koji je pljusak pretvarao u blato, usredsredio se da se ne oklizne i ne padne, siguran da, ako padne, neće više ustati.

Pljusak je stao isto onako naglo kako je i počeo. Jednog trenutka kišne kapi tukle su Sola po glavi i golim ramenima, a grmljavina i dobovanje vode po gustom zelenilu gušili su sve ostale zvuke, a sledećeg je pritisak popustio; video je dalje od deset metara kroz nemirnu izmaglicu, i neki ljudi su vikali na njega. Pesak je prskao pred njim i na jedan bezumni trenutak Sol se zapitao je li to nekakva reakcija zakopanih rakova i školjki na oluju, a onda je shvatio da oni ljudi pucaju na njega.

Na nebu je brujanje elisa nadglasalo oluju i blesnula je velika senka, belo svetlo probolo je plažu i obasjalo ga. Helikopter je oštro skrenuo, skliznuo kroz gusti vazduh ispred Sola i okrenuo se postrance svega šestsedam metara iznad peska i plićaka. Vanbrodski motori su zaskičali kad su dva čamca prosekla belu liniju talasa.

Sol se spotakao, zadržao se na nogama i nastavio da trči. Nije znao gde se nalazi. Nejasno se sećao da je severna plaža kraća od ove i udaljenija od linije džungle. Na trenutak, kad je mlaz reflektora prešao preko njega, a helikopter završio okret, Sol je bio siguran da je po pljusku promašio zaton. Noć, oluja i plima sve su izmenili, pa je protrčao pored zatona. Nastavio je, dah ga je pekao kao vrela iskidana žica u grlu i grudima, sad je čuo pucnje i gledao kako pesak skakuće s obe strane.

Helikopter je poleteo natrag duž plaže, skije su bleskale prema Solu u visini glave. Sol se bacio napred, pesak grub kao brusni papir izgrebao mu je grudi, stomak i genitalije. Helikopter mu je proleteo iznad glave, snažan pritisak vazduha odozgo utiskivao mu je lice dublje u pesak.

Da li je paljba iz automatskog oružja namenjena Solu pogodila letelicu, ili se nešto polomilo, Sol nije znao, ali odjednom se začuo zvuk kao da je mehaničarski ključ upao u zakotrljano čelično bure, a helikopter se stresao i obrušio se još dok je leteo iznad Solovog pruženog tela. Pedeset metara niže pokušao je da se uspne, ali samo je skrenuo levo, nad plićak, a onda se preoštro nagnuo nadesno dok su prednja i repna elisa pokušavale da se vrte u suprotnim smerovima, kao vođene svaka svojom voljom. Helikopter je uleteo pravo u drveće.

Trenutakdva činilo se da će letelica elisama da proseče prolaz kroz gornjih deset metara stabala - vrhovi palmi i iskidano lišće leteli su iznad vrhova drveća kao kopači rova pred poludelim motociklom u nekoj komediji Maka Seneta - ali odmah zatim helikopter se pojavio iznad linije džungle i dovršio nemoguću petlju; plastika kabine sijala se od kiše i odbijala sjaj sopstvenih reflektora koji su gledali uvis s izvrnutog stomaka. Sol se ponovo bacio na tlo kad su delići letelice počeli da padaju po pedeset metara širokom pojasu plaže.

Kabina je pogodila ivicu plaže, odskočila, preletela preko prve tri bele linije plićaka kao snažno bačena žabica, i nestala u tri metra dubokoj vodi. Trenutak kasnije nešto je aktiviralo eksploziv u kabini, more se zažarilo kao otvorena vatra posmatrana kroz debelo zeleno staklo, stub bele pene podigao se deset metara u vazduh i pojurio ka Solu. Još pola minuta po plaži su padali komadići metala i plastike.

Sol je ustao, stresao pesak sa sebe i glupo se zablenuo. Upravo je shvatio da stoji u potočiću usečenom u dubok procep na plaži kada ga je pcgodio prvi metak. Osetio je ubod u levu butinu i okrenuo se tačno na vreme da ga drugi, mnogo snažniji udarac blizu desnog ramena obori u blatnjavu vodu.

Dva glisera primicala su se plićaku, a treći je kružio sto metara iza njih. Sol jeknu i prevrnu se na bok da pogleda ranu. Metak mu je iskopao krvavu brazdu tik ispod kuka sa spoljašnje strane butine. Levom rukom pokušao je da opipa ranu na leđima, ali od pogotka, kakav god bio, lopatica mu je obamrla. Ruka mu je bila krvava, ali to mu nije mnogo reklo. Podigao je desnicu i zamigoljio prstima. Makar mu ruka još radi.

Do đavola, pomisli Sol na engleskom i stade da puzi prema džungli. Dvadeset metara niže, pramac prvog čamca dodirnuo je pesak i četvorica muškaraca izgegala su na obalu, visoko držeći puške.

I dalje puzeći, Sol pogleda pravo napred i vide iskrzanu ivicu oblaka kako se udaljava. Iako su munje i dalje obasjavale svet na severu i zapadu, pojavile su se zvezde. Onda su se i poslednji oblaci povukli kao neka ogromna zavesa što se razmiče za treći i poslednji čin.

Toni Harod je shvatio da je uplašen do kostiju. Petorica su sišla do glavne dvorane, gde su Barentovi ljudi već namestili dve fotelje jednu preko puta druge s dve strane prostranog popločanog poda. Barentovi Neutralni stajali su na straži pored svih prozora i vrata; automatsko oružje delovalo je neskladno prema njihovim plavim blejzerima i sivim pantalonama. Grupa stražara stajala je oko Marije Čen, Keplerovog pomoćnika po imenu Tajler i Vilijevog drugog piona, Toma Rejnoldsa.

Harod je kroz široka francuska vrata video Barentov helikopter kako čeka tridesetak metara dalje, blizu strmine ka plaži, okružen grupom Neutralnih koji žmirkaju pod bleskom reflektora.

Barent i Vili kao da su jedini razumeli šta se dešava. Kepler je šetao tamoamo i kršio ruke kao osuđenik na smrt, a Džimi Vejn Sater se smešio, ucakljenog, lako zapanjenog pogleda, kao da je duboko u snu izazvanom pejotlom. Harod reče: „Gde je tabla,jebote?“

Barent se osmehnu i priđe dugačkom stolu u stilu Luja XIV

prepunom boca, čaša i posuđa za doručak. Na drugom stolu bila je razna elektronska oprema; Svonson, brkati čovek iz FBI-ja stajao je pored stola sa slušalicama i mikrofonom. „Nije potrebna tabla da bi se igrao šah, Toni“, reče Barent. „Šah je pre svega vežba uma.“ ,,A vas dvojica ste, kažeš, mesecima igrali dopisni šah?“, upita Džozef Kepler. Glas mu je bio napet. ,,Od trenutka kad smo pustii Ninu Drejton da radi šta hoće u Čarlstonu?“

,,Ne“, reče Barent. Klimnuo je glavom, i sluga u plavom blejzeru nasuo mu je čašu šampanjca. Otpio je i ponovo klimnuo glavom.

„Zapravo, gospodin Borden poslao mi je prvi potez nekoliko sedmica pre Čarlstona.“

Kepler se oštro nasmeja. „Znači, pustio si me da mislim kako sam samo ja u kontaktu s njim, a ti i Sater bili ste u vezi s njim sve vreme.“

Barent pogleda Satera krajičkom oka. Sveštenik je belo zurio u francuska vrata.„Kontakt prečasnog Satera s gospodinom Bordenom počeo je mnogo ranije“, reče Barent.

Kepler priđe stolu i nasu sebi viski. „Iskoristio si me, kao Kolbena i Traska.“ Gotovo je iskapio čašu u jednom gutljaju. „Baš kao Kolbena i Traska.

,,Džozefe“, pokuša Barent da ga umiri,„Čarls i Niman našli su se na pogrešnom mestu u pogrešno vreme.“

Kepler se ponovo nasmeja i nasu sebi još jedno piće. „Pojedene figure“, reče. „Uklonjene s table.“aglasi se Vili srdačno, ,,ali i ja sam izgubio neke figure.” Posolio je tvrdo kuvano jaje i odgrizao dobar komad.

„Herr Barent i ja smo bili suviše nemarni s našim damama u ranoj fazi igre.“ Harod se približio Mariji Čen i uzeo je za ruku. Prsti su joj bili hladni. Barentovi stražari stajali su nekoliko metara dalje. Marija Čen nagnula se prema Harodu i šapnula: „Pretresli su me, Toni.

Znaju za pištolj u čamcu. Sada više ne možemo s ostrva.“

Harod klimnu glavom.

,,Toni“, šapnula je i stegnula mu ruku, „bojim se.“

Harod pogleda po velikoj prostoriji. Barentovi ljudi namestili su male reflektore i osvetlili jedan deo poda velike dvorane popločanog crnim i belim kvadratima. Svaki kvadrat imao je stranicu dugačku oko metar. Harod izbroja osam redova osvetljenih kvadrata, svaki sa po osam polja. Shvatio je da gleda u ogromnu šahovsku tablu. ,,Ne brini“, prošaputao je Mariji Čen, „izvući ću te odavde, kunem se.“

„Volim te, Toni“, šapnu prelepa Evroazijka.

Harod se zagleda u nju, stegnu joj ruku i vrati se do stola s posluženjem.

„Ima nešto što ne razumem, Herr Bordene”, govorio je Barent.

„Kako ste sprečili Fulerovu da napusti zemlju. Ljudi Ričarda Hejnsa nikad nisu saznali šta se dogodilo na aerodromu u Atlanti.”

Vili se nasmeja i skloni bele mrvice jaja s usana. „Telefonskim pozivom“, reče. „ Jednostavnim telefonskim pozivom. Neupadljivo sam pre nekoliko godina snimio na traku izvesne telefonske razgovore između moje drage prijateljice Nine i Melani, a onda ih malo obradio." Glas mu se pretvori u falset. „Melani, draga, jesii to ti, Melani? Ovde Nina, Melani.“ Vili se nasmeja i posluži se još jednim kuvanim jajetom.

,,I jeste li već tada odabrali Filadelfiju kao teren za središnjicu partije?“, upita Barent.

,,Nem“, odgovori Vili. „Bio sam spreman da igram gde god da se Melani Fuler zavuče. No, Filadelfija je bila sasvim prikladna, pošto je omogućavala mom saradniku Džensenu Luharu da se slobodno kreće među ostalim crncima.”

Barent žalosno odmahnu glavom.„Bilo je tamo skupih razmena. Obojica smo povukli neke veoma nepromišljene poteze.“

,,Da, razmenio sam damu za skakača i nekoliko piona“, reče Vili i namršti se. „To je bilo neophodno kako bi se izbegao rani remi, ali nije bilo na visini moje uobičajene turnirske igre.“

Čovek iz FBI-ja, Svonson, priđe Barentu i nešto mu šapnu.

„Izvinite“, reče milijarder i ode do komunikacijskog stola. Kad se vratio, besno se zagledao u Vilija. „Šta to smerate, gospodine Bordene?”

Vili oliza prste i zapilji se u Barenta razrogačenim nevinim očima.

„Šta je?“, upita Kepler oštro. „Šta se desilo?”

„Nekoliko piona izašlo je iz ćelija”, reče Barent. „Bar dva pripadnika obezbeđenja su mrtva severno od ograde. Moji ljudi upravo su otkrili crnog saradnika gospodina Bordena i neku ženu… ratnicu koju je gospodin Harod doveo na ostrvo… ni pola kilometra od Ulice hrastova.

Šta ste smislili, gospodine?“

Vili raširi ruke. „Džensen je moj stari i vredni saradnik. Samo ga dovodim za završnicu, Herr Barente.”

,,A žena?“

„Priznajem, nameravao sam i nju da iskoristim.” Vili slegnu ramenima i pogleda dvadesetak Barentovih neutralnih s automatskim puškama i uzijima, raspoređene po velikoj sali. Na balkonima je bilo još stražara, vidljivih samo kao senke. „Dva naga piona svakako ne predstavljaju opasnost ni po koga“, reče starac i zacereka se.

Prečasni Džimi Vejn Sater okrenuo se od prozora. ,,’Ako li šta novo učini Gospod, i zemlja otvori usta svoja i proždre ih sa svim što je njihovo, i siđu živi u grob, tada znajte da su ovi ljudi uvredili Gospoda’.”

Ponovo je pogledao u noć. „Knjiga brojeva, glava šesnaesta.“

,,Ej, hvala ti do jaja na tome“, reče Harod. Otvorio je bocu skupe votke i nagnuo pravo iz boce.

„Tišina, Toni“, naredi Vili. ,,Pa, Herr Barente, hoćete li dovesti moje jadne pione, pa da nastavimo partiju?“

Kepler je, izbečen od besa ili straha, povukao za rukav K. Arnolda Barenta.„Pobij ih“, rekao je grozničavo. Uperio je prst u Vilija. „Ubij njega. Hoće da uništi čitav bogomprokleti svet samo zato što će on uskoro umreti. Ubij ga pre nego što…“

„Zaveži, Džozefe“, reče Barent i klimnu glavom Svonsonu.

„Dovedite ih, pa počinjemo.”

,,Čekajte“, reče Vili. Žmurio je pola minuta. „Ima još jedan.“

Otvorio je oči. Osmeh mu se raširio po licu. „Stigla je još jedna figura.

Ova partija biče zanimljivija nego što sam očekivao, Herr Barente.”

Esesovski narednik s flasterom na bradi ustrelio je Sola Laskog i bacio ga u Jamu da leži sa stotinama mrtvih nagih Jevreja. Ali Sol nije bio mrtav. U iznenadnoj tami vukao se preko vlažnog peska Jame i glatkog hladnog mesa leševa - muškaraca, žena i dece iz Lođa i stotina drugih poljskih gradova i sela. Obamrlost desnog ramena i leve noge pretvorila se u vrele žice bola. Dva puta je ustreljen, i bačen je u Jamu - najzad - ali je živ. Živ je. I besan. Gnev je strujao kroz njega, snažniji od bola, jači od umora, straha i šoka. Sol je puzio preko nagih tela i vlažnog peska jame, pustivši gnev da mu hrani potpunu odlučnost da preživi. Puzio je napred u mraku.

Bio je nejasno svestan da doživljava halucinacije u budnom stanju, i profesionalni deo njegovog uma bio je opčinjen, pitao se da li je halucinacije podstakao šok od pogotka, divio se raznovrsnosti iznenadnih slojeva stvarnosti koje je razdvajalo četrdeset godina. Ali drugi deo njegove svesti prihvatio je ovo iskustvo kao istinsku stvarnost, kao rešenje najnerešenijeg dela njegovog života - krivice i opsednutosti koje mu nisu davale mnogo života pune četiri decenije, fiksacije koja mu je uskraćivala brak, porodicu i misli o budućnosti tokom četrdeset godina ponovnog preživljavanja njegovog neobjašnjivog propusta - propusta da umre. Propusta da se pridruži ostalima u Jami.

A sad im se pridružio.

Četvorica ljudi koji su izašli na obalu dovikivali su se i rasporedili u liniju iza njega pokrivši tridesetak metara plaže. Vatra iz ručnog oružja štektala je džunglom. Sol se usredsredio samo da puzi napred po gotovo potpunom mraku, pipajući rukama; pesak i sipkava zemlja ustupali su mesto oborenim deblima i dubljem močvarnom tlu. Spustio je lice u vodu i izvukao ga, zadihan,stresajući kapljice i grančice iz kose. Negde je usput izgubio naočari, ali u ovom mraku bilo je svejedno; možda je deset metara, a možda deset kilometara od stabla koje traži, pa naočari u mrklom mraku nisu važne. Sjaj zvezda nije se probijao kroz lišće, a samo bledi sjaj njegovih sopstvenih belih prstiju na nekoliko centimetara od lica uveravao je Sola da ga pogodak u desno rame nije oslepeo.

Kao lekar, Sol se pitao koliko opasno krvari, gde se metak zaustavio - nije uspeo da pronađe izlaznu ranu - i koliko brzo mu treba medicinska nega kako bi imao izgleda da preživi. To pitanje postalo je akademsko kad je drugi rafal zaparao lišće pola metra od Solove glave.

Grane i grančice popadale su u močvaru uz meko plop. Deset metara iza Sola muški glas povika: „Ovuda! Otišao je tamo! Kelti, Sagse, dođite kod mene. Overholte, idi na plažu i pazi da ne izađe onuda!”

Sol je otpuzao još malo napred, pa ustao; voda mu je dopirala do struka. Snažni reflektori obasjavali su džunglu iza njega iznenadnim bleskovima žutog svetla. Sol je oteturao napred nekoliko metara i spotakao se o brvno ispod vode, ogrebao butine o koru kad je pao napred, udahnuo smrdljivu vodu kad je zagnjurio lice.

Dok se mučio da se uspravi na kolena i podigne glavu, snop svetla iz baterijske svetiljke zasijao mu je pravo u oči.

„Evo ga!“ Snop skrenu na trenutak, a Sol pripi lice uz trulo drvo kad su meci zapraštali oko njega. Jedan kuršum pogodio je meko drvo na dvadesetak centimetara od njegovog obraza, odbio se i kliznuo preko površine močvare zujeći kao poludeli insekt. Sol nagonski okrenu glavu i u tom trenutku tri svetiljke koje su ga tražile blesnuše preko mrtvog stabla unakaženog i oprljenog munjom.

„Nazad levo!“, vikao je muškarac. Urlik automatskog oružja zvučao je neverovatno, a zbog nadstrešnice od lišća gusto zbijenih stabala činilo se da ona trojica pucaju u velikoj zatvorenoj sali.

Pre nego što su se tri snopa svetla vratila, Sol je ustao i oteturao do drugog drveta, nekoliko metara dalje. Jedan mlaz svetla vratio se ka njemu, obasjao ga i ponovo izgubio; stražar je podigao pušku. Sol je zapazio da hici zvuče kao besne pčele kad prozuje nekome pored ušiju.

Voda je pljuskala oko njega dok je niz metaka štepovao preko močvare i šuplje dobovao po drvetu.

Baterije su ga pronašle baš kada je stigao do stabla i zavukao ruku u šupljinu.

Torbe koju je tu sakrio nije bilo.

Sol se bacio pod vodu kad su meci izrešetali drvo u visini gde su mu pre sekunde bili glava i ramena. Drugi meci šarali su po vodi sablasno pevajući dok se on vukao po dnu, hvatajući šakama korenje, morsku travu i sve ostalo što dohvati. Izronio je iza drveta, dahćući, moleći se da nađe štap, kamen, bilo šta čvrsto što bi mogao da drži kad jurne na njih u poslednjm uzaludnim sekundama svog života. Bes ga je potpuno preplavio, ugasio mu je bol u ranama. Sol je zamišljao da bes isijava iz njega kao rogovi svetlosti s kojima se Mojsije navodno vratio s planine, ili kao uski snopovi svetla koji su prosijavali kroz rupe od metaka u stablu.

U sjaju tih tankih zraka Sol je opazio kako nešto sija u usmrćenom drvetu, tik uz liniju vode.

,,Idemo!“, vikao je onaj čovek; pucnjava je utihnula kad su on i još jedan stražar pljuskajući krenuli močvarom i pomerili se desno radi čiste linije vatre. Treći čovek pomerio se ulevo, čvrsto držeći svetiljku.

Sol stegnu šaku u pesnicu i udari debelo drvo tamo gde je video blesak. Jednom. Drugi put. Ruka mu je prošla kroz drvo s trećim udarcem, a prsti su mu se sklopili oko mokre plastike torbe koja je skliznula.

„Vidiš li ga?“, povika čovek sleva. Mlazeve svetla delimično je ometala mreža puzavica s niskih grana.

„Sranje, idi bliže!“, povika onaj desno od Sola. Bio je gotovo vidljiv iza krivine stabla.

Sol stegnu sklisku plastiku i pokuša da izvuče torbu kroz mali otvor koji je načinio. Torba je bila prevelika. Pustio ju je i šakama i noktima stao da kida koru. Nagorelo trulo drvo otkidalo se u trakama, ali samo deblo bilo je tvrdo kao čelik.

„Vidim ga!“, viknu drugi čovek sleva; rafal je naterao Sola da se zagnjuri, i dalje kidajući, a svuda oko njega prskala je voda.

Buka je prestala posle dvetri sekunde; Sol je izronio, dahćući i stresajući vodu s lica.

„…Bari, jebem ti mater!“, urlao je jedan progonitelj, ni deset metara udaljen od Sola.„Ja sam ti na liniji vatre, skote glupi!“

Sol posegnu u drvo i opipa samo vodu. Torba je skliznula još niže.

Otkoračio je u stranu i gurnuo levu ruku u iskrzanu rupu što je dublje mogao. Prsti su mu se sklopili oko vrha dugačke drške.

„Vidim ga!“, povika onaj zdesna.

Sol ustuknu unazad, osećajući blizinu dvojice Ijudi kao napetost u bolnoj lopatici, i povuče svom snagom. Torba je krenula i zaglavila se, i dalje prevelika za otvor.

Covek desno od Sola umiri snop svetla i opali jedan metak. Svetlo proviri kroz novu rupu na stablu, nekoliko centimetara iznad Solove glave. Sol napola čučnu, promeni ruke i ponovo povuče. Torba se nije makla. Drugi metak otvorio je put svetlu između Solovih rebara i desne ruke. Sol je shvatio da čovek iza njega ne puca samo zato što mu je drug tačno preko puta njih, da gazi vodu za treći hitac, a svetiljka u ruci mu miruje.

Sol zgrabi plastičnu traku obema rukama, čučnu i baci se unazad svom snagom. Očekivao je da se drška otkine, što se i desilo, ali tek kada je nabrekla torba izletela s kišom kore drveta i vode. Sol uhvati mokru torbu, gotovo je ispusti, pribi je na grudi i potrča. .

Čovek zdesna opali jednom i prebaci pušku na rafalnu paljbu kad je Sol pobegao iz snopa svetlosti. Drugi mlaz, levo od Sola, pronašao ga je, ali je iznenada skliznuo, a čovek je vrisnuo od bola i počeo da urla psovke.

Drugo oružje zapucalo je pet metara s mesta odakle je pucalo ranije. Sol potrča, žaleći što je izgubio naočari.

Voda mu je dopirala samo do kolena kad se spotakao o palo stablo i otkotrljao na nisko ostrvce od žbunja i naplavina. Čuo je da bar dvojica gaze kroz vodu ka njemu; dovukao je tešku torbu, pronašao zatvarač, povukao ga i otvorio unutrašnju nepromočivu torbu.

„Ima nešto u rukama!“, vikao je jedan progonitelj drugom.

,,Požuri!“ Pljusk^Ii su sve bliže trakom plitke močvare.

Sol cimnu pojas s plastičnim eksplozivom, baci ga u stranu i izvuče pušku M16 koju je uzeo od Hejnsa. Nije bila napunjena. Pazeći da ne ispusti torbu u vodu, Sol je potražio neki od šest okvira s municijom, izvadio jedan, opipao da vidi drži li ga naopako i gurnuo ga u ležište.

Tokom dugih sati vežbi rasklapanja, punjenja i gađanja za vreme boravka u Čarlstonu, nikad nije razmislio o tome zašto mu je Koen mnogo ranije dao savet da onaj ko puca iz puške mora da je u stanju da je sastavi vezanih očiju.

Mlazevi svetla šarali su po balvanu iza kog je Sol čučao; on je po pljuskanju zaključio da je najbliži progonitelj na svega tri metra od njega i da se brzo primiče. Zakotrljao se, naviklim pokretom prebacio regulator puške na poluautomatsku vatru, pribio plastični kundak u rame i ispalio rafal metaka s bakarnom košuljicom čoveku u grudi i stomak s manje od dva metra. Čovek se presamitio i kao da je poleteo unazad, a baterija mu je pala u močvaru. Drugi čovek stao je pet metara desno od Sola i povikao nešto nerazumljivo. Sol opali u pravcu svetla. Staklo i čelik su se smrskali, razlegao se usamljeni krik, a onda je zavladao mrak.

Sol trepnu, razazna sablasni zeleni sjaj pola metra ispred sebe i shvati da baterija prvog čoveka kog je ubio i dalje svetli ispod pola metra vode.

,,Bari?“, pozva tihi glas petnaestak metara levo od Sola, s mesta gde su ona dvojica prvi put pokušali da ga opkole. „Kipe? Šta se dešava, jebote? Ranjen sam. Prestanite da se zajebavate.“

Sol izvadi novi okvir iz torbe, vrati pojas s eksplozivom u nju brzo krenu ulevo, trudeći se da ostane u plićaku.

,,Bari!“, ponovo je začuo glas, sada na svega sedam metara. „Idem ja odavde. Ranjen sam. Pogodio si me u nogu, govnaru.“

Sol kliznu napred kad je čovek progovorio.

„Hej! Ko je to?“, povika čovek u tami. S pet metara razdaljine Sol je jasno čuo škljocaj osigurača.

Sol se nasloni na drvo i prošaputa: „Ja sam, Overholte. Osvetli mi.“

Čovek reče: ,,Sranje“, i okrenu bateriju. Sol proviri iza drveta i vide muškarca u sivoj uniformi obezbeđenja, s krvavom levom nogavicom.

Držao je uzi i petljao oko baterije. Sol ga je ubio jednim metkom u glavu.

Uniforma je zapravo bila kombinezon s patentzatvaračem napred.

Sol je ugasio svetiljku, svukao uniformu s leša i obukao je u tami. Sa plaže su se čuli udaljeni povici. Kombinezon mu je bio prevelik, čizme premale čak i bez čarapa, ali Sol Laski nikada u životu nije se više obradovao odeći. Opipao je po plitkoj vodi da nađe kapu s dugačkim štitnikom, pronašao je i stavio na glavu.

Noseći M16 i uzi, s tri okvira za uzi u dubokom džepu kombinezona, zakačivši bateriju za petlju na opasaču, Sol se vratio do torbe. Pojasevi s eksplozivom, okviri za pušku M16 i kolt automatik bilu su suvi i na mestu. Ubacio je uzi u torbu, zatvorio je i zabacio na rame i izašao iz močvare.

Drugi čamac pristao je dvadesetak metara niže, a četvrti progonitelj je išao da se pridruži petorici novopridošlih. Okrenuo se kad je Sol izašao zapadno od zatona i krenuo preko plaže.

„Kipe, jesi to ti?“, povikao je preko vetra i talasa.

Sol odmahnu glavom. ,,Bari“, povikao je držeći šaku pored usta.

„Kakva je to pucnjava, jebote? Jeste li ga sredili?”

,,Na istoku!“, viknu Sol zagonetno i mahnu rukom prema plaži iza stražara. Trojica pridošlih podigoše puške i potrčaše na tu stranu. Čovek koji je vikao podiže ručni radio i brzo nešto izgovori. Dva patrolna čamca dalja od obale skrenuše ka istoku i počeše da šaraju reflektorima po drveću.

Sol priđe prvom čamcu, podiže malo sidro s peska i ispusti ga, uđe u čamac i spusti torbu na suvozačko sedište. Krv s njegovih leđa natopila je dugačku dršku. Čamac je imao dva velika vanbrodska motora, ali paljenje je bilo električno i zahtevalo je ključ. Ključ se nalazio u bravi za paljenje na komandnoj tabli.

Sol uključi motore, odmaknu se od obale uz režanje, penu i uskovitlani pesak, skrenu u talase i pođe ka otvorenom moru. Dvesta metara dalje skrenuo je ka istoku i otvorio gas do kraja. Pramac se podigao i gliser obiđe severoistočni ugao ostrva pa zaurla ka jugu brzinom od četrdeset pet čvorova. Sol je osećao udare pramca i kobilice po talasima kao udarce po sopstvenim kostima. Radio je zahripao i on ga je isključio. Čamac koji je plovio ka severu namignuo mu je, ali on se nije obazirao.

Spustio je pušku da je slana voda ne pokvasi. Voda ga je prskala po neobrijanim obrazima i osvežavala ga poput tuša. Znao je da je dosta iskrvario, i da gubi još krvi - noga mu je krvarila sve vreme, a osećao je i lepljivost po leđima - ali čak i u postadrenalinskoj slabosti, odlučnost je gorela u njemu plavim plamenom. Osećao se snažnim i veoma, veoma gnevnim.

Kilometar i po napred zeleno svetlo treptalo je na kraju dugačkog doka koji vodi do Ulice hrastova, do vile i do obersta Vilhelma fon Borherta.

ŠEZDESET OSAM

Čarlston

Utorak, 16.jun 1981.

Prošla je ponoć, a Natali Preston osetila je da je zarobljava ružan san koji ju je mučio od detinjstva. Događaj koji se odigrao veče uoči pogreba njene majke terao ju je mesecima tog davnog leta da se vrišteći budi bar jednom nedeljno.

Sahrana je bila staromodna, sa zakazanim satima posete u staroj mrtvačnici. Prijatelji i rođaci dolazili su i ređali se pored otvorenog sanduka danima, kako se Natali činilo dok je ćutke sedela kraj oca.

Plakala je prethodna dva dana, i više nije imala suza, pa je sedela držeći oca za ruku. U jednom trenutku osetila je potrebu da ode u toalet, pa je to šapnula ocu. On je ustao da je povede, ali upravo tada prišla mu je grupa starijih srodnika, pa se jedna postarija tetka ponudila da je povede. Stara dama uzela ju je za ruku i povela je hodnicima, kroz nekoliko vrata i uz stepenište, gde joj je pokazala bela vrata.

Kad je Natali izašla, popravljajući uštirkane skute tamnoplave haljine, starice nije bilo. Natali je samouvereno skrenula levo umesto desno, prošla kroz vrata i hodnike i sišla stepenicama; za minut se izgubila. Nije se uplašila. Znala je da su kapela i saloni u prizemlju i da će, ako otvori dovoljno vrata, pronaći oca. Nije znala da zadnje stepenište vodi pravo u podrum.

Natali je pogledala kroz dvoja vrata u gole, prazne prostorije, a onda ih je otvorila i svetlost iz hodnika obasjala je čelične stolove, police s velikim bocama punim tamnih tečnosti i dugačke šuplje čelične igle nataknute na tanka gumena creva. Pokrila je usta rukama i ustuknula niz hodnik, okrenula se i protrčala kroz široka dvostruka vrata. Stigla je do polovine velike sale pune kutija kad su joj se oči privikle na škrto svetlo što je dopiralo kroz male, zavesama zastrte prozore.

Natali je stala nasred sale. Nikakav zvuk nije remetio nepomični vazduh. Predmeti oko nje nisu bili kutije; bili su to mrtvački kovčezi.

Tamno teško drvo kao da je upijalo prigušenu svetlost. Na nekoliko sanduka poklopci sa šarkama bili su podignuti, kao na sanduku njene mame. Na metar i po od Natali stajala je mala bela kutija - upravo njene veličine - s raspećem na poklopcu. Godinama kasnije, Natali je shvatila da je zabasala u skladište ili izložbenu prostoriju kovčega, ali tada je bila sigurna da stoji potpuno sama, u polutami, među desetinama punih kovčega. Očekivala je svakog trenutka da leševi belih lica sednu, da se kruto usprave u sedeći položaj, okrenu glave ka njoj i otvore oči, baš kao čudovišta u filmovima strave koje je gledala s tatom.

Bila su tu još jedna vrata, ali činilo joj se da su kilometrima daleko, a da stigne do njih, Natali je morala da prođe sasvim blizu četiri ili pet tamnih kovčega. Učinila je to, hodala je polako i gledala pravo napred u vrata, iščekivala je da je blede šake zgrabe, ali nije htela da potrči ili vrisne. Bio je to važan dan, pogreb njene majke, a ona je majku volela.

Natali je prošla kroz vrata, popela se osvetljenim stepeništem i izašla u predvorje pored ulaznih vrata zavoda. ,,Tu si, dušo!“, uzviknula je njena stara tetka i odvela je u susednu prostoriju ocu, šapatom je koreći što je odlutala da se igra.

Godinama nije mislila na taj stari ružni san, ali dok je sedela u salonu Melani Fuler preko puta Džastina koji je zurio u nju ludim očima starice na bledom podbulom licu, Natali je reagovala kao u snu, kad se poklopci zaista podignu, kad desetak leševa zaista kruto sedne, kada je desetine šaka zaista zgrabe i povuku - opirala se, ali nije vrištala - prema malom belom sanduku koji stoji prazan i čeka nju.

„Dajem novčić za tvoje misli, mila“, čuo se staričin glas iz dečjih usta preko puta.

Natali se trgnu i sasvim se probudi. Ovo je bio prvi put da je neka od njih progovorila od onog besmislenog durenja i vikanja kroz koje je dete prošlo pre dvadeset minuta. „Šta se dešava?“, upitala je Natali.

Džastin slegnu ramenima, ali se osmehnu veoma široko. Mlečni zubi delovali su mu kao naoštreni u šiljke.

„Gde je Sol?“, upitala je Natali oštro. Prsti su joj sišli do uređaja na pojasu. ,,Govori!“, viknula je. Sol je smislio kako da poveže telemetrijski uređaj s eksplozivom, ali je sprečio Natali da ga zaista upotrebi kad bude s Melani. Saglasili su se da postave monitor koji će preneti drugo upozorenje Džeksonu u kolima, a neće aktivirati eksploziv. Natali je sama povezala žice s eksplozivom na pojasu kad je Sol otišao na ostrvo.

Poslednjih dvadeset sedam sati hvatala je sebe kako se nada da će matoro čudovište pokušati da joj uđe u um, i da će to izazvati eksploziju. Bila je iscrpljena i isceđena od straha, i ponekad joj se činilo najboljim da se sve već jednom završi. Nije znala hoće li plastični eksploziv sigurno da ubije staricu s te razdaljine, ali je bila ubeđena da joj zombiji neće dozvoliti da se približi nakazi na spratu.

„Gde je Sol?“, ponovi Natali.

,,Oh, uhvatili su ga“, reče dečak nehajno.

Natali ustade. Senke u susednim sobama su se promeškoljile.

,,Lažeš!“, prasnula je.

,,Je li?“, osmehnu se Džastin.„A zašto bih lagala?“

„Šta se desilo?“

Džastin ponovo slegnu ramenima i suspregnu zevanje. „Trebalo je odavno da odem na spavanje, Nina. Kako bi bilo da ovaj razgovor nastavimo sutra?”

,,Govori!“, viknu Natali i spusti prst na dugme za premošćavanje na monitoru.

,,Oh, dobro“, napući se dečak.„Tvoj hebrejski prijatelj je pobegao stražarima, ali Vilijev čovek ga je uhvatio i odveo natrag u vilu.“ ,,U vilu“

šapnu Natali.

,,Da, da“, odseče dečak i udari petom u nogu stolice. „Vili i gospodin Barent žele da razgovaraju s njim. Igraju igru.“

Natali pogleda oko sebe. Nešto se kretalo u predvorju. ,,Je li Sol povređen?”

Džastin slegnu ramenima.

,,Je li živ?“, upita Natali oštro.

Dečak se namrgodio. „Rekla sam da hoće da razgovaraju s njim, Nina. Ne mogu da razgovaraju s mrtvacem, zar ne?“

Natali podiže slobodnu ruku i poče da gricka nokat. „Vreme je da uradimo ono što smo planirali”, reče.

,,Nije“, zakenjka šestogodišnjak. „Ovo nije situacija koju treba da čekam. Samo se igraju.“

,,Lažeš“, reče Natali. ,,Ne mogu da igraju igru ako je Vilijev čovek napolju, a Sol u vili.“

,,Ne tu igru“, reče dečak i zavrte glavom nad njenom glupošću.

Natali se s naporom prisećala da je ovo samo marioneta od krvi i mesa kojom upravlja prastara veštica sa sprata.„Igraju šah“, reče dečak.

„Šah“, reče Natali.

„Da. Pobednik odlučuje o sledećoj igri. Vili želi da igra u veći ulog.“

Džastin zavrte glavom kao stara žena. „Vili je oduvek bio vagnerovski obuzet Ragnarokom i Armagedonom. To ide s nemačkim poreklom, sigurna sam.“

„Sol je ranjen i zatvoren u vili, gde igraju šah“, reče Natali jednoličnim tonom. Setila se jednog popodneva, pre sedam meseci, kada su ona i Rob slušali Sola kako prepričava svoju priču o logorima i porušenom zamku u poljskoj šumi, i o tome kako je mladi Oberst izazvao starog generala na konačnu partiju.

,,Da, da“, reče Džastin vedro.,,1 gospođica Sjuel će učestvovati u igri. U ekipi gospodina Barenta. On je vrlo privlačan.“

Natali se povuče jedan korak. Sol i ona razgovarali su o tome šta da rade ako im se plan raspadne. On je preporučio Natali da razbaca eksploziv tempiran na četrdeset pet sekundi i beži, makar to značilo da će Barent i ostali pobeći. Druga mogućnost je bilaastaviti s blefiranjem, primorati Melani na akciju u nadi da će ipak ukloniti Barenta i možda ostale članove Ostrvskog kluba.

Sada je Natali videla i treću mogućnost. Preostaje im najmanje šest sati mraka. Shvatila je da je potreba za pravdom i osvetom prema ubicama njenog oca u njoj jaka, ali da je ljubav prema Solu jača. Znala je takođe da su Solove rasprave o planovima za bekstvo bile samo prazne priče, da on nema planova za bekstvo.

Natali je znala da pravda od nje zahteva da ostane i sledi plan, ali u njenom srcu pravda je u tom trenutku ustupila prvo mesto narastajućoj potrebi da spase Sola ako za to ima ikakvih izgleda.

„Odlazim za nekoliko minuta“, rekla je čvrsto. „Ako Barent pokuša da ode s ostrva, ili ako nastanu druge okolnosti, učini tačno kako smo isplanirale. Ozbiljno ti kažem, Melani. Neću trpeti nikakve propuste. Tvoj život zavisi od toga. Ako me izneveriš, Ostrvski klub će svakako želeti da te ubije, ali biće kasno, jer ću t eja ubiti. Razumeš li, Melani?“

Džastin je zurio u nju s lakim osmehom na okruglom licu.

Natali se naglo okrenu i pođe u predvorje. Neko se brzo pomerio u mraku ispred nje i prošao kroz vrata trpezarije. Džastin je pošao za njom.

Neko se pomerio na odmorištu u vrhu stepenica, a iz kuhinje su se čuli nekakvi zvuci. Natali zakorači u predvorje, i dalje držeći crveno dugme.

Teme ju je svrbelo ispod okrugle trake elektroda. „Vratiću se pre svitanja”, rekla je.

Džastin joj se nasmešio, lice mu se blago sijalo na lakom zelenom sjaju sa sprata.

Ketfiš je na straži bio više od šest sati kad je Natali izašla iz kuće Melani Fuler. To nije bilo u planu za tu noć. Dva puta je pritisnuo dugme na jeftinom radioaparatu - Džekson je to zvao „škrip za uzbunu“ - i čučnuo u žbunje da vidi šta se dešava. Još nije video Marvina, ali kad ga vidi pokušaće da spase svog starog vođu bande od Babe Veštice, šta god da se događa.

Natali je brzo išla preko dvorišta. Neki tip kog Ketfiš nije video otključao joj je kapiju.

Prešla je ulicu ne osvrćući se i skrenula desno tačno kod prolaza iz kog je Ketfiš motrio, umesto da skrene levo, gde ju je Džekson čekao u kolima na ulici. To je bio unapred dogovoreni znak da je neko prati.

Ketfiš je škripnuo tri puta i obavestio Džeksona da obiđe blok do tačke gde će pokupiti Natali, a onda je čučnuo još niže i čekao.

Čim se Natali izgubila iz vida, iz senki dvorišta kuće Melani Fuler izašla je jedna prilika i pretrčala ulicu u polučučnju. Ketfiš je opazio odblesak svetla ulične lampe na plavom čeliku cevi pištolja. Veliki automatik, učinilo mu se na prvi pogled. ,,Sranje“, prošaputao je Ketfiš, sačekao malo da se uveri kako niko drugi ne sledi Natali, a onda kliznuo u senke parkiranih automobila na istočnoj strani ulice.

Tipa s pištoljem Ketfiš nije prepoznao - bio je suviše nizak za Kalija, čudovište koje je nakratko video u dvorištu, i suviše beo za Marvina.

Ketfiš se nečujno pomakao u ugao, propuzao kroz neku živicu i provirio. Natali je prešla pola bloka i spremala se da pređe ulicu. Belac s pucom išao je zaista sporo u senkama s ove strane. Ketfiš pritisnu dugme četiri puta i pođe za njim; u crnim pantalonama i vetrovci bio je nevidljiv.

Nadao se da je Natali izvukla žice iz plastikanca. Jaki eksplozivi činili su ga nervoznim. Video je komadiće koji su preostali od njegovog najboljeg druga Liroja kad je onaj ludak upalio dinamit koji je nosio.

Ketfiš se nije plašio smrti - nije ni očekivao da će doživeti tridesetu - ali je želeo da ga nasmešenog izlože na nekom super mestu, obučenog u odelo od sedamsto dolara, kako bi Marsi, Šejla i Belinda imale šta da oplakuju.

Upozoren signalom, Džekson je ubrzao niz ulicu i skrenuo na levu stranu da zaštiti Natali dok ulazi u kola. Onaj tip stezao je pucu obema rukama, naslonio ju je na krov parkiranog volvoa i naciljao u odsjaj uličnog svetla na vetrobranu tačno ispred Džeksonovog lica.

Izgleda da se kod Baba Veštice večeras nije samopio čaj, pomisli Ketf iš. Matoraje sigurno popizdela. Potrčao je napred, nečujan u adidaskama od pedeset dolara, šutnuo belca po nogama i oborio ga. Tip je bradom udario u krov kola, a Ketfiš mu je zviznuo lice u prozor sa suvozačke strane, za svaki slučaj. Oprezno je uhvatio pištolj palcem i kažiprstom za branik okidača. U filmovima bacaju pištolje kao igračke, ali Ketfiš je video braću kako ginu od ispuštenih pištolja. Ne ubijaju Ijude Ijudi, mislio je spuštajući belca u senku na pločnik. Puce ubijaju Ijude, jebote.

Džekson je dva puta pritisnuo signalno dugme odvozeći se s Natali. Ketfiš je pogledao oko sebe, proverio da li belac još diše, i stisnuo dugme za primopredaju. ,,Ej, brate“, rekao je, ,,ša se dešava?"

Džeksonov glas izobličili su jeftin zvučnik i smanjena jačina.

„Dama je u redu, čovek. Ša ima kod tebe?“

„Tip s velikom službenom četrespeticom te baš ne voli, čovek. Eno ga spava.”

„Kako spava?“, zašištao je Džeksonov glas.

„Samo drema, čovek. Oćeš da ga dokrajčim?“ Ketfiš je imao nož, ali odlučili su da bi mrtvaci pronađeni u ovako otmenom susedstvu možda smetali u poslu.

„Stavi ga negde gde je mirno“, reče Džekson.

„Aha, važi“, reče Ketfiš. Odvukao je besvesnog belca u žbunje ispod žalosne vrbe. Otresao je odeću i pritisnuo dugme radija. „Vas dvoje se vraćate ili bežite u svet ili ša?“

Džeksonov glas slabije se čuo zbog daljine. Ketfiš se pitao gde su do đavola krenuli. „Kasnije, čovek“, rekao je Džekson. „Budi ladan.

Stižemo. Pazi se.“

,,Sranje“, reče Ketfiš u aparat. ,,Ti dobiješ da vozikaš ženske, a ja lunjam po belačkim ulicama.“

„Starešinstvo, drugar“, odvrati Džekson jedva čujno. ,,Ja sam bio u bandi dok si ti još bio nabreklina u ćaletovim lonama. Pazi se, brate.“

„Jebi se“, reče Ketfiš, ali ne dobi odgovor; pretpostavio je da su izašli iz dometa. Stavio je radio u džep i brzo i nečujno krenuo nazad u svoj prolaz, zagledajući u svaku senku da Baba Veštica nije poslala još vojske napolje.

Deset minuta kasnije seo je u svoje skrovište između kante za smeće i stare ograde i počeo da premotava i zaustavlja u glavi svoje omiljene uspomene na Belindu u krevetu u motelu Čelten arms kad je začuo vrlo tih zvuk iza sebe u prolazu.

Reagovao je brzo, otvorivši nož dok je još ustajao. Čovek iza njega bio je suviše krupan i ćelav da bi bio stvaran.

Kali je izbio Ketfišu nož iz ruke jednim zamahom ogromnog dlana.

Desnom rukom uhvatio je mršavog crnca za grlo i podigao ga sa zemlje.

Ketfiš je osetio da nema vazduha i da mu se vid muti, ali još dok ga je masivna bel’a stega dizala s tla šutnuo je dvaput ovu Ijudsku planinu u jaja i raspalio je po ušima dovoljno jako da joj probije bubne opne.

Čudovište nije ni trepnulo. Ketfiš je naciljao prstima divu u oči, ali ruka na grlu stegnula je jače, neizrecivo jako; čuo se glasan prasak kad je Ketfišov grkljan pukao.

Kali je bacio crnca koji se bacakao i krkljao i ravnodušno ga gledao.

Ketfiš je umirao dugo, skoro tri minuta je slomljeni grkljan oticao sprečavajući protok vazduha. Na kraju je Kali morao da pritisne ogromnom cokuletinom bacakavo migoljavo telo. Kad je završio, Kali je podigao nož i obavio nekoliko eksperimenata da se uveri da je crnac mrtav. Onda je zašao za ugao,podigao onesvešćenog Hauarda, bez napora poneo oba tela preko ulice i ušao u kuću osvetljenu samo slabašnim zelenkastim sjajem sa sprata.

Kiša je počela kad su bili tek na pola puta do Maimt Plezanta.

Džekson je pokušao da pozove Ketfiša radiom, ali oluja i petnaest kilometara razdaljine porazili su jeftini uređaj.

„Misliš da će s njim biti sve u redu?“, upita Natali. Čim je sela u kola skinula je pojas s eksplozivom, ali je zadržala EEG monitor. Ako se pojavi teta ritam, oglasiće se alarm. Ta činjenica nije mnogo tešila Natali.

Njena glavna nada bilo je oklevanje Melani Fuler da u ovom trenutku pokuša da ospori Nininu kontrolu. Natali se pitala je li potpisala svoju smrtnu presudu rekavši starom čudovištu da nije Ninin pion.

„Ketfiš?“, reče Džekson. ,,Da, prošo je on svašta. Nije on budala.

Osim toga, neko mora da ostane tamo i pazi da Baba Veštica ne pobegne.”

Pogledao je Natali krajičkom oka. Brisači su jednolično šarali po mokrom staklu. „Promena planova, Nat?“

Ona klimnu glavom.

Džekson premesti čačkalicu iz levog ugla usana u desni.„Ideš na ostrvo,je l’ da?“

Natali uzdahnu. „Otkud znaš?“

„Pilot živi ovde negde. Onaj kog si zvala po podne i rekla mu da ne ide nigde, da možda imaš poso za njega.“

„Tako je“, reče Natali, ,,ali mislila sam na sutra, kad sve ovo bude gotovo.“

Džekson izvadi čačkalicu iz usta. „Oće sve biti gotovo sutra, Natali?”

Natali se zagleda pravo u vetrobran, neprovidan od pljuska. ,,Da“, odgovori čvrsto, ,,biće.“

Deril Miks stajao je u kuhinji svoje prikolice, mršavog tela umotanog u otrcani plavi frotirski mantil, i buljio u dvoje gostiju s kojih je kapalo. „Kako da znam da vas dvoje niste neki crni revolucionari koji hoće da me uvuku u nekakvu ludačku zaveru?“

,,Nikako“, reče Natali. „Morate mi verovati na reč. Barent i njegova grupa su zlikovci, a ne mi. Uhvatili su mog prijatelja Sola i drže ga tamo zarobljenog.”

Miks počeša obraz obrastao sedim dlakama. ,,Da niste slučajno usput primetili da je napolju olujna kiša drugog stepena?“ ,,Jesmo“, reče Džekson. „Primetili smo.“

,,A ipak želite da platite vožnju avionom, a?“

,,Da“, reče Natali.

„Nisam siguran kolika je trenutna cena za ovakve izlete”, reče Miks i otvori limenku pabsta.

Natali izvuče teški koverat iz džempera i spusti ga na kuhinjski sto.

Miks ga otvori, klimnu glavom i otpi gutljaj piva.

„Dvadeset jedna hiljada trista sedamdeset pet dolara i devetnaest centi“, reče Natali.

Miks se počeša po glavi. „Ispraznili ste kasicuprasicu PLO-a za ovo, a?“ Povukao je dobar gutljaj. ,,Pa, neka ide do đavola”, reče, „lepa je noć za letenje. Vas dvoje sačekajte ovde da se presvučem. Uzmite pivo, ako se to ne protivi pravilima KGB-a.“

Natali je gledala zavese kiše kako klize po dvorištu; od njih se nije video četrdeset metara udaljen mali hangar obasjan reflektorima.

„Idem i ja“, reče Džekson.

Osvrnula se oko sebe i rekla prezauzetim tonom.„Ne.“

„Ne seri" zarežao je Džekson i podigao tešku crnu torbu koju je doneo iz kola. „Imam plazmu, morfijum, ratne zavoje… sve živo, jebote.

Šta ako se izvučete u ovoj krntiji za zaprašivanje, a nekome zatreba bolničar? Jesi mislila o tome, Nat? Recimo da ga izvučeš, a on iskrvari na smrt u povratku - to oćeš?“

,,U redu“, reče Natali.

„Spreman sam!“, doviknu im Miks iz hodnika. Na sebi je imao plavu kapu za bezbol s belim izvezenim natpisom JOKOHAMA TAIJO

VEJLS, staru kožnu pilotsku jaknu i zelene patike, a u futroli na opasaču revolver Smit i Veson duge cevi, kalibra 38, s drškom ukrašenom biserima. „Samo dva pravila”, rekao je. „Prvo, ako kažem da ne možemo da sletimo, onda ne možemo da sletimo. U tom slučaju zadržavam trećinu novca. Drugo, nemoj da vadiš taj posrani kolt na zadnjem sedištu ako ne misliš da ga upotrebiš, a bolje ti je da ne planiraš da njime sređuješ nesporazume sa mnom, ili ćeš plivati natrag.”

„Dogovoreno”, reče Natali.

Natali je samo jednom bila na velikom toboganu, s ocem, i imala je dovoljno pameti da ne proba više nikada. Ova vožnja bila je hiljadu puta gora.

Pilotska kabina cesne bila je mala i zamagljena, vetrobran je ličio na vodeni zid, a Natali je znala kad su se tačno podigli sa zemlje samo po tome što su se klizali, truckali se, poskakivali i propadali mnogo šire i dublje. Obasjano odozdo svetlom s komandne table, Miksovo lice izgledalo je istovremeno demonski i moronski. Natali je bila ubeđena da i sama izgleda kao moron, s tim što je bila i potpuno užasnuta. Džekson je svaki čas odskakao na zadnjem sedištu govoreći: „Sranje, čoveče“, a onda se ne bi čulo ništa osim kiše, vetra, raznih mehaničkih zvukova namenjenih mučenju, grmljavine i sažaljenja vrednog slabašnog brujanja motora.

,,Do sada je sve dobro“, rekao je Miks. „Nećemo moći da preletimo preko ovog sranja, ali ćemo ga proći pre Sapela. Do sada je sve vrlo zadovoljavajuće.” Okrenuo se Džeksonu i rekao: ,,Vijetnam?“ ,,Aha.“

,,Prašinar?“

„Bolničar u sto prvoj.“

,,Demob?“

,,Ne. Ja i dva brata sjebali smo se na isturenoj osmatračkoj posle nula nula kad je neki mali kauboj iz A Er Ve Ena23 stao na sopstvenu protivpešadijsku.“

„Jesu se oni izvukli?”

,,A-a. Vratili ih kući u vrećama. Meni dali još jednu traku i skinuli me taman na vreme da glasam za Niksona.“

„Jesi glasao?“

,,Ma daaaj.“

,,Aha“, reče Miks. ,,Ni ja se ne sećam kad je neki političar učinio nešto za mene.“

Natali je nemo zurila u njih.

Cesnu je iznenada obasjala munja koja kao da im je probola desno krilo. U istom trenutku nalet vetra pokušao je da ih prevrne naglavce, a pod kao da je nestao kad su propali sedamdesetetara kao otkačen lift.

Miks je podesio nešto iznad glave, kucnuo po instrumentima koji su pokazivali crnobelu loptu kako se pijano kotrlja, i zevnuo. ,,Za oko sat i dvadeset minuta“, rekao je i potisnuo novi napad zevanja. „Gospodine Džeksone, negde pozadi kod vaših nogu ima jedan veliki termos. Ima i čokoladica, grickalica, mislim. Sipajte sebi kafu i dodajte mi termos. Ja ću neki keks. Gospođice Preston, da li želite nešto? Karta prve klase daje vam pravo na obrok tokom leta.“

Natali se okrenu prozoru. „Ne, hvala“, reče. Munja je zaparala kroz oblake trista metara ispod nje, krpice crnih oblaka letele su na sve strane kao komadići veštičje haljine „Sada ne“, rekla je i pokušala da zažmuri.

ŠEZDESET DEVET

Ostrvo Dolman,

Utorak, 16.jun 1981.

Sol je smanjio gas i pustio gliser da doklizi do doka. Zeleno svetlo na kraju doka trepćući je slalo netraženi signal praznom Atlantiku.

Privezao je gliser, bacio torbu na dok, iskoračio iz čamca i spustio se na jedno koleno, držeći pušku spremnu. Dok i okolina bili su pusti.

Ostavljena kolica za golf čekala su na putu koji se pružao duž obale ka istoku. Na vezu nije bilo drugih čamaca.

Sol zabaci torbu preko ramena i oprezno krenu ka drveću. Cak i ako je većina Ijudi iz obezbeđenja otišla na sever da ga traži, Sol nije verovao da bi Barent ostavio severni prilaz vili nečuvan. Potrčao je u mrak između stabala, tela napetog u iščekivanju udara metka. Ništa se nije kretalo osim lišća na sve slabijem vetru s mora. Svetla vile nazirala su se na jugu. U tom trenutku Solov jedini cilj bio je da u vilu stigne živ.

Ulica hrastova bila je potpuno mračna. Sol se setio kako mu je pilot, Miks, govorio o osvetljavanju ulice za doček dostojanstvenika i važnih gostiju, ali ove noći travnata staza bila je mračna poput šume.

Kretao se sporo, od stabla do stabla, od žbuna do žbuna. Prošlo je pola sata, Sol je prešao pola puta do vile, i još nije opazio nikoga iz Barentovog obezbeđenja. Odjednom mu je na pamet pala jedna misao; skamenio se od straha, hladnijeg i dubljeg nego što je strah od smrti. Šta ako su Barent i Vili već otišli?

To nije bilo nemoguće. Barent se ne bi olako izlagao opasnosti. Sol je računao na to da će mu Barentova preterana samouverenost poslužiti kao oružje - svako ko je s milijarderom proveo malo vremena, uključujući i Sola, uslovljen je tako da mu ne može naneti zlo - ali možda su Vilijevo mešanje u Filadelfiji ili neočekivano Solovo bekstvo to promenili. Ne misleći na opasnost, Sol uhvati pušku u stavpreko grudi i potrča travnatom stazom između hrastova, a torba ga je udarala po ranjenom ramenu.

Pretrčao je svega dvestotinak metara i već se zadihao; kližući je stao, pao na jedno koleno i podigao pušku. Zaškiljio je i ponovo požalio što nema naočari. Nago telo ležalo je u senci malog hrasta. Sol pogleda levo i desno, spusti torbu i pojuri napred.

Žena nije bila sasvim naga. Iscepana krvava košulja pokrivala joj je jednu ruku i deo leđa. Ležala je na stomaku, lica okrenutog u stranu i skrivenog kosom, prstima raširenih ruku stezala je zemlju, a desna noga bila joj je savijena kao da ju je napadač oborio u punom trku. Sumnjičavo se osvrćući oko sebe, s puškom na gotovs, Sol joj dodirnu vrat da proveri puls.

Žena naglo okrenu glavu i Sol opazi sjaj iskolačenih ludačkih očiju gospođice Sjuel, i usta pre nego što mu je zarila zube u levu šaku.

Ispustila je neljudski zvuk. Sol načini grimasu i podiže pušku da je udari kundakom u lice baš kad je Džensen Luhar doskočio s hrasta i zabio mu teški lakat u grlo.

Sol zaurla i opali rafal iz puške, pokušavajući da zanese vatru u Luhara, ali uspe samo da iskida grane i lišće iznad sebe. Luhar se nasmeja, ote Solu pušku iz ruku i baci je dvadeset metara dalje u mrak.

Sol se otimao, udarao je bradom Luharovu snažnu podlakticu kako ga crnac ne bi zadavio, i pokušavao je da izvuče levu šaku iz ženinih čeljusti snažnih kao u buldoga. Desnom rukom zamahivao je preko ramena, trudeći se da pronađe Luharovo lice i oči.

Luhar se ponovo nasmejao i podigao Sola u polunelson. Sol oseti kako mu se kida koža između prstiju na levoj ruci, a onda se Luhar okrenu u mestu i baci ga tri metra u vazduh. Sol se teško dočekao na ranjenu levu nogu, pao na rame, koje je smesta zaplamsalo od bola, i krenuo da puzi na rukama i kolenima prema torbi u kojoj je ostavio kolt i uzi. Osvrnuo se preko ramena i video Džensena Luhara u rvačkom čučnju, tela sjajnog od znoja i njegove krvi. Gospođica Sjuel bila je na sve četiri, napeta i spremna za skok, očiju skrivenih raščupanom kosom. Krv joj je potekla niz bradu kad je ispljunula komad Solove šake.

Stigao je na metar do torbe kad je Luhar poleteo napred, brz, nečujnih bosih stopala, i snažno ga šutnuo u rebra. Sol se zakotrljao četiri puta, osećajući kako ga vazduh i energija odjednom napuštaju, pokušavajući da podvije kolena pod sebe iako mu se vid maglio i sužavao u dugački tamni tunel s Luharovim sve bližim licem u sredini.

Luhar jeponovo šutnuo Sola,bacio torbu daleko u mrak i zgrabio psihijatra za pramen kose. Privukao je Solovo lice do svog i protresao ga.

„Probudi se, mali pionu“, rekao je na nemačkom. „Vreme je za igru.“

Reflektori u Velikoj dvorani obasjavali su osam redova kvadrata.

Svaki kvadrat bila je crna ili bela ploča stranice duge sto dvadeset pet centimetara. Toni Harod gledao je šahovsku tablu veličine deset sa deset metara. Barentovo obezbeđenje stvaralo je tihe zvuke u senkama, sa stola punog opreme čulo se prigušeno elektronsko brujanje, ali samo su članovi Ostrvskog kluba i njihovi pomoćnici stajali na svetlu.

,,Do sada je partija bila zanimljiva”, rekao je Barent,„mada sam nekoliko puta bio uveren da je remi neizbežan.“

,,Da“, reče Vili i zakorači iz senke na svetlo. Na sebi je imao belu majicu s visokom kragnom ispod belog odela, zbog čega je delovao kao sveštenik u negativu. Pod reflektorima mu se proređena seda kosa sjajila, što je naglašavalo rumenilo bora na obrazima i podbratku. „Oduvek sam voleo Taraševu odbranu. Izašla je iz mode od vremena moje mladosti, ali smatram je pouzdanom kad se koristi s odgovarajućim varijacijama.“

,,Do dvadeset devetog poteza partija je bila poziciona”, reče Barent.

„Gospodin Borden tada mi je ponudio piona ispred topa i ja sam ga uzeo.“

„Otrovni pion“, reče Vili i namršti se gledajući tablu.

Barent se osmehnu. »Možda smrtonosan za slabijeg igrača. No, kad smo završili s razmenama, imao sam pet piona, a gospodin Borden tri.“

,,I lovca“, reče Vili gledajući Džimija Vejna Satera pored šanka.

,,I lovca“, saglasi se Barent. „Ali, u završnici dva piona često poraze usamljenog lovca.“

,,Ko pobeđuje?“, upita Kepler. Bio je pijan.

Barent protrlja obraz. „Nije to tako jednostavno, Džozefe. U ovom trenutku crni - to je moja boja - ima izrazitu prednost. Ali u završnici se situacija brzo menja.“

Vili izađe na tablu. „Hoćete li da promenimo strane, Herr Barente?“

Milijarder se tiho nasmeja. „Nein, mein Herr.“

„Onda da nastavimo“, reče Vili. Okrenuo se i pogledao ljude na ivici senke.

Svonson, čovek iz FBI-ja, šapnuo je nešto Barentu na uho. „Samo trenutak“,reče domaćin i okrenu se Viliju.„Šta si kog đavola sad naumio, starče?“

„Pusti ih unutra“, reče Vili.

„Zašto da ih pustim?“, upita Barent ljutito. ,,To su tvoji ljudi.“

„Tačno tako“, reče Vili. „Očigledno je da je moj crnac nenaoružan, a doveo sam svog jevrejskog piona da mi služi kao što mu je suđeno.“

„Pre sat vremena rekao si da ga treba ubiti“, reče Barent.

Vili slegnu ramenima. „Možete i sada da ga ubijete, Herr Barente.

Ionako je skoro mrtav. Ali, prija mom osećaju za ironiju to što je došao tako daleko da bi mi služio.“

,,I dalje si ubeđen da je sam došao na ostrvo“, naceri se Kepler.

„Nisam ja ubeđen ni u šta“, reče Vili. „Tražim dozvolu da ga iskoristim za igru. To bi mi godilo.“ Vili se iskezi svom domaćinu. „Osim toga, Herr Barente, svakako ste sigurni da ste Jevrejina dobro uslovili. Ne bi trebalo ničega da se plašite čak i kad bi došao naoružan.”

„Zašto je onda došao?“, upita Barent.

Vili se nasmeja. „Da ubije mene“ reče. „Hajde, odlučite se, želim da igram.“

„A žena?“, upita Barent.

„Ona je bila moj damin pion“, reče Vili. „Dajem je vama.“ „Damin pion“, ponovi Barent. ,,A vaša dama još vlada ovde?“ „Moja dama je uklonjena s table“, reče Vili. „Ali, pitajte piona kad stigne.“

Barent pucnu prstima i nekolicina naoružanih ljudi zakorači napred. „Dovedite ih“, reče. „Ako načine bilo kakav sumnjiv pokret, ubijte ih. Recite Donaldu da ću možda poleteti na Antoanetu ranije nego što smo predvideli. Povucite patrole i udvostručite stražu na jugu.“

Toniju Harodu se miris skorašnjih događaja uopšte nije dopadao.

Koliko je video, nije bilo načina da ode s ovog posranog ostrva. Barent je smestio helikopter odmah iza francuskih vrata, Vilija je lirdžet čekao na uzletištu, čak i Sater je sebi obezbedio avion, ali, koliko je Harod znao, on i Marija Čen su se zaglavili. U dvoranu je ušla povorka stražara, vodeći Džensena Luhara i dva piona koja je Harod doveo iz Savane. Luharovo mišićavo crno telo bilo je potpuno nago. Zena je na sebi imala samo iscepanu krvavu košulju koja je ličila na deo uniforme obezbeđenja. Lice joj je bilo umrljano i išarano zemljom i krvlju, ali Haroda su najviše zapanjile njene oči; bile su gotovo komično iskolačene, zurile su, onako okrugle, iza zamršenih pramenova kose, šarenica potpuno okruženih beonjačama. Ako je žena izgledala loše, muškarac po imenu Sol, kog je Harod doveo na ostrvo, izgledao je grozno. Luhar kao da je držao Jevrejina uspravno dok su stajali na deset koraka ispred Barenta, a Harodov bivši pion ličio je na leš; krv mu je kapala s lica i probijala mu kroz košulju i nogavicu. Leva ruka izgledala mu je kao izvučena iz čeličnih kljusa. Krv je kapala iz mlitave ruke na belu pločicu. Ali nešto u nif govom pogledu nagoveštavalo je budnost i prkos.

Harodu ništa nije bilo jasno. Odmah je bilo očigledno da Vili poznaje oboje - čak je i priznao da je nekada Upotrebljavao Jevrejina - ali Barent kao da se složio s tvrdnjom da su oboje ovih bednih zarobljenika došli na ostrvo svojom voljom. Vili je rekao kako je upravo Barent uslovio Jevrejina, ali nije ga milijarder doveo na ostrvo. Činilo se da ga smatra slobodnim strelcem. Razgovor sa ženom bio je još čudnovatiji. Harod je bio potpuno zbunjen.

„Dobro veče, doktore Laski“,rekao je Barent ranjeniku.„Izvinite što vas nisam ranije prepoznao.”

Laski ne reče ništa. Pogled mu je bio prikovan za Vilija udobno smeštenog u stolici s visokim naslonom; nije skrenuo čak ni kad mu je Luhar okrenuo glavu prema Barentu.

„Onaj avion koji je sleteo na severnu plažu pre dvetri sedmice bio je vaš“, reče Barent.

,,Jeste“, odvrati Sol ne skidajući pogled s Vilija.

,,Pametno“, reče Barent. „Šteta što nije uspelo. Priznajete li da ste došli ovamo da nas pobijete?“

,,Ne sve vas“, reče Sol. „Samo njega.“ Nije pokazao Vilija, ali nije ni morao.

,,Da“, reče Barent. Protrljao je obraz i pogledao Vilija postrance.

,,Pa, doktore Laski, da li i dalje nameravate da ubijete našeg gosta?“

„Da.“

„Jeste li zabrinuti, Herr Bordene?” upita Barent Vilija.

Vili se nasmeši.

Onda je Barent učinio nešto neverovatno. Ustao je iz stolice u kojoj je sedeo od dolaska troje piona, prišao ženi, uzeo njenu prljavu desnu ruku i nežno je poljubio. „Herr Borden mi je saopštio da imam čast da se obratim gospojici Fuler“, rekao je glasom mekšim od rastopljenog maslaca.„Je li to tačno?“

Žena divljih očiju zbunjeno se osmehnula. „Tako je“, odgovorila je s jakim južnjačkim otezanjem. Na zubima je imala sasušene krvi.

„Onda mi je zbilja zadovoljstvo, gospojice Fuler“, reče Barent i dalje je držeći za ruku. „Vrlo mi teško pada što se nismo ranije sreli.

Mogu li da upitam šta vas dovodi na naše ostrvce?“

„Čista radoznalost, gospodine”, reče iskolačena utvara. Kad se pomakla, Harod joj je ispod košulje opazio guste stidne malje u obliku slova V.

Barent se uspravi s osmehom, sve vreme milujući njenu prljavu šaku. ,,Shvatam“, rekao je. „Nije bilo potrebe da dolazite inkognito, gospojice Fuler. Dočekali bismo vas srdačno na ostrvu - u svako doba - a siguran sam da bi vam bilo… ah… udobnije u gostinskom krilu vile.“

„Hvala vam, gospodine.” Izaslanica se osmehnu. „Trenutno sam bolesna, ali kad ojačam, rado ću se odazvati vašem ljubaznom pozivu.“

,,Divno“, reče Barent. Pustio joj je ruku i vratio se u stolicu.

Obezbeđenje se malo opustilo; spustili su uzije. „Spremamo se da dovršimo partiju šaha“, reče Barent. „Naši novi gosti moraju da nam se pridruže. Gospojice Fuler, da li biste mi učinili čast i dozvolili vašem pionu da igra na našoj strani? Uveravam vas da neću dozvoliti nikakvoj pretnji uzimanjem da pokvari njeno učešće.“ Žena zagladi rite na sebi, prođe prstima po kosi, i skloni nekoliko pramenova s očiju. „Biće mi čast, gospodine”, reče.

,,Divno“, reče Barent. „Herr Bordene, pretpostavljam da vi želite da upotrebite svoje dve figure?“

,,Ja“, odvrati Vili. „Moj stari pion doneće mi sreću.“

„Odlično”, reče Barent.„Nastavljamo od trideset šestog poteza?”

Vili klimnu glavom.„Uzeo sam vam lovca u prethodnom potezu“, reče.

„Onda ste krenuli da pomerate kralja ka sredini potezom kralj de tri.“

,,Ah“, reče Barent. „Moja strategija je suviše providna za majstora.“

,,Ja“, saglasi se Vili. „Jeste. Hajde da igramo.”

Natali je duboko uzdahnula od olakšanja kad su izašli iz olujnih oblaka negde istočno od ostrva Sapelo. Vetar je i dalje šibao cesnu, a zvezde su obasjavale belu penu okeana daleko ispod njih, ali makar se ljuljanje smirilo. ,,]oš oko četrdeset pet minuta“, rekao je Miks i protrljao lice levom rukom.„Čeoni vetar produžava let za pola sata.“

Džekson se nagnu napred i tiho reče Natali u uho: „Stvarno misliš da će da nas puste da sletimo?”

Natali nasloni obraz na prozor. „Ako starica učini ono što je rekla da će učiniti. Možda.“

Džekson frknu kroz smeh.„Misliš da oće?“

,,Ne znam“, odgovori Natali. „Samo mislim da je važnije da izvučemo Sola. Mislim da smo učinili sve što smo mogli da pokažemo Melani da je u njenom najboljem interesu da uradi kako je dogovoreno.“

„Jesmo, ali ona je luda“, reče Džekson. „Ludaci ne postupaju uvek u svom najboljem interesu, mala.“

Natali se osmehnu. ,,To objašnjava zašto smo mi ovde, zar ne?“

Džekson joj dodirnu rame. „Jesi mislila šta ćeš ako Sol pogine?“, upitao ju je blago.

Natali spusti glavu za centimetar.„Izvući ćemo ga“, reče.„Onda ću da se vratim i ubijem ono stvorenje u Čarlstonu.”

Džekson se zavali i sklupča na zadnjem sedištu; minut kasnije glasno je disao u snu. Natali je posmatrala okean dok je oči nisu zabolele, a onda se okrenula pilotu. Miks ju je čudno gledao. Suočen s njenim pogledom, dodirnuo je svoju kapu za bezbol i vratio se sjaju instrumenata.

Ranjen, krvareći, boreći se samo da ostane svestan, Sol je bio zadovoljan što se nalazi upravo tu gde jeste. Nijednom nije skrenuo pogled s Obersta na duže od sekundedve. Posle gotovo četrdeset godina traganja, on, Sol Laski, nalazi se u istoj prostoriji s Vilhelmom fon Borhertom.

Položaj mu nije bio najpogodniji. Sol je stavio sve na kocku, čak je dozvolio Luharu da ga savlada kad je mogao na vreme da zgrabi oružje, sve zbog slabašne nade da će ga dovesti u Oberstovu blizinu. Taj plan razradio je s Natali mnogo ranije, dok su sedeli u Izraelu, pili kafu i udisali miris narandži, ali ovo nisu bile najpovoljnije okolnosti. Sol će imati prilike da se suoči s nađstičkim ubicom samo ako baš on, Vili, pokuša da upotrebi svoje mentalne sposobnosti nad njim. Sada su sva mutirana prabića bila na okupu - Barent, Sater, onaj po imenu Kepler, čak i Harod i pion Melani Fuler - a Sol je bio užasnut pred mogućnošću da će neko od njih pokušati da ovlada njegovim umom i tako uništi jednu jedinu tanušnu mogućnost koju možda ima da iznenadi Obersta. Sol je uvek zamišljao da će se sa starcem sukobiti nasamo, oči u oči, i da će biti telesno snažniji. A sada je crpeo svu snagu volje i tela samo da ostane na nogama, leva ruka mu je beskorisno visila i krvarila, negde ispod ključne kosti nosio je metak, dok je Oberst sedeo, svež i odmoran, teži od Sola za trideset kilograma mišića, okružen s najmanje dva vrhunski utrenirana piona i bar još nekoliko drugih ljudi koje može da upotrebi po volji. Sol nije verovao ni da će mu Barentovo obezbeđenje dozvoliti da načini više od tri nedozvoljena koraka pre nego što ga hladnokrvno izrešeta.

Ali Sol je bio srećan. Nigde na svetu ne bi radije bio.

Zatresao je glavom da se usredsredi na događaje. Barent i Oberst su sedeli dok je Barent postavljao ljudske šahovske figure na mesta.

Drugi put u toku dana Sol je doživljavao živo priviđenje; Velika dvorana svetlucala je kao odraz na vodi koju mreška povetarac, i Sol je odjednom video drvo i kamen poljske tvrđave, Sonderkommandos u sivim uniformama kako se iživljavaju pod vekovima starim tapiserijama dok ostareli DerAlte sedi pogrbljen u generalskoj uniformi kao neka sasušena mumija umotana u vrećaste rite. Senke na svetlu buktinja igraju po kamenu i pločicama i obrijanim glavama trideset dvoje jevrejskih zatočenika poređanih u umorni zbor između dva nemačka oficira. Mladi Oberst sklonio je pramen plave kose s čela, nalaktio se i osmehnuo se Solu.

Oberst se osmehnuo Solu. „ Willkommen, Jude“, rekao je.

„Hajde, hajde“, reče Barent,„svi ćemo da igramo. Džozefe, dođi na polje ef šest.“

Kepler zakorači unazad s izrazom užasa na licu.

„Zajebavaš me“, reče. Udario je u sto s pićem tako jako da je oborio nekoliko boca.

„Oh, ne“, reče Barent. „Ne šalim se. Požuri, Džozefe, molim te.

Herr Borden i ja ne želimo da igramo do kasno.“

„Idi do đavobl‘\ povika Kepler. Stegnuo je pesnice, a vene su mu iskočile po vratu. „Neću vam ja izigravati posranog piona dok vi…“ Kepler ućuta, kao da je s oštećene gramofonske ploče podignuta igla. Usta su mu se micala još trenutak, ali nije se čuo nikakav zvuk. Lice mu je postalo crveno, pa ljubičasto, a onda je gotovo sasvim pocrnelo pre nego što se srušio licem na pločice. Kao da su mu svirepe nevidljive šake vukle ruke, a gležnjeve mu držali nevidljivi okovi dok se vukao napred u grčevima, grbeći se, praćakajući se - zamisao poremećenog deteta o kretanju crva -

sa svakim besmislenim grčem udarajući grudima i bradom o pod. Džozef Kepler na ovaj način je, na licu i bedrima, prepuzao pet metara golog poda, ostavljajući po belim pločicama krvave pruge s isečene brade, i najzad stigao do polja F6. Kad je Barent popustio stisak, Keplerovi mišići vidljivo su se trznuli i zgrčili od olakšanja, i začuo se tihi zvuk dok mu je mokraća natapala nogavicu i tekla po crnoj ploči.

„Ustani, Džozefe, molim te“, reče Barent tiho. „Hoćemo da počnemo s igrom.“

Kepler se uspravio na kolena, za trenutak preneraženo buljio u milijardera, a onda bez reči ustao na drhtave noge. Krv i mokraća uprljali su mu prednji deo skupih italijanskih pantalona.

„Hoćeš li tako da Upotrebiš i sve nas ostale, brate Kristijane?“, upitao je Džimi Vejn Sater. Propovednik je stajao na ivici improvizovane šahovske table, a svetlost s tavanica prosijavala mu je kroz gustu belu kosu.

Barent se nasmeši. ,,Ne vidim razloga da Upotrebljavam bilo koga, Džemse“, reče. „Pod uslovom da ne ometa partiju. A vi, Herr Bordene?”

,,Ne“, reče Vili. „Dođi ovamo, Satere. Kao moj lovac, ti si jedina preostala figura osim kralja i pešaka. Dođi, zauzmi mesto pored praznog daminog polja.“

Sater podiže glavu. Znoj mu je probio svileni sportski sako. „Imam li izbora?“, prošaputao je. Njegov za nastupe uvežbani glas bio je sirov i iskrzan.

,,Nein“, reče Vili. „Moraš da igraš. Dođi.“

Sater se okrenu Barentu. „Mislim na izbor kojoj strani ću da služim“, reče.

Barent podiže obrvu. „Služio si Herr Bordena dugo i odano, Džemse“, reče.„Sada želiš da promeniš stranu?“

„’Nije mi milo da umre bezbožnik’“, reče Sater.„Veruj u Gospoda Isusa Hrista i bićeš spasen’ Jevanđelje po Jovanu, glava treća, stih šesnaesti i sedamnaesti.”

Barent se zakikota i protrlja bradu. „Herr Bordene, izgleda da vaš lovac želi da prebegne. Imate li nešto protiv da završi partiju na crnoj strani?”

Na Oberstovom licu pojavio se nadureni izraz deteta „Uzmite ga i neka ga đavo nosi“, reče. ,,Ne treba mi ta matora pederčina.“ ,,Dođi“, reče Barent oznojenom propovedniku. „Bićeš o kraljevoj levoj strani, Džemse.“ Pokazao je belu pločicu ispred polja s kog bi crni kraljev pešak započeo partiju.

Sater stade na tablu pored Keplera.

Sol dopusti sebi da se ponada da će partija proteći a da vampiri uma neće koristiti svoju moć. Na svaki način želeo je da se odloži trenutak kada će mu Oberst dodirnuti um.

Nagnuvši se napred u masivnoj stolici, Oberst se tiho nasmeja.

„Ako mi je uskraćen moj fimdamentalistički saveznik“, reče,„onda me zabavlja da svog nekadašnjeg piona promovišem u lovca. Bauer, verstehs Du? Dođi, Jevrejine, i primi znake svog dostojanstva.“ Brzo, pre nego što ga požure, Sol krenu preko osvetljenog prostora do crnog polja u prvom redu. Bio je udaljen od Obersta manje od tri metra, ali između njih su stajali Luhar i Rejnolds, a Barentovo obezbeđenje budno je motrilo na svaki korak. Sola su rane sada veoma bolele - leva noga mu je bila ukočena i bolna, a rame mu je plamtelo - ali trudio se da to ne pokaže dok je koračao napred.

„Kao nekad, zar ne, pionu?“, reče Oberst na nemačkom. „Hoću da kažem, Herr lovče.“ Oberst se naceri. „Da požurimo. Imam još tri piona.

Džensene, na e tri, bitte. Toni, na a tri. Tome, ti ćeš biti pion na be pet.“

Sol je gledao kako Luhar i Rejnolds zauzimaju svoja mesta. Harod se nije makao. ,,Ne znam gde ti je to a tri, jebote.“

Oberst ga nestrpljivo pozva rukom. „Polje ispred daminog skakača“, prasnuo je. „ Schnelll“

Harod trepnu i stade na crno polje s leve strane table.

„Namestite svoja tri piona“, reče Oberst Barentu.

Milijarder klimnu glavom. „Gospodine Svonsone, ako vam nije teško. Do gospodina Keplera, molim vas.“ Brkati pripadnik obezbeđenja pogleda oko sebe, spusti automatsku pušku i stade na crno polje iza Keplera levo. Sol je shvatio da je Svonson pešak koji se nije pomerio sa svog početnog polja G7.

„Gospojice Fuler“, reče Barent, „budite dobri pa dozvolite svojoj čarobnoj predstavnici da stane na polje a sedam. Da, tačno tako.“ Žena koja je nekada bila Konstans Sjuel oprezno krenu bosonoga i stade četiri polja ispred Haroda. „Gospođice Čen“, nastavi Barent, „pored gospođice Sjuel, molim vas.“

„Ne!“,povika Harod kad je Marija Čen zakoračila napred.„Ona ne igra!“

„Ja, igra“, reče Oberst. „Uneće izvesnu lepotu u partiju, nicht wahrV‘

,,Ne!“,viknu ponovo Harod i okrenu se ka Oberstu.„Ona nema veze s ovim.“

Vili se osmehnu i nagnu glavu ka Barentu. „Baš dirljivo. Predlažem da dozvolimo Toniju da se zameni sa svojom sekretaricom ako njena pozicija postane… hm… ugrožena. Slažete li se, Herr Barente?“

,,Da, da, da“, odgovori Barent. „Mogu da se zamene ako i kada Harod poželi, sve dok to ne ugrožava tok igre. Da nastavimo. Treba još da postavimo kraljeve.“ Barent pogleda grupu preostalih pomoćnika i stražara.

,,Nein“, povika Oberst, ustade i krenu na tablu. ,,Mi smo kraljevi, Herr Barente.“

„O čemu pričaš, Vili?“, upita milijarder umorno.

Oberst raširi ruke i nasmeši se.„Ovo je važna partija”, reče.

,,Moramo pokazati našim prijateljima i saradnicima da podržavamo njihove napore.” Zauzeo je mesto dva polja levo od Džensena Luhara.

„Osim toga, Herr Barente”, nastavi,„kralja je nemoguće uzeti.”

Barent zatrese glavom, ali ustade i stade na polje D6, pored prečasnog Džimija Vejna Satera.

Sater pogleda Barenta praznim očima i reče glasno: ,,’Tada reče Bog Noju: kraj svima živim stvorenjima dolazi pred mene, jer zemlja je puna zločina, i gledaj, uništiću ih zajedno sa zemljom…’“ „O, zaveži, jebote, tetko matora!“, povika Toni Harod. ,,Tišina!“, zaurla Barent.

U kratkotrajnoj tišini koja je usledila, Sol je pokušao da zamisli tablu na kraju trideset petog poteza.

Smer u kom se kretala partija bio je suviše zamršen za Solove skromne šahovske sposobnosti - znao je da će prisustvovati nadmetanju majstora - ali osetio je da je Barent stekao znatnu prednost u poslednjim potezima i da je uveren u svoju pobedu. Sol nije uspevao da vidi kako Oberst može da postigne išta bolje od remija, čak ni najboljom igrom, ali je čuo Obersta kako kaže da je remi pobeda za Barenta.

Znao je jedno: kao jedina preživela važna figura uz tri pešaka, lovac će intenzivno igrati, čak i uz veliki rizik. Sol je zažmurio i pokušao da potisne iznenadnu ponovnu navali’ bola i slabosti.

,,U redu, Herr Bordene”, reče Barent Oberst „ vi ste na potezu.“

SEDAMDESET

Melani

Te lude noći Vili i ja ostvarili smo našu Ijubav. Posle tolikih godina.

To se dogodilo preko piona, naravno, pre našeg dolaska u vilu. Da je on predložio tako nešto, ili makar nagovestio, ošamarila bih ga, ali njegov predstavnik, ogromni crnac, nije ponudio nikakav uvod. Džensen Luhar zgrabio je gospođicu Sjuel za ramena, gurnuo je na meku travu u mraku ispod hrastova i brutalno je uzeo. Nas. Mene.

Dok je cmčeva težina još ležala na gospođici Sjuel, preko volje sam se setila mojih i Nininih šiparačkih šaputanja kad bismo spavale jedna kod đruge. Iskusna Nina pričala mi je zapanjujuće priče, očigledno iz druge ruke, o navodnoj obdarenosti i veštini obojenih Ijudi. Vili me je zaveo, ležala sam na stomaku prikovana težinom Džensena Luhara i vraćala pažnju s gospođice Sjuel na Džastina kad sam se setila, onako omamljena, da je Ninina crnkinja rekla kako je Nina uopšte nije poslala.

Dobro je što sam znala da devojka laže. Želela sam da kažem Nini da je bila u pravu…

Ne pričam ovo nehajno. Osim neočekivanih i snovima sličnih doživljaja preko gospođice Sjuel u filadelfijskoj bolnici, ovo je bio moj prvi doživljaj telesne strane udvaranja. Ipak, ne bih baš nazvala grubu grozničavost Vilijevog čoveka produžetkom udvaranja. Više je bilo nalik na bezumne grčeve sijamskog mačka moje tetke kada zgrabi neku bespomoćnu mačku u teranju bez svoje krivice. A priznajem da je gospođica Sjuel, po svemu sudeći, stalno u teranju, pošto je odgovorila na crnčevu grubu i gotovo nepostojeću predigru trenutnim lučenjem sokova, što nijedna mlada dama iz mog vremena ne bi sebi dozvolila.

U svakom slučaju, svaka reakcija na ovo iskustvo sasečena je u korenu kad je Vilijev čovek iznenada ustao i osmotrio noć oko sebe, raširenih nozdrva. „Moj pion se primiče“, prošaputao je na nemačkom.

,,Ne mrdaj.“ Onda se Vilijev zamenik popeo na niže grane hrasta, kao neki veliki crni majmun.

Besmisleni sukob koji je usledio nije uopšte važan. Kad smo krenuli u vilu, Vilijev čovek je poneo Nininog navodnog piona, onog po imenu Sol. U jednom čarobnom trenutku, odmah pošto je Ninin bednik savladan, a pre nego što nas je okružilo obezbeđenje, svi spoljašnji reflektori i prigušene električne svetiljke na drveću su uključeni; činilo se kao da ulazimo u kraljevstvo iz bajke, ili u Diznilend, nekim tajnim začaranim putem.

Odlazak Ninine crnkinje iz moje kuće u Čarlstonu i besmislica koja je zatim usledila pomeli su me na nekoliko minuta, ali kad se Kali vratio noseći onesvešćenog Hauarda i telo obojenog uljeza, bila sam spremna da se sva posvetim susretu s K. Arnoldom Barentom.

Gospodin Barent bio je džentlmen od glave do pete; pozdravio je gospođicu Sjuel s poštovanjem koje joj pripada kao mojoj predstavnici.

Odmah sam osetila da je prozreo tanki veo moje predstavnice i video zrelu lepotu ispod njega. Ležeći u svojoj postelji u Čarlstonu, okupana zelenim svetlom aparata doktora Hartmana, znala sam da je prefinjenim čulima K. Arnolda Barenta gruba pojava gospođice Sjuel ispravno prenela ženstveni sjaj kojim sam zračila.

Pozvao me je na partiju šaha, i prihvatila sam. Priznajem da me do tog trenutka ta igra nije nimalo zanimala. Šah sam uvek smatrala razmetljivim i dosadnim za gledanje, i nikad se nisam potrudila da naučim nazive figura, niti kako se kreću. Mnogo su mi se više dopadale žestoke partije mice koje smo Memi But i ja igrale za kišnih dana mog detinjstva.

Između početka njihove luckaste igre i mog razočaranja u gospodina K. Arnolda Barenta prošlo je nešto vremena. Pažnja mi je uglavnom bila podeljena, pošto sam poslala Kalija i ostale na sprat, da obave pripreme za mogući povratak Ninine crnkinje. Uprkos nezgodnim okolnostima, trenutak mi se činio pogodan za pokretanje plana koji sam skovala nekoliko sedmica ranije. U isto vreme trudila sam se da održim kontakt s onim kog sam nedeljama posmatrala za vreme Džastinovih šetnji pored reke s Nininom devojkom. Sada sam odlučila da ga ne upotrebim kako je planirano, ali održavanje privida kontakta s njim postajalo je sve teže, zbog izloženosti njegovog položaja i zamršenosti njegovog tehničkog rečnika.

Kasnije sam bila veoma zadovoljna što sam se potrudila da održim taj kontakt, ali u tom trenutku to je bila samo još jedna neprijatnost.

U međuvremenu, šašava partija šaha između Vilija i njegovog domaćina odvijala se kao neki nadrealni prizor izvučen iz prvobitne Alise u zemlji čuda. Vili je šetkao tamoamo kao dobro odeveni Ludi Šeširdžija, a ja sam dozvoljavala gospođici Sjuel da stoji i povremeno se kreće -

verujući obećanju gospodina Barenta da neće biti dovedena u opasnost -

dok su ostali bedni pioni i igrači marširali napred i nazad, zarobljavali druge, bivali zarobljavani, gubili svoje sitne nevažne živote i bili uklanjani s table.

Do trenutka u kom me je gospodin Barent razočarao, malo sam obraćala pažnju na njihovu dečačku igru, i gotovo se uopšte nisam mešala. Nina i ja imale smo svoje nadmetanje. Znala sam da će se njena crnkinja vratiti pre zore. Onako umorna, hitala sam da sve pripremim za njen povratak.

SEDAMDESET JEDAN

Ostrvo Dolmatt

Utorak, 16. jun 1981.

Harod je očajnički želeo da pronađe tačku gledišta. Loš položaj loš je sam po sebi; osećao se vraški glupo kad nema tačku gledišta. A do sada nije uspeo da je pronađe.

Koliko je mogao da shvati, Vili i Barent su vrlo ozbiljno igrali partiju šaha u visok ulog. Ako Vili pobedi - a Harod je retko viđao da matori nitkov gubi - on i Barent nastaviće da se takmiče na nivou koji uključuje bacanje atomskih bombi na gradove i spaljivanje čitavih zemalja. Ako Barent pobedi, trebalo bi da sve ostane kao i pre, ali Harod nije mnogo verovao u to, jer je upravo gledao Barenta kako menja sve u Ostrvskom klubu samo radi ove glupe igre. Harod je stajao na crnom polju, dva kvadrata od dna table, tri od one lude Sjuelove i pokušavao da nađe tačku gledišta.

Bio bi zadovoljan da stoji tu dok nešto ne smisli, ali Vili je bio na potezu, pa je rekao: „Pešak na a četiri, bitte.”

Harod se zabuljio. Ostali su buljili u njega. Bilo je baš jezivo to što se u senkama muvalo dvadesetak i više siledžija iz obezbeđenja, a niko nije pravio nikakav zvuk.

,,To se odnosi na tebe, Toni“, reče Barent tiho. Milijarder u crnom odelu stajao je tri metra dalje, na trećem polju dijagonalno.

Harodu srce poče da udara u rebra. Užasnula ga je pomisao da će ga Barent ili Vili ponovo Upotrebiti. „Hej! pov kao je. „Ja ne razumem ovo sranje! Samo mi reci gde da stan- .1, * a ime sveta.”

Vili prekrsti ruke. „I rekao sam“, reče zgađeno. „Pešak na a četiri znači upravo to. Pomeri se napred.“

Harod brzo koraknu na belo polje ispred sebe. Sada je bio jedan korak ukoso od plavokosog zombija Toma Rejnoldsa, i samo dva prazna polja udaljen od Sjuelove. Marija Čen nemo je stajala na belom polju pored predstavnice Melani Fuler. „Slušaj, imaš tri pešaka“, viknuo je.

„Kako jebote da znam da misliš na meneT Harod je morao da se nagne iza ogromnog tamnog trupa Džensena Luhara da bi video Vilija.

„Koliko pešaka imam u koloni a, Toni?“ upita Vili retorički. „Sad zaveži da te ne uklonim.”

Harod se okrenu i pljvmu u senke, trudeći se da suzbije iznenadno drhtanje leve noge.

Barent brzo progovori, uništivši Harodovu zamišljenu sliku šahiste koji dugo razmišlja između poteza. „Kralj na de četiri“, rekao je s ironičnim osmehom i zakoračio napred.

Harodu se ovaj potez činio glupim. Milijarder se sada našao ispred svih figura, samo jedno polje napred i u stranu od Džensena Luhara.

Harod je morao da potisne histerični smeh kad se setio da ogromni crnac treba da je beli pion. Ujeo se za obraz i poželeo da je kod kuće u đakuziju.

Vili klimnu glavom kao da je očekivao taj potez - Harod se setio kako je starac ranije spomenuo da Barent pomera kralja ka sredini - i nestrpljivo mahnu rukom okrvavljenom Jevrejinu. „Lovac na a tri.“

Harod je gledao bivšeg piona po imenu Sol kako hramlje tri polja dijagonalno i staje na polje na kom je on sam bio trenutak ranije. Izbliza je čovek izgledao još gore nego izdaleka. Vrećasti kombinezon bio mu je sasvim natopljen krvlju i znojem. Jevrejin je škiljio u njega bolno, neodređeno prkosno, kao svi nepovratno kratkovidi. Harod je bio siguran da je to onaj isti skot koji ga je drogirao i saslušavao u Kaliforniji. Baš ga je bilo briga šta će biti s Jevrejinom, ali nadao se da će taj matorac odneti neku figuru pre nego što nestane. Gospode, jebote, mislio je Harod, ovoje sranje i po.

Barent gurnu ruku u džep i načini dijagonalan korak na polje tačno ispred Luhara. „Kralj na e pet“, reče.

Harod uopšte nije shvatao šta se dešava. Ono malo partija šaha koje je odigrao kao klinac - dovoljno da nauči kako se kreću figure i da shvati da mu se šah nimalo ne dopada - on i njegovi napaljeni ortaci prvo bi zbrisali sve pione s table, a onda razmenjivali važnije figure. Nikad nisu pomerali kraljeve, osim da im zamene mesta s topovima - Harod je zaboravio kako se to izvodi - ili kad ih neko pojuri. Ovde su dva svetska majstora šaha ostala gotovo bez ičega osim pešaka, a puštaju kraljeve da im vise kao perverznjačke kite. Jebi ga, pomisli Harod i diže ruke od pokušaja da shvati partiju.

Vili i Barent stajali su na svega dva metra. Vili se namrštio, kucnuo se po donjoj usni i rekao: „Bauer… entschuldigen… Bischric zum Bishof.funf!“ Pogledao je Džimija Vejna Satera preko tri metra pločica i preveo. „Lovac na ce pet.“

Mršavi Jevrejin iza Haroda protrljao je lice, othramao preko crnog polja i stao pored Rejnoldsa. Harod je odbrojao od vrha table i utvrdio da je to zaista peto polje u C koloni, ili nizu, ili kako god da to zovu. Trebalo mu je još nekoliko sekundi da shvati kako Jevrejin sada štiti položaj pešaka Luhara i ugrožava Sjuelovu po crnoj dijagonali - mada ona nije delovala kao da je svesna opasnosti. Harod je viđao leševe daleko živahnije od nje. Ponovo ju je pogledao, trudeći se da joj vidi muf ispod iscepane košulje. Sada kad se prisetio nekih osnova šaha, Harod se malo opustio. Nije video kako može da nastrada dok god ga Vili drži tu gde jeste. Pešaci ne uzimaju pešake čeono, a Rejnolds je bio dva polja ispred njega desno, preko puta Marije Čen, čuvajući Harodov bok spreda, takoreći. Harod je zurio u Sjuelovu i nagađao da ne bi izgledala tako loše kad bi se okupala.

„Pion na a šest“, reče Barent uz učtiv pokret rukom.

Jedan panični trenutak Harod je mislio da on mora opet da se pomeri, ali onda se setio da je Barent crni kralj. Gospođica Sjuel shvatila je milijarderov pokret i ljupko zakoračila napred na belo polje.

„Hvala vam, mila moja“, reče Barent.

Harod oseti kako mu srce ponovo ubrzava. Jevrejinlovac više nije pretio

Sjuelovojpešaku. Ona je sada stajala dijagonalo od Toma Rejnoldsa. Ako Vili ne naredi Rejnoldsu da je uzme, ona može da uzme Rejnoldsa u sledećem potezu.

A onda će se naći jedno polje dijagonalno od Tonija Haroda.

Sranje, pomisli Harod.

„Pion na be šest“, reče odsečno Vili bez pauze. Harod okrenu glavu, pitajući se kako da stigne tamo sa svog mesta, ali Rejnolds je krenuo i pre nego što je Vili progovorio. Plavokosi pion zakoračio je napred na crno polje i stao pored gospođice Sjuel, nasuprot Marije Čen.

Harod obliza odjednom suve usne. Marija Čen nije bila u neposrednoj opasnosti. Rejnolds ne može odmah da je uzme. Gospode, pomisli Harod, šta biva s nama pešacima kad nas uzmu?

„Pion na ef pet“, reče Barent ravnodušno. Svonson učtivo gurnu Keplera; član Ostrvskog kluba trepnu i pomeri se napred za jedno polje.

Barent je odjednom izgledao manje usamljeno nego Vili.

„Četrdeseti potez, mislim?” reče Vili i zakorači dijagonalno na crno polje.„Kralj na ha četiri, mein Herr.“

„Pion na ef šest“, reče Barent i pokaza Kepleru sledeće polje.

Muškarac u uprljanom odelu oprezno koraknu napred, opipavajući nogom crno polje pored Barenta kao da se boji da ne propadne kroz njega. Stupio je na polje, ali je ostao uz samu ivicu, zureći u nagog crnca dva metra dijagonalno od njega. Luhar je gledao napred, u Barenta.

„Pion uzima piona“, promrmlja Vili.

Luhar zakorači desno napred, a Džozef Kepler kriknu i okrenu se da beži.

,,Ne, ne, ne“, reče Barent i namršti se.

Kepler se skamenio u pola koraka, mišići su mu se ukočili, noge ispravile. Zanjihao se i nepomično stao ispred crnca. Luhar stade na istom polju. Samo Keplerove iskolačene oči pokazivale su njegov užas.

„Hvala ti, Džozefe“, reče Barent. „Dobro si služio.“ Klimnuo je glavom Viliju.

Džensen Luhar uhvati Keplerovo naborano lice obema rukama, stegnu ga i divljački zavrnu. Prasak Keplerovog vrata odjeknuo je velikom dvoranom. Kepler se batrgnuo jednom i umro; u padu se ponovo ispraznio. Na Barentov pokret ljudi iz obezbeđenja potrčali su napred i odvukli leš kome se glava klatila.

Luhar je ostao sam na crnom polju, zureći napred u prazno. Barent se okrenu i pogleda ga.

Harod nije mogao da veruje da će Vili dozvoliti Barentu da uzme Luhara. Crnac je bio producentov ljubimac već najmanje četiri godine, i delio je s njim postelju bar dva puta nedeljno. Barenta su očigledno mučile iste sumnje; podigao je prst i nekoliko stražara izašlo je iz senki uperivši uzije u Vilija i njegovog piona.

„Herr Bordene?”, reče Barent i podiže obrvu.„Možemo da proglasimo remi i nastavimo s uobičajenim takmičenjem. Sledeće godine… ko zna?“

Vilijevo lice bilo je ravnodušna maska od krvi i mesa iznad bele svilene rol kragne i belog sakoa. „Zovem se general Vilhelm fon Borhert“, reče ravnim tonom. ,,Igrajte.“

Barent zastade, a onda klimnu glavom obezbeđenju. Harod je očekivao rafale, ali oni su samo proverili imaju li čistu liniju vatre, i stali na gotovs. „Neka bude“, reče Barent i spusti bledu ruku Luharu na rame.

Harod je kasnije mislio kako bi mogao da pokuša da na filmskom platnu simulira sve što se dogodilo kad bi imao neograničen budžet, Alberta Vitloka24 i desetak drugih stručnjaka za hidrauliku i veštačku krv, ali zvuk nikada ne bi bio kako treba, kao ni izrazi na licima statista.

Barent je blago spustio dlan crncu na rame; trenutak kasnije Luharovo telo počelo je da se izvija i migolji, grudni mišići su mu se napeli do pucanja, brazde na ravnom stomaku vrpoljile su se kao krilo šatora na jakom vetru. Glava kao da mu se dizala na skrivenom čeličnom periskopu, žile na vratu su mu se napinjale, rastezale i najzad su popucale uz glasan zvuk prskanja. Telo mu je podrhtavalo u stegama stravičnog grča - Harodu se činilo da neki vajar stiska i udara glinenu studiju u napadu umetničkog besa -ali najgore su bile oči. Luharove oči su se okrenule u dupljama, i činilo se da beonjače rastu do veličine loptice za golf, zatim lopte za bezbol, zatim belih balona napetih do krajnjih granica. Luhar je zinuo, ali umesto očekivanog krika bujica krvi pokuljala mu je niz bradu i grudi. Harod je čuo kako iz Luhara dopiru zvuci pucanja mišića, kao da neko snažno razvlači i kida klavirske žice.

Barent se odmakao da mu krv ne poprska tamno odelo, belu košulju i uglačane mokasine. „Kralj uzima pešaka“, rekao je i popravio svilenu kravatu.

Obezbeđenje je izašlo i odnelo Luhara. Barenta i Vilija delilo je samo jedno belo polje. Pravila igre zabranjivala su obojici da stanu na njega. Kralj ne sme da uđe u šah poziciju.

„Verujem da sam ja na potezu“, reče Vili.

„Tako je, Herr Bor… Gospodine generale Vilhelme fon Borherte“, reče Barent.

Vili klimnu glavom, kucnu petama i objavi svoj sledeći potez.

„Zar nije trebalo već da stignemo?“, upita Natali Preston. Nagnula se napred da pogleda kroz kišom išarano staklo.

Deril Miks je žvakao neupaljenu cigaru; premestio ju je iz jednog ugla usana u drugi. „Čeoni vetrovi gori su nego što sam očekivao“, reče.

„Opustite se. Uskoro stižemo. Tražite svetla s desne strane.“

Natali se nasloni opirući se želji da uzme tašnu i po trideseti put proveri je li kolt u njoj.

Džekson kliznu napred i nasloni se na njeno sedište. ,,I dalje ne razumem šta klinka kao ti radi ovde?“, reče.

Hteo je samo da ponovi otrcanu šalu, ali Natali se okrenula i oštro odvratila: „Slušaj, ja znam šta radim ovde. A šta ti radiš ovde, mudrice?“

Kao da je opazio njenu napetost, Džekson se blago osmehnu i odgovori mirnim glasom: „Naša banda ne voli da bilo ko dolazi i dira braću i sestre na našem terenu, mala. To jednom mora da se plati.“

Natali stegnu šaku u pesnicu. ,,0vi ljudi nisu bilo ko“, reče. „Oni su zlo.“

Džekson obuhvati njenu pesnicu šakom i blago je stegnu.„Slušaj, mala, na svetu postoje samo tri vrste ljudi: opaki skotovi, opaki crni skotovi i opaki beli skotovi. Opaki beli skotovi su najgori jer su najduže takvi.“ Pogledao je pilota. „Bez uvrede, drugar.“

„Sve je u redu“, reče Miks. Premestio je cigaru i zatupastim prstom pokazao kroz vetrobran. „Ono tamo na horizontu je možda naše svetlo.“

Pogledao je brzinometar.„Za dvadeset minuta“, rekao je.„Možda dvadeset pet.“

Natali izvuče ruku iz Džeksonove, uze tašnu i opipa. Svaki put kad ga dodirne izgledao je sve manji i beznačajniji.

Miks je podesio gas i cesna je polako počela da se spušta.

Sol je naterao sebe da kroz izmaglicu bola i umora obrati pažnju na igru. Najviše se plašio da će pasti u nesvest ili da će nedostatkom pažnje naterati Vilija da prerano upotrebi svoju moć. I jedno i drugo podstaklo bi Solovo stanje sna, a brzi pokreti očiju podstakli bi još mnogo štošta.

Više nego išta Sol je želeo da legne i spava, dugo i bez snova. Skoro šest meseci nije zaspao a da ne usni iste unapred programirane snove; kad bi smrt bila jedini san bez snova, činilo mu se, dočekao bi je kao dragog prijatelja.

Ali ne još.

Posle Luharove smrti i gubitka jedine prijateljske figure na pet polja, Oberst je - Sol je odbijao da ga unapredi u glavi - iskoristio četrdeset drugi potez da zakorači jedno polje napred, kralj na H5. Oberst je delovao vrlo spokojno s obzirom na činjenicu da je bio jedina bela figura na desnoj polovini table, udaljen dva polja od Svonsona, tri od Satera i dva od samog Barenta.

Sol je bio jedina bela figura koja može da pritekne starom Nemcu u pomoć, pa se silom usredsredio. Ako sledeći Barentov potez pripremi žrtvovanje Oberstovog lovca, Sola, Sol će odmah nasrnuti na nacistu. Od Obersta ga je delilo sedam metara. Sol se samo nadao da će Barentov položaj onemogućiti neke stražare da otvore vatru. Ostajao je problem Toma Rejnoldsa, očigledno belog piona; stajao je na crnom polju metar i po od Sola. Čak i ako niko od Barentovih ljudi ne reaguje, Oberst će upotrebiti Rejnoldsa da zgazi Sola.

Barentov četrdeset drugi potez doveo ga je na polje F4, uz Saterovo polje, jednu pločicu dalje od Obersta.

„Lovac na e tri“, objavi Oberst, a Sol se strese, pribra i brzo se pomeri pre nego što ga je Oberst opomenuo.

Kad se pomerio i dalje mu je bilo teško da zamisli raspored umornih tela u strategijskom smislu. Zažmurio je i zamislio tablu pošto se Barent pomakao na E5 i stao na polje do njega.

Ako Oberst odmah ne naredi Solu da se pokrene, Barent će ga uzeti u sledećem potezu. Sol je i dalje žmurio, obuzdavao se da ne potrči, prisećao se noći u baraci u Helmnu kad je bio spreman da se bori i radije da umre nego da ga odvedu u mrak.

„Lovac na ef dva“, naredi Oberst.

Sol se pomeri unazad i udesno, dva polja iza i desno od Barenta.

Milijarder zastade da razmisli o sledećem potezu. Pogledao je Obersta i osmehnuo se. ,,Je li istina, Herr General, da ste bili s Hitlerom na samom kraju?“

Sol iskolači oči. Obraćanje protivniku tokom partije bilo je veoma grubo kršenje pravila ponašanja.

Oberstu kao da ovo nije smetalo. ,,}a, bio sam u Fuhrerbunkeru poslednjih dana, Herr Barente. Pa šta?“

,,Ništa“, reče Barent zamišljeno. „Samo sam se pitao da li je vaša sklonost prema Gdtterdammerungu nastala tih godina kad ste se razvijali.“

Oberst se zakikota. „Firer je bio jeftini pozer“, reče. „Dvadeset drugog aprila… sećam se da je to bilo dva dana posle njegovog rođendana… Firer je odlučio da napusti Berlin, ode na jug i preuzme komandu nad Šernerovim i Keselringovim grupama armija pre nego što Berlin padne. Ubedio sam ga da ostane. Sutradan sam u malom avionu odleteo iz grada; kao pistu iskoristili smo jednu aveniju usred porušenog Tirgartena. Vaš potez, Herr Barente.“

Barent je sačekao još četrdeset pet sekundi, a onda je zakoračio dijagonalno na polje F4. Ponovp je stajao pored Satera.„Kralj na ef četiri.”

„Lovac na ha četiri”, odseče Oberst.

Sol pređe dva crna polja dijagonalno i stade iza Obersta. Rana na nozi mu se otvorila dok je hramajući prešao tu malu razdaljinu, pa je stao i pritisnuo tkaninu kombinezona na posekotinu. Bio je tako blizu Obersta da je osetio njegov miris, mešavinu kolonjske vode, starosti, lošeg zadaha iz usta, sladunjavu i nakiselu kao, kako je zamišljao,prvi i poslednji pramen mirisa Ciklona B.

,,Džemse?“, reče Barent. Džimi Vejn Sater prenu se iz sanjarija, zakorači i stade pored Barenta na polje E5.

Oberst pogleda Sola i naglo mu mahnu rukom da pređe na praznp polje između Barenta i njega samog. Sol posluša.

„Lovac na ef pet“, objavi Oberst zanemeloj dvorani.

Sol se okrenu napred; gledao je u ravnodušno lice agenta po imenu Svonson, udaljenog dva polja, ali osećao je Barentovo prisustvo metar levo od sebe, i Oberstovo s iste razdaljine desno. Zamišljao je da bi se ovako osećao kad bi ga gurnuli u malu jamu između dve razljućene kobre.

Oberstova blizina podstakla je Sola da nešto učini odmah. Treba samo da se okrene i…

Ne. Nije pravi trenutak.

Sol kradomice pogleda udesno. Barent kao da je izgubio zanimanje za partiju; zurio je u grupu od četiri zaboravljena piona na levoj strani table. Potapšao je Satera po širokim leđima i promrmljao: „Pion na e pet.“

Televizijski propovednik zakorači napred na belo polje.

Sol je odmah video da je Sater postao opasan po Obersta. Pešak kome se dozvoli da stigne do osmog reda može da postane bilo koja figura.

Ali Sater je bio tek u petom redu. Kao lovac, Sol je kontrolisao dijagonalu koja je uključivala polje u šestoj koloni. Činilo se verovatnim da će njemu - Solu - biti naređeno da ,,pojede“ Satera. Koliko god da je prezirao ovog odvratnog licemera, Sol je tog trenutka odlučio da neće dozvoliti sebi da ga Oberst ponovo iskoristi na taj način. Na naređenje da ubije Satera Sol će nasrnuti na Obersta bez obzira na izglede za uspeh.

Sol je zažmurio i gotovo odmah skliznuo u stanje sna. Bolno se probudio stežući ranjenu levu ruku kako bi ga bol dozvao k svesti. Desna ruka bridela mu je od ramena naniže, prsti su jedva odgovarali kad je pokušao da ih pomeri.

Sol se pitao gde je Natali. Zašto, do đavola, nije naterala staricu da deluje? Gospođica Sjuel stajala je daleko, u trećem redu,kao zaboravljena statua, praznih očiju okrenutih ka mračnim gredama na tavanici velike dvorane.

„Lovac na e tri“, reče Oberst.

Silom udahnuvši vazduh, Sol se vrati na pređašnje polje i zapreči Sateru napredovanje. Nije mogao da mu naudi sve dok propovednik stoji na belom polju. Sater nije mogao da ugrozi njega dok se ovako gledaju.

„Kralj na ef trf, reče Barent i pomeri se unazad za jedno polje.

Svonson je stajao iza i levo od njega.

„Beli kralj na ge četiri”, objavi Oberst. Prišao je korak bliže Sateru i Solu.

,,A crni kralj nije ni trepnuo“, reče Barent gotovo veselo. „Kralj na e četiri.” Zakoračio je unapred i ukoso i stao tačno iza Satera. Figure su se okupljale za bitku.

S metra razdaljine Sol je zurio u zelene oči prečasnog Džimija Vejna Satera. U njima nije bilo panike, samo veliki znak pitanja, neodoljiva želja da shvati šta se dešava.

Sol je osetio da su nastupili završni trenuci partije.

„Kralj na ge pet“, objavi Oberst i pomeri se na polje u Barentovom redu.

Barent zastade, pogleda oko sebe i iskorači na polje desno od sebe, udaljivši se od Obersta. „Herr General, da li biste želeli pauzu za osveženje? Prošlo je pola tri. Možemo da nastavimo za pola sata, pošto pojedemo nešto.“

,,Ne!“, viknu Oberst. „Ovo je pedeseti potez, rekao bih.“ Zakoračio je napred i stao na polje uz Saterovo. Sveštenik se nije okrenuo niti se osvrnuo preko levog ramena. „Kralj na ef pet“, reče Oberst.

Barent se okrenu od Oberstovog besnog pogleda.„Pion na ha četiri, molim vas“, reče. „Gospojice Fuler, budite ljubazni.”

Žena u desnoj koloni se stresla, a glava joj se okrenula kao zarđali vetrokaz. ,,Da?“

„Pomerite se napred za jedno polje, molim vas“, reče Barent. U

glasu mu se čuo tanani tračak strepnje.

„Naravno, gospodine”, reče gospođica Sjuel, zakorači napred i stade. „Gospodine Barente, moja mlada dama neće se ovim izložiti opasnosti, zar ne?“

„Naravno da neće, madam“, osmehnu se Barent.

Bosonoga gospođica Sjuel pomeri se napred i stade pola metra od Tonija Haroda.

„Hvala vam, gospojice Fuler“, reče Barent.

Oberst skrsti ruke.„Lovac na ef dva.“

Sol se pomeri za jedno polje unazad i udesno. Nije razumeo ovaj potez.

Barent se široko osmehnu. „Pion na ge pet“, reče odmah.

Agent po imenu Svonson trepnu i hitro se pomeri za dva polja - bio je to njegov prvi potez, jedina prilika kada pion može da napreduje za dva polja - i stade u isti red s Oberstom.

Oberst uzdahnu i okrenu se da razmotri situaciju.„Hvata vas očajanje, Herr Barente“, reče i zabulji se u Svonsona. Agent nije pokušao ni da pobegne ni da reaguje. Nečiji mentalni zahvat -Barentov ili Oberstov - oduzeo mu je i poslednju trunku volje. Oberstovo uzimanje nije bilo dramatično kao Barentovo; Svonson je jednog trenutka stajao na mestu voljno, a sledećeg je bio mrtav, pružen preko linije između crnog i belog polja. „Kralj uzima pešaka“, reče Oberst.

Barent priđe Harodu jedan korak.„Crni kralj na ef pet“, reče.

,,Da“, reče Oberst i stade na crno polje pored Džimija Vejna Satera.

„Beli kralj na ef četiri.“ Sol je shvatio da Oberst napada Satera dok Barent pečati Harodovu sudbinu.

„Kralj na ge četiri“, reče Barent i stade na polje pored Harodovog.

Sol je posmatrao kako Toni Harod shvata da će biti sledeća Barentova žrtva. Bledi producent obliza usne i osvrnu se preko ramena kao da želi da pobegne u senku. Barentovo obezbeđenje primače se bliže.

Sol se vratio Džimiju Vejnu Sateru. Propovedniku je ostalo još samo nekoliko trenutaka života; bilo je nezamislivo da bi Oberst mogao da povuče bilo koji drugi potez osim uzimanja bespomoćnog pešaka.

„Kralj uzima pešaka“, potvrdi Vili fon Borhert i zakorači na Saterovo belo polje.

„Samo trenutak!“, povika Sater. „Samo malo. Imam nešto da kažem Jevrejinu!”

Vili zgađeno zatrese glavom, ali Barent reče: „Dajte mu trenutak, Herr GeneraV1

„Požuri“, odreza Oberst, očigledno željan da dovrši igru.

Sater je potražio maramicu, nije je našao, pa je nadlanicom obrisao znoj s gornje usne. Pogledao je pravo u Sola i progovorio tihim čvrstim glasom, a ne nameštenom rikom namenjenom televizijskim gledaocima.

,,Iz Knjige mudrostf, reče.„Poglavlje treče:

’A duše su pravednika u ruci Božjoj, i njih se ne dotiče muka nikakva.

Očima se bezbožničkim čini da oni umiru, i njihov odlazak s ovog sveta kao nesreća, i to što nas napuštaju kao propast, ali oni su u miru.

Ako su, u očima Ijudskim, bili kažnjeni, nada im je puna besmrtnosti.

Za malo muke zadobili su dobra velika, jer Bog ih je stavio na kušnju i našao da su Ga dostojni.

Iskušao ih je kao zlato u plamenu i primio ih kao žrtvu paljenicu.

Zato će u času dolaska Njegova zasjati i iskriti kao iskre u strnjici.

Koji se u Njega uzdaju spoznaće istinu,oji su verni biće u ljubavi s Njim,er izabranici njegovi stiču milost i milosrđe.’“

,,Je li to sve, brate Džemse?“, upita Oberst lako razgaljenim glasom.

„Jeste“, reče Sater.

„Kralj uzima pešaka“, ponovi Oberst. „Herr Barente, umoran sam.

Neka se vaši ljudi postaraju za ovo.“

Na Barentov znak glavom jedan stražar izašao je iz senke, prislonio cev uzija Sateru na potiljak i ustrelio ga jednim metkom.

,,Vi ste na potezu“, reče Oberst Barentu dok su odnosili leš.

Sol i Oberst stajali su sami desno od sredine table. Barent je čekao okružen svojim pionima; dugo je gledao Tonija Haroda, zatim je pogledao Obersta i upitao: ,,Da li biste prihvatili remi samo kao remi?

Pregovaraćemo i proširićemo nadmetanje.”

„Neiri’, reče Vili. ,,Igrajte.“

K. Arnold Barent zakorači napred i diže ruku da je spusti Toniju Harodu na rame.

,,Ne! Sačekajte minut, stanite sekundu!“, vrisnuo je Harod.

Uzmakao je do same ivice belog polja. Dva stražara pomerila su se levo i desno da im ništa ne ometa liniju vatre.

„Kasno je, Toni“, reče Barent. „Budi dobar dečko.“

„Auf Wiedersehn, Toni“, reče Vili.

,,Čekajte!“, viknu Harod. „Rekli ste da mogu da se zamenim.

Obećali ste!“ Harodov glas pretvorio se u nadureni cvilež.

„O čemu govoriš?“, upita Barent ljutito.

Harod je hvatao vazduh širom otvorenih usta. Uperio je prst u Vilija. ,,Ti si obećao. Rekao si da mogu da se zamenim s njom…“ Harod mahnu glavom prema Mariji Čen, ne skidajući pogled s Barentove pružene ruke. „Gospodin Barent te je čuo. Rekao je da nema ništa protiv.”

Vilijev izraz se od ljutitog izmenio u lako razveseljen. ,,U pravu je, Herr Barente. Saglasili smo se da može da se zameni.“

Barent se razgnevio. „Gluposti. Govorio je o zameni s devojkom ako ona bude u opasnosti. Ovo je besmisleno.”

„Rekli ste!“, zacvile Harod. Protrljao je ruke i pružio ih ka Oberstu kao da moli za posredovanje.„Vili,kaži mu. Obećali ste da mogu da se zamenim ako poželim. Kaži mu, Vili. Molim te. Kaži mu.“

Oberst slegnu ramenima. „Odluka je vaša, Herr Barente.”

Barent uzdahnu i pogleda na sat. „Dozvolićemo dami da odluči.

Gospođice Čen?“

Marija Čen prodorno je posmatrala Tonija Haroda. Sol nije mogao da joj pročita izraz u tamnim očima.

Harod se vrpoljio, pogledao ka njoj, pa je okrenuo glavu.

„Gospođice Čen?“, reče Barent.

,,Da“, prošaputa Marija Čen.

„Šta? Nisam čuo?“

,,Da“ reče Marija Čen.

Harod klonu.

„Kakva šteta“, reče Oberst zamišljeno.„Vaš položaj je bezbedan, fraulein. Kako god da se partija završi, vi sfe, kao pion, bezbedni. Čista je šteta da se zamenite s ovim bezvrednim govancetom.”

Marija Čen ne reče ništa. Visoko podignute glave, ne gledajući Haroda, stala je na njegovo crno polje. Njene visoke potpetice kuckale su po podu. Kad se okrenula, Marija Čen se osmehnula gospođici Sjuel i okrenula se Harodu. „Spremna sam“, rekla je. Harod je nije gledao.

K. Arnold Barent uzdahnu i lako joj pomilova kosu crnu kao gavranovo krilo. „Vrlo ste lepi“, rekao je i stao na njeno polje. „Kralj uzima pešaka.“

Vrat Marije Čen se izvi unazad, a usta joj se otvoriše neverovatno široko. Začuo se suvi zveket kad je bezuspešno pokušala da udahne. Pala je unatrag, kidajući prstima meso sopstvenog grla. Užasni zvuci i bacakanje trajali su gotovo minut.

Dok su iznosili telo, Sol je pokušavao da shvati šta Oberst i Barent rade. Bio je uveren da ne pokazuju neku novu stranu svoje moći, nego da samo koriste postojeću sposobnost brutalno pokazujući silu dok preuzimaju kontrolu nad nečijim voljnim i autonomnim nervnim sistemom i premošćavaju osnovne biološke funkcije. Ovo ih je vidno umaralo, ali postupak je sigurno isti - iznenadna pojava teta ritma kod žrtve, praćena veštačkim REM stanjem i gubitkom kontrole. Sol je bio spreman da se kladi u svoj život da je tako.

„Kralj na de četiri“, reče Oberst i koraknu ka Barentu.

„Kralj na ge četiri“, odvrati Barent i pomeri se za jedno polje ukoso.

Sol je pokušao da vidi kako bi Barent mogao da se izvuče. Nije uspeo. Gospođica Sjuel - Barentov crni pion u poslednjoj koloni - može da napreduje, ali nema izgleda za promociju dok god Oberst kontroliše lovca. Harodapešaka blokirao je Tom Rejnolds, i bio je beskoristan.

Sol kratkovido zaškilji u Haroda sa sedam metara. Harod je gledao u pod, očigledno nesvestan da se igra oko njega ubrzano privodi kraju.

Oberst je mogao da pomeri Sola - svoglovca - gde god je hteo, i da se primakne crnom kralju kad god poželi. Sol nije video izlaza za Barenta.

„Kralj na de šest“, reče Oberst i stade na crno polje u Rejnoldsovom redu. Jedno crno polje razdvajalo je Vilija i Barenta.

Oberst se poigravao s milijarderom.

Barent se isceri i podiže tri prsta u šaljivom pozdravu.„Predajem se, Herr General.“

„Ich bin DerMeister", reče Oberst.

„Naravno“, reče Barent. „Zašto da ne?“ Prešao je preko dva metra pločica i rukovao se s Oberstom. Zatim je pogledao po Velikoj dvorani.

„Kasno je“, reče. „Izgubio sam zanimanje za partiju. Potražiću vas sutra u vezi s pojedinostima našeg sledećeg nadmetanja.“

„Letim noćas kući“, reče Oberst.

„Tako je.“

,,Ne zaboravite”, reče Oberst,„da sam izvesnim prijateljima u Evropi ostavio pisma i uputstva vezana sa vaše poduhvate po svetu. Ona su garancija mog bezbednog povratka u Minhen.”

,,Da, da“, reče Barent.„Nisam zaboravio. Vaš avion ima dozvolu za poletanje, a ja ću vas pronaći putem uobičajenih kanala.“

„Sehrguf, reče Oberst.

Barent pogleda po gotovo praznoj tabli. „Kao što ste predvideli pre nekoliko meseci”, rekao je, ,,ovo je bilo veoma stimulativno veče.“

Barentovi koraci odjekivali su dok je hitro išao ka francuskim vratima. Okružila ga je grupa stražara, a ostali su izašli. „Želite li da se postaram za doktora Laskog?“, upita.

Oberst se okrenu u mestu i pogleda Sola kao da ga se tek sada setio. „Ostavite ga“, reče najzad.

,,A šta ćemo s herojem večeri?“, upita Barent i pokaza na Haroda.

Producent je sedeo na svom belom polju, glave zagnjurene u šake.

,,Ja ću se pobrinuti za Tonija“, reče Oberst.

,,Žena?“, upita Barent i mahnu glavom prema gospođici Sjuel.

Oberst se nakašlja. „Prva tačka na našem sutrašnjem rasporedu mora biti pitanje postupka s mojom dragom prijateljicom Melani Fuler“, reče. „Moramo joj ukazati odgovarajuće poštovanje.“ Protrljao je nos.

„Ovu ubijte odmah.“

Barent klimnu glavom, a jedan agent zakorači napred i ispali rafal iz uzija. Meci su pogodili gospođicu Sjuel u grudi i stomak; poletela je unazad kao da ju je neka divovska ruka stresla s table. Kliznula je po skliskom podu i zaustavila se široko razmaknutih nogu; košulja joj se zgulila s tela.

Danke”, reče Oberst.

„Bitte sehr“, odvrati Barent. „Gute Naćht, Meister.“

Oberst klimnu glavom. Barent i njegova pratnja izađoše. Trenutak kasnije helikopter je uzleteo i skrenuo ka moru, gde ga je čekala jahta.

U Velikoj dvorani ostali su samo Rejnolds, skljokani Toni Harod, tek ubijena žena, Oberst i Sol.

,,Dakle“, reče Oberst, gurnu ruke u džep i gotovo tužno pogleda Sola s pet metara razdaljine.„Vreme je da ti poželim laku noć, mali moj pionu.“

SEDAMDESET DVA

Melani

Postalo mi je jasno da K. Arnold Barent nije džentlmen kakvim sam ga smatrala.

Bila sam zauzeta drugim stvarima u Čarlstonu, i kad je gospodin Barent ubio gospođicu Sjuel, to sam doživela kao šok, da ne upotrebim jači izraz. Nikad nije prijatno kad vam se meci zarivaju u telo, a zbog trenutne nepažnje osećaj je bio dvostruko neočekivaniji i neprijatniji.

Gospođica Sjuel bila je neuka i krajnje prosta kad je stupila u moju službu, i nikada se nije sasvim otresla nekih niskih navika, ali bila je odan i koristan član moje nove porodice, i zaslužila je dostojanstveniji odlazak.

Gospođica Sjuel prestala je da funkcioniše nekoliko sekundi pošto su je Barentovi ljudi ustrelili - na Vilijev zahtev, tužno naglašavam - ali tih nekoliko sekundi omogućili su mi da prenesem svesnu kontrolu na pripadnika obezbeđenja kog sam ostavila pored upravne kancelarije ispod zemlje.

Stražar je držao neki komplikovani automatski pištolj. Nisam imala predstavu kako se rukuje tim besmislenim oružjem, ali on je znao.

Pustila sam njegove reflekse da rade dok je izvršavao moje zapovesti.

Petorica stražara koji nisu bili na dužnosti sedeli su za dugačkim stolom i pili kafu. Moj stražar pucao je u kratkim rafalima, oborio trojicu sa stolica i ranio četvrtog kad je ovaj skočio da zgrabi svoje oružje s obližnjeg pulta. Peti je pobegao. Moj stražar je obišao sto prekoračujući tela, prišao ranjeniku koji je uzaludno pokušavao da se zavuče u ugao, i ispalio u njega dva metka. Žalopojka alarma odnekud je ispunila lavirint.

Moj stražar izašao je na glavna vrata i zašao za ugao; istog trenutka ubio ga je drugi stražar, bradat muškarac nalik na Meksikanca. Prebacila sam kontrolu na njega i naredila mu da potrči uz betonsku rampu. U

blizini se zaustavio džip s trojicom ljudi; oficir sa zadnjeg sedišta počeo je da dovikuje pitanja mom Meksikancu. Ustrelila sam oficira u levo oko, skočila u kaplara za volanom i gledala kroz Meksikanca kako džip juri u električnu ogradu. Dvojica s prednjih sedišta preletela su preko haube i udarila u žicu pod naponom, a džip se dvaput prevrnuo u vatrometu iskri aktivirao nagaznu minu u zoni bezbednosti.

Dok je moj Meksikanac polako išao popločanom stazom preko zone, skočila sam u mladog poručnika koji je poleteo na čelu devetorice svojih ljudi. Obojica mojih piona glasno su se nasmejala izrazima lica stražara kad je poručnik zapucao na njih.

Druga grupa vračala se sa severa vodeći preostale pione uhvaćene posle bekstva Džensena Luhara. Naredila sam Meksikancu da baci fosfornu granatu u njihovom pravcu. Nage prilike obasjane plamenon vrišteći su se razbežale u mrak. Meci su praštali na sve strane dok su grupice uspaničenih ljudi pucale jedne na druge. Dva patrolna čamca prišla su obali da vide šta se dešava, pa sam naredila mladom poručniku da otrči na obalu i pozdravi ih.

Više bih volela da gledam događaje nego da izdahnem u vili, ali gospođica Sjuel bila je moj jedini kontakt tamo. Barentove Neutralne nisam mogla da dohvatim, jedini preživeli igrač u Velikoj dvorani kog sam mogla da upotrebim bio je hebrejski čovek, a osećala sam da nešto s njim nije u redu. Pripadao je Nini, i u tom trenutku nisam želela da imam ništa s njim.

Osoba s kojom sam jedino obnovila kontakt u tom trenutku nije bila na ostrvu. Jedva sam uspela u tome. Onih sati kad sam bila dosta zauzeta u Čarlstonu, zamalo da izgubim kontakt s njim. Samo mnogi sati uslovljavanja na daljinu omogućili su mi da ga ponovo nađem.

Mislila sam da je Nina sasvim poludela jer je njena crnkinja vodila Džastina u park iznad reke i pristaništa Ratne mornarice, jer smo iz dana u dan buljile kroz dvogled da nakratko opazimo tu osobu. Prvi oprezni kontakt uspostavila sam tek posle četiri posmatranja. Ninina crnkinja tražila je od mene da postupam prefinjenije nego ikad… kao da Nina može mene da uči prefinjenosti!

Bila sam pomalo ponosna na to što sam tolike sedmice održavala kontakt, a da subjekt nije imao ni najbleđu predstavu o tome šta mu se dešava, niti su njegove kolege primetile bilo kakvu promenu.

Neverovatno je šta sve čovek može da nauči, kakve tehničke pojedinosti i žargon može da usvoji, dok pasivno posmatra kroz tuđe oči.

Do trenutka ubistva gospođice Sjuel nisam nameravala da upotrebim tog piona, uprkos Nininim pretnjama i mahinacijama.

Tada se sve promenilo.

Probudila sam čoveka po imenu Malori, naredila mu da ustane s ležaja i ode kratkim hodnikom i uz lestve do prostorije osvetljene crvenim lampama.

,,Gospodine“ reče osoba po imenu Lilend. Setila sam se da tog Lilenda zovu i XO. Setila sam se igre „nula puta“ koje sam se igrala kao mala raspoređujući znakove X i O. 25

„Vrlo dobro, gospodine Lilende”, naredila sam Maloriju da kaže suvo. „Nastavite. Biću u Borbenom komunikacijskom centru.”

Malori je izašao i spustio se niz lestve pre nego što je bilo ko opazio promenu na njegovom licu. Radovala sam se što u hodniku prelivenim crvenim svetlom nema nikoga da u prolazu spazi Malorijevo lice. Bilo bi čudno, čak zastrašujuće, videti taj osmeh iščekivanja, tako širok da je otkrivao i kutnjake.

SEDAMDESET TRI

Ostrvo Dolman

Utorak, 16. jun 1981.

„Držite se“, reče Miks. „Počinje zabava.“

Kutijica na komandnoj tabli cesne je zapištala i Miks je smesta okrenuo avion u obrušavanje; ispravio ga je metar i po iznad ustalasanog mora. Natali je stezala ivice sedišta dok je letelica jurila prema tamnom obrisu ostrva deset kilometara napred.

„Sta je ovo?“ upita Džekson pokazujući crnu kutiju koja je prestala da pišti i zuji.

,,Pajkanometar“, reče Miks. „Radari su počeli da nas traže. Ili smo prenisko, ili sam uspeo da smestim ostrvo između nas.“

„Ali, oni znaju da dolazimo?”, reče Natali. Bilo joj je teško da govori mirnim tonom dok nejasno svetlucava voda juri pored nje sto pedeset na sat. Znala je da bi Miksova najsitnija greška u proceni umočila stajni trap u vrhove talasa koji kao da su bili svega nekoliko centimetara niže. Borila se sa željom da podigne stopala.

„Sigurno znaju da smo ovde“, reče Miks. „Ali pomerio sam nas prilično na istočni kurs, koji bi nas odveo desetak kilometara pored ostrva. Što se njih tiče, samo smo im ispali s ekrana. Sada prilazimo sa severoistoka, pošto mislim da bolje paze na zapadnu stranu.“

,,Gledajte!“, povika Natali. Videlo se zeleno svetlo doka, a iza njega je gorela vatra. Okrenula se Džeksonu.„Možda je ovo Melani izazvala“, reče uzbuđeno. „Možda je počela!“

Miks ih pogleda iskosa. „Čuo sam da prave logorske vatre u onom velikom amfiteatru tamo“, reče. „Verovatno je dole nekakva žurka.“

Natali pogleda na sat. ,,U tri ujutru?“, reče.

Miks slegnu ramenima.

„Možemo li da preletimo preko ostrva?“, upita Natali. „Hoću da vidim vilu pre nego što sletimo.“

,,A-a“, reče Miks. „Suviše je opasno. Obići ću ostrvo s istoka i prići ću duž južne obale, kao prošli put.“

Natali klimnu glavom. Vatra se više nije videla, dok im je nestao s vidika, a prema onome što se videlo duž istočne obale, ostrvo je delovalo nenastanjeno. Miks skrenu još sto metara prema moru i pope avion obilazeći stene jugoistočnog špica.

„Gospode bože!“, povika Miks, i sve troje poleteše ulevo da bolje vide kad je Miks oštro skrenuo udesno i spustio se prema relativno bezbednom moru.

Okean je na jugu blistao od svetla, velika pečurka plamena vijugala je uvis, a žuti i zeleni lukovi palacali su prema samoj cesni. Kad su se ispravili dva metra iznad plićaka, Natali je videla dve sjajne rakete kako poleću s broda ocrtanog naspram plamena na jugu, i, sve blistavije, lete prema avionu. Jedna je pala u more i ugasila se, ali druga je projurila pored njih i udarila u stenu sto metara iza. Eksplozija je podigla cesnu dvadeset metara, kao što dobar talas podiže dasku za jahanje, i naglo je ispustila prema crnoj površini vode. Miks se borio s komandama, povukao palicu gasa do kraja i pustio je s nečim nalik na buntovnički krik.

Natali je pripila obraz uz prozor i videla vatrenu loptu iza njih kako se raspada u stotine malih vatri, i deo stene kako se ruši u more.

Okrenula je glavu ulevo taman na vreme da vidi još tri bleska na obrisu broda, još tri rakete lansirane na njih.

,,Jebote“, šapnu Džekson.

„Držite se, deco!“, povika Miks i okrenu avion tako oštro udesno da je Natali opazila lišće palmi na petšest metara ispod svog prozora.

Držala se.

*

K. Arnold Barent s olakšanjem je napustio vilu i poleteo. Mlazni

motor helikoptera je zaurlao, propeleri su zapištali, a Donald, njegov pilot, podigao je letelicu iznad stabala i sjaja reflektora na travnjaku. Levo od njih, helikopter starijeg tipa nosio je devetoricu ljudi Barentove Specijalne jedinice obezbeđenja - bez Svonsona - a levo od te letelice dizala se vitka smrtonosna senka jedinog na svetu lovačkog helikoptera tipa kobra u privatnom vlasništvu. Teško naoružana kobra pružaće im zaštitu u vazduhu sve dok Barentova jahta Antoaneta ne isplovi daleko na pučinu.

Barent se zavalio u duboko kožno sedište i uzdahnuo. Sukob s Vilijem bio je relativno bezbedan uz Neutralne snajperiste na balkonu i u senkama, ali Barentu je bilo drago što se završio. Popravio je kravatu i zapanjeno otkrio da mu drhte ruke.

„Stižemo, gospodine”, rekao je Donald. Obleteli su Antoanetu i polako se spuštali prema uzdignutom heliodromu na krmi. Barent je zadovoljno primetio da se more smiruje; metar visoki talasi neće praviti nevolje efikasnim stabilizatorima jahte.

Barent je razmislio da ne dozvoli Viliju da napusti ostrvo, ali neprijatnosti koje je starac nagovestio spominjući svoje prijatelje u Evropi bile su prevelike. Barent se donekle radovao što je uvodna igra završena - što su stare prepreke uklonjene - i uprkos zdravom razumu jedva je čekao prošireno takmičenje kakvo je stari nacista predložio pre nekoliko meseci. Barent je bio siguran da će ubediti starca u nešto zadovoljavajuće ali ne preterano - Bliski istok, možda, ili Južna Afrika.

Neće biti prvi put da se igre igraju u međunarodnim razmerama.

Ali pitanje starice u Čarlstonu neće moći da se sredi pregovorima.

Barent podseti sebe da Svonson treba da se postara za nju, a onda se osmehnu sopstvenoj zaboravnosti. Bio je umoran. Pa, ako ne Svonson, a onda novi pomoćnik direktora, a ako ne on, onda beskrajni niz ostalih.

„Spuštamo se, gospodine”, reče pilot.

„Hvala, Donalde. Molim te, pozovi radiom kapetana Širsa i reci mu da ću svratiti na most pre spavanja. Možda ćemo zaploviti čim se letelica smesti.“

Barent je pešice prešao sedamdeset metara do mosta, a četvorica pripadnika Specijalne jedinice pratila su ga na uobičajeni način - drugi helikopter prvo je spustio njih na brod. Izuzev u prilagođenom boingu 747, Barent je bio najsigurniji na Antoaneti. Posada se sastojala od svega dvadeset troje vrhunski uslovljenih Neutralnih i jedinice za obezbeđenje, pa je na jahti bilo sigurnije nego na ostrvu - bila je brza, potajno naoružana, okružena brzim patrolnim čamcima kad se, kao večeras, približi kopnu, i privatna.

Kapetan i dva oficira na mostu s poštovanjem su klimnuli glavama kad je Barent ušao. „Određen je kurs za Bermudska ostrva, gospodine”, izvestio je kapetan Širs. „Krenućemo čim prihvatimo kobru i smestimo je pod palubu.”

„Odlično”, reče Barent.„Da li je obezbeđenje s ostrva izvestilo o poletanju mlaznjaka gospodina Bordena?”

„Nije, gospodine.”

„Džordane, molim vas, obavestite me čim mlaznjak poleti.“

„Razumem, gospodine.”

Drugi oficir se nakašlja i obrati se kapetanu. „Gospodine, radar izveštava da veliki brod obilazi jugoistočni špic. Kurs jedan šest devet, gospodine. Daljina sedam kilometara i smanjuje se.“ „Smanjuje se?“, reče kapetan Širs. „Šta kaže Patrolni jedan?“ „Patrolni jedan ne odgovara na pozive, gospodine. Stenli javlja da je sada na šest kilometara od ostrva i da plovi brzinom od dvadeset pet čvorova.”

„Dvadeset pet čvorova?“, ponovi kapetan. Uzeo je veliki noćni dvogled i stao uz prvog oficira ispred desnog prozora. Meki crveni sjaj instrumenata na kompjuterizovanom mostu nije mu ometao posmatranje.

„Odmah ga identifikujte“, naredi Barent.

„Vidim ga, gospodine“, reče Širs. „To je Edvards.“ U glasu mu se čulo olakšanje. Ričard S. Edvards bio je razarač klase Forest Šerman dodeljen za stražu oko ostrva Dolman za vreme letnjeg logorovanja.

Lindon Bejns Džonson bio je prvi predsednik SAD koji je ,,pozajmio“

Edvardsa Barentu, a svi kasniji predsednici sledili su taj običaj.

„Zašto se Edvards vratio?“, upita Barent. Njemu nije bilo nimao lakše. „Trebalo je da napusti ove vode pre dva dana. Odmah pozovite njegovog kapetana.“

„Daljina četiri i po kilometra“, reče drugi oficir. „Radarski profil potvrđuje da je reč o Edvardsu. Nema odgovora na radioupite, gospodine.

Da pređem na semafor?“

Barent priđe prozoru kao u snu. S druge strane stakla nije video ništa osim noći.

„Prišao je na tri i po kilometra, kapetane“, reče drugi oficir.

„Okreće se bokom ka nama. I dalje ne odgovara na pozive.“ „Možda kapetan Malori misli da imamo problem“, reče kapetan Širs.

Barent se prenu iz sanjarija. „Sklanjajte nas odavde\‘\ povika.

„Naredite kobri da ga napadne! Ne, čekajte. Recite Donaldu da pripremi helikopter, idem na krmu. Požurite, Širse, do đavola!“

Pod začuđenim pogledima trojice oficira, Barent je izleteo na vrata tako da je obezbeđenje ustuknulo, i bučno strčao niz stepenište na glavnu palubu. Na stepenicama mu je spala uglačana mokasina, ali nije zastao da je uzme. Približavajući se osvetljenom heliodromu, Barent se spotakao o smotanu sajlu i pocepao blejzer kad se zakotrljao po palubi. Ustao je i potrčao pre nego što ga je zadihano obezbeđenje stiglo.

„Donalde, proklet bio\‘\ povika Barent. Pilot i dva mornara skidali su skije koje su tek postavili i borili se s vezovima propelera.

Kobra, naoružana s dva mala topa i dva projektila s termičkim navođenjem, brujala je deset metara iznad Antoanete, lebdeći između jahte i njenog nekadašnjeg pratioca. More su privremeno osvetlili bleskovi koji su Barenta neodređeno podsetili na svice u konektikatskim šumama iz njegovog detinjstva. Prvi put je ugledao obris razarača, i kobra je naglo uzletela uvis. Jedan projektil se aktivirao i dimom ispisao besciljnu žvrljotinu po nebu pre nego što je bezazleno pljusnuo u vodu.

Barent se okrenuo od helikoptera i oteturao do desne ograde.

Video je blesak prednjeg topa od 127 milimetara delić sekunde pre nego što je čuo prasak i brujanje granate.

Prvi hitac promašio je Antoanetu za deset metara, zaljuljao jahtu i bacio na krmu dovoljno vode da obori s nogu Donalda i trojicu ljudi iz obezbeđenja. Blesak drugog hica usledio je pre nego što su se talasi izazvani prvim smirili.

Barent je raširio noge i stegnuo ogradu tako da mu se čelična žica usekla u dlanove. „Proklet bio, Vili“, rekao je kroz stisnute zube.

Druga granata, korigovana i navođena radarom, pogodila je Antoanetu sedam metara dalje od Barenta, u krmu, probila dve palube i digla u vazduh zadnji mašinski prostor i oba glavna rezervoara dizel goriva.

Vatrena lopta progutala je polovinu Antoanete i uzletela trista metara uvis, a onda se skvrčila i nestala.

„Meta uništena, gospodine”, reče glas prvog oficira Lilenda s mosta.

U Borbenom komunikacijskom centru razarača Ričard S. Edvards, kapetan Ratne mornarice SAD Džems Dž. Malori podigao je slušalicu brodskog telefona. ,,U redu, prvi“, rekao je. „Okrenite brod tako da SPS-deset nađe mete na obali.“

Protivpodmornički i artiljerijski oficiri zapiljiše se u svog kapetana.

Bili su u komandnom centru već četiri sata, a na borbenim položajima već četrdeset pet minuta. Kapetan je rekao da je reč ultratajnom zadatku vezanom za nacionalnu bezbednost. Trebalo je samo da vide bledo beživotno lice svog zapovednika da bi shvatili da se dešava nešto strašno.

U jedno su bili sigurni: ako je noćašnja akcija bila greška, Stari je završio karijeru.

,,Da stanemo i potražimo preživele, gospodine?“, začu se glas prvog oficira.

„Negativno”, reče Malori. „Pronaći ćemo mete be tri i be četiri i nastaviti s vatrom.“ „Gospodine!” viknu oficir za protivvazdušnu odbranu pogrbljen nad radarom SPS 40. „Upravo se pojavila jedna letelica. Daljina četiri zarez dva kilometra. Uporedni kurs. Brzina osamdeset čvorova.”

„Pripremite Terijere, prvi“, reče Malori. Edvards je obično nosio samo protivavionske topove tipa Falanks, kalibra 20 milimetara, ali za ovu letnju patrolnu dužnost dodali su mu rakete vodavazduh tipa Terijer/Standard ER, i glomazne rampe na krmu. Posada se ljutila punih pet sedmica jer su rakete zauzele jedini dovoljno velik i ravan prostor za turnire u frizbiju. Jednom raketom pre tri minuta uništen je navalni helikopter.

,,To je civilna letelica, gospodine“, reče oficir radara.

„Jednomotorna. Verovatno cesna.“

„Ispalite Terijere naredi kapetan Malori.

U pretrpanom centru oficiri su čuli lansiranje dveju raketa, udar klipa za punjenje, još jednu raketu i kašalj praznog klipa.

„Sranje“, reče oficir za kontrolu gađanja. „Izvinite, kapetane. Meta se spustila ispod vrha stene i Ptica jedan ju je izgubila. Ptica dva udarila je u stenu. Ptica tri pogodila je nešto, gospodine.“

,,Je li meta na ekranu?“, upita Malori. Oči su mu bile kao u slepca.

„Nije, gospodine.“

,,Odlično“, reče kapetan. „Artiljerija?”

,,Da, gospodine?“

„Otvorite vatru iz oba tornja kad se pronađe i potvrdi pista. Posle pet hitaca, direktna vatra na građevinu zvanu vila.“

„Razumem, gospodine.”

„Biću u svojoj kabinf, reče Malori.

Svi oficiri ostali su da zure u vrata kad je kapetan izašao. Onda je oficir za kontrolu gađanja objavio: „Meta be tri pronađena.“

Oficiri su zaboravili pitanja i dali se na posao. Deset minuta kasnije, baš kad se prvi oficir Lilend spremio da pokuca na kapetanova vrata, iz kabine se čuo usamljeni pucanj iz pištolja.

Natali nikada ranije nije letela između drveća. Odsustvo mesečine nije ovaj doživljaj činilo nimalo prijatnijim. Crna masa lišća jurila je na njih, a onda ponirala kad Miks cimne cesnu preko vrhova drveća i spusti se nad sledeću čistinu. Čak i po mraku Natali je razaznala ispod njih brvnare, staze, bazen za plivanje i prazni amfiteatar.

Kakav god da je mentalni radar Miks upotrebljavao, bio je nadmoćan nad običnim mehaničkim senzorima trećeg projektila. Raketa je pogodila hrast i eksplodirala u neverovatnom pljusku kore i grana.

Miks je skrenuo udesno iznad gole staze zone bezbednosti. Ispod njih su plamsale vatre, najmanje dva vozila su se dimila, a cevi vatrenog oružja bleskale su po šumi. Kilometar i po južno granate su počele da padaju po usamljenoj pisti. ,,Au“, reče Džekson kad je rezervoar za gorivo pored hangara odleteo u vazduh.

Preleteli su severni dok i skrenuli nad more.

„Moramo da se vratimo“ reče Natali. Ruka joj je bila u torbi od slame, prstima je pipala okidač kolta.

„Daj mi jedan dobar razlog za to“, reče Miks i podiže avion na bezbednih pet metara iznad vode.

Natali izvuče ruku iz torbe. Praznu. „Molim te“, reče.

Miks je pogleda, zatim se okrenu Džeksonu i podiže obrvu. „Pa, neka ide do đavola“ reče. Cesna oštro okrenu desno i napravi graciozan krug tako da su se zelena trepćuća svetla pristaništa našla tačno ispred nje.

SEDAMDESET ČETIRI

Ostrvo Dolman

Utoraky 16. jun 1981.

U tišini koja je zavladala pošto je Barentov helikopter odleteo, Oberst je ostao nepomično da stoji s rukama u džepovima.„Dakle“, rekao je,„vreme je da ti poželim laku noć, mali moj pionu.“

„Mislio sam da sam sada lovac“, reče Sol.

Oberst se zakikota i priđe stolici s visokim naslonom na kojoj je tokom večeri sedeo Barent. „Jednom pion, uvek pion“, reče Oberst i sede pokretom kralja koji se smešta na presto. Pogledao je Rejnoldsa i visoki plavokosi muškarac prišao je i stao kraj njegove stolice.

Sol nije skretao pogled s Obersta, ali je krajičkom oka video kako Toni Harod puzi u senke i podiže glavu svoje mrtve sekretarice na krilo.

Harod je mučno jeknuo.

„Dakle, produktivan dan, neinV’, reče Oberst.

Sol ne reče ništa.

„Herr Barent je rekao da si noćas ubio najmanje trojicu njegovih ljudi“, reče Oberst s lakim osmehom. „Kako je to biti ubi ca,JudeV‘

Sol odmeri razmak između njih. Šest polja i još oko dva metra.

Desetak metara. Dvanaestak koraka.

,,To su bili nevini ljudi”, nastavi Oberst. „Plaćeno obezbeđenje.

Verovatno su za sobom ostavili žene i porodice. Da li te to muči, Jevrejine?”

,,Ne“, reče Sol.

Oberst podiže obrvu.„Je li? Shvatio si da je ponekad neophodno uzimati nevine živote? Sehr gut. Plašio sam se da ćeš otići u grob ispunjen onom istom mućnom sentimentalnošću koju sam osetio kad smo se upoznali, pionu. Ovo je napredak. Kao i tvoja zemlja mešanaca, Izrael, naučio si da je neophodno satirati nevine kad od toga zavisi opstanak. Zamisli samo kakav teret mi je bila ta neophodnost, pionu moj mali. Ljudi rođeni s mojom moći su retki, nema ih više nego jedan u nekoliko stotina miliona, dvadesetak u čitavom jednom ljudskom naraštaju. U celoj istoriji mog naroda plašili su se i progonili ga. Na prvi znak naše nadmoćnosti bezumna svetina nas je žigosala kao vešce i demone i uništavala nas. Sazrevali smo učeći da sakrijemo blistavi plamen naše različitosti. Ako preživimo napade prestrašene stoke, pašćemo kao žrtve drugih s našim moćima. Kad se rodiš kao ajkula u jatu tuna, nevolja je u tome što moraš da braniš svoje hranilište kad se suočiš s drugim ajkulama, zar ne? Ja sam, kao i ti, prvi i poslednji preživeli. Ti i ja mnogo smo sličniji nego što smo spremni da priznamo, je li tako, pionu?“

,,Nismo“, reče’Sol.

,,Nismo?“

,,Ne, nismo“, reče Sol. ,,Ja sam civilizovano Ijudsko biće, a ti si zaista ajkula - životinja koja ždere otpatke i ubija, lišena razuma i morala, evoluciona nakaza sposobna samo da žvaće i guta.“ „Želiš da me izazoveš“, isceri se Oberst. „Plašiš se da će tvoj kraj potrajati. Ne boj se, pionu. Skončaćeš brzo. I uskoro.“

Sol duboko udahnu, trudeći se da obuzda telesnu slabost koja je pretila da ga obori na kolena. Rane su mu i dalje krvarile, ali bol se stišao u sveobuhvatnu obamrlost, mnogo zlokobniju. Sol je znao da ima svega nekoliko minuta vremena.

Oberst nije završio sa svojom tiradom. „Kao i Izrael, blebećeš o moralu, a ponašaš se kao Gestapo. Sve nasilje potiče iz istog izvora, pionu. Iz volje za moć. Moć je jedini istinski moral, Jevrejinu, jedino besmrtno božanstvo, a žudnja za moći jedina je zapovest.“ ,,Nije“, reče Sol.„Ti si beznadežno bedno stvorenje koje nikad neće shvatiti ljudski moral ni potrebu za ljubavlju koja je iza njega.

Ali znaj ovo, Oberste. Kao i Izrael, shvatio sam da postoji moral koji zahteva žrtve i nosi imperativ viši od ostalih - da nikad ne dozvolimo sebi da ponovo budemo žrtve takvih kao što si ti i onih koji služe takve kao što si ti. Stotine pokolenja žrtava to zahtevaju. Nema izbora.”

Oberst zavrte glavom. „Ništa ti nisi naučio“, ispljunu. „Glup si i sentimentalan kao tvoji saplemenici koji su krotko išli u peći, cereći se, vukući zaliske i pozivajući svoju kretensku decu da krenu s njima. Vi ste beznadežna prljava rasa, i firerov jedini zločin bio je što nije postigao svoj cilj i zatro vas. Ipak, kad ja tebe uklonim, pionu, to neće biti lično. Služio si dobro, ali si suviše nepredvidiv. Ta nepredvidivost više ne služi mojim ciljevima.”

„Kad ja tebe ubijem”, reče Sol, ,,to će biti sasvim lično.” Zakoračio je ka Oberstu.

Oberst umorno uzdahnu. „Sada ćeš umreti“, reče. „Zbogom, Jevrejine.”

Sol oseti kako ga puna snaga Oberstove moći pogađa poput snažnog udarca u mozak i kičmu, oštra i neodoljiva kao zaoštreni čelični ražanj. U trenutku je osetio da mu je sopstvena svest strgnuta kao tanka krpa s žrtve silovanja, a negde u bazi mozga teta ritam je oživeo i aktivirao budno REM stanje; Sol više nije mogao da kontroliše svoje postupke, postao je mesečar, hodajući leš, Musselman.

Ali dok je Solova svest još letela u mračni tavan njegovog sopstvenog uma,bio je svestan Oberstovog prisustva u mozgu, smrada oštrog i bolnog kao prvi vreli udisaj otrovnog gasa. I dok je zurio u tu svest, Sol je osetio Oberstovo iznenađenje kad je brzi nastanak REM

stanja pokrenuo talas uspomena i slika hipnotički ukopanih u Solovu podsvest kao nagazne mine u polje ozime pšenice.

Odbacivši svest Sola Laskog, Oberst se odjednom suočio s drugom ličnošću - nejasnom, naravno, hipnotički podstaknutom i umotanom oko finih nervnih kontrolnih centara kao bedno limeno odelo koje se trudi da liči na oklop. Oberst se s ovakvim nečim susreo samo jednom, 1941, dok je bio s Einsatzgruppe na zadatku ubijanja stotina pacijenata jedne litvanske duševne bolnice. Iz čiste dosade, Oberst se ušunjao u um beznadežnog šizofrenika trenutak pre nego što je metak esesovskog stražara razneo bolesnikov mozak i preturio jadnika u ledenu jamu. Ta druga ličnost utisnuta tamo i tada je iznenadila Obersta, ali bilo ju je lako savladati kao i prvu. Ova veštački stvorena druga ličnost neće predstavljati prepreku. Oberst se osmehnu nad bednim i uzaludnim Jevrejinovim malim iznenađenjem; nekoliko sekundi uživao je u Solovoj besmislenoj rukotvorini pre nego što ju je uništio.

Mala Kagan, stara dvadeset tri godine, nosi svoju četvoromesečnu kćer Edek prema krematorijumu u Aušvicu; desnom pesnicom steže brijač kojije skrivala svih ovih meseci. Esesovski oficir gura se krozsporu masu nagih žena. „Šta tije to,jevrejska droljo? Daj.

“Mala spušta bebu sestri u naručje ipruža ruku oficiru. „Evo ti!“, viče i seče ga po licu. Oficirjauče i tetura unazad, krv mu lipti kroz prste.

Desetak esesovaca podiže puške dok Mala hrli ka njima, stežuči malo sečivo palcem i kažiprstom. ,,Život!“, uzvikuje, a svepuške istovremeno otvaraju vatru.

Sol je osetio Oberstov cerek i neizgovoreno pitanje: Pokušavaš da me zaplašiš utvarama, pionu?

Solu je trebalo trideset sekundi autohipnotičkog napora da prizove taj poslednji minut postojanja Male Kagan. Oberst je tu ličnost odbacio za sekundu, lako kao da uklanja paučinu u mračnoj sobi.

Sol zakorači napred.

Oberst je bez milosti ponovo ušao u Solov mozak i posegao za centrom kontrole, lako podstakavši željeno REM stanje.

Šezdesetdvogodišnji Šalom Kžaček puzi na rukama i kolenima kroz varšavsku podzemnu kanalizaciju. Potpunije mrak, izmetse kotrljapo nemojpovorcipreživelih dokse„arijevski toaleti“ispiraju nad njima. Šalomje u tunel ušao dve nedelje ramje, 25. aprila 1943, posle šestodnevne beznadežne borbe protiv hiljada nacističkih vojnika. Sa sobomjepoveo devetogodišnjeg unuka Leona, poslednjeg preživelog iz brojne porodice. Dve sedmiceje sve malobrojnija povorka Jevreja puzila smrdljivim uskim lavirintom kanalizacije dok su Nemci ispaljivali metke, vatru iz bacača plamena i kante otrovnog gasa u svaki šaht i klozet u getu. Šalom je poneo šest komada hleba; delio ihje s Leonom čučeči u tami i izmetu. Četrnaest dana krili su se i puzili, pokušavajuči da izađu van zidina geta, pijuči vodu iz kanala u nadi daje kišnica; preživljavali. Sada je poklopac šahta kliznuo unazad i pojavilo se grubo lice poljskog borca pokreta otpora. ,,Hajde!“, rekaoje.

„Izlazite! Sada ste bezbedni. “Poslednjom mrvicom snage, zaslepljen suncem, Šalom se izvlači i leže na kaldrmu. Izlazi još četvoro. Leona nema među njima. Sa suzama u očima, Šalom pokušava da se seti kad je poslednji put razgovarao s dečakom u mraku. Pre sat? Juče? Slabašno odgurujući ruke svojih nesuđenih spasilaca, Šalom se spušta u tamnu cev, puzi natrag putem kojim je došao, dozivajući Leona.

Oberst je skršio debelu zaštitnu opnu koja je bila Šalom Kžaček.

Sol načini korak napred.

Oberst se promeškolji u stolici; njegova mentalna snaga je poput tupe sekire probila Solovu lobanju.

Sedamnaestogodišnji Peter Gine sedi u Aušvicu i crta dok duga povorka dečaka ide pored njega prema tuševima. Protekle dve godine u Terezinu Peter i njegovi drugovi izdavali su brošuru pod naslovom Vedem - ,,Mi vodimo“; Peter i drugi umetnici punili su brošuru poezijom i crtežima. Neposredno pre nego što su ga transportovali, Peterje svih osam stotina strana predao mladom Zdenjeku Tausigu da ih ovaj sakrije u staroj kovačnici iza Magdeburške kasame. Peter nije video Zdenjeka otkako su dečaci stigli u Aušvic. Sada je Peter poslednjim komadićem uglja naposlednjem listupapira crtao beskrajnu povorku nagih dečaka koja je prolazila pored njega po novembarskoj studeni.

Smelim, sigurnim potezima Peterhvata ispala rebra ipreneraženepoglede, drhtave mršave noge i ruke stidljivo spuštene na genitalije zgrčene od hladnoće. Prilazi mu kapo u toploj odeći i s drvenom palicom u ruci. „Štaje to?“, pita oštro. „Idi s ostalima. “Peter ne podiže pogled sa crteža. „Samo trenutak“, kaže. „Završavam. “ Kapo besno udara Petera palicom po licu, gazi mu šaku petom, lomi mu tri prsta. Hvata Petera za kosu, podiže ga na noge i gura ga u sporu povorku. Peter drži povređenu ruku zdravom, osvrće se i vidi daje hitri novembarski vetar podigao njegov crtež; papir se nakratko zakačio zagornji red bodljikave žice, a ondaje poleteo, slobodan, prevrćući se po vazduhu,prema sumi na zapadu.

Oberst ukloni i ovu ličnost. Sol je načinio dva koraka napred.

Oberstovo neprestano silovanje bolo ga je u oči kao čelični šiljci.

U mračnim ćelijama Birkenaua, noć pre nego što će ih pobiti gasom, pesnik Jicak Kacnelson recituje svoju pesmu osamnaestogodišnjem sinu i grupi pogrbljenih prilika. Jicak je širom Poljske poznatpo humorističkim stihovima i pesmama za decu koje slave radosti mladogdoba. Jicakova najmlađa deca, Benjamin i Bension, ubijena su zajedno s majkom u Treblinkipre godinu ipo. Sada Jicak recituje na hebrejskom, najeziku koji, osim njegovog sina, niko od okupljenih Jevreja ne razume, a zatim prevodi na poljski.

Usnio sam san

Užasan san:

Mog naroda više nema,

Nema ga više!

Budim se uz krik,

San postade java:

To se zbilja desilo,

Desilo se meni.

U tišini koja sledi sin mu seprimičepo hladnoj slami. „Kad odrastem“, šapuće dečak,„ija ćupisati divnepesme.“Jicakgrlisina oko mršavih ramena.J hoćeš“, kaže i počinje da peva sporu slatku poljsku uspavanku. Ostaliprihvataju pesmu i uskoro čitavom barakom lebdi nežni zvuk njihovog pevanja.

Oberst je uništio Jicaka Kacnelsona jednim zamahom svoje čelične volje.

Sol je zakoračio napred.

*

Zapanjenim zablenutim očima Tonija Haroda činilo se da Sol Laski

korača prema Viliju kao što čovek gazi uzvodno nasuprot strašnoj vodenoj struji, ili ulazi u pobesnelu oluju. Njihova bitka bila je nečujna i nevidljiva, ali opipljiva kao električna oluja, a na kraju svakog nemog pojedinačnog okršaja Jevrejin bi podigao nogu, pomerio je napred i spustio stopalo na pod kao paraplegičar koji uči da hoda. Ranjeni krvavi čovek tako je prešao šest polja i stigao do poslednjeg reda šahovske table kada se Vili naizgled prenuo iz sanjarenja i pogledao Toma Rejnoldsa.

Plavokosi ubica skočio je ka Jevejinu ispruženih dugih snažnih prstiju Pet kilometara dalje, Antoaneta je eksplodirala takvom silinom da se nekoliko okana na francuskim vratima razbilo. Ni Vili ni Laski to nisu opazili. Harod je posmatrao svu trojicu, gledao je Rejnoldsa kako davi Laskog, i slušao nove eksplozije iz pravca aerodroma. Nežno, vrlo nežno, spustio je glavu Marije Čen na hladni pod, zagladio joj kosu, ustao i polako krenuo prema prilikama u borbi.

Sol je bio dva i po metra od Obersta kad je silovanje prestalo. Kao da je neko isključio neverovatno buku koja je čitavom svetu kidala nerve.

Sol se spotače i gotovo pade. Preuzeo je kontrolu nad sopstvenim telom kao što se neko vraća u dom svog detinjstva; oprezno, gotovo tužno, svestan svetlosnih godina vremena i prostora koje ga razdvajaju od nekada bliske okoline.

Nekoliko minuta - eona - Sol i Oberst bili su gotovo jedna osoba. 

U stravičnom sudaru mentalne energije, Sol je prodro u Oberstov um isto tako sigurno kao Oberst u njegov. Sol je osetio kako se bezgranična nadmenost ovog čudovišta preobražava u nesigurnost, a nesigurnost u strah, dok je Oberst shvatao da se ne suočava samo sa šačicom protivnika, nego s armijama, legijama mrtvih koji ustaju iz grobova koje im je on iskopao, i poslednji put dižu glas u svoju odbranu.

I samog Sola prenerazile su i gotovo preplašile senke koje su hodile s njim, ustajale da ga odbrane i letele pod udarcima u tamu.

Nekih se nije ni sećao - stvorio ih je od fotografije, dosijea, komada tkanine iz Jad Vašema - a neke je poznavao veoma dobro: mladog mađarskog kantora, poslednjeg varšavskog rabina, šiparicu iz Transilvanije koja se ubila na Dan pomirenja, kćer Teodora Hercla koja je umrla od gladi u Terezijenštatu, šestogodišnju devojčicu koju su ubile žene esesovskih čuvara u Ravensbriku - odakle su se stvorili7. Nekoliko stravičnih trenutaka, zarobljen u bespomoćnim dubinama sopstvenog uma, Sol se pitao nije li dirnuo u neko nemoguće rasno pamćenje koje nema nikakve veze sa stotinama sati pažljive hipnoze i mesecima samoizazvanih košmara.

Poslednja ličnost koju je Oberst uklonio bio je sam Sol Laski, četrnaest godina star; bespomoćno je stajao u Helmnu i gledao leđa svoga oca i brata Jozefa kako se udaljuju prema tuševima. Samo, ovog puta, trenutak pre nego što ih je Oberst uništio, Sol se setio nečega što mu svest do tada nije dozvoljavala da se seti - otac se okrenuo, držeći bezbedno Jozefa u ruci - i povikao na hebrejskom:„Čuj! O, Izraele! Moj najstarijisinjepreživeo!“ ASol, koji je četrdeset godina tragao za oproštajem zbog ovog najneoprostivijeg greha, sada je video oproštaj na licu jedinog koji može da oprosti - na licu četrnaestogodišnjeg Sola Laskog.

Sol se zateturao, pribrao i jurnuo na Obersta.

Tom Rejnolds pohitao je da se umeša, pružajući snažne šake prema Solovom grlu.

Sol nije ustuknuo; odgurnuo ga je svom snagom, svojom i onih koji su mu se pridružili, i prešao poslednjih metar i po koliko ga je odvajalo od Obersta.

Na trenutakje opazio Oberstovo zapanjeno lice,blede oči iskolačene od neverice, a onda se bacio na njega, pipajući našao starčevo žilavo grlo; stolica se preturila unazad, Sol i Rejnolds pali su preko Obersta.

Herr General Vilhelm fon Borhert bio je star, ali ruke su mu bile snažne, udarale su Sola, pritiskale mu lice i grudi, mlatile su u očajničkom pokušaju da se oslobode. Sol se nije obazirao na udarce, nije se obazirao na starčeva kolena koja su ga tukla između nogu, nije se obazirao na ubistvene pesnice Toma Rejnoldsa koje su ga pogađale u leđa i vrat. Pustio je da njihova združena težina pojačava gravitacionu snagu njegovih ispruženih ruku, prstima je pronašao Oberstovo grlo, zgrabio ga i sastavio prste. Znao je da neće popustiti stisak dok god je Oberst živ.

Oberst je mlatarao rukama, migoljio se, hvatao Solove šake, zabadao mu prste u oči. Pljuvačka je prskala iz starčevih razjapljenih usta Solu po obrazima. Oberstovo rumeno lice postalo je krvavocrveno, tamnelo je dok su mu se grudi s naporom dizale i spuštale. Sol je osećao natprirodnu snagu kako mu struji u rukama, šake su mu tonule dublje u Oberstovo grlo. Starac je petama udarao po vodoravnim nogama teške stolice.

Sol nije čuo eksploziju koja je raznela francuska vrata i petnaest metara prozora i zasula ih staklom. Nije primetio da je druga granata pogodila sprat vile i odmah ispunila Veliku dvoranu dimom kad su prastare grede od čempresovine planule. Nije osetio da Rejnolds udvostručava i utrostručava svoje napore udarajući, treskajući i mlateći Sola kao neka poludela prenapregnuta igračka na navijanje. Nije čuo Tonija Haroda kako krcka prema njima noseći dve teške boce Domperinjona iz 1971. sa šanka, niti kako udara Rejnoldsa u potiljak.

Pion se skotrljao sa Sola; iako bez svesti, i dalje se trzao i cimao od nasumičnih nervnih impulsa nastalih po Oberstovim zapovestima. Harod sede na crno polje, otvori drugu bocu i povuče dobar gutljaj. Sol to nije opazio. Držao je ruke Oberstu oko vrata i stezao sve jače, nesvestan čak i krvi koja mu je tekla niz rasečeno lice i grlo i prskala Oberstove sve tamnije obraze i iskolačene oči.

Period nemerljiv vremenom prošao je pre nego što je Sol shvatio da je Oberst mrtav. Prsti su mu se tako duboko utisnuli nakazi u grlo da su, kad je Sol silom rastavio šake, duboki otisci ostai u mesu kao vajarevi potezi u mekoj glini. Viliju je glava bila zabačena unazad, grkljan smrvljen kao krta plastika, oči su mu slepo buljile iz nabreklog pocrnelog lica. Tom Rejnolds ležao je mrtav na susednom polju, a lice mu je bilo izobličeno u karikaturu samrtne patnje njegovog gospodara.

Sol je osetio kako i poslednja snaga ističe iz njega kao voda iz probijenog suda. Znao je da je Harod negde u sali i da treba da se obračuna s njim, ali učiniče to kasnije. Možda nikad.

S povratkom svesti vratio se i bol. Solovo desno rame bilo je slomljeno i krvarilo je, činilo mu se da se cepke slomljenih kostiju taru jedna o drugu. Oberstove grudi i vrat bili su prekriveni Solovom krvlju, ocrtavala se samo bleda koža grla tamo gde su stezali Solovi prsti.

Još dve eksplozije potresle su vilu. Dim se vio u Velikoj dvorani, a u hiljadama krhotina stakla ogledali su se plamenovi odnekud iza Sola.

Osetio je vrelinu po leđima i znao je da treba da ustane, da vidi šta se dešava, i da ode. Ali ne još.

Sol je nagnuo obraz Oberstu nad grudi i pustio zemljinu težu da ga povuče. Odmah iza razbijenih francuskih vrata začula se neka buka, ali Sol nije obratio pažnju. Želeći samo da se na trenutak odmori, žudeći samo za kratkim dremežom pre nego što krene dalje, Sol je sklopio oči i pustio toplu tamu da ga odnese.

SEDAMDESET PET

Ostrvo Dolman

Utorak, 16.jun 1981.

,,Pa, to je to“, reče pilot.

Čim je granatiranje prestalo, Miks je spustio cesnu nad uzletište.

Granatiranje je izrovalo svega nekoliko kratera koje bi dobar pilot i još bolja sreća mogli da izbegnu, ali dva drveta pala su preko asfalta na južnom kraju piste, a severni je plamsao od zapaljenog avionskog goriva.

Jedan mlaznjak goreo je na glavnoj pisti za rulanje, a nekoliko zadimljenih trupova ležalo je razbacano po parkiralištu, pored hrpe pepela i greda koja je nekada bila hangar.

,,To bi bilo sve“, reče Miks. „Pokušali smo. Pokazivač goriva kaže da je vreme da krenemo kući. Kako stvari stoje, letećemo natrag na kerozinskim isparenjima.“

„Imam ideju“, reče Natali.„Možemo da sletimo negde drugde.“

,,A-a“, reče Miks i zavrte glavom. Štitnik plave kape polako se micao tamoamo. „Videli ste severnu plažu kad smo je nadleteli pre dva minuta”, reče. „Nailazi plima, a oluja je napravila pakao. Nema šanse.“

,,U pravu je, Nat“, reče Džekson umorno. „Ovde više ništa ne možemo da učinimo.”

,,Razarač…“, započe Miks. ,

„Sam si rekao da je sada udaljen već osam kilometara od jugoistočnog špica“, prasnu Natali.

„Ali ima duge ruke“, reče Miks. „Šta si to kog đavola smislila, mala?“

Prilazili su južnom kraju piste u trećem nadletanju. „Skreni levo“, reče Natali.„Pokazaću ti.“

„Mora da se šališ“, reče Miks dok su kružili stotinak metara pored litice.

„Mislim da je savršeno“, reče Natali.„Hajde da to obavimo pre nego što se lađa vrati.“

,,To je brod“, ispravi je Miks automatski. ,,A ti si luda.“

Žbunje je još gorelo na liticama gde je pre dvadeset minuta udarila raketa. Nebo na istoku obasjavale su vatre s aerodroma. Pet kilometara iza njih delići Antoanete još su tinjali, kao žeravica na crnoj tkanini. Kad je razarač završio s pistom, vratio se na istok uz obalu i bacio nekoliko eksplozivnih granata na vilu i okolinu. Krov ogromne građevine je goreo, istočno krilo bilo je razoreno, dim se vio iz preostalih reflektora, a činilo se da je jedna granata pala blizu verande na južnoj strani, razmrskala prozore i unakazila zid okrenut travnjaku što se protezao sve do litica na obali.

Sam travnjak delovao je neoštećeno, iako su neki delovi bili u mraku jer su reflektori stradali. Vatra s obale obasjavala je nisko grmlje i patuljasta stabla koja se inače ne bi videla. Poslednjih dvadesetak metara travnjaka, osvetljenih, bili su sasvim glatki, osim jedne rupe od granate i zemlje razbacane blizu skršene verande. „Savršeno“, reče Natali.

,,Besmislica“, reče Miks. „Dok stignemo do vile, nagib će biti najmanje trideset stepeni.”

„Savršeno za sletanje“, reče Natali.„Trebaće ti manje piste. Zar nemaju britanski nosači aviona nagnute piste upravo iz tog razloga?“ ,,Tu je u pravu, čovek“, reče Džekson.

,,Fuj“, reče Miks. „Trideset stepeni? Osim toga, ako i uspemo da stanemo pre nego što uletimo u zapaljenu kuću, ta mračna mesta na travnjaku… a većinom je mračan… možda kriju grane, jame i ukrasne kamene vrtove. To je ludost.“

,,Ja glasam za“, reče Natali. „Moramo da pokušamo da nađemo Sola.“

,,I ja sam za“, reče Džekson.

„Kakvo je ovo sranje?“, reče Miks s nevericom. „Otkad u avionu vlada demokratija?” Natukao je kapu i pogledao razarač kako plovi ka istoku. „Kažite mi istinu1, reče. „Ovo je samo početak revolucije, zar ne?“

Natali pogleda Džeksona krajičkom oka i odluči da rizikuje.

,,Jeste“, reče. „Tako je.“

,,Aha", reče Miks. „Znao sam. Pa, da vam kažem nešto, deco, letite s jedinim čovekom iz okruga Dorčester koji plaća članarinu socijalistima.“

Izvadio je ugašenu cigaru iz džepa košulje i grizao je nekoliko trenutaka.

„Pa,neka ide do đavola“,reče najzad.„Ionako bismo verovatno ostali bez goriva na pola puta kući.“

Sa smanjenim gasom, avion kao da je lebdeo klizeći postrance prema beloj litici obasjanoj svetlom zvezda. Natali nikad u životu nije bila toliko uzbuđena. Preko pojasa stegnutog tako čvrsto da je jedva disala, nagnula se napred i uhvatila za komandnu tablu dok su litice jurile ka njima brzinom od koje se stezalo grlo. Na trideset metara Natali je shvatila da su prenisko - cesna će udariti pravo u stenu.

„Bočni vetar je pomoć do jaja“, gunđao je Miks. Gurnuo je palicu i blago povukao upravljač. Preleteli su tri metra iznad vrha litice i žbunja, i ušli u mrak staze između visokih stabala. „Gospodine Džeksone, obavestite me ako se onaj brod vrati.“

Džekson sa zadnjeg sedišta zamrmlja.

Do prvog osvetljenog dela staze imali su deset metara. Miks je spustio točkove cesne tačno na belu liniju svetla. Bilo je neravnije nego što je Natali zamišljala. Osetila je ukus krvi i shvatila da se ugrizla za jezik. Trenutak kasnije kotrljali su se po tami između traka svetlosti.

Natali je pomislila na oboreno drveće i ukrasno kamenje.

,,Do sada je dobro“, reče Miks. Avion je poskakivao kroz pretposlednju traku svetla, zatim je ponovo zaronio u mrak. Natali se činilo da se penju uz uspravni kaldrmisani zid. Nešto je udaralo i cimalo desni točak, cesna je krivudala i pretila prevrtanjem pri brzini od osamdeset kilometara na sat, a Miks je na palicama, kočnicama i pedalama svirao kao neki poludeli orguljaš. Avion se umirio i projurio kroz poslednji osvetljeni deo; reflektori su obasjavali vetrobran i zaslepljivali ih. Južni zid zapaljene vile primicao im se prebrzo.

Zakotrljali su se preko razbacanih otpadaka i truckavo skrenuli tako da je desno krilo prešlo preko ivice kratera. Veranda je bila pet metara ispred. Iscepani suncobran zalepršao je u struji koju su ostavljali za sobom.

Miks naglo ukoči pred nizbrdicom. Natali je bila sigurna da je videla manje strme skijaške staze. Pilot je izvadio cigaru iz usta i pogledao je kao da je upravo otkrio da nije upaljena. „Svi napolje na pauzu“, reče. „Svi koji se ne vrate za pet minuta ili na prve znake okršaja vraćaju se kući pešice.“ Izvukao je trideset osmicu s bisernom drškom iz futrole između sedišta i kucnuo cev o čelo u grubom pozdravu .„Viva la revolutionl“

,,Idemo“, reče Natali boreći se s pojasom i otvarajući vrata u isto vreme. Samo što nije pala iz aviona; ispustila je torbu i zamao izvrnula gležanj. Izvadila je kolt, ostalo ostavila na zemlji i sklonila se da Džekson iskoči. On je nosio samo medicinsku torbu i baterijsku lampu, ali oko glave je svezao crvenu maramu.

,,Gde?“, viknuo je preko buke elise koja se i dalje okretala.

„Verovatno su primetili da smo stigli. Bolje požuri.“

Natali pokaza glavom Veliku dvoranu. U ovom delu kuće električna svetla su pregorela, ali narandžasti sjaj vatre ocrtavao je obrise u zadimljenoj sali vidljivoj kroz razmrskana francuska vrata. Džekson je oprezno prešao preko popločane verande, nogom otvorio glavna vrata i uključio svoju snažnu baterijsku svetiljku. Mlaz svetla probio se kroz gusti dim i obasjao veliku popločanu prostoriju zatrpanu razbijenim staklom i komadićima maltera. Natali je stala ispred njega i podigla kolt.

Maramicom je prekrila usta i nos da bi lakše disala u silnom dimu.

Daleko levo, iza praznog dela poda velike sale, na dva stola stajali su hrana, piće i isprevrtana elektronska oprema. Između vrata i stolova po podu su ležali, kako se Natali u prvi mah učinilo, mlitavi zavežljaji rublja, ali onda je shvatila da su to leševi. Džekson je podigao svetiljku i oprezno prišao prvom. Snop svetla obasjao je lice prelepe evroazijske žene koja je bila u kolima s Tonijem Harodom kad se Sol sastao s njim u Savani pre tri dana.

,,Ne bleskaj joj u oči“, reče sleva iz mraka poznati glas. Natali čučnu i uperi pištolj, a Džekson usmeri svetlo ka glasu. Harod je sedeo prekrštenih nogu pored prevrnute stolice i još leševa. U krilu je držao polupraznu bocu vina.

Natali priđe Džeksonu, pokretom mu zatraži bateriju i dade mu kolt.„On koristi žene“, rekla je i pokazala Haroda.„Ako se on pomeri, ili ja počnem čudno da se ponašam, ubij ga.“

Harod tužno zavrte glavom i otpi dug gutljaj vina. ,,S tim je gotovo“, profrfljao je. „Gotovo je.“

Natali podiže pogled. Kroz razbijeni krov tri sprata iznad videla je zvezde. Sudeći po zvuku negde je radila automatska prskalica, ali vatra kao da je dobro zahvatila drugi i treći sprat. Iz daljine je čula štektanje ručnog naoružanja.

,,Vidi!“, povika Džekson. Baterija je osvetlila tri tela pored teške stolice.

,,Sole!“, kriknu Natali i pojuri napred. „O, bože. Džeksone! Jei mrtav? O, bože. Sole!“ Odmakla ga je od ostala dva tela, silom mu je skinula prste s košulje jednog leša. Odmah je znala da je to sigurno Oberst - Sol joj je pokazao novinske fotografije „Vilijema Bordena“ iz svojih dosijea - ali izobličeno pocrnelo lice, izbuljene oči i pegama prekrivene ruke skamenjene u kandže nisu delovale ljudski, a još manje prepoznatljivo. Činilo joj se da Sol leži pored leša neke izuvrtane mumificirane stvari.

Džekson je kleknuo pored Sola i opipao mu puls; podigao mu je kapak i primakao lampu. Natali je videla samo krv; krv po Solovom licu, ramenima, rukama, grlu i odeći. Bilo joj je jasno dajemrtav.

„Ziv je“, reče Džekson. „Ima puls. Slab, ali tu je.“

Iscepao je Solov kombinezon, okrenuo psihijatra i prešao mu svetlom duž tela. Otvorio je torbu, pripremio špric, zario iglu u Solovu desnu podlakticu, očistio mu leđa i počeo da ga previja.

„Gospode”, rekao je. „Dvaput su ga upucali. Noga nije ništa, ali moram da zaustavim krvarenje iz ramena. Neko mu je svakako zdušno radio na ruci i grlu.“ Pogledao je prema vatri. „Moramo da se gubimo odavde, Natali. U

avionu ću mu dati plazmu. Pomozi mi, oćeš?“

Sol jeknu kad su ga uspravili. Džekson zavuče ruku pod njega i nespretno ga podiže.

„Hej“, reče Harod iz mraka. „Mogu li ja s vama?“

Natali zamalo nije ispustila bateriju kad se žurno sagnula po kolt koji je Džekson ostavio na podu. Gurnula je Džeksonu revolver u levu ruku i uhvatila Sola kako bi Džekson izvukao ruku. „On će me upotrebiti, Džeksone“, rekla je. „Ubij ga.“

„Ne.“ To je rekao Sol. Kapci su mu zatreperili. Čak i usne su mu bile izubijane i otečene. Oblizao ih je pre nego što je ponovo progovorio.

„Pomogao“, prokrkljao je i mahnuo glavom prema Harodu. Jedno oko zatvarala mu je skorela krv, ali drugo se otvorilo i usredsredilo na Natalino lice. ,,Hej“, rekao je tiho. „Što kasniš?” Pokušao je da se osmehne, na šta su iz Natali provalile dugo suzdržavane suze. Zagrlila ga je, ali je sklonila ruke videvši da se trgnuo od pritiska na rebra.

,,Ajmo“, reče Džekson. Puščana paljba se primicala.

Natali klimnu glavom i poslednji put pređe snopom svetla po Velikoj dvorani. Plamenovi su se primicali, a vatra je zahvatila i hodnike na drugom spratu, pa je crveni sjaj pretvorio prizor u pojedinosti iz pakla Hijeronimusa Boša; razbijeno staklo svetlucao je iz mraka kao oči nebrojenih demona. Pogledala je poslednji put Oberstov leš, smrću zgrčen u ništa. ,,Idemo“, saglasila se.

Sva tri preostala reflektora na padini su se ugasila. Natali je krenula prva, noseći bateriju i kolt, a Džekson je vodio Sola. Psihijatar se ponovo onesvestio još dok su prolazili kroz francuska vrata. Cesna ih je čekala, propeler se okretao, ali pilota nije bilo.

„O, bože“, šapnu Natali prelazeći svetlom po zadnjem sedištu i po tlu oko aviona.

„Umeš li da voziš ovo?“, upita Džekson, spusti Sola na tapaciranu zadnju klupu i čučnu pored njega. Odmah je počeo da otvara sterilne zavoje i da priprema plazmu.

,,Ne“, odgovori Natali. Pogledala je nizbrdo. Ono što je izdaleka podsećalo na pistu sada je bilo u potpunom mraku. Zaslepljene svetlom, njene oči nisu mogle da razaznaju čak ni gde počinje drveće.

S padine se čulo dahtanje. Natali je podigla bateriju levom rukom, a desnom je uperila kolt. Deril Miks podigao je ruku da zakloni oči i sagnuo se, zadihan.

„Gde si bio?“, upita ga Natali i spusti bateriju.

Miks zausti da progovori, pljunu, zašišta i reče: „Svetla su se pogasila…”

„Znamo. Gde…“

,,Ulazite“, reče Miks i obrisa lice kapom.

Natali klimnu glavom i optrča avion da uđe s druge strane kako se ne bi provlačila pored komandne table i slučajno pritisnula kočnicu ili tako nešto. Toni Harod je čekao ispod krila.

„Molim vas“, cvileo je. „Morate me povesti sa sobom. Stvarno sam mu spasao život, časna reč.“

Natali je osetila da joj nešto gotovo neprimetno dodiruje um, kao laka ruka u tami, ali nije oklevala. Prišla je Harodu čim je progovorio i šutnula ga u testise iz sve snage, srećna što je obula čvrste cipele za pešačenje a ne patike. Harod ispusti bocu koju je i dalje držao i presavi se na travu s obe ruke među nogama.

Natali stade na stepenik i otvori vrata. Nije znala koliko koncentracije treba vampirima uma da izvedu svoj trik, ali je pretpostavila da im treba više nego što Toni Harod može da sakupi u tom trenutku. „Idemo! “, viknula je bez potrebe - Deril Miks pokrenuo je avion i pre nego što je zatvorila vrata.

Potražila je pojas; nije ga našla, pa se obema rukama uhvatila za komandnu tablu. Kolt joj je smetao. Ako je sletanje uzbrdo bilo uzbudljivo, rulanje naniže bilo je najluđa vožnja prugom smrti na svetu.

Na kraju dugog mračnog hodnika dva železnička ogledala pljuckala su crvenkasto svetlo na deset metara razmaka.

„Moram da znam gde završava zemlja i počinje litica!“, viknu Miks preko sve jačeg brujanja motora i truckanja toČkova. „Ovo je pomagalo kad smo ćale i ja bacali potkovice po mraku. Igrali smo u cigarete.”

Nije bilo vremena za razgovor. Poskakivali su sve jače, ogledala su jurila ka njima i odjednom prošla, a Natali je shvatila šta je najveći strah na velikim toboganima - šta ako dojuriš do vrha, šine nestanu, a kola nastave?

Natali je proćenila - u spokojnije vreme, kad su joj ove informacije bile ovlašno zanimljive - da su litice iza vile visoke sedamdeset metara.

Cesna je propala za polovinu te visine, ne pokazujući znake čudesnog propinjanja, kad je Miks izveo nešto zanimljivo - spustio je nos aviona i otvorio gas da što brže jurnu prema beloj peni plićaka koja je prskala po vetrobranu. Natali se kasnije nije sećala da je vrisnula i slučajnopritisnula okidač kolta, ali Džekson ju je uverio da je vrisak bio veličanstven i da rupa na krovu cesne govori sama za sebe.

Miks se zbog toga durio većim delom leta do kuće. Čim su se izvukli iz poniranja koje im je dalo dovoljno bržine i počeli da se penju na normalnu visinu za let, Natali je ovo izbacila iz glave. „Kako je Sol?“, upitala je okrenuvši se na sedištu.

,,U nesvesti”, reče Džekson. Još je klečao u tesnom prostoru pozadi. Radio je na Solu od samog poletanja.

„Hoće li preživeti?“, upita ga Natali.

Džekson je pogleda; oči su mu se jedva nazirale u mutnom svetlu instrumenata.„Ako ga stabilizujem“, reče,„verovatno oće. Ne znam za ostalo - unutrašnje povrede, kontuzije. Metak u ramenu nije tako gadan ko što sam mislio. Izgleda da je putovao dugo ili se odbio o nešto pre nego što ga je pogodio. Osećam ga pet santima ispod kože, tačno pored ove kosti. Sol se sigurno saginjao kad je primio metak. Da je stajo uspravno razneo bi mu levo plućno krilo na izlasku. Iskrvario je, ali punim ga plazmom. Ima je kolko oćeš. Znaš šta, Nat?“ ,,Kaži?“

„Plazmu je izmislio crnac. Tip po imenu Čarls Dru. Pročito sam negde da je iskrvario na smrt posle saobraćajne nesreće, negde pedesetih, zato što neka belačka bolnica u Severnoj Karolini nije imala crne krvi’ u frižideru i nije tela da mu da ’belu krv.“

,,To sada nije nimalo važno“, reče Natali oštro.

Džekson slegnu ramenima. „Solu bi se dopalo. Ima bolji osećaj za ironiju od tebe, Nat. Verovatno zato što je psihić.”

Miks izvadi cigaru iz usta.„Žao mi je što prekidam vaše intimno ćeretanje“, reče,„ali, da li vaš prijatelj mora u najbližu bolnicu?” „Misliš negde drugde, a ne u Čarlston?“, upita Džekson.

„ Aha“, reče Miks. „Savana je sat bliža od Čarlstona, a Bransvik, Meridijen i još neka mesta su bliža i od Savane. Tako bi mi bilo lakše i zbog goriva.”

Džekson pogleda Natali. „Daj mi deset minuta s njim“, reče Miksu.

,,Da mu dam malo krvi i proverim znake, pa ćemo videti.“

„ Ako možemo da se vratimo u Čarlston bez opasnosti po Sola, ja bih tako želela”, reče Natali iznenadivši i samu sebe. ,,Moram.“ „Let je tvoj“, slegnu Miks ramenima. „Mogu da letim pravo umesto da obilazim obalu, ali sletanje će biti stvarno mokro ako ne procenim dobro gorivo.“

„Nemoj da pogrešiš“, reče Natali.

,,Aha“, reče Miks. „Imaš žvaku ili nešto?“

„Nemam, izvinf, odgovori Natali.

„Onda gurni prst u rupu koju si mi napravila na krovu“, reče Miks.

,,To zviždanje mi ide na živce.“

Na kraju je Sol odlučio da se ipak vrate u Čarlston. Posle litar i po plazme životni znaci su mu se stabilizovali, puls mu je ojačao, pa je okončao dalju raspravu zatreptavši zdravim okom i upitavši: „Gde smo?“

„Idemo kući“, rekla je Natali i kleknula pored njega. Zamenila je mesto s Džeksonom kad je medicinar proverio Solove životne znake i objavio da su njemu obe noge utrnule. Miksu se zamena nije dopala; rekao je da su ljudi koji stoje u kanuu i avionu ludi. „Bićeš dobro“, dodala je Natali milujući Sola po čelu.

Sol klimnu glavom. „Osećam se malo čudno“ reče.

„To je od morfijuma“, reče Džekson, nagnu se i opipa mu puls.

,,Prija“, reče Sol; činilo se da će se opet onesvestiti. Odjednom je na silu otvorio oba oka i upitao jačim glasom: „Oberst? Je li stvarno mrtav?“

,,Jeste“, ogovori Natali. „Videla sam ga.“

Sol isprekidano uzdahnu. ,,Barent?“

„Ako je bio na jahti, onda je i on mrtav.“

„Kako smo planirali?“

,,Manjeviše“, reče Natali. „Ništa nije išlo kako treba, ali Melani se ipak umešala na kraju. Nemam pojma zašto. Ako nije slagala, poslednje što sam čula bilo je da se Oberst, gospodin Barent i ona divno slažu.“

Sol razvuče otečene usne u bolan osmeh. „Barent je ubio gospođicu Sjuel“, reče. ,,To je možda razljutilo Melani.“ Pomerio je glavu i namrštio se. „Zašto ste vas dvoje došli ovamo? Nismo razgovarali o tvom dolasku na ostrvo.“

Natali slegnu ramenima. ,,Da te vratim na ostrvo i krenem iz početka?“

Sol zažmuri i reče nešto na poljskom. „Teško mi je da se usredsredim“, reče nesigurno na engleskom. „Natali, da ostavimo poslednji deo plana za kasnije? Ona će biti najgora od svih, najmoćnija je.

Mislim da je se na kraju i Barent plašio. To ne možeš sama, Natali.“ Glas mu se stišavao. „Gotovo je, Natali“, promrmljao je. „Pobedili smo.“

Natali ga uze za ruku. Kad je osetila da tone u san, tiho je rekla: ,,Ne, nije još gotovo. Ne sasvim.“

Leteli su na severozapad, prema nesigurnoj obali.

SEDAMDESET ŠEST

Čarlston

Utorak, 16.jun 1981.

Uz savršenu navigaciju i jak vetar u leđa, spustili su se na Miksovu malu pistu severno od Čarlstona četrdeset pet minuta pre zore.

Poslednjih petnaest kilometara indikator goriva pokazivao je da je rezervoar prazan; sleteli su i besprekorno se prizemljili između signalnih svetiljki.

Sol se nije probudio kad su ga premestili na platnena nosila koja je Miks doneo iz hangara. „Treba nam još jedno vozilo“, rekla je Natali dok su Miks i Džekson iznosili usnulog psihijatra iz aviona. ,,Je li na prodaju?“, upitala je i pokazala glavom dvanaest godina star Folksvagenov minibus parkiran pored Miksovog doteranog kamioneta.

„Moj električni kul ejd ekspres?“, upita Miks. „Valjda jeste.“

„Koliko?“, upita Natali. Ispod zelene boje na prastarom vozilu nazirali su se psihodelični crteži u stilu šezdesetih, ali Natali su najviše privukli zavese na prozorima i zadnje sedište dovoljno dugačko za nosila.

„Pet stotki?“

,,Kupljeno“, rekla je Natali. Kad su muškarci smestili nosila na dugačku klupu iza vozačkog sedišta, Natali je počela da kopa po koferima u prtljažniku karavana i pronašla devetsto dolara u dvadeseticama, šakrivenih u Solovim rezervnim cipelama. To im je bio poslednji novac.

Prenela je kofere i dodatne torbe u minibus.

Džekson je merio Solu pritisak; podigao je pogled. „Zašto dvoja kola?“

„Želim da ga smestim u bolnicu što je pre moguće”, rekla je. „Da li bi bilo suviše opasno odvesti ga u Vašington?“

„Zašto u Vašington?”

Natali izvadi fasciklu iz Solovog kofera za spise. „Imamo pismo od… od Solovog rodaka. Objašnjava dovoljno da mu izraelska ambasada pruži pomoć. To nam je bio izlaz za nuždu, da tako kažem. Ako ga odvedemo nekom čarlstonskom lekaru ili u čarlstonsku bolnicu, policija će se umešati zbog rana iz vatrenog oružja. Ne smemo da rizikujemo ako nismo primorani.“

Džekson je čučnuo i klimnuo glavom. Izmerio je Solu pritisak.

„Aha. Mislim da je Vašington u redu ako mogu brzo da ga prebace u dobru bolnicu.“

„Postaraće se za njega u ambasadi.“

„Treba mu operacija, Nat.“

„Imaju operacionu salu u ambasadi.“

,,Je r? Svašta.“ Podigao je dlanove uvis. „Važi, a što i ti ne pođeš?“

„Hoću da pokupim Ketfiša”, odgovori Natali.

„Možemo da svratimo do grada usput“, reče Džekson. „Moram i da se otarasim eksploziva i elektronike“, reče ona. ,,Ti kreni, Džeksone, a ja ću večeras doći u ambasadu.“

Džekson ju je dugo posmatrao, a onda je klimnuo glavom. Izašli su iz minibusa. Prišao im je Miks. „Nema vesti o revoluciji na radiju“, reče.

„Zar nije sve ovo podešeno da eksplodira istovremeno?“

„Slušaj i čućeš“, reče Natali.

Miks klimnu glavom i uze od nje pet stotina dolara. „Revolucija se približava, a ja još zarađujem.“

„Hvala na vožnji“, reče Natali. Rukovali su se.

„Vas troje treba da promenite posao ako želite da uživate u životu posle

revolucije“, reče Miks.

„Samo opušteno.”

Zviždućući nerazaznatljivu melodiju, ušao je u svoju prikolicu.

„Vidimo se u Vašingtonu“ reče Natali i zastade kod vrata karavana da se rukuje s Džeksonom.

On ju je uhvatio za ramena, privukao i poljubio pravo u usta. „Pazi na sebe, mala. Nema ništa što ti možeš da uradiš večeras, a što nas troje ne možemo da uradimo kad Sol ozdravi.“

Natali je klimnula glavom, ali nije dovoljno verovala sebi da progovori. Brzo se odvezla s uzletišta i pronašla glavni put za Čarlston.

Imala je mnogo posla da obavi vozeći automobil velikom brzinom.

Po prednjem sedištu poređala je pojas.s eksplozivom, EEG monitor i elektrode, radiopredajnik, kolt i dva rezervna okvira, pištolj za uspavljivanje i kutiju strelica. Na zadnjem sedištu bili su dodatna elektronska oprema i sekira koju su prethodnog petka kupili, pokrivena ćebetom. Natali se pitala šta će saobraćajac da pomisli videvši sve to ako je zaustavi zbog prebrze vožnje.

Noć je bledela u nejasni sivkasti sjaj koji je njen otac nazivao lažnom zorom, ali zbog novog sloja gustih oblaka na istoku bilo je dovoljno mračno da ulična svetla i dalje gore. Natali je polako vozila ulicama Stare četvrti, a srce joj je snažno udaralo. Stala je pola bloka dalje od kuće Melani Fuler i poslala signal radiom; nije dobila odgovor.

Pritisnula je dugme za primopredaju i rekla. „Ketfiše? Jesi li tu?“ Ništa.

Posle nekoliko minuta provezla se pored kuće, ali nije videla ništa u prolazu preko puta gde bi Ketfiš trebao da čeka. Odložila je radio nadajući se da je mladić negde zaspao, ili da lovi sluge Melani Fuler, ili da je čak uhapšen zbog skitnje.

Kuća i dvorište bili su mračni; s visokih stabala još je kapalo od oluje. Nije bilo nikakvog svetla osim bledog zelenog sjaja kroz kapke na spratu.

Natali je polako obišla blok. Srce joj je lupalo tako jako da ju je bolelo. Dlanovi su joj se znojili, a ruke su joj bile preslabe da ih stegne u pesnice. Vrtelo joj se u glavi od nedostatka sna.

Nema smisla da nastavi sama. Može da sačeka da Sol ozdravi, da sačeka Ketfiša i Džeksona, pa da zajedno naprave plan. Mnogo je pametnije da odmah okrene auto i krene za Vašington… što dalje od ove mračne kuće što se preteći nadnosi sto metara ispred, od tog zelenog sjaja nalik na fosforescentni sjaj gljiva što sijaju negde u mračnim dubinama šume.

Zaustavila je kola i pokušala da umiri uspaničeno disanje. Spustila je čelo na hladni volan i naterala premoreni um da misli.

Nedostajao joj je Rob Džentri. Rob bi znao šta valja učiniti.

Pomislila je da joj suze tako lako kreću niz obraze samo od umora.

Naglo se uspravila i nadlanicom obrisala nos.

Do sada su se svi u ovom košmaru potrudili i preko granica osim male gospođice Natali. Rob je dao svoj deo i za svoj napor dobio je smrt.

Sol je sam otišao na ostrvo… sam… znajući da je tamo pet ovih stvorova.

Džek Koen je umro pomažući im. Čak i Miks, Džekson i Ketfiš obavili su na kraju veći deo posla koji je mala gospođica Natali želela da se obavi.

Stegnula je volan tako jako da su joj zglavci pobeleli. Naterala je umorni mozak na krajnji napor - da analizira njene podstreke. Natali je znala da je njena glad za osvetom otupela od vremena, događaja i bezumlja proteklih meseci. Više nije bila ista žena koja je one daleke decembarske nedelje stajala, bespomoćna i izgubljena, pred zaključanom mrtvačnicom, znajući da je telo njenog oca unutra i zaklinjući se na osvetu njegovom nepoznatom ubici. Za razliku od Sola, više je nije vodila žudnja za malo verovatnom pravdom.

Pogledala je kuću Melani Fuler i shvatila da je sila koja je goni sada sličnija onoj koja ju je pokrenula da postane nastavnica. Ako ostavi Melani Fuler u životu, biće to kao da je pobegla iz škole pune đaka u kojoj zmija otrovnica gmiže među decom koja tome ništa ne znaju.

Ruke su joj se jako tresle dok je opasivala nezgrapni pojas i kačila teške kese s eksplozivom. U monitoru je trebalo zameniti baterije, pa se jedan užasan minut prisećala da li je ostavila rezervu u nekoj torbi u minibusu. Trapavim prstima otvorila je radio i premestila baterije u monitor.

Dve elektrode senzora nisu se zalepile, pa ih je ostavila da vise i zakačila vod za okidač na detonator. Prvi detonator bio je električni, ali postojao je i rezervni, mehanički, pa čak i smotani fitilj koji su ona i Sol skratili na dužinu dovoljnu za trideset sekundi. Osetivši ponovo žučni ukus panike, potapšala se po džepovima, ali upaljač koji je toliko dugo nosila sa sobom sigurno joj je ostao na ostrvu zajedno sa svim ostalim stvarima iz torbe. Potražila je po pregratku za rukavice. Između mapa našla je zaglavljenu kutijicu šibica iz restorana u Talsi u koji su usput svratili. Nijedno palidrvce nije bilo upotrebljeno. Gurnula je šibice u džep.

Pogledala je stvari na zadnjem sedištu i ubacila menjač u brzinu držeći nogu na kočnici. Jednom, kad je imala sedam godina, drug ju je izazvao da skoči sa skakaonice na novom gradskom bazenu. Daska koju joj je drug pokazao bila je najviša od šest, tri metra viša od sledeće, na tornju rezervisanom za odrasle ozbiljne skakače. Natali je jedva umela da pliva. Ipak, odmah je izašla iz plitkog kraja bazena, samouvereno prošla pored spasioca koji, suviše zanesen u razgovor s nekom šiparicom, nije primetio sedmogodišnju devojčicu, popela se uz naizgled beskrajne lestve, stala na vrh uske daske i skočila u bazen tako dalek da se činilo da se smanjio od daljine.

Natali je znala, onda kao i sada, da će, ako stane da razmisli, sprečiti samu sebe da nastavi, da je jedini način da sasvim isprazni um i ne misli o sledećim događajima dok ne započnu. Ali kad je ubacila menjač u brzinu i krenula tihom ulicom, u glavi joj se rodila ista ona misao kao kad je stala na dasku i shvatila da nema povratka - da li ja ovo stvarno radim?

Oko imanja Melani Fuler otkako se starica vratila narastao je dva metra visok zid od cigle, a po vrhu zida pružala se metar i po visoka rešetka od kovanog gvožđa. Ali, prvobitna ukrašena kapija je ostala, s metar gvozdenih rešetaka s obe strane. Kapija je bila zaključana katancem, ali nije delovala kao da je duboko ukopana u beton. Natali je vozila karavan šezdeset na sat kad je naglo skrenula udesno, poskočila preko ivičnjaka tako da su joj zubi zacvokotali, i udarila u crno gvožđe.

Vrh kapije se srušio i pretvorio vetrobransko staklo u mrežu belih pukotina, desni branik udario je ukrasnu fontanu i iščupao je, a auto je skliznuo niz dvorište, između grmova i patuljastih stabala, i udario u kuću.

Natali je bila zaboravila da priveže sigurnosni pojas. Poletela je napred, udarila čelom u staklo i s trzajem se vratila na sedište; videla je sve zvezde i povraćalo joj se. Već drugi put za tri sata ujela se za jezik dovoljno jako da oseti ukus krvi. Oružje koje je tako pažljivo poređala po sedištu rasulo se po podu.

Odličan početak, pomislila je omamljeno. Sagnula se da uzme kolt i pištolj za uspavljivanje. Kutija sa strelicama pala je negde ispod sedišta, kao i rezervni okviri za kolt. Do đavola s tim; oba oružja bila su napunjena.

Otvorila je vrata nogom i zakoračila u tamu pred svitanje. Čula se samo voda kako teče iz razbijene fontane i kaplje iz slupanog hladnjaka automobila, ali Natali je bila uverena da je njen dolazak bio dovoljno bučan da probudi pola susedstva. Imala je samo nekoliko minuta da obavi ono što je nameravala.

Njena zamisao je bila da izvali ulazna vrata udarom automobila teškog tonu i po, ali je promašila za pola metra. S koltom za pojasom i pištoljem za uspavljivanje u desnoj ruci, probala je da otvori vrata. Možda će joj Melani olakšati posao.

Vrata su bila zaključana. Natali se setila da je iznutra videla pravu zbirku brava i lanaca na vratima.

Spustila je pištolj sa strelicama na krov karavana, uzela sekiru sa zadnjeg sedišta i počela da obrađuje deo vrata sa šarkama. Posle šest snažnih udaraca znoj pomešan s krvlju od udara u staklo kapao je Natali u oči. Posle osam udaraca drvo oko donje šarke se raspalo. Posle deset udaraca teška vrata su popustila i otvorila se, još pričvršćena za levu stranu lancima i rezama.

Natali je dahtala, opirući se novom porivu za povraćanjem, i bacila sekiru u grmlje. I dalje nije bilo sirena niti bilo kakvih pokreta u kući.

Bolesni zeleni sjaj sa sprata cedio se u dvorište.

Natali izvadi kolt i ubaci metak u cev; setila se da joj je od prvobitnih osam metaka ostalo sedam, zbog onog koji je slučajno ispalila u cesni. Uzela je pištolj na strelice i za trenutak zastala, držeći po jedno oružje u svakoj ruci, osećajući se glupo. Njen otac bi rekao da liči na njegovog omiljenog kauboja Huta Gibsona. Natali nikad nije gledala nijedan film o Hutu Gibsonu, ali je i do današnjeg dana on ostao njen omiljeni kauboj.

Šutnula je vrata i ušla u mračno predvorje, ne misleći na sledeći korak, niti na onaj posle njega. Zapanjilo ju je što Ijudsko srce može tako snažno da udara, a da ne iskoči iz grudi.

Ketfiš je sedeo dva metra od vrata, objahavši stolicu. Mrtve oči zurile su kroz Natali, a iz razjapljenih usta visila mu je gruba uzica okačena o donje zube. Po slabom svetlu iz dvorišta Natali je pročitala poruku ispisanu širokim flomasterom: ODLAZI.

Moždaje otišla, moždaje otišla, mislila je Natali obilazeći Ketfiša i idući ka stepeništu.

Marvin je uleteo kroz trpezarijska vrata desno od nje Trenutak pre nego što se Kali pojavio na vratima salona s leve strane.

Natali je ispalila uspavljujuću strelicu Marvinu u grudi i bacila sada beskorisni pištolj. Zatim je hitro zamahnula levom rukom da uhvati Marvina za desni ručni zglob kad je mladi crnac zamahnuo mesarskim nožem u smrtonosnom luku. Usporila je nož, ali vrh joj se ipak zabo centimetar u levo rame dok se trudila da mu zadrži ruku, okrećući ga oko sebe kao u trapavom plesnom koraku, a Kali ih oboje grlio ogromnim rukama. Osećajući kako joj se njegove ruke sklapaju iza leđa, svesna da bi joj div slomio kičmu za dve sekunde, gurnula je kolt Marvinu ispod leve miške, zarila cev u Kalijev meki stomak i opalila dvaput. Zvuk je bio bolesno prigušen.

Kalijevo prazno lice nakratko je prelio izraz razočaranog deteta, prsti su mu se rastavili i zateturao se unazad hvatajući se za okvir vrata dok se pod iznenada uspravio. Snagom od koje su mu se mišići grčili, a drvo kidalo, Kali se opirao nevidljivoj sili koja ga je vukla natrag u salon; počeo je da se penje uz taj zamišljeni zid, teško je zakoračio ka Natali ispružene desne ruke kao da želi da se uhvati za nju.

Natali je oslonila ruku na Marvinovo iznenada omlitavelo rame i opalila još dva puta; prvi metak prošao je Kaliju kroz dlan i zario mu se u stomak, a drugi mu je odneo levo uho, glatko kao u mađioničarskom triku.

Natali shvati da rida i vrišti: „Padni! Padni!“ Kali nije pao, nego se uhvatio za okvir vrata i polako seo; Marvin se usporeno skljokao u savršenom skladu s Kalijevim spuštanjem. Nož je zazveketao po podu.

Natali uhvati mladićevu glavu pre nego što je licem tresnuo o uglačani parket. Položila je Marvina pored Ketfiša i smesta se uspravila, razmahujući pištoljem u kratkim lukovima da pokrije vrata trpezarije i kratki hodnik do kuhinje.

Ništa.

I dalje jecajući, mučno gutajući vazduh, krenula je uz dugačko stepenište. Udarila je dlanom prekidač za svetlo. Kristalni luster u predvorju nije se uključio, a vrh stepenica ostao je masa senki. Pet koraka dalje razaznala je zeleni sjaj koji se cedio ispod vrata spavaće sobe Melani Fuler.

Natali shvati da su se njeni jecaji pretvorili u tihi cvilež. Ućutala je.

Tri stepenika od vrha zastala je i otkopčala pojas, prebacila kesice s plastičnim eksplozivom preko leve ruke i namestila tajmer na trideset sekundi. Aktiviraće ga podizanjem ručice upa-Ijača. Pogledala je EEG

monitor. Zeleno svetlo još je treperilo -monitor je aktivan i još povezan s detonatorom. Sačekala je još dvadeset sekundi kako bi starica povukla potez ako želi.

Tišina.

Natali virnu na odmorište. Jedna stolica sa sedištem od trske stajala je levo od vrata spavaće sobe. Natali je odmah, bezrazložno sigurno, znala da je gospodin Torn nekada tako sedeo pred vratima i stražario tokom dugih godina noćnog bdenja. Iza ugla hodnika, gde se skretalo s odmorišta u zadnji deo kuće, nije mogla ništa da vidi.

Čula je zvuke odozdo i naglo se okrenula; videla je samo tri tela na podu. Kali je pao napred, meko udarivši čelom o uglačano drvo.

Natali se okrenu, podiže kolt i izađe na odmorište.

Očekivala je da neko jurne na nju iz mračnog hodnika, spremila se za to, gotovo je opalila u gusti mrak, čak i kad se niko nije pojavio.

Hodnik je bio prazan, sva vrata zatvorena.

Natali se okrenula vratima spavaće sobe Melani Fuler, s prstom na obaraču, ispružene leve ruke s teškim pojasom punim eksploziva. Negde u prizemlju kucao je sat.

Možda ju je zvuk upozorio,možda laka struja vazduha po obrazu, ali neki nesvesni znak rekao joj je da tog trenutka podigne pogled prema tri metra visokoj tavanici izgubljenoj u senkama i nešto tamnijem kvadratu - malom tavanskom kapku. Kapak je bio otvoren, a unutar njega videla je napeto telo spremno za skok, šestogodišnje lice izobličeno u umobolni osmeh i prste zgrčene u kandže od naoštrenog čelika obasjanog zelenim sjajem.

Natali opali uvis istovremeno pokušavajući da odskoči u stranu, ali Džastin je skočio uz glasno siktanje, metak je pogodio samo drvo, a čelične kandže zgrabile su joj desnu ruku i izbile joj kolt iz šake.

Zateturala se unazad i podigla ruku s pojasom kao štit. Pred svaku Noć veštica Natali je kao mala odlazila u radnjicu na uglu da kupi „veštičje kandže“, voštane vrhove prstiju s obojenim voštanim noktima dugim osam centimetara. Ali ovi vrhovi bili su od čelika, a nokti osam centimetara duge oštrice skalpela. U glavi joj se nepozvana pojavila slika Kalija ili nekog drugog Melaninog piona kako oblikuje čelične naprstke, puni ih rastopljenim olovom i gleda kako dete gura prste u njih i čeka da se ohlade i stvrdnu.

Džastin skoči ka njoj. Natali se pribi uza zid i nagonski zadrža levu ruku podignutu. Džastinove kandže zariše se duboko u pojas, osam skalpela cepalo je platno, plastičnu postavu i sam eksploziv. Natali je stegla zube kad su joj poslednja dva sečiva probila kožu podlaktice.

S neljudskom pobedničkom piskom Džastin iščupa pojas Natai iz ruke i baci ga preko ograde. Natali je čula tupi udar iz predvorja kad je šest kilograma mrtvog eksploziva teško palo na parket. Pogledala je na pod i videla kolt izmedu dva stuba ograde. Načinila je pola koraka napred, ali se skamenila kad je Džastin skočio pre nje i nogom šutnuo pištolj preko ivice.

Natali načini fintu levo i skoči udesno, pokušavajući da se domogne stepeništa. Džastin skoči da joj preseče put i natera je da ustukne, ali ne pre nego što je opazila Kalija kako se vuče na sprat ispunivši ogromnim telom svu širinu stepeništa. Stigao je do trećine. Za sobom je ostavljao trag.

Natali se okrenu da potrči kratkim hodnikom i stade, ubeđena da je starica baš tako i planirala. Sam Bog zna šta je čeka u tim mračnim sobama.

Džastin brzo krenu na nju, vrhovi prstiju videli su mu se kao nejasne pruge. Natali se okrenula u jednom pokretu i krvavom desnom rukom uhvatila stolicu. Jedna noga pogodila je Džastina posred usta, razbivši mu zube, ali dečak nije zastao ni za trenutak, nego je nasrtao kao opsednut demonom, što je i bio, mlatarajući rukama. Sečiva su zaparala noge stolice i otkinula sedište. Džastin je čučnuo i zamahivao nisko, gađajući Nataline listove i butine, tražeći butnu arteriju. Snažno je spustila stolicu kako bi ga prikovala za pod.

Bio je prebrz. Oštre kandže promašile su njenu butinu za centimetar, a onda je odskočio unazad pre nego što je stigla da ga pogodi.

Fintirao je udesno, pojurio ulevo, zamahnuo uvis, ponovo nasrnuo.

Đonovi njegovih patika tiho su škriputali po parketu.

Natali je zaustavljala napade, ali rasečena ruka već ju je bolela od umora. Činilo joj se da joj je ubod probio levu podlakticu do kosti. Sa svakim napadom je odstupala, sve dok se nije leđima oslonila na vrata Melanine sobe. Iako nije imala vremena za razmišljanje, njen um uporno je stvarao sliku vrata kako se otvaraju, nje same kako pada unazad u spremne mlatarave ruke, u grabljive šake i zveketave zube…

Vrata su ostala zatvorena.

Džastin se pognuo i jurnuo na nju, primajući kaznu udaraca nogu stolice po grudima i grlu, široko razmahujući rukama u pokušaju da je zakači sečivima po šakama, mišicama, grudima. Ruke su mu bile zamalo prekratke da je dosegne.

Zabio je kandže u drveni okvir sedišta stolice i cimao, vukao, trudio se da joj iščupa stolicu iz ruku ili je polomi. Iverke su letele, ali stolica je izdržala.

Negde iza zida bezumne panike mirni krug Natalinog uma pokušavao je da joj prenese poruku. Gotovo ju je čula, izgovorenu Solovim suvim, gotovo sitničavim glasom: Melani koristi dečje telo, Natali, masu i domašaj šestogodišnjaka. Njena prednost su strah i bes.

Tvoja prednost su veličina i težina, oslonac i masa. Nemoj da ih straćiš.

Džastin ispusti zvuk kao provreli čajnik i ponovo nasrnu na nju, zamahujući nisko, ka podu. Natali je ugledala Kalijevo ćelavo teme kako proviruje nad ivicom odmorišta.

Dočekala je Džastinov napad ispruživši stolicu obema rukama, oslonivši se na nju svom težinom, gurajući, pritiskajući napred čitavim telom. Iskidane noge stolice pogodile su ga s obe strane grla i trupa i prikovale ga na uglačanu ogradu. Staro drvo je zaškripalo, ali nije se ni ugnulo.

Lak kao lasica, brz kao mačka čeličnih kandži, Džastin je za tren oka skočio na dvanaest centimetara široku ogradu i spremio se da skoči odozgo na Natali. Ona bez trunke oklevanja široko zakorači u stranu, stegnu stolicu kao Brbljivac iz Luisvila, zamahnu okrenuvši se čitavim telom 1 oduva Džastina s ograde kao neku loptu na naduvavanje od krvi i mesa.

Iz grla Džastina, Kalija i bezbrojnih drugih iza zatvorenih vrata spavaće sobe izlete krik, ali detestvor još nije bilo gotovo.

Izvivši se u vazduhu, uzlepršane kose, Džastin uhvati masivni luster okačen za tavanicu dva metra dalje, u nivou vrha stepenica. Čelične kandže škljocnule su oko gvozdenog lanca, Džastinove noge tresnule su u kristalne prizme stvorivši muzički haos, a trenutak kasnije dečak se pentrao uz luster, balansirajući tri metra iznad poda.

Natali spusti stolicu gledajući u neverici. Kali se i dalje penjao, ruka mu se pojavila na najvišem stepeniku. Džastinovo okruglo lice razvuklo se u jezivu karikaturu osmeha; zaljuljaO je luster naprednazad, ispružio levu ruku da uhvati kandžama ogradu koja je sa svakim pokretom bila bliža.

U svoje vreme - pre najmanje sto godina - nosači lustera izdržali bi bez napora težinu deset puta veću od Džastinove. Gvozdeni lanac i zavrtnji i sada bi to mogli, ali dvadeset centimetara široka drvena greda u koju je gvožđe bilo zabodeno popustila je pošto je Više od veka trpela vlagu Južne Karoline, insekte i nebrigu.

Natali je gledala kako Džastin iščezava, kako luster nestaje, a za njim i metar i po širok komad maltera s tavanice, električne žice, gvozdeni žavrtnji i trulo drvo. Tresak je bio zapanjujući. Krhotine razbijenog kristala izrešetale su zidove kao šrapneli granate.

Natali je želela da siđe u prizemlje i uzme pištolj i eksploziv, ali odmah je shvatila da su zatrpani ispod ruševina.

Gde je policija? Kakav je ovo kraj? Natali se setila da su mnoge susedne kuće i prethodnih večeri bile mračne, da su njihovi vlasnici ili daleko ili veoma stari. Njen ulazak samoj njoj činio se i te kako glasnim i dramatičnim, ali bilo je moguće da još niko nije primetio auto niti raZaznao odakle buka dopire. Auto se s ulice ne vidi od zidova. Dva od četiri hica koja je ispalila. trebalo bi da su biii dovOljno glašni da ih neko čuje, ali gusto tropsko želenilo u okolini prigušilo ih je i izobličilo. Možda prosto niko nije želeo da se urheša. Pogledala je na okrvavljeni ručni sat.

Otkako je prošla kroz ulazna vrata proteklo je manje od tri minuta.

O, bože, pomisli Natali.

Kali se izvukao na odmorište i podigao bledi pogled idiota prema Natali.

Bezglasno plačući, Natali zamahnu stolicOm i udari ga u glavu - jednom, dvaput, triput. Jedna noga se odlomila i odbila o zid. Kali je udario bradom u pod, a mašivni trup skliznuo mu je pet stepenika.

Natali je posmatrala njegovo krvavo lice kako se podiže, kako mu se ruke i noge trzaju, kako ponovo kreće nagore.

Zamahnula je i udarila polomljenom stolicom u teška vrata.

„Prokleta bila, Melani Fuler!“, zaurlala je iz sveg glasa. Posle četvrtog udarca stolica joj se raspala u rukama.

A vrata su se otvorila ka unutra.

Nisu bila zaključana.

Prozori u sobi bili su zatvoreni, kapci navučeni, propuštajući vrlo malo sivog svetla rane zore. Osciloskopi i ostala oprema za održavanje života bojili su prisutne bledim elektronskim svetlom. Sestra Oldsmit, doktor Hartman i Nensi Vorden - Džastinova majka - stajali su između Natali i kreveta. Sve troje nosili su prljavu odeću i isti izraz na licima - izraz kakav je Natali videla samo u dokumentarnim filmovima o preživelima iz logora smrti koji zure kroz bodljikavu žicu u nadolazeću vojsku, okruglih očiju, otvorenih usta, ne verujući.

Iza poslednje linije odbrane nalazio se ogromni krevet. Krevet je imao baldahin od gaze, pogled u stvorenje u krevetu dalje je izobličavala providna plastika šatora za kiseonik, ali Natali je lako razaznala oronulu priliku izgubljenu u čaršavima: zbrčkano izobličeno lice i izbuljene oči, oblinu lobanje išaranu staračkim pegama i retku plavu kosu, poput kostura tanku desnu ruku položenu prfko pokrivača, koščate prste koji su grčevito hvatali čaršave i pokrivač. Starica se slabašno vrpoljila u postelji, što je Natali u glavi pojačalo ranije stečenu sliku naboranog morskog bića izbačenog iz svoje prirodne sredine.

Natali se brzo osvrnula oko sebe da proveri krije li se neko iza vrata ili dolazi hodnikom. Desno od nje stajao je prastari toaletni stočić s umrljanim ogledalom. Četka i češalj bili su pažljivo položeni na požuteli milje. Za zupce su se nahvatali pramenovi plave kose. Na podu levo od Natali hrpa poslužavnika ležala je usred šolja za čaj, prljavog posuđa i metar visokih gomila prljave posteljine; vrata visokog ormara za odeću zjapila su otvorena, pa se videla zgužvana odeća po podu, medicinski instrumenti ležali su naokolo u prljavštini, a tu su bile i četiri visoke boce s kiseonikom na kolicima s dva točka. Pečati na dve boce bili su netaknuti, nagoveštavajući da su te boce zamena za one iz kojih se kiseonik uduvavao u staričin šator. Soba je zaudarala smradom kakav Natai nikad nije osetila. Čula je lako šuškanje, pogledala levo i videla dva pacova kako njuškaju prljavo posuđe i posteljinu. Glodari su se ponašali kao da su sami, kao da ljudi ne žive u kući. U ovom slučaju, shvatila je Natali, to je bilo potpuno tačno.

Tri pokretna leša savršeno usklađeno zinuše. ,,Odlazi“, rekli su nadurenim dečjim glasom.„Neću više da se igram.“ Staričino lice, iznakaženo i izduženo od zgužvanog sočiva providne plastike, pomeralo se naprednazad, a bezuba usta su mljackala.

Sva tri piona istovremeno podigoše desnu ruku. Kratki skalpeli uhvatili su zeleni sjaj s monitora. Samo troje?, pomisli Natali. Osećala je da ih mora biti više, ali bila je suviše umorna i uplašena i izranavljena da prebroji. Kasnije.

Sada je želela nešto da kaže; nije bila sigurna šta. Možda da objasni ovim zombijima i čudovištu koje ih pokreće da je njen otac - da je bio -

važna osoba, suviše važna da je zgaze kao nebitan lik u lošem filmu.

Svako - svako - zaslužuje nešto bolje. Nešto slično je želela da kaže.

Stvor koji je nekada bio hirurg pođe ka njoj vukući noge, a ostalo dvoje krenuše za njim, pa se Natali zadovoljila time da se brzo pomeri ulevo, slomi pečat i otvori ventil na prvoj boci s kiseonikom i baci je iz sve snage na doktora Hartmana. Promašila je. Boca je bila neverovatno teška. Pala je na pod uz glasan tresak i otkotrljala se pod krevet prskajući čist kiseonik po sobi.

Hartman zamahnu skalpelom hitrim ravnim pokretom. Natali odskoči unazad, ali ne dovoljno brzo. Gurnula je kolica s praznom bocom između neurohirurga i sebe, spustila pogled i videla tanku posekotinu na stomaku bluze, već crvenu od plitke rane.

Kali je upuzao u sobu vukući se na laktu.

Natali oseti da bes u njoj doseže nove visine. Ona, Sol, Rob, Koen, Džekson, Ketfiš… svi oni otišli su predaleko. Nema odustajanja. Sol bi možda cenio ovu ironiju, ali Natali je ironiju mrzela.

Gonjena talasom adrenalina kakav omogućuje majkama da podižu automobile sa svoje dece, a poslovnim ljudima da iznose sefove iz zapaljenih zgrada, Natali je podigla četrdeset kilograma tešku bocu s kiseonikom iznad glave i bacila je pravo doktoru Hartmanu u lice. Ventil se odlomio kad su se boca i lekar srušili na pod.

Nensi Vorden se šunjala ka njoj. Sestra Oldsmit podigla je skalpel i potrčala pravo na Natali. Natali je bacila mokraćom uprljani čaršav preko visoke bolničarke i sagnula se udesno. Prilika u čaršavu tresnula je u ormar. Trenutak kasnije pojavila se oštrica i počela da seče tanku tkaninu.

Natali je zgrabila posivelu jastučnicu i potrčala gužvajući je u ruci kad je ruka Nensi Vorden sunula napred i uhvatila je za gležanj.

Natali teško pade na izlizani tepih, pokušavajući da šutne ženu slobodnom nogom. Džastinovoj majci skalpel je ispao, ali je obema rukama držala Natali za nogu, očigledno nameravajući da je sa sobom povuče pod visoki krevet.

Metar dalje, Kali se uvukao u sobu. Od rana mu je stomačni zid popustio, pa se trag utrobe vukao za njim sve do mračnog odmorišta.

Sestra Oldsmit najzad je prosekla čaršav i vrtela se kao ostareli ulični komičar.

,,Prestanite!“, vrištala je Natali iz sve snage. Izvukla je šibice iz džepa, ispustila kutiju i ukresala jedno palidrvce dok ju je Nensi Vorden vukla ka postelji, i pokušala da zapali jastučnicu. Oprljila ju je, ali platno nije planulo. Šibica se ugasila.

Kalijevi prsti uhvatili su je za kosu.

I dalje slobodnih ruku, Natali je upalila drugo palidrvce i pritisnula kratkoveki plamen u jastučnicu, opirući se nagonu da ga ispusti kad joj je bleda vatra opekla prste.

Jastučnica je buknula.

Natali ju je postrance bacila na krevet s baldahinom.

Zasićeni čistim kiseonikom iz boce, gaza, čaršavi i drveni okvir eksplodirali su u gejziru plavog plamena koji je suknuo do tavanice i raširio se do sva četiri zida za manje od tri sekunde.

Natali zadrža dah kad je plamen postao suviše vreo, iščupa nogu iz Nensinih šaka i ustade da potrči.

Kali joj je pustio kosu, ali je ustao kad i ona. Isprečio se na vrata kao neki napola rasporeni leš koji je besno ustao s obdukcionog stola.

Dugim rukama zgrabio je Natali i zavrteo je. I dalje ne dišući, ona opazi kako se prilika u krevetu bacaka i uvija u jasnoplavoj lopti usredsređenog plamena; pocrnelo koščato telo ličilo je na cvrčka koji se prži i menja oblik iz trena u tren. U tom trenutku žena na krevetu ispustila je zaglušujući neprekidni krik koji su trenutak kasnije prihvatili sestra Oldsmit, Nensi Vorden, Kali, leš doktora Hartmana i sama Natali.

Poslednjim naporom Natali je okrenula Kalija i sebe, izvukla se kroz vrata i istrčala na hodnik baš kad je druga boca kiseonika eksplodirala. Kali je iza nje primio punu snagu eksplozije, i kuća se za trenutak ispunila mirisom pečenog mesa. Ruke su joj se silom otvorile kad su zajedno udarili u zid na krivini stepeništa. Natali se skotrljala niz stepenice, a zapaljeni čovek je preleteo preko ograde i pao u klanicu prizemlja.

Natali je ležala na stepeništu glavom nadole i gledala ogradu iznad sebe. Osećala je vrelinu zapaljene tavanice i videla odsjaj plamena u hrpama smrvljenog kristala, ali bila je preumorna da se makne.

Dala je sve od sebe.

Snažne ruke su je podigle; mlitavo je zamlatarala pesnicama mekim i beskorisnim kao lopte vate.

„Polako, Nat. Treba mi jedna ruka za Marvina.“

,,Džeksone!“ Visoki crnac poneo ju je u levoj ruci, a desnom je vukao svog nekadašnjeg vođu za majicu. Natali je videla zbrkanu sliku staklene sobe s jednim srušenim zidom, sliku sebe kako je neko nosi kroz baštu, sliku tamnog tunela garaže. Minibus je čekao u sporednoj uličici.

Džekson ju je nežno položio na zadnje sedište, a Marvina spustio na pod pozadi.

,,Gospode“, mrmljao je Džekson sebi u bradu,„kakav dan.“ Čučnuo je pored Natali i mokrom krpom počeo da briše s nje krv i čađ.„Gospo moja“, rekao je najzad,„vi ste čudo.“

Natali obliza ispucale usne.„Da vidim“, reče. Džekson joj podvuče ruku pod ramena i pomognu joj da se uspravi. Kuću Melani Fuler plamen je potpuno obuhvatio, a preneo se i na kuću Hodžisovih. Kroz razmake između kuća Natali je videla vatrogasna vozila, krovove automobila i glave na ulici. Dva mlaza vode beskorisno su se igrala s požarom, a druga creva prskala su susedne kuće i okolno drveće.

Natali se okrenu levo i vide Sola kako sedi i kratkovido žmirka u vatru. Okrenuo se ka njoj, nasmešio se, zavrteo glavom u sanjivoj neverici i ponovo zaspao.

Džekson joj je podmetnuo umotano ćebe pod glavu, a drugim je pokrio. Onda je skočio napolje, zalupio vrata i seo na vozačko sedište.

Mali motor upalio je odmah.„Ako vi turisti nemate ništa protiv“, rekao je, „voleo bih da se izgubimo odavde pre nego što pajkani ili vatrogasci pronađu ovu uličicu.”

Tri bloka dalje putevi su bili čisti, iako su vatrogasna vozila i kola hitne pomoći i daje jurila u suprotnom pravcu prema dimu.

Džekson je izašao na Autoput 52 i skrenuo ka severozapadu, pored parka iznad momaričkog pristaništa, zatim pored niza motela. Kod Dorčesterskog puta vratio se na Međudržavni put 26 i izašao iz grada pored glavnog aerodroma.

Natali je otkrila da ne može da zažmuri a da joj pred oči ne iskoče događaji koje nije želela da gleda, i da joj nagon za vrištanjem ne uzavre u grlu.„Kako je Sol?“, upitala je drhtavim glasom.

Džekson joj odgovori ne skidajući pogled s puta.„Odlično. Bio je budan dovoljno dugo da mi kaže šta ćeš da uradiš.”

Natali promeni temu. „Kako je Marvin?“

,,Diše“, reče Džekson. ,,Za ostalo ćemo videti kasnije.”

„Ketfiš je mrtav’V rekla je ne sasvim obuzdanim glasom.

,,Aha“, reče Džekson. „Slušaj, mala, na karti piše da nekolko kilometara odavde, iza Ladsona, ima mesto za odmor. Tamo ću da te lepo očistim, da ti previjem te dve rane od uboda i da ti namažem opekotine i posekotine. Daću ti i injekciju da zaspiš.“

Natali klimnu glavom i priseti se da kaže: ,,Važi.“

„Oćeš da mi pričaš šta je bilo tamo?“

,,Ne!“ Natali tiho zaplaka. Prijale su joj suze.

„Važi, mala“, reče Džekson i odzvižda delić neke pesme. Prekinuo je i rekao: „Jebote, a samo sam teo da se izvučem iz ove belačke rupe i vratim se u Filadelfiju, kad ono sve se pretvorilo u Napoleonovo povlačenje iz Moskve, sunce ti jebem. Pa, ako nas neko bude zajebavao odavde do izraelske ambasade, najebo je.“ Podigao je pištolj s drškom ukrašenom biserima i brzo ga gurnuo natrag pod sedište.

„Odakle ti to?“, upita ga Natali brišući suze.

„Kupio od Derila“, reče Džekson.„Niste vas dvoje jedini spremni da finansirate revoluciju, Nat.“

Natali sklopi oči. Slike su još bile tu, ali potreba za vrištanjem malo je oslabila. Shvatila je da - makar za neko vreme - Sol Laski nije jedini koji se odrekao prava na sopstvene snove.

„Vido sam tablu“, čula je Džeksonov duboki ohrabrujući glas.

„Uskoro stajemo.”

SEDAMDESET SEDAM

Beverli Hils

Subota, 20.jun 1981.

Toni Harod čestitao je samom sebi što je preživeo.

Kad ga je ona crna kuja bez ikakvog povoda napala na ostrvu, Harod je pomislio da je možda potrošio svu sreću. Trebalo mu je pola sata da se ispravi, a ostatak te umobolne noći proveo je izbegavajući grupe ljudi iz obezbeđenja sklone da pucaju na sve što vide. Harod je krenuo do ostrvske piste, misleći da će možda uspeti slatkorečivošću i lažima da uđe u Saterov ili Vilijev privatni avion, ali jedan pogled na požare poslao ga je trkom nazad u šumu.

Nekoliko sati skrivao se pod krevetom u jednom bungalovu blizu amfiteatra. Jednom je grupa pijanih stražara upala u bungalov, ispreturala kuhinju i glavne prostorije tražeći alkohol i odigrala tri ruke pokera, a onda je isteturala napolje da se pridruži svojoj jedinici. Iz njihovog uzbuđenog blebetanja Harod je saznao da je Barent bio na Antoaneti kad je jahta uništena.

Na istoku je nebo sivelo kad se Harod išunjao napolje i krenuo prema ddkovima. Našao je privezana četiri čamca: uspeo je da gliser od tri metra upali na žice - te veštine nije koristio otkako je bio u uličnoj bandi u Čikagu. Stražar koji je pijan spavao pod hrastom ispalio je dva metka na njega, ali Harod je već otplovio kilometar od obale, a nije bilo znakova da ga neko goni.

Znao je da se ostrvo Dolman nalazi svega tridesetak kilometara od obale, i smatrao je da mu čak ni s njegovim ograničenim znanjima iz navigacije neće biti teško da naiđe na obalu Severne Amerike ako bude plovio na zapad.

Dan je bio oblačan, a more glatko poput ogledala, kao da nadoknađuje sinoćnu oluju i ludovanje. Harod je našao konopac i privezao kormilo, navukao ceradu preko kabine i zaspao. Probudio se tri kilometra pre obale, kad je ostao bez goriva. Prvih dvadeset sedam kilometara njegove plovidbe trajalo je sat i po. Poslednja tri kilometra prešao je za osam sati, i verovatno nikad ne bi ni stigao da nije bilo malog ribarskog broda koji ga je spazio i prišao mu. Džordžijski ribari uzeli su Haroda na palubu, dali mu hranu, vodu, kremu protiv opekotina i dovoljno goriva da stigne do obale. Pratio je ribarski brod između ostrva i šumovitih špiceva koji su uglavnom izgledali kao pre tri veka, i najzad pristao u malu luku pored selendre Sent Meris. Otkrio je da se obreo u južnoj Džordžiji i da preko delte gleda u Floridu.

Predstavio se kao tip s kopna koji je unajmio gliser blizu Hilton Heda i zalutao. Iako bi meštani sumnjali u to da neko može da bude toliko glup da ovoliko zaluta, u Harodovom slučaju su poverovali. On je pak učinio sve što je mogao da učvrsti međuobalske odnose tako što je poveo svoje spasioce, vlasnike marine i petoro posmatrača u najbliži bar -

otrcanu rupu pored skretanja za Državni park Santa Marija - i potrošio dvesta osamdeset dolara u znak dobre volje.

Momci su još pili u njegovo zdravlje kad je ubedio kćer vlasnika bara, Star, da ga odveze u Džeksonvil. Bilo je tek pola osam uveče, imali su još sat dnevnog svetla, ali kad su gotovo stigli, Star je izjavila da joj je prekasno da vozi pedeset pet kilometara nazad do Sent Merisa, i razmišljala o uzimanju sobe u motelu na Džeksonvil Biču ili u Ponte Vedri. Star se bližila četrdesetoj, a pantalone od poliestera rastezale su joj se na načine koje bi Harod ranije smatrao nemogućima. Dao joj je pedeset dolara, rekao joj da ga potraži kad sledeći put dođe u Holivud i zamolio je da ga ostavi pred vratima Junajted erlajnza na Međunarodnom aerodromu Džeksonvil.

Harodu je u novčaniku ostalo gotovo četiri hiljade dolara -nije voleo da putuje bez džeparca, a niko mu nije rekao da na ostrvu nema šta da se kupi - ali je avionsku kartu prve klase do Los Anđelesa platio jednom od svojih kreditnih kartica.

Dremao je tokom kratkog leta do Atlante, ali za vreme daleko dužeg leta na zapadnu obalu postalo mu je jasno da stjuardesa koja mu je donela večeru i piće misli da je Harod zalutao u pogrešan deo aviona.

Pogledao se, omirisao se i shvatio zašto ona tako misli.

Njegov svetli sportski sako marke Đorđo Armani nije mnogo stradao u krvoproliću prethodne noći, ali je zaudarao na dim, mašinsko ulje i ribu. Crna svilena košulja upila je dovoljno znoja da pruži mesece posla fabrici za desalinizaciju. Letnje lanene pantalone Sanđorđo i mokasine od krokodilske kože marke Pol o bile su, da se ne okoliša mnogo, usrane.

Ipak, Harodu se nije dopalo što se neka glupa pička od stjuardese tako ponaša prema njemu. On je platio za uslugu prve klase. Toni Harod uvek je dobijao ono što plati. Pogledao je prema toaletu; bio je prazan.

Desetak ostalih putnika prve klase uglavnom je dremalo ili čitalo.

Harod ulovi pogled uobražene plavokose stjuardese. „Oh, gospođice?” reče.

Kad mu je prišla video je vrlo jasno obojenu plavu kosu, slojeve šminke i lako razmazanu maskaru. Na prednjim zubima imala je bledi trag ružičastog ruža.

„Izvolite, gospodine?” U glasu joj je bez greške čuo snishodljivost Harod ju je gledao još trenutakdva. „Ništa”, rekao je najzad.

,,Ništa.“

Harod je sleteo na losanđeleski aerodrom u četvrtak rano ujutru, ali do kuće mu je trebalo još čitava tri dana.

Iznenada oprezan, unajmio je automobil i odvezao se u Laguna Bič, gde je Teri Istern imala skrovitu kuću na plaži. Boravio je kod nje nekoliko puta kad je bila bez ljubavnika. Harod je znao da je Teri sada u Italiji, na snimanju feminističkog špageti vesterna, ali ključ je još bio tu, zakopan u trećoj saksiji s azalejama. Kuću je valjalo provetriti, a bila je uređena u afričkom stilu, ali u hladnjaku je bilo uvoznog piva, a na vodenom krevetu čiste svilene posteljine. Harod je prespavao veči deo četvrtka, te noći je gledao Terine stare filmove na videu, a oko ponoći se odvezao na obalu u kineski restoran. Onda se prerušio pomoću tamnih naočara i ogromnog tropskog šešira koji je pripadao jednom od Terinih bivših momaka, i odvezao se u grad da obiđe kuću. Sve je delovalo normalno, ali ipak se uveče vratio u Lagunu.

Novine su u četvrtak na šestoj strani donele kratku vest o tome da je tajanstveni milijarder K. Arnold Barent umro od srčanog udara na svom imanju u Palm Springsu. Telo je kremirano, a održaće se privatni pomen u organizaciji evropske grane porodice Barent. Četiri živa američka predsednika poslala su pisma saučešća. U članku se dalje govorilo o Barentovim dugogodišnjim dobrotvornim naporima i iznosile su se pretpostavke o budućnosti njegovog finansijskog carstva.

Harod je zavrteo glavom. Nisu spomenuti jahta, ostrvo, Džozef Kepler ni prečasni Džimi Vejn Sater. Harod je bio ubeđen da će čitulje sledećih dana nicati kao pečurke posle kiše. Neko pokušava da zataška stvar. Posramljeni političari? Dugogodišnji klimoglavci ove trojke? Neka evropska verzija Ostrvskog kluba? Harod zapravo i nije želeo da zna, sve dok s tim nema nikakve veze.

U petak je motrio na sopstvenu kuću što je bolje umeo a da ne privuče na sebe pažnju policije Beverli Hilsa. Sve je izgledalo kako treba.

Prijalo mu je. Prvi put u mnogo godina, Toni Harod je osećao da može da načini korak bez straha da će mu gomila govana pasti na glavu ako načini pogrešan korak.

U subotu rano ujutru, pre deset, odvezao se pravo u svoju kuću, pozdravio satira, poljubio sobaricu Španjolku i rekao kuvarici da može da uzme slobodan dan čim mu spremi rani ručak. Pozvao je na kuću šefa studija, a zatim Šua Vilijemsa da sazna šta se do đavola dešava s Belim trgovcem robljem - film je bio u poslednjoj fazi montaže, izbacivali su nekih dvanaest minuta koji su ugnjavili publiku na pretpremijeri - zatim je pozvao još sedamosam važnih ljudi i obavestio ih da se vratio i da je spreman za posao, i prihvatio poziv svog advokata, Toma Megvajera.

Harod mu je potvrdio da se seli u Vilijevu staru kuću i da želi da zadrži obezbeđenje. Da li Tom zna neku dobru sekretaricu? Megvajer nije mogao da veruje da je Harod zaista otpustio Mariju Čen posle tolikih godina.„Svaka pametna riba postane suviše zavisna ako je pustiš da ti se predugo muva okolo“, rekao je Harod. „Morao sam da je oteram pre nego što počne da mi krpi čarape i veze svoje ime na mojim gaćama.” „Kuda je otišla?“, upitao je Megvajer. „Nazad u Hong Kong?“ „Otkud ja znam, jebote, i šta me to briga?“, prasnuo je Harod. „Javi mi ako znaš neku koja dobro stenografiše i dobro puši.“ Spustio je slušalicu, sedeo nekoliko minuta u tihoj dvorani za projekcije, a onda otišao u đakuzi.

Nag i opušten u toploj kadi, razmišljajući da li da ode u bazen i otpliva nekoliko krugova, Harod je zatvorio oči i gotovo zadremao.

Zamišljao je da čuje na pločicama korake Marije Čen koja mu donosi dnevnu poštu. Uspravio se, zapalio cigaretu iz kutije pored visoke čaše s votkom, i utonuo nazad u topli mlaz vode opuštajući bolne mišiće. Nije tako loše kad mislim na druge stvari, pomislio je.

Ponovo mu se pridremalo, cigareta mu je dogorevala uz vrh prsta, kad je čuo kuckanje visokih potpetica u hodniku.

Naglo je otvorio oči, stavio cigaretu u usta i privukao ruke telu, spreman da brzo ustane i krene ako bude morao. Narandžasti mantil za kupanje visio je dva metra dalje.

Na trenutak nije prepoznao privlačnu devojku u jednostavnoj beloj haljini koja mu je donela poštu; onda se usredsredio na oči nimfe na licu misionarke, na napućene usne kao u Elvisa i na manekenski hod.

,,Šajla“, rekao je.„Jebote, uplašila si me.“

„Donela sam ti poštu”, rekla je Šajla Berington. „Nisam znala da i ti čitaš Nacionalnu geografiju“

„Gospode, mala, mislio sam da te pozovem“, reče Harod brzo. „Da objasnim i izvinim se za onaj užasni nesporazum prošle zime.“

I dalje osećajući laku nelagodu, Harod pomisli da je Upotrebi. Ne.

Ovo je novi početak. Može neko vreme i bez tih sranja.

,,To je u redu“, reče Šajla. Glas joj je uvek bio mek i sanjiv, ali sada je zvučao gotovo pospano. Harod se pitao da li je sirota mala mormonka otkrila droge tokom meseđ besposlice. „Nisam više ljuta“, reče Šajla odsutno. „Bog me je proveo kroz sve to.“

,,Super“, reče Harod i strese pepeo s grudi. ,,I bila si potpuno u pravu, Beli trgovac nije bio film za tebe. To je sranje, svetlosne godine ispod tvog nivoa, dušo, ali upravo jutros sam pričao sa Šuom Vilijemsom.

Rekao mi je da sprema projekt za Orion i da je kao stvoren za tebe. Šu kaže da su Bob Redford i neki klinac po imenu Tom Kruz pristali da snime novu verziju starog…“

„Evo ti Nacionalna geografija“, prekide ga Šajla i pruži mu časopis i svežanj pisama.

Harod stavi cigaretu u usta i posegnu po poštu da se ne pokvasi.

Srebrni pištolj koji se iznenada pojavio u Šajlinoj ruci bio je tako mali da je ličio na igračku; čak i pet tihih prasaka zvučalo je neozbiljno, kao pištolj na kapisle.

,,Au, ej“, reče Toni Harod, pogleda pet malih rupa na grudima i pokuša da ih ukloni dlanom. Podigao je pogled prema Šajli Berington i zinuo; cigareta mu je ispala iz usta i stala da poskakuje na struji vode. „O, jebote“, reče Toni Harod i pažljivo se nasloni; prsti su mu klizili po ivici kade, a teški kapci su mu se zatvarali dok mu se lice polako spuštalo pod uzburkanu površinu vode.

Šajla Berington je deset minuta bezizrazno posmatrala kako se bela pena boji u ružičasto, a zatim u svetlocrveno, i vremenom se razbistrava dok ventili izbacuju svežu vodu a filteri rade svoj posao. Onda se okrenula i izašla, savršenog držanja, visoko podignute glave; kuckanje visokih potpetica sjajno uglačanih cipela odjekivalo je preko šuštanja vode. Na izlasku je isključila svetla na tavanici. Zatvorena prostorija ostala je polumračna, ali rasuti zraci sunca odbijali su se od vode i šarali bele zidove, baš kao na filmskom platnu kad se film završi, ali projektor još osvetljava nasumične kvadrate praznog celuloida.

SEDAMDESET OSAM

Cezareja, Izrael

Nedelja, 13. decembar 1981.

Natali je vozila fijat ka severu, putem za Haifu, Često je zastajala da uživa u pogledu i zimskom suncu. Nije znala kad će ponovo proći ovim krajem.

Pre nego što je stigla do skretanja s priobalnog puta za kibuc Magan Mihael morala je da sačeka prolazak velike povorke vojnih vozila, ali bila je sasvim sama kad je poterala fijat uzbrdo, pored razbacanih stabala rogača, ka imanju porodice Eškol.

Kao i uvek, Sol ju je čekao pored velike stene uz donju kapiju i sišao da joj otvori. Natali je izašla iz kola da ga zagrli, a onda odstupila korak da ga pogleda.„Sjajno izgledaš”, rekla je. To je bilo gotovo istinito.

Izgledao je bolje. Nije povratio težinu koju je izgubio, a leva ruka i zglob bili su mu u zavojima od poslednje operacije, ali brada mu je porasla, duga i bela kao u patrijarha, preplanuli ten zamenio je dugotrajno bledilo, a kosa mu je porasla gotovo do ramena. Sol se osmehnuo i popravio naočari s rožnatim okvirom, baš kao što je Natali i očekivala. Baš kao što je uvek činio kad mu je neprijatno.

,,I ti izgledaš divno“, rekao je, zaključao kapiju i mahnuo mladom sabri koji ih je posmatrao sa stražarskog mesta pored ograde. „Hajdemo u kuću. Večera je skoro gotova.”

Dok su se vozili ka glavnoj kući, Natali pogleda njegovu zavijenu ruku. „Kako ti je ruka?“, upita

„Sta? A, dobro je“, reče Sol, popravi naočari i pogleda zavoje kao da ih vidi prvi put. „Čovek bi rekao da je palac neprocenjivoredan, ali kada ga izgubiš, onda shvatiš kako lako može i bez njega.“ Osmehnuo joj se.„Sve dokje drugi zdrav.“

,,Čudno“, reče Natali.

,,Šta?“

„Dve rane od metka, upala pluća, kontuzija, tri slomljena rebra dovoljno posekotina i modrica za čitav fudbalski tim.“

„Nije lako ubiti Jevrejina.”

,,Ne, ne mislim na to“, reče Natali i uveze auto na parking. „Hoću da kažem, to su ozbiljne povrede, ali te je ujed one žene gotovo ubio -

makar si zbog njega gotovo izgubio ruku.“ „Ljudski ujed je zloglasno opasan”, reče Sol i otvori joj vrata. „Gospođica Sjuel nije bila ljudsko biće“, reče Natali.

,,Nije“, reče Sol i popravi naočari. „Mislim da tada više nije bila.“

Sol je pripremio izvrsnu večeru, jagnjetinu i sveže ispečen hleb.

Dok su jeli, ćaskali su o sitnicama - o Solovim časovima na univerzitetu u Haifi, o Natalinom najnovijem fotografskom zadatku za Džeruzalem post, o vremenu. Posle sira i voća Natali je želela da obiđu akvadukt i ponesu kafu, pa je Sol napunio čelični termos dok je ona u svojoj sobi oblačila debeli džemper. Decembarske večeri uz obalu umeju da budu vrlo sveže.

Polako su išli uzbrdo pored zasada pomorandži, komentarisali blagu svetlost i trudili se da se ne obaziru na dvojicu mladih sabri koji su ih pratili na učtivoj razdaljini noseći uzije preko ramena.

„Žao mi je Davida”, reče Natali kad su stigli do peščanih dina.

Sredozemno more ispred njih prelilo se bakrom.

Sol slegnu ramenima. „Živeo je punim životom. Drugi udar bio je milostivo brz.“

„Žao mi je što sam propustila sahranu“, reče Natali. „Pokušavala sam čitav dan da izađem iz Atine, ali svi letovi su bili poremećeni.“

„Nisi je propustila“, reče Sol.„Često sam mislio na tebe.“ Mahnuo je telohraniteljima da ostanu gde su i poveo je do akvadukta.

Vodoravno svetlo pretvorilo je njihove senke u divove povrh nazubljenih dina.

Zastali su na pola puta i Natali se uhvatila za laktove. Duvao je hladan vetar. Na istoku su se videle tri zvezde i mesec nalik na nokat.

„Ipak ideš sutra?“, upita je Sol. „Vraćaš se?“

,,Da“, odgovori Natali. ,,U pola dvanaest s Ben Guriona.“

,,Ja ću te odvestf, reće Sol.„Ostaviću kola kod Šejle i zamoliću da me neki njen klinac vrati.”

,,To mi se svida“, osmehnu se Natali.

Sol nasu kafu i pruži joj plastičnu čašu. Para se dizala u hladni vazduh. „Plašiš li se?“, upita je.

,,Da li se plašim povratka u Sjedinjene Države ili toga da ih možda ima još?“, upita ga ona i srknu vrelu mirišljavu tursku mešavinu.

„Povratka”, reče Sol.

,,Da“, reče Natali.

Sol klimnu glavom. Retka vozila prolazila su priobalnim putem, farovi su im se gubili u sjaju sutona. Nekoliko kilometara severno bedemi Krstaškog grada sijali su crvenim sjajem. Planina Karmel jedva se videla, uvijena u izmaglicu tako bogate ljubičaste boje da Natali ne bi poverovala da je prava kad bi je videla na fotografiji.

„Mislim, ne znam“ nastavi ona. „Pokušaću. Amerika me je plašila i pre… svega ovoga. Ali, to mi je dom. Znaš šta hoću da kažem.“

,,Znam.“

,,Da li ti razmišljaš o povratku kući? U Ameriku, mislim?”

Sol klimnu glavom i sede na veliki kamen. U pukotinama koje sunce nije dotaklo bilo je leda.„Sve vreme“, reče „Ali ovde imam toliko posla.“

„Još ne mogu da pojmim kako je Mosad brzo… poverovao u sve“, reče Natali.

Sol se osmehnu. ,,Mi imamo dugu i časnu istoriju paranoje“, reče.

„Mislim da smo dobro pothranili njihove predrasude.“ Otpio je malo kafe i dosuo oboma. „Osim toga, oni imaju mnogobaveštajnih podataka s kojima nisu znali šta da rade. Sada imaju okvir za činjenice… čudan okvir, istina, ali bolji nego ništa.“ Natali pokaza ka severu preko sve tamnijeg mora. „Misliš li da će naći… koga god?“

„Oberstove tajanstvene saradnike?” reče Sol. „Možda. Imam utisak da su to ljudi s kojima Mosad već ima posla.“

Natali se zamagliše oči. „Još mislim na onog… iz kuće… na onog što je nestao.”

,,Hauard“, reče Sol. „Crvenokosi. Džastinov otac.“

,,Da.“ Natali se stresla kad je sunce dodirnulo horizont i vetar se pojačao.

„Ketfiš je javio radiom i tebi i Džeksonu da je ‘uspavao’ Hauarda“, reče Sol. „Pod pretpostavkom da te je on pratio. Kad je Melani poslala nekoga - verovatno onog diva - napolje da ubije Ketfiša, on je gotovo sigurno doneo i Hauarda. Možda je Hauard bio u nesvesti dok je kuća gorela. Možda te je on čekao u zadnjoj sobi.“

,,Možda“, reče Natali i uhvati čašu obema rukama da ih zagreje. ,,A možda ga je Melani negde zakopala misleći da je mrtav. To bi objasnilo zašto se broj tela iz novina ne poklapa. Pogledala je zvezde kako izgrevaju. „Znaš koji je danas dan? Tačno godina od…“ ,,Od smrti tvog oca“, reče Sol i pomože joj da ustane. Pod kratkotrajnim svetlom sumraka vratili su se duž akvadukta. „Zar mi nisi rekla da si dobila pismo od Džeksona?”

Natali se razvedri.„Dugačko pismo. Vratio se u Džermantaun.

Zapravo, postao je novi direktor Omladinskog doma, ali se otarasio stare kuće, rekao bandi da nađe drugi klub - mislim da je to mogao pošto je i dalje nekakav član - i otvorio niz pravih opštinskih lokala duž Avenije Džermantaun. Otvorio je i besplatnu kliniku i svašta.“

,,Je li spomenuo kako je Marvin?“

„Jeste. Džekson ga je manjeviše usvojio, mislim, Napisao je da Marvin pokazuje znake napretka. Sada je otprilike na nivou četvorogodišnjaka… vrlo bistrog četvorogodišnjaka, kaže Džekson.“

„Hoćeš li ga posetiti?”

Natali se čvršće uvi u džemper. „Možda. Verovatno. Hoću.“ Pažljivo su sišli s nesigurnog prastarog ivičnjaka i osvrnuli se nazad. Lišene boja, dine su ličile na smrznuto more koje zapljuskuje rimske ruševine.

„Hoćeš li da radiš neke fotografije pre povratka na fakultet?“ „Aha.

Džeruzalem post me je zamolio da snimim fotografije za članak o propadanju velikih američkih sinagoga,pa sam mislila da počnem u Filadelfiji.“

Sol mahnu dvojici telohranitelja koji su ih čekali zaklonjeni iza dva stuba. Jedan je zapalio cigaretu koja je u iznenadnoj pomrčini zasijala kao crveno oko. „Fotoesej o arapskim radnicima u Tel Avivu bio je odličan“, reče Sol.

,,Pa“, reče Natali s tračkom prkosa u glasu,„da pogledamo stvari u oči. Prema njima se postupa kao prema izraelskim crncima.“ „Tako je“, saglasi se Sol.

Stajali su ćutke nekoliko minuta pored puta u podnožju brda, bilo im je hladno, ali su oklevali da se vrate u dobro osvetljenu kuću, u toplotu, laki razgovor i san. Odjednom Natali stupi u Solove raširene ruke, zagnjuri lice u njegovu vetrovku, oseti da je njegova brada dodiruje po kosi.

,,Oh, Sole“, zajecala je.

Trapavo ju je potapšao zavijenom rukom, sasvim zadovoljan da se taj trenutak skameni u vremenu, prihvatajući čak i tugu kao izvor radosti.

Iza sebe čuo je kako vetar blago pomera pesak u beskrajnom naporu da prekrije. sve što je čovek načinio ili se nadao da će načiniti.

Natali se odmaknu, izvadi papirnu maramicu iz džepa i useknu se.

,,Do đavola”, reče. „Izvini, Sole. Mislim da sam došla da kažem shalom, a da nisam spremna za to.“

Sol popravi naočari.„Ne zaboravi“, r eče,„shalom ne znači zbogom.

Niti zdravo. Znači prošto - mir.“

„ Shalom“, reče Natali i vrati se u njegov zagrljaj da je zaštiti od hladnog večernjeg vetra.

„Shalom i lchaim“, reče Sol; očešao je obraz o njenu kosu i gledao kako se pesak uvija i rasipa po uskom putu. ,,Za život.“

EPILOG

21. oktobar 1988.

Vreme prolazi. Nisam ovde naročito srećna. Sada živim na jugu Francuske, izmedu Kana i Tulona, ali ne, s radošću kažem, preblizu Sen Tropea.

Gotovo potpuno sam se oporavila od bolesti i mogu da se krećem bez hodalice, ali retko izlazim. Anri i Klod idu u selo u kupovinu.

Povremeno im naredim da me odvezu u moj pansion u Italiji, pored Peskare, na Jadranu, čak i dalje, u iznajmljeni bungalov u Škotskoj, da posmatram njega, ali čak i ova putovanja sve su ređa.

U brdima iza moje kuće nalazi se napušteni manastir. Dovoljno je blizu da ponekad odem tamo, sedim i razmišljam među kamenjem i divljim cvećem. Mislim o izolaciji i uzdržavanju i o tome kako jedno svirepo zavisi od drugog.

U poslednje vreme osećam godine. Govorim sebi da je to zbog duge bolesti i reumatičnih bolova koji me muče za hladnih oktobarskih dana kao što je ovaj, ali hvatam sebe kako sanjarim o dobro poznatim čarlstonskim ulicama i onim poslednjim danima. To su snovi o gladi.

Kada sam u maju poslala Kalija da otme gospođu Hodžis, nisam znala u koju svrhu ću staricu upotrebiti. Povremeno mi se činilo da je ne vredi održavati u životu u podrumu njene kuće, a još manje ulagati trud u bojenje kose u moju boju i davati joj injekcije za simulaciju moje bolesti.

Ali na kraju se sve to isplatilo. Dok sam blok dalje od kuće čekala unajmljena ambulantna kola, onih nekoliko poslednjih minuta pre nego što me je Hauard odvezao na aerodrom, ocenila sam da me je porodica Hodžis dobro služila u prethodnoj godini. Ne bih mogla više da tražim od njih. Činilo se nepotrebnim vezivati staricu za krevet, s obzirom na njeno zdravstveno stanje, ali sada iskreno verujem da bi, da je nisam tako sputala, skočila iz plamena, pobegla iz zapaljene kuće i pokvarila mi pažljivo osmišljen prizor koji sam tako mukotrpno organizovala.

Jadna moja kuća. Draga moja porodica. Pomisao na taj dan još mi izaziva suze na oči.

Hauard je bio koristan tih prvih dana, ali kad sam se smestila u selu i uverila se da me niko nije sledio, činilo mi se najboljim da doživi nesreću daleko od mene. Klod i Anri su meštani koji su mi takođe služili decenijama.

Sedim ovde i čekam Ninu. Sada znam da je preotela kontrolu nad svim nižim rasama na svetu - nad crncima, Jevrejima, Azijatima i tako dalje - i ta činjenica me sprečava da se vratim u Ameriku. Vili je bio u pravu, onih davnih prvih dana našeg poznanstva, kad smo sedele u bečkim kafeima i učtivo ga slušale kako naučno objašnjava da su Sjedinjene Države postale zemlja mešanaca, gnezdo pohlepnih podljudi koji se spremaju da obore čistije rase.

Sada ih Nina sve kontroliše.

Te noći na ostrvu ostala sam u kontaktu s jednim stražarom dovoljno dugo da vidim šta su Ninini ljudi učinili mom sirotom Viliju.

Čak je i gospodin Barent bio pod njenom kontrolom. Vili je sve vreme bio u pravu.

Ali, nisam zadovoljna da prosto sedim i čekam da me Nina i njene mešanačke sluge pronađu.

Ironično, ali upravo Nina i njena crnkinja dale su mi ideju. One sedmice kad smo posmatrale kapetana Malorija kroz dvogled bile su odličan završetak te male šarade. To me je podsetilo na jedan raniji kontakt, na gotovo nasumični susret one daleke decembarske nedelje -

istog onog dana kad sam prvi put pomislila da je Vili poginuo samo da bi se Nina okrenula protiv mene - za vreme moje oproštajne posete tvrđavi Samter.

Najpre sam videla samu stvar kako se kreće kroz vode Zaliva, tamna i nema poput ajkule, a onda sam neočekivano uspostavila kontakt s kapetanom dok je stajao na sivom tornju - to zovu osmatračnica, sada znam - s dvogledom oko vrata.

Šest puta sam ga od onda pronašla i sve ponovila. To je bilo prijatnije od povremenog parenja umom koje je bilo neophodno s Malorijem. U bungalovu pored Aberdina čovek može da stoji sam pored litice na obali i posmatra podmornicu kako klizi prema luci.

Podmorničari se ponose šiframa, ključevima i potpuno bezbednim postupcima, ali ja znam ono što moj kapetan zna odavno; to bi bilo vrlo, vrlo lako. Njegove noćne more moj su priručnik.

Ali, ako mislim to da izvedem, moraću uskoro. Ni kapetan ni njegov brod se ne podmlađuju. A ni ja. Uskoro će i kapetan i brod biti prestari. A možda i ja.

Strah od Nine i planovi za ovako veliko Hranjenje ne dolaze mi svaki dan. Ali dolaze sve češće.

Ponekih dana budi me pesma dok devojke iz sela na biciklima idu na farmu. Tih dana sunce je veličanstveno toplo i obasjava sitno belo cveće što raste između isprevrtanog kamenja manastira, a ja sam zadovoljna da prosto sedim i delim sunce i tišinu s njima.

Ali drugih dana - hladnih mračnih dana kao što je ovaj, kada oblaci naiđu sa severa - setim se nemog obrisa podmornice koji se kreće kroz tamne vode zaliva, i pitam se da li sam sebi nametnula uzdržavanja ni za šta. Za takvih dana pitam se - hoće li me to ogromno, poslednje Hranjenje uopšte podmladiti? Kao što je Vili običavao da kaže predlažući neku nestašnu šalu: šta mogu da izgubim?

Sutra bi trebalo da bude toplije. Možda ću sutra biti srećnija. Ali danas mi je hladno i nekako sam setna. Sama sam i nemam s kim da se igram.

Primiče se zima. A ja sam vrlo, vrlo gladna.

FUSNOTE

1 Ričard Vigeri (Richard Viguerie), američki politički analitičar, tvorac ideje sakupljanja priloga za političke kampanje putem unapred adresiranih pisama. (Prim. prev.)

2 Gospodin Ed (Mr. Ed), američka humoristička televizijska serija, prikazivana od 1961. do 1966, u kojoj je jedan od glavnih likova bio konj koji govori. (Prim. prev.)

3 Ponovorođeni (engl. Bornagairi), soteriološki izraz za duhovno ponovo rođene, odnosno one koji u životu dobrovoljno ponovo prihvate hrišćansku veru, korišćen uglavnom u protestantizmu. (Prim. prev.) 

4 Henri Luis Menken (Henry Louis Mencken, 1880-1956), slavni američki novinar i urednik, autor nekoliko knjiga o slobođi, demokratiji i ravnopravnosti; Mađalin Marej O’Her (Madalyn Murray O’Hair, 1919-1995), američka ateistkinja, osnivač Društva američkih ateista, zalagala se za odvajanje crkve od države i građanska prava ateista, nazivana „najomraženijom ženom Amerike” ubijena 1995. (Prim. prev.)

5 Akronim od engl. National Conferencefor the Protection ofAmerican Communities - Nacionalno udruženje za zaštitu američkih zajednica. (Prim. prev.)

6 Džeri Lejmon Falvel (Jerry Lamon Falwell, 1933), američki sveštenik i televizijski propovednik, hrišćanski fundamentalista, 1978. osnovao hrišćanski politički pokret Moralna većina, koji je raspušten 1989. (Prim. prev.)

7 Reks Hambard (Rex Humbard, 1919), prvi američki televizijski propovednik; Oral Roberts ( Oral Roberts, 1918), američki televizijski propovednik, osnivač harizmatičkog pokreta i univerziteta koji nosi njegovo ime; u propovedima je često tvrdio da je imao vizije. (Prim. prev.)

8 Džems Orsen Beker (James Orsen Bakker, 1940) i njegova žena Tami Fej Beker ( Tammy Faye Bakker, 1942), slavni američki propovednički par čiju je karijeru, punu optužbi za pohlepu i bestidnu oholost, 1987. okončao veliki seksualni skandal, nakon čega je Džim Beker osuđen na 45 godina zatvora zbog pronevere, poreskih prekršaja i prevare. (Prim. prev.)

9 Džimi Li Svagart (JimmyLee Swaggart, 1935) izuzetno popularni televizijski propovednik osamdesetih godina XX veka, umešan u veliki skandal povezan s prostitutkama. (Prim. prev.)

10 Merion Gordon ,,Pat“ Robertson ( Marion Gordon ,,Pat“ Robertson, 1930), slavni američki televizijski propovednik, osnivač i vlasnik mnogih organizacija i korporacija, pristalica republikanske stranke, bezuspešno se kandidovao za predsedničkog kandidata te stranke 1988, poznat po čvrstom protivljenju abortusu i pravima homoseksualaca. (Prim. prev.)

11 Jad Vašem je izraelski zvanični muzej sećanja na žrtve holokausta; osnovan je 1953. i najveći je arhiv dokumentacije o progonima Jevreja na svetu. (Prim. prev.)

12 Hebr.: veliko hvala. (Prim. prev.)

13 Hebr.: prijatan dan. (Prim. prev.)

14 Hebr.: do skorog viđenja. (Prim. prev.)

15 Džon Do (John Doe) i Džejn Do (Jane Doe) uobičajena su privremena imena u SAD za osobe čiji je identitet nepoznat bolnicama ili policiji, (Prim. prev.)

16 Nem.: zar ne. (Prim. prev.)

17 Li Harvi Osvald (Lee Harvey Oswald, 1939-1963), prema nalazima četiri istrage vlade SAD, ubica predsednika Džona F. Kenedija, ubijen dva dana posle atentata; Džems Erl Rej (James Earl Ray, 1928-1998), ubio je dr Martina Lutera Kinga, istaknutog borca za građanska prava u SAD, osuđen na 99 godina robije, 1977. pobegao iz zatvora, uhvaćen, umro na robiji. (Prim. prev.)

18 Ričard Marlin Perkins (Richard Marlin Perkins, 1902-1986), poznati amerRki zoolog, autor i voditelj TV emisija o životinjskom svetu. (Prim. prev.)

19 Džordž Gordon Batl Lidi (George Gordon Battle Liddy, 1930), glavni operativac Niksonove ekipe „vodoinstalatera“, tvorac plana za upad u seđište izbornog štaba Demokratske stranke u hotelu Votergejt 1972; ova tralja”D zamišljena i izvedena operacija, nazvana ,,Dragulj“ dovela je do čuvene afere i ostavke predsednika Niksona 1974. (Prim. prev.)

20 Nem.: Vrlo dobro. (Prim. prev.)

21 Nem.: Dobro došao u pakao, pionu moj. (Prim. prev.) 

22 Nem.: Idi do đavola, pukovniče. (Prim. prev.)

23 ARVN je engleski akronim od Army of Republic of Viet Nam - Vojska Republike Vijetnam, ođnosno vojska Južnog Vijetnama, saveznika SAD u Vijetnamskom ratu. (Prim. prev.)

24 Albert Dž. Vitlok ( Albert J. Whitlock, 1915-1999), britanski stručnjak za filmske specijalne efekte, najpoznatiji po seriji filr -‘va Ratovi zvezda. (Prim. prev.) 

25 XO je upotrebna skraćenica za executive officer - izvršni (prvi) oficir na brodovima Ratne mornarice SAD i Velike Britanije. (Prim. prev.)