Den Simons

Ukleta zima

Jer on bijaše nijem, jeziv, blijed Nalik onom o kojem kruži priča, Koji nađe avet psa u čovjeku.

Sir Walter Scott, Pogreb posljednjeg pjesnika, 6. pjevanje.

Psi zime, Oni me progone

Sting, Psi zime

PRVO POGLAVLJE

Četrdeset i jednu godinu nakon moje smrti, moj se prijatelj Dale vratio na farmu gdje su me ubili. Zima je bila strašna.

Znam što vi sada mislite. Postoji stara novinarska anegdota kada je William Randolph Hearst1 trebao nekoga za priču o poplavama u Johnstownu pa je poslao mladog pripravnika. To je bila mladićeva velika prilika. Sljedećeg je dana novak Hearstovim novinama poslao telegram s uvodom:

BOG JE DANAS SJEDIO NA USAMLJENOM BRIJEGU

PONAD JOHNSTOWNA, TUŽNO PROMATRAJUĆI

UNIŠTENJE SUROVE PRIRODE.

Stariji se kunu kako Hearst nije oklijevao ni trena prije nego je poslao ovakav odgovor:

ZABORAVI POPLAVU. POPRIČAJ S BOGOM.

Kao što sam već rekao, umro sam prije četrdeset i jednu godinu, a vaš je odgovor, Zaboravi priču o Daleu. Koga briga? Ispričaj nam kako je biti mrtav, kakav je život poslije smrti? Kako je biti duhom ?

Postoji li Bog?

Ili bi to barem bila moja pitanja. Ja, nažalost, nisam duh. Niti išta znam o životu poslije smrti. Dok sam bio živ, nisam vjerovao u duhove, ni u nebesa ili Boga, ni u dušu koja nadživi tijelo, ni u uskrsnuće ili reinkarnaciju, a niti sada u to ne vjerujem. Kad bih morao opisati svoje sadašnje postojanje, rekao bih da sam rupa iz sjećanja. Dale me osjeća toliko snažno, a zbog traume sam tako jasno izrezan i odvojen od ostatka njegove svijesti, pa se doima kao da postojim kao nešto više od pamćenja, nešto manje od života, gotovo doslovno nalik crnoj rupi holističkih prisjećanja, nataloženih zbog težine bola.

Znam da to ništa ne objašnjava, ali ni ja sam to ne razumijem.

Samo znam da postojim i da se dogodilo nešto, ubrzanje2 bi to možda ponajbolje opisalo, kada se Dale odlučio vratiti i provesti zimu na farmi na kojoj sam nekad živio i gdje sam umro.

I ne, ne sjećam se svoje smrti. Ne znam o tom događaju više od Dalea. Očito je da je nečija smrt, baš poput nečijeg rođenja, toliko važan događaj da ne postoje u sjećanju.

Dok sam bio živ, bio sam tek dječarac, ali bio sam prilično bistar i posve posvećen nakani da jednoga dana postanem pisac. Proveo sam godine pripremajući se na to, svjestan da će proći još mnoge godine prije nego ću umjeti napisati pravu pripovijetku, a kamoli roman, ali sam bez obzira na to vježbao pišući uvodne odlomke svojih pripovijetki i romana.

Kad bih posudio uvod za ovu pripovijest, uzeo bih ga iz Thackerayevog3 dosadnog romana Udovac Lovel iz 1861: Tko li će biti junak ove pripovijesti? Neću to biti ja, onaj koji je piše. Ja sam tek Zbor u drami. Ja dajem primjedbe o ponašanju likova, pripovijedam njihovu jednostavnu priču.

Thackereyevo je sveprisutno 'ja', naravno, lagalo. Svaki Stvoritelj koji tvrdi da je tek Zbor i izvanjski promatrač djela svojih stvorenja, običan je licemjer i lažac.

Naravno, povjerovao sam da to vrijedi za Boga, u onim rijetkim prigodama kad sam pomislio da On uopće postoji. Jednom prigodom, kada smo Dale, Mike i ja raspravljali o Bogu u kokošinjcu, moj je jedini doprinos bio parafrazirani navod iz Marka Twaina: 'Kada pogledamo svu bol i nepravdu kojima smo okruženi, moramo neminovno zaključiti da je Bog nasilnik.' Nisam siguran jesam li u to onda, ili pak sada, povjerovao, ali su Mike i Dale zanijemjeli od šoka. Osobito Mike. On je bio ministrant i vrlo pobožan.

Ali već sam se udaljio od priče, čak i prije nego li sam je uopće započeo. Oduvijek sam mrzio pisce koji to čine. Još uvijek nisam pronašao dovoljno snažnu prvu rečenicu. Jednostavno ću ponovno krenuti iz početka.

Četrdeset i jednu godinu nakon moje smrti, moj se prijatelj Dale vratio na farmu gdje su me ubili. Zima je bila strašna.

Dale Stewart vozio je iz zapadne Montane do središnjeg Illinoisa, više od 2700 kilometara u 29 sati, dok su se planine smanjivale, a potom posve nestajale u njegovom retrovizoru, nepregledne jesenje prerije iščezavale su u žućkastim i crvenkastim mrljama dok je vozio cestom 190 prema istoku, do ceste 129 na kojoj je krenuo prema jugoistoku, pa skrenuo na 180 prema istoku i potom na 174, u pravcu juga dok cesta nije ponovno zavinula prema istoku.

Proputovao je veći dio dviju vremenskih zona, vrativši se geometrijskoj pravilnosti Središnjeg Zapada, nalik na šahovsku ploču, i prisiljavajući se proći kroz više od četrdeset godina sjećanja, poput ronioca koji zaranja u dubinu boreći se s bolom i pritiskom koje takve dubine donose.

Dale bi se zaustavio samo zbog objeda, goriva i kratkog spavanja na odmorištima u područjima saveznih granica. Nije mjesecima dobro spavao, čak i prije njegovog pokušaja samoubojstva. I sada je nosio lijekove za spavanje, ali je odlučio da se na ovom putovanju neće zaustavljati kako bih ih upotrijebio. Želio je stići tamo što je prije moguće. Nije sasvim razumio zašto je uopće išao tamo.

Dale je planirao stići u Elm Haven sredinom jutra, obići svoj rodni grad, a potom krenuti put Duaneove farme, još za dana, ali kada je ugledao putokaz na 174 za izlaz prema Elm Havenu, već je bilo prošlo 11 sati navečer.

Njegov je plan bio da se početkom ili sredinom rujna useli u Duaneovu staru kuću i tako si ostavi dovoljno vremena za uživanje u jesenjim bojama te sunčanim, ali prohladnim jesenjim danima.

Stigao je posljednjeg dana listopada, po noći, u posljednjim satima prvog Dana vještica u novom stoljeću, na samoj granici zime.

Zabrljao sam, pomislio je Dale kada je skrenuo na nadvožnjak iznad 174, i nastavio cestom koja je noću opustjela. Elm Haven bio je udaljen još tri kilometra prema sjeveru. Ponovno sam zabrljao.

Zabrljao sam sa svim što još nisam izgubio. A sve što sam izgubio, izgubio sam jer sam zabrljao.

Odmahnuo je glavom kako bi otjerao te misli. Naljutio se zbog ovog, tako očitog, napadaja samosažaljenja, osjetivši kako mu se magli pred očima od previše noći s premalo sna pa malo otvori bočni prozor. Zrak je bio hladan, vjetar je snažno puhao sa sjeverozapada.

Hladnoća uspije razbuditi Dalea kad je skrenuo u Ulicu Hard, samo kilometar jugoistočno od Elm Havena.

Ulica Hard. Usprkos svom stanju, Dale se nasmiješi. Na taj izraz već desetljećima nije niti pomislio, ali ga se odmah prisjetio skrenuvši prema sjeverozapadu na autoput 150A i polagano ušavši u zaspali grad.

Prošao je pokraj asfaltirane ceste sa svoje desne strane i shvatio da su tijekom proteklih desetljeća uredili Okružnu cestu broj 6, između Ulice Jubilee College i Ulice Hard. Kad je on ovdje živio, bijaše to tek blatnjavi put, među poljima kukuruza, a sada je mogao krenuti ravno prema sjeveru do Duaneove kuće, ako bi to poželio. Iz znatiželje ipak nastavi prema Elm Havenu.

Bila je to morbidna znatiželja, kako se to kasnije pokazalo. Sam se grad doimao tužnim i utonulim u tamu. Pogrešnim. Manjim.

Mrtvim. Seciranim. Strvinom.

Dva poslovna zdanja Glavne ulice izgubila su nekoliko kuća duž Ulice Hard, zbunivši Dalea, onako kako bi to učinio poznati osmjeh koji je izgubio nekoliko zubi. Prisjetio se visokog pročelja Jensenovog supermarketa. Sada je na mjestu bila praznina. Nestao je i A&P gdje je radila Mikeova mama. Sjetio se i blistavih prozora kafića u Parksideu. Tu se sada nalazila privatna kuća. Luckyjev roštilj s druge strane ulice doimao se poput kakvog sajmišta s kojeg su prašnjavim tamnim očima plišane životinje piljile na Ulicu Hard.

Ulaz trgovine 'Ostava na uglu' bio je zatvoren pribijenim daskama.

Susjedna je brijačnica nestala. Parku Bandstand bilo bi bolje da je također nestao nego doživio ovakvu sudbinu: na malenom komadu zemlje, nalik kakvom dvorištu, nagurali su se dvorana Udruge ratnih veterana i mnogobrojne limene kućice, stara je pozornica, po kojoj je park i dobio ime, srušena, stabla počupana s korijenjem, a spomenik ratu obrastao korovom.

Dale se polukružno okrenuo i vratio prema istoku, a potom skrenuo sjeverno u Široku aveniju.

Oblaci su se nisko spustili, a vjetar je bio hladan. Lišće se kovitlalo širokom cestom ispred njegove Toyote Land Cruiser, a njihovo osušeno šuškanje nalikovalo je grebanju štakora. Na tren je iznemoglost uvjerila Dalea da su to doista bili štakori, njih stotine koji sumanuto ulijeću kroz prednja svjetla njegovog džipa.

Na Širokoj aveniji nije bilo uličnih svjetiljki. Veličanstveni brijestovi koji su se nekoć nadnosili nad ulicom, bili su pokošeni holandskom zarazom prije nekoliko desetljeća, a stabla nakon njih posađena doimala su se manjima, zdepastijima, nepravilnijima, ni sluga svojim prethodnicima. Neke od boljih kuća u Širokoj aveniji još uvijek su stajale na kraju svojih prostranih tratina, mračne i tihe pod naletima vjetra, no prkosno, nalik starim ratnim veteranima na ponovnom okupljanju. Dale je više bio svjestan nestalih nego rijetkih preživjelih kuća.

Skrenuo je desno u Ulicu Depot, prošao nekoliko ulica i krenuo prema domu svog djetinjstva, nasuprot mjesta gdje je nekad stajala škola Old Central.

Kuća, koja je bila njegov dom sedam godina, bila je jedva prepoznatljiva. Nestao je, naravno, ogromni brijest koji je stajao pred njegovom i Lawrenceovom sobom, a novi su vlasnici odavno popločali kratki prilazni put i dozidali modernu garažu koja nije pristajala četvrtastom obliku američke kuće. Na prednjem trijemu nije više bilo ograde ni ljuljačke. Stare su bijele ploče zamijenili oplatama od vinila. Na trijemu je stajala izrezbarena bundeva i slamnato strašilo s prslukom kao znak proslave nadolazećeg praznika, ali svijeće su davno izgorjele4. Oči u obliku trokuta zjapile su poput crnih, praznih duplji na lubanji, a sve jači vjetar raznosio je slamnatu utrobu.

Škole Old Central, naravno, nije više bilo. Dale se jedva sjećao tog ljeta 1960, ali dobro je pamtio zgradu u plamenu i narančaste žeravice te olujno nebo u pozadini. Na nekada veličanstvenom trgu u stambenoj četvrti izniklo je nekoliko oronulih prizemnica, mračnih i nezgrapnih među starijim, višim kućama koje su okruživale trg, a svi znaci bivše školske zgrade i njenog prostranog igrališta bijahu davno izbrisani.

Visokih brijestova, koji su se nekoć uzdizali poput straže, također nije više bilo, a na njihova mjesta nitko nije posadio nova stabla. Malene kuće na trgu, sve sagrađene iza 60-tih, izgledale su nezaštićeno i ranjivo pod crnim nebom.

U nizu kuća koje su pročeljem gledale na negdašnje školsko igralište bilo je još praznina. Kuća Somersetovih, pokraj starog Daleovo doma, jednostavno je nestala, čak ni temelji nisu ostali.

Nasuprot Somersetovih, uredna bijela kuća gospode Moon građevinskim je strojevima sravnjena sa zemljom. Obiteljski dom njegovog prijatelja Kevina, kuća u rančerskom stilu koja se 1960

doimala tako modernom i istovremeno tako odudarala od tog mjesta, još uvijek je bila na svom mjestu, podignuta na laganom uzvišenju.

Usprkos mraku, Dale je mogao vidjeti da je bila neoličena i vapila za popravcima. Nestala su i dva velebna viktorijanska zdanja sjeverno od Kevinova doma, a zamijenila ih je slijepa uličica s nekoliko novih domova, jeftinih i naguranih, tamo gdje je nekoć počinjala šuma.

Dale je nastavio lagano voziti prema istoku, prošao pokraj Druge avenije i zaustavio se na raskrižju Ulice Depot i Prve avenije. Dom Mikea O'Rourke još je uvijek stajao na svom mjestu. Malena kućica sa sivom šindrom izgledala je baš kao i 1960, s iznimkom dodatka na stražnjem dijelu kuće koji je očito zamijenio poljski zahod. Nije više bilo starog kokošinjca gdje se sastajala Biciklistička patrola, ali ostao je povrtnjak. U prednjem je dvorištu još uvijek stajala Djevica Marija, tužnog pogleda uperenog preko Prve avenije prema pokošenim poljima, raskriljenih ruku i otvorenih dlanova, promatrajući sa svog svetišta od napola zakopane kade.

Nije vidio maškare. Svi su domovi koje je prošao bili uronjeni u tamu, osim nekoliko svjetiljki upaljenih na trijemovima. U Elm Havenu gotovo da nije bilo ulične rasvjete, a sad se činilo da je uopće nema. U Širokoj je aveniji zamijetio dvije manje lomače, a mogao je vidjeti i ostatke još jedne. Nikoga nije bilo uz ognjište, samo je vatra gasnula do narančastog žara, čije je iskre raznosio snažan vjetar. I nalazilo se u O'Rourkeovom bočnom dijelu dvorišta.

Nije se sjećao da su se ovdje palile lomače u Noći vještica u vrijeme njegovog dječaštva.

Dale je skrenuo lijevo, iza male zgrade srednje škole i za sobom je ostavio Elm Haven. Kod vodenog tornja skrenuo je na Ulicu jubilee College, pa je na okružnoj cesti broj šest pojurio prema sjeveru, brzo prevaljujući posljednjih 10 kilometara koji su ga dijelili od kuće Duanea McBridea.

DRUGO POGLAVLJE

Tijekom svojih jedanaest godina života nikada nisam izašao izvan granica Illinoisa, ali vidjevši Montanu Daleovim očima, uvidio sam koliko je nevjerojatno to mjesto. Planine i rijeke nisu ni nalik bilo čemu na Srednjem zapadu. Moj stric Art i ja nekoć smo uživali u pecanju na rijeci Spoon, nedaleko Elm Havena, ali ona se jedva i može nazvati rijekom u usporedbi sa širokim, brzim, uzburkanim rijekama poput Bitterroota i Flatheada, i Missourija, i Yellowstonea.

A i naša ljenčarenja na obali i promatranje piovaka dok smo brbljali, teško bi se i moglo nazvati pravim ribolovom, kad pomislite na privlačnost iscrpljujućeg pecanja na mušicu u Montani. Naravno da ja nisam nikada pokušao pecanje na mušicu, ali čini mi se da mi se ipak više sviđa naš mirni pristup pecanju, uz potok, hlad i čašicu razgovora. Uvijek postanem sumnjičav prema sportu i drugim oblicima rekreacije koji počinju zvučati poput religije kada čujete njihove pobornike kako propovijedaju o njima. Uostalom, ne vjerujem da u rijekama Montane uopće i ima somova.

Meni su Daleov ured na uglu zgrade u prostorima Sveučilišta Montana, njegov bivši obiteljski dom u starom dijelu Missoule te njegov ranč pokraj jezera Flathead posve strani, ali očaravajući.

Missoula, gradić sa samo pedesetak tisuća stanovnika, doima se otvorenim prema stvarima koje bih i ja vjerojatno zavolio da sam doživio svoje odrasle godine: knjižare, pekare, dobre restorane puno žive glazbe, pristojan fakultet, kina, kazališta, živahni dio centra.

Daleov psihijatar, čovjek po imenu Charles Hali, svoj je ured smjestio ponad jedne od tih postarijih knjižara. Dale ga je viđao posljednjih deset mjeseci, prije polaska na svoje putovanje ovamo.

Prvi puta je posjetio psihijatra dva dana nakon što je prislonio cijev napunjene sačmarice Savage na sljepoočnicu i povukao okidač.

Ured doktora Halla bio je malen, ali ugodan, s knjigama, umjetninama na zidu, prozorom s pogledom na lišće, radnim stolom pomaknutim u stranu, te dvije izlizane kožne stolice, okrenute jedna prema drugoj i odijeljene staklenim stolićem. Na stolu su stajali vrč s ledenom vodom, dvije čiste čaše i kutija papirnatih rupčića. Dale je upotrijebio rupčiće samo tijekom svog trećeg posjeta, kada ga je uhvatila proljetna prehlada.

Tijekom njihovog posljednjeg razgovora sredinom listopada, lišće ispred prozora obojilo se u crveno, a doktor Hali bio je zabrinut zbog Daleove odluke da zimu provede u Illinoisu. Naposljetku se, međutim, razgovor odmaknuo od telefonskih poziva u hitnim slučajevima i potrebe da se Dale obrati drugom liječniku kako bi se opskrbio potrebnim antidepresivima i tabletama za spavanje.

''Vi shvaćate da ja nikako ne odobravam vašu odluku da sami provedete zimu u Illinoisu,'' rekao je doktor Hali.

''Primio na znanje,'' odgovorio je Dale.

''Utječe li moj savjet imalo na vas?''

''Plaćam 125 dolara na sat za to,'' rekao je Dale.

''Vi plaćate 125 dolara na sat za terapiju, odvratio je Hali. Za razgovor. Ili, kao u vašem slučaju, Dale, ne toliko za razgovor koliko zato da dobijete recepte koji su vam potrebni. No vi ćete ipak provesti sljedećih desetak mjeseci sami u Illinoisu.''

''Da,'' rekao je Dale. ''Ali samo devet mjeseci. Uobičajeno trajanje trudnoće.''

''Vi ste svjesni da je ovo klasičan uzorak.''

Dale je čekao i slušao.

''Bračni partner umre, a preživjeli se odseli, osobito muškarci, i pokuša 'započeti novi život', ne uviđajući da im u takva vimena zapravo treba kontinuitet, veza s prijateljima, podrška....''

''Moja supruga nije umrla,'' rekao je Dale. ''Anne je živa i zdrava.

Ja sam je jednostavno izdao i izgubio. I nju i djevojke.''

''Ali učinak je isti...''

''Nije baš,'' nastavio je Dale. ''Ovdje nema kontinuiteta. Svom domu, ovdje u Missouli, ne smijem se ni približiti, osim tijekom posjeta pod nadzorom te nedjeljnih sastanaka s djecom na koje imaju pravo razvedeni očevi. Mrzim to. A i vi ste se složili da je loša ideja da još jednu zimu provedem na ranču...''

''Da, naravno,'' potvrdio je doktor Hali.

''...pa se vraćam na Srednji zapad gdje ću provesti dio svog odmora. Povratak u 'Veseli kutić'.''

''Nikada niste objasnili zašto je vaš prijatelj Duane nazivao svoj dom Veselim kutićem,'' rekao je doktor Hall. ''Je li ga on doživljavao kao sretno mjesto? Rekli ste da je dječak živio samo sa svojim ocem, a njegov je otac bio alkoholičar. Je li bio samo ironičan? Je li moguće da bi jedanestogodišnjak rabio takvu ironiju, ili ste vi sami nadodali ironiju tijekom prošlih desetljeća?''

Dale je oklijevao, jer nije znao kako bi na to odgovorio. Bilo mu je neugodno što Hali nije prepoznao aluziju na 'Veseli kutić'. Ako psihijatar nije poznavao Henryja Jamesa5, koliko je uopće bio pametan? Bi li mu trebao reći da mu Duane nije pripovijedao o Veselom kutiću kad mu je bilo jedanaest, Duane je naime umro kad mu je bilo jedanaest, već da je tako nazvao svoju farmu kad se Dale doselio u Elm Haven 1956, kad je obojici bilo osam? Osmogodišnji seoski dječarac znao je priču Henryja Jamesa, a sada, Daleov psihić od 125 dolara na sat nikada za to nije čuo.

''Mislim da je Duane McBride jedini genij kojega sam ikada susreo,'' napokon je progovorio Dale.

Doktor Hali zavalio se u stolici. Dale je pomislio kako, za psihijatra, Hali nije imao dobro pokeraško lice. Primijetio je sumnjičavost na doktorovu licu kada je jedva primjetno podigao obrve i prisilio se da zadrži neodređen izraz lica.

''Znam...,'' nastavio je Dale, ''...genij je vrlo jaka riječ. Ne rabim je često... k vragu, nikada je ne rabim. A upoznao sam mnogo nevjerojatno inteligentnih ljudi u svom životu, pisce, akademike, istraživače. Duane je jedini genij kojeg sam ikada upoznao.''

Doktor Hali klimnuo je glavom. ''Ali vi ste ga poznavali samo dok je bio dijete.''

''Duane nije dovoljno dugo živio da bi prerastao djetinjstvo,''

odvratio je Dale. ''Ali sigurno je da je bio neobičan klinac.''

''Kako mislite?'' Doktor Hali spustio je na krilo svoj žuti blok i škljocnuo kemijskom olovkom. Bio je to običaj koji je smetao i ljutio Dalea.

Dale je uzdahnuo. ''Kako bi to mogao objasniti? Mislim da ste ga morali poznavati kako biste to shvatili. Na prvi je pogled bio krupni seoski balavac, debeo, neuredan, loše ošišan. Cijelo je vrijeme nosio istu flanelsku košulju i hlače od samta, bez obzira je li bilo ljeto ili zima. Ne zaboravite, to je sve bilo 1960. godine, u vrijeme kada su se klinci još uređivali za školu, čak i u selendrama poput Elm Havena u Illinoisu. Ništa šminkerski, ali imali smo odjeću za školu i odjeću za igru, i znali smo razliku, nismo bili poput današnjih balavaca...''

Navodni nedostatak izražajnosti na licu doktora Halla promijenio se u lagano mrštenje, koje je bilo znak da se Dale udaljio od teme.

''U svakom slučaju,'' rekao je Dale, ''Duanea sam upoznao ubrzo nakon što se moja obitelj doselila u Elm Haven kada sam ja išao u četvrti razred, i ja sam odmah shvatio kako je Duane drugačiji, gotovo zastrašujući... toliko je bio pametan.''

''Zastrašujući?'', upitao je doktor Hali. ''Zbog čega?''

''Ne baš zastrašujući,'' odgovorio je Dale, ''ali izvan onoga što smo mi sposobni shvatiti.'' Udahnuo je. ''Dobro, ljeto nakon petog razreda. Hrpa nas klinaca družila se unutar neke vrste kluba kojeg smo nazvali Biciklistička patrola, nalik na Ligu pravde američke mladeži...''

Dale je vidio da Hali nije imao pojma o čemu on priča. Možda psihijatri, muški rod, nikada nisu bili samo dječaci. To bi puno toga razjasnilo.

''Dakle, naše je sjedište bilo u gradu u starom kokošinjcu Mikea O'Rourkea,'' nastavio je Dale. ''Tamo smo imali dvosjed s oprugama, staru ležaljku koju smo dovukli sa smetlišta, kućište radioaparata s nogarima... i slično smeće. Sjećam se kako nam je jedne noći, ljeti nakon petog razreda, bilo dosadno i Duane nam je počeo pripovijedati Beowulfa... doslovno, riječ po riječ. Noćima nam je recitirao Beowulfa6. Godinama nakon toga prepoznao sam ep kada sam ga pročitao na fakultetu... doslovno... po Duaneovom pripovijedanju tih ljetnih večeri.''

Hali klimnu. ''Neobično je da netko njegovih godina uopće čuo za Beowulfa.''

Dale se morao nasmijati. ''Neobično je to što nam je Duane pripovijedao ep na staroengleskom.''

Psihijatar je zatreptao. ''Pa kako ste onda razumjeli...''

''Neko bi vrijeme tako brbljao na staroengleskom, a potom bi to preveo,'' odgovorio je Dale. ''Te nam je jeseni dao i puno Chaucera7.

Mislili smo da je Duane čudak, ali sviđalo nam se.''

Doktor Hali je nešto zapisao.

''Jednom smo se tako vucarali uokolo, a Duane je baš čitao novu knjigu... mislim da je čitao nešto od Trumana Capotea, očito, pisca za kojega u to vrijeme nikada nisam niti čuo... i onda ga je jedan od dječaka, mislim da je to bio Kevin, upitao kakva je knjiga. Duane mu je odgovorio je dobra, ali da pisac nije izvukao svoje likove iz maštanja.''

Doktor Hali je zastao, a potom je ponovno nešto zapisao.

Možda ti to ne razumiješ, pomislio je Dale, ali ja sam pisac, ja sam ponekad pisac, i nikad nisam čuo ni jednog urednika kako daje tako oštroumnu opasku.

''Je li bilo još kakvih pokazatelja njegove... genijalnosti?'', upitao je psihijatar.

Dale je protrljao oči. ''Tog ljeta, kada je Duane umro, 1960, hrpa nas ležala je u visećoj ležaljci na farmi ujaka Henryja i ujne Lene, do koje se dolazi ravno cestom od Veselog kutića. Bila je noć, mi smo promatrali zvijezde i Mike O'Rourke, ministrant, rekao je da misli da svijet u cijelosti postoji u Božjem umu i da se pita kako bi izgledalo susresti Boga i rukovati se njim. Bez imalo oklijevanja, Duane mu je odvratio da bi se on zbog toga zabrinuo budući da pretpostavlja kako Bog provodi previše vremena kopajući Svoj mentalni nos Svojim mentalnim prstima...''

Doktor Hali nije ništa zabilježio, ali pogledao je Dalea gotovo prijekorno.

''Pretpostavljam da je vaš prijatelj Duane bio ateist?''

Dale je slegnuo ramenima. ''Manje ili više. Ne, čekajte... Sjećam se da mi je Duane pričao kad smo se tek počeli družiti... u četvrtom smo razredu gradili raketu u tri stupnja... rekao mi je kako je zaključio da su sve crkve i hramovi bogova koji su trenutno u modi...

tako je to nazvao, 'bogova trenutno u modi'... svi su oni pretrpani pa je on izabrao neko manje egipatsko božanstvo za svog boga. Naučio je stare molitve, proučio obrede, sve vezano uz to... Sjećam se kako mi je rekao da je razmišljao o štovanju Terminusa, rimskog boga livadnih granica, ali se ipak odlučio za tog egipatskog boga. Mislio je kako je egipatski bog bio stoljećima zanemarivan pa je možda bio usamljen.''

''To je neobično,'' složio se doktor Hall i zabilježio nešto na papir.

Sada se Dale doista morao nasmiješiti. ''Ako se dobro sjećam, Duane je sám naučio čitati egipatske hijeroglife samo iz tog razloga, da se moli svom malom zaboravljenom bogu. Naravno, Duane je naučio osam ili devet jezika prije negoli je umro s jedanaestj godina i vjerojatno je pasivno znao još desetak drugih.''

Doktor Hali spustio je svoj žuti blok, što je bio siguran pokazatelj kako mu je tema o kojoj su pričali bila nezanimljiva.

''Jeste li ponovno nešto sanjali?'', upitao je.

Dale se složio da je bilo vrijeme da promijeni temu. ''Sinoć sam ponovno sanjao o rukama.''

''Ispričajte mi o tom.''

''Nimalo se ne razlikuje od prethodnih.''

''Tako je, Dale, to je manje-više definicija 'snova koji se ponavljaju', ali zanimljivo je kako čovjek može otkriti sitne, ali ipak važne razlike, nakon što ispričate takve snove.''

''Nismo puno razgovarali o snovima.''

''To je istina. Ja sam psihijatar, kao što znate, a ne psihoanalitičar. No svejedno mi ispričajte o vašem snu.''

''Bio je isti kao uvijek. Ja sam ponovno klinac...''

''Koliko godina?''

''Deset, jedanaest, ne znam točno. Ali nalazim se u našoj staroj kući u Elm Havenu, na katu u sobi s mojim mlađim bratom, Lawrenceom...''

''Nastavite.''

''Dakle, Lawrence i ja razgovaramo, svjetlo je upaljeno i Lawrence ispusti strip... rukom posegne za njim i... i onda se ta ruka pojavi ispod kreveta i zgrabi ga za zapešće. Povlači ga.''

''Prošli puta ste je nazvali 'blijedom rukom'.''

''Da. Ne. Nije samo blijeda, bijela je... posve beskrvna...

mrtvački blijeda.''

''Čega se još sjećate u vezi ruke... ili ruku, u množini?''

''Najprije se pojavi samo jedna. Uhvati Lawrencea za rapešće i povuče ga s kreveta prije nego ijedan od nas uspije reagirati. Ruka, bijela ruka, doima se nestvarnom s dugim prstima... govorim o stvarno predugim prstima... dužim od dvadeset centimetara. Nalik su paukovim nogama. Potom ja zgrabim Lawrencea za noge...''

''Je li on do tada već bio pod krevetom?''

''Njegova glava i ramena. On još uvijek vrišti. U tom trenutku primjećujem obje paukolike bijele ruke koje ga vuku i povlače pod krevet.''

''A rukave? Orukavlje? Gole ruke?''

''Ne. Samo bijele ruke i crnilo, crnilo tamnije od tame pod Lawrenceovim krevetom. Možda nešto nalik na rukave crnog baršunastog ogrtača.''

''I vi ne uspijevate spasiti svoga brata?''

''Ne, ruke ga povlače i on nestaje.''

''Nestaje?''

''Nestaje. Kao da se rupa otvorila u drvenom podu, a ruke su ga povukle u unutrašnjost.''

''Ali vaš brat je, u stvarnosti, još uvijek živ i zdrav?''

''Da. Naravno. U Kaliforniji vodi agenciju za istrage u osiguranjima.''

''Jeste li već razgovarali s njim o ovim snovima?''

''Ne. Ne viđamo se tako često. Pokatkad se samo čujemo telefonom.''

''Ali mu niste nikada spomenuli svoj san?''

''Ne. Lawrence...hm, on je krupan, ponekad grub momak, ali je istovremeno osjetljiv... ne voli pričati o tom ljetu. Zapravo, ne voli uopće pričati o svom djetinjstvu. Prošao je kroz teško razdoblje kao tinejdžer u Chicagu, a i doživio je nešto nalik živčanom slomu nakon što nije uspio na fakultetu.''

''Mislite li da i on ima rupa u sjećanju na to ljeto... koje je to godine bilo?''

''1960.''

''Mislite li da on ima iste rupe?

''Ne. Ne znam. Sumnjam. On o tome ne voli pričati.''

''U redu. Natrag na taj san. Kako se osjećate nakon što izgubite u toj... igri potezanja konopa... i vaš mlađi brat nestane?''

''Preplašen. Ljut. I...''

''Nastavite.''

''Mislim da osjetim olakšanje. Zato što su ruke zgrabile Lawrencea, a ne mene, pretpostavljam. Doktore Hali, što to k vragu znači?''

''Već smo raspravljali o tome kako snovi ne moraju ništa značiti, Dale. Ali zasigurno postoji ražlog zašto to sanjate. Meni to zvuči poput tipičnog sna koji je posljedica tjeskobe. Jeste li tjeskobni zbog nadolazećih mjeseci?''

''Naravno da jesam. Ali zašto ovaj san?''

''Zašto vi mislite da se tjeskoba pokazuje kroz ovaj san?''

''Nemam pojma. Ne bi li to moglo biti potisnuto sjećanje?''

''Vi mislite da se u vašem sjećanju stvarno kriju bijele ruke koje povlače vašeg mlađeg pod krevet?''

''Pa... ili nešto tome slično.''

''Već smo razgovarali o potisnutim sjećanjima. Unatoč tome što se u filmovima i na televiziji stalno o njima priča, u stvarnosti su oni jako, jako rijetki. Uostalom, potisnuto sjećanje temelji se na stvarnom događaju, poput fizičkog ili seksualnog zlostavljanja, ne na nestvarnoj noćnoj mori. Što je? Vidim vam na licu da ste uznemireni.''

''Zapravo, sinoć me nije probudila moja uobičajena noćna mora.''

''Nego što?''

''Zvuk. Struganje. Pod mojim krevetom. Je li naše vrijeme isteklo?''

''Samo što nije. Ali za kraj ipak imam još jedno pitanje.''

''Pitajte!''

''Zašto morate otići čak u Illinois, u kuću vašeg prijatelja iz djetinjstva, kako biste napisali ovu knjigu? Zašto ostavljate sve poznato, sve što imate u životu i vraćate se u tu praznu kuću, u državu u kojoj niste živjeli već četrdeset godina?''

Dale je šutio punu minutu. Naposljetku odgovori: ''Moram se vratiti. Tamo me nešto očekuje.''

''Što to, Dale?''

''Nemam pojma.''

Kad je bio klinac, da bi stigao do kuće Duanea McBridea, vozio bi se svojim biciklom oko dva i pol kilometra zapadno po šljunku Ulice Jubilee College, potom bi skrenuo sjeverno na Okružnu cestu 6, još uži makadam, prošao pokraj krčme Crno drvo koja mu je bila slijeva, pojurio uz i niz dva strma brijega, pokraj groblja Calvary, gdje su sahranjivali katolike iz Elm Havena, a zatim ravno, još oko kilometar po ravnoj cesti sve do farme.

Ulica Jubilee College bila je asfaltirana i proširena. Krčme Crno drvo nije više bilo, i koliko je Dale uspio vidjeti u mraku, kuća je bila srušena, a pod stabla se ugurala jeftina kamp-kućica, na mjestu gdje su nekad na užetu visjele žute sijalice. Okružna cesta je također je bila asfaltirana. Ona su dva brijega bila smrtonosna stupica u vrijeme kada je Dale ovdje živio. Put je bio jedva širok za jedno vozilo, klizav zbog šljunka, mračan čak i u sunčane dane zbog divovskih stabala koja su se nadvila nad njim te korova koji se proširio do ruba ceste, bez prostora za bijeg. Bilo se uzbudljivo penjati, pa ponovno spuštati niz njih na biciklu, pokušavajući se držati osušenih tragova na cesti. Čak su i odrasli znali igrati tu kukavičku, no složenu igru jurnjave, ubrzavali bi svoje automobile i kamionete niz padinu, za sobom ostavljajući oblake prašine i šljunka, a zatim si se, uz urlike motora, popeli uz njih, nadajući se kako nikom iz suprotnog pravca nije isto palo na pamet. Često su vozači bili pijani farmeri koji su se iz krčme vraćali kućama. Ujak Henry i ujna Lena, koji su živjeli u maloj skromnoj kućici odmah iza brda, šalili bi se da je groblje Calvary postavljeno na to mjesto, na vrhu srednjeg brijega, kako bi sve riješili gnjavaže da žrtve nesreća odvlače natrag u grad.

Sada je asfaltirana cesta bilo dovoljno široka da se na njoj mogu mimoići dva vozila, a šuma i šipražje posječeni su s obje strane.

Dale zaustavi svoj Land Cruiser na travnatu visoravan pred grobljem Calvary, ugasi motor, ostavi upaljena prednja svjetla i zakorači u noć.

Vjetar je sada jače zapuhao, a niski su se oblaci doimali kao da jure tek nekoliko metara iznad tla. Nije bilo zvijezda. Na svjetlu njegovog džipa vidjeli su se visoka crna željezna vrata groblja te duga željezna ograda sa šiljcima. Bili su baš onakvi kakve ih je pamtio, osim što mu se učinilo kao da su im narasla crna krila, poput krila šišmiša, ili vještičjeg ogrtača, jer su duge vrpce, vjerojatno od crnog krep papira, lepršale na vjetru. To nije bilo priviđenje. Dale je čuo bjesomučno udaranje vrpci i vidio materijal isparan na trake različite dužine kako lepršaju prema istoku,uzduž cijele ograde i okolo vrata, napravljenih u obliku luka.

Kukuruzovina, pomislio je Dale. Mi smo je nazivali kornušinom.

Viđao je ovu pojavu nakon berbe dok je kao klinac živio u ovim krajevima i često bi se toga prisjećao u Montani za vjetrovitih dana kada bi vjetar nanio loptaste nakupine korova uz autoput. Istočno od groblja, preko Okružne ceste 6, nalazila se farma starog Johnsona kada je Dale bio dječak, a tkogod na njoj sada živio, još uvijek je uzgajao kukuruz. Vjetar je s polja donio stotine tih osušenih komušina koje su se zapetljale u crna željezna vrata nakon žetve.

Požnjeveno kombajnom s lančastom beračicom, baš poput stroja koji je ubio Duanea. Jesu li i Duaneova raskidana odjeća i meso ovako letjeli na noćnom vjetru, zapinjući i lepršajući na bodljikavoj žici duž ceste?

Dale je odmahnuo glavom. Bio je strašno umoran.

Daleova obitelj nije ležala na ovom groblju, njegovi nisu bili katolici, ali znao je da su O'Rourkeovi i mnogi od njegovih prijatelja i poznanika iz Elm Havena ovdje sahranili svoje najbliže. Neki od tih njegovih starih prijatelja vjerojatno su i sami ovdje pokopani, pomislio je. Vratit će se ovamo za dana i provjeriti. Imat će puno vremena sljedećih tjedana. Popeo se ponovno u svoj džip, upalio motor i krenuo niz padinu, i dalje prema sljedećem brijegu, ostavljajući za sobom lepršajuće, šuštave prikaze.

Do Duaneove farme bilo je još kilometar i pol. S desne mu je strane promaknula farma njegovog praujaka Henryja i praujne Lene.

Kuća je bila u mraku i Dale se zapitao tko sada tamo živi. Ujak Henry umro je 1970, ali netko je rekao Daleu da je ujna Lena još uvijek živa u staračkom domu u Peoriji i zadnjih deset godina pati od Alzheimerove bolesti. Nesposobna za bilo komunikaciju, ali ipak živa. Ako je ta informacija točna, starica živjela u tri stoljeća. Dale odmahnu glavom pri tom.

Kako je to nadživjeti svog bračnog partnera za više od trideset godina. Odmah u utrobi osjeti grč. Više nije imao bračnu partnera, i ta mu se ideja još uvijek doimala čudnom.

Gotovo je promašio prilaznu cestu Duaneovoj farmi.

McBrideovo imanje se oduvijek isticalo s dvije stvari. Gospodin McBride je, na zahtjev svoje pokojne supruge, odbijao uzgajati kukuruz koji bi odvojio kuću od ostatka svijeta, dok su ljeti duž puta rasle divlje jabuke u dužini od nekoliko stotina metara.

Sada su se polja pretvorila u strnište s ostacima polomljenih stabljika, a većina je jabuka nestala. Dale je o poljoprivredi znao upravo toliko da mu je bilo jasno da strnište znači da, tko god obrađivao ovu zemlju, koristi obično preoravanje.

Dale je polako vozio puteljkom. Kada su farovi njegovih kola osvijetlili mračnu kuću, prvo je pomislio: Bože, puno je manja nego što je pamtim.

Mjesto je bilo mračno, naravno, a nije čak bilo ni uobičajenog stupa sa svjetiljkom koji je na farmama osvjetljavao između kuće i suše i staje. Vidio je glavna ulazna vrata, on i njegov otac nisu se nikada njima služili pa se Dale obrnuo iza kuće i pogledao bočna vrata. Sandy Whittaker, iz agencije za posredovanje u prometu nekretninama, rekla je da nitko neće pronaći ključ, ali da kuća neće biti zaključan, a struja uključena dok Dale stigne.

Ostavio je upaljen motor da bi prednja svjetla osvijetlila vrata dok se on polako odgegao prema njima. I vanjski okvir i unutarnja vrata bili su otključani. Dale je zakoračio.

Podigao je ruku prema licu i gotovo skočio van iz kuće jer je nevjerojatno zaudaralo po truleži, plijesni, raspadnutosti. Unutra je nešto umrlo.

Pritisnuo je prekidač za svjetlo. Ništa. Mjesto je nalikovalo mračnoj spilji, s tek laganim nagovještajem svjetla kuhinjskih prozora.

Dale se vratio do džipa, dohvatio halogenu svijetiljku i vratio se u kuću.

Kuhinja se doimala kao da je napuštena usred ručka, na ploči je ležalo nekoliko tanjura, te još nekoliko... Svakim je korakom smrad postajao sve gorim i Dale je rukom zatvorio nos i usta dok je ulazio u blagovaonicu.

Bože, ovo je mjesto prepuno dječjih ljesova. Dale se skamenio na mjestu, nervozno pritišćući prekidač za svjetlo. Umjesto jednog stola za blagovanje, Dale je ugledao šest ili osam ploča postavljenih na stalke, a na svakoj je ploči počivala dugačka, neugledna metalna kutija, veličinom i oblikom nalik na maleni lijes.

Zatim je ugledao procjepe za kartice, jednostavnu tipkovnicu i prozorčiće na metalnim kutijama.

Strojevi za učenje, sjetio se Dale. Duaneov je stari, kako je Daleov prijatelj nazivao svog oca, bio izumitelj. Ovo su bile predelektronički 'strojevi za učenje', s kojima je stari stalo nešto petljao, nikad složio onako kako bi ga zadovoljilo, te rijeko uspio prodati.

Nevjerojatno, pomislio je Dale. Duaneova teta, sestra njegovog oca iz Chicaga, živjela je ovdje od 1961. sve do početka novog tisućljeća, i nikada nije maknula sav taj nered. Četrdeset godina suživota s tim spravicama u blagovaonici.

Smrad je ovdje bio još jači. Dale je svojom svjetiljkom prelazio uokolo, pronašao prekidač i pritisnuo ga. Ništa.

Bilo je sigurno da je unutra nešto mrtvo. Vjerojatno miš ili štakor, možda čak i kakva veća životinja. Dale se nije namjeravao useliti u kuću ili spavati u njoj dok ne pronađe lešinu, izbaci je i prozrači mjesto.

Uzdahnuo je, vratio se do svog Land Cruisera, ugasio motor, spustio suvozačko sjedalo što je više mogao, malo spustio prozore, sa stražnjeg sjedišta povukao stavi pokrivač i pokušao zaspati. Bio je toliko iscrpljen da su mu pred očima, čim ih je zaklopio, počele promicati slike autoputa, naziva državnih granica koje trepere pred njegovim svjetlima, nadvožnjaci osvijetljeni nad njegovom glavom putokazi s oznakama izlaza. Baš kad je počeo tonuti u san, preplaši ga jedan djelić sna ili misli i on se probudi. Dale ispruži ruku i zaključa sva vrata.

TREĆE POGLAVLJE

Kada se Dale probudio u sivilu jutra, vani je sniježilo.

K vragu, gdje se ja to nalazim? To je bilo pravo pitanje. Bio je ukočen, smeten, još uvijek posve iscrpljen od duge vožnje, izgubljen, smrznut i bolan. Boljela ga je glava. Boljela su ga i leđa. Osjećao se onako kako bi se osjećao prvog dana na kampiranju, nakon dugog nošenja naprtnjače ili jahanja na konju, kada je prva noć neizbježno nemirna zbog isprekidanog polusna i spavanja na hladnoj zemlji.

Gdje sam? Snijeg je padao u sitnim kuglicama, udarao i odbijao se od poklopca motora njegovog džipa, nešto između tuče i snijega.

Što bi oni rekli, solika.

Vjetrobran je bio zaleđen, a polja pokošenog kukuruza prekrivena tankim slojem leda. Duaneova kuća. Illinois. To nije imalo smisla. Snijeg? Bio je prvi dan studenog. Dale Stewart naviknuo je na snijeg u ranu jesen u Missouli, još i češće na ranču pokraj jezera Flathead zbog nadmorske visine, ali u Illinoisu? U Elm Havenu proveo je sedam godina svog djetinjstva i nije se mogao sjetiti snijega prije Dana zahvalnosti bilo koje od tih godina.

Sranje, pomislio je dok je u najbližoj torbi pokušavao pronaći jaknu. Krivi su el niño ili la niña. Za sve ostalo smo ionako u posljednjih nekoliko godina okrivljavali njih.

Dale je izašao iz džipa, navukao jaknu, zadrhtao i pogledao prema kući koja se prijeteći uzdizala.

Budući da je bio pisac, Dale je morao naučiti ponešto o osnovnim tipovima kuća i arhitekturi. Pisci moraju naučiti ponešto o svačemu, bilo je njegovo mišljenje. Tako je prepoznao da kuća McBrideovih pripada američkim pučkim piramidalnim obiteljskim kućama. To zvuči složeno i nerazumljivo, ali ono što taj izraz zapravo znači jest da je to bila tek jedna od milijun uobičajenih kuća Srednjeg zapada, s

piramidalnim krovom, sagrađena u vrijeme Prvog svjetskog rata.

Kuća McBrideovih bila je dvoetažna piramida, visoka, bez zabata ili zanimljivih prozora i detalja. Jednostavna sa svih strana, s izuzetkom malenog izbačenog krova iznad bočnih vrata za koja se Dale sjećao da su McBrideovi upotrebljavali kao glavna ulazna vrata. Većina je piramidalnih kuća imala velike trijemove, ali ispred glavnih vrata ove kuće bila je samo nenatkrivena čistina s rijetkom travom. Bočna su vrata vodila na blatnjavi dio dvorišta, između kuće i gospodarskih zgrada, dva spremišta alata, nekoliko spremišta veličine garaže za raznu opremu, kokošinjac te ogroman štagalj gdje je gospodin McBride držao poljoprivredne strojeve.

Dale se samo nadao da kanalizacijski odvodi rade. Morao se hitno pomokriti.

Kanalizacija?, pomislio je. Ne treba mi nikakva kanalizacija.

Nalazio se na napuštenoj farmi, pet kilometara od malog gradića u Illinoisu, koji je i sam umirao.

Dale je bacio pogled niz dugi, prazni puteljak, prema cesti, a potom je obišao džip kako bi se olakšao, s njegove istočne strane.

Lagani se snijeg trudio prijeći u kišu, no njegova je mokraća ipak načinila mali krug na zaleđenom blatu McBrideovog dvorišta.

Automobilska je sirena zaječala nedaleko njega. Dale je brzo zatvorio otvor na hlačama, obrisao ruke o hlače i obišao džip.

Ogromni, tamni Buick zaustavio se dok je on obavljao nuždu.

Žena koja je izašla iz njega bila je vjerojatno njegovih godina, ali dvadesetak kilograma teža, dostojanstvena, kovrčave kose obojane u neprirodno plavu boju. Nosila je dugu svijetlu jaknu punjenu guščjim perjem, model koji je iz mode izašao prije petnaest godina.

''Gospodine Stewart?'', upitala je žena. ''Dale?''

Na tren je bio potpuno zbunjen. A onda su se kockice mozaika posložile. ''Gospođo Whittaker?''

Krupna je žena krenula prema njemu pažljivo hodajući po smrznutom izrovanom blatu.

''Oh, zaboga,'' uzviknula je kada mu previše približila, ''zovi me Sandy.''

Dale je kuću McBrideovih za iznajmljivanje pronašao na internetu. Kada je nazvao mjesnu agenciju za nekretnine, u čijoj se ponudi nalazila ova kuća, razgovarao je sa ženom desetak minuta o pojedinostima najma prazne kuće prije nego li su shvatili da se poznaju. Tada se predstavila kao Sandra Blair, no kad joj je ispričao o tome kako je u djetinjstvu nekoliko godina živio u Elm Havenu, priznala mu je da je zapravo razvedena, ali je zadržala prezime Blair iz poslovnih razloga budući je njezin bivši suprug bio važna ličnost u Oak Hillu i Peoriji, ali i da je njeni prijatelji zovu po djevojačkom nadimku i prezimenu, Sandy Whittaker.

Dale se nejasno sjećao Sandy Whittaker kao mršave, tihe plavuše koja se družila s Donnom Lou Perry, najboljom bacačicom u njihovoj neslužbenoj, ali svakodnevnoj ljetnoj ligi u bejzbolu. Sada, dok je promatrao ovu krupnu ženu s podbratkom, širokih bokova i ogromnih prsa, nadajući se da ga nije vidjela kako piša dok je prilazila kući, nije nalazio nikakve sličnosti s jedanaestogodišnjakinjom iz svoje prošlosti. Možda je i ona imala isti problem.

On se nije udebljao kao ona, ali imao je prosijedu bradu i naočale koji zasigurno nisu bili sastavni dio njegovog dječačkog izgleda.

''Nebesa, Dale, nismo te očekivali do večeras ili sutra. Kuća je malo počišćena, a danas je trebala biti uključena i struja, ali kad si nazvao iz Montane, učinilo nam se da si rekao prvog ili drugog studenog.''

''I jesam,'' rekao je Dale. ''Jednostavno, nisam se zaustavljao.

Hoćemo li se maknuti sa snijega?''

''Da, naravno.'' Nosila je cipele s visokim potpeticama. Dale se nije mogao prisjetiti kada je posljednji put vidio cipele s ovako tankom potpeticom, osobito uz ovakvu golemu ženu. Ispružio je ruku da joj pomogne prijeći preko zaleđenih brazda u blatu i kroz nakupine snijega. ''Vrlo neobično vrijeme za ovako ranu jesen,'' rekla je Sandy Whittaker.

''To sam i ja pomislio,'' nadovezao se Dale kad su stigli do malog bočnog trijema. ''Ali onda sam pomislio da sam možda zaboravio kako izgleda mjesec studeni, ovdje u Illinoisu.''

''O, ne, ne! Obično je vrlo ugodno. Mora da je to zbog onog el niña. Jesi li već ulazio u kuću?''

''Sinoć, ali samo nakratko,'' rekao je Dale. ''Nije bilo struje i...

moram te upozoriti... nešto je mrtvo unutra. Možda miš ili štakor.

Stvarno je zaudaralo.''

Zastala je na vratima i nadigla jednu od svojih obojanih obrva.

Nanijela je toliko šminke na lice da se Daleu doimala poput Kabuki8

maske. ''Zaudara?'', rekla je. ''Jučer sam ovdje bila sa čistačicom i ljudima iz plinare. Tada ništa nije zaudaralo. Misliš li da negdje curi plin?''

''Ne,'' rekao je Dale otirući snijeg sa svoje kose. ''Vidjet ćeš.''

Otvorio joj je vrata.

Sandy Whittaker napipala je kuhinjski prekidač, a gola se sijalica upalila. Posuđe je stajalo na stolu i radnoj ploči, kao što je Dale mogao vidjeti, svježe oprano i složeno. Nije bilo nikakvo mirisa.

''Čudno,'' rekao je. Ušao je u blagovaonicu gdje je hladno dnevno svjetlo osvjetljavalo sive kutije naprava za učenje. Ni ovdje nije bilo zadaha. ''Bio sam siguran da je ovdje velika strvina.''

Sandy se Whittaker nervozno zahihotala. ''O, ne, gospođa Brubaker, sestra gospodina McBridea, umrla je u bolnici, tamo u Oak Hillu, gdje ja živim. Hoću reći u Oak Hillu, ne u bolnici. To se zbilo prije gotovo godinu dana. A gospodin McBride umro je u Chicagu...

hm, kad li je to ono bilo?''

''1961.'', odgovorio je Dale.

''Da, naravno, zima nakon... ma nakon one grozne nesreće na farmi s malim Duaneom.''

Dale se na to morao nasmijati. Njegov je jedanaestogodišnji prijatelj iz djetinjstva težio stotinjak kilograma. Nikada ga nitko nije nazvao 'malim Duaneom'.

''A on je umro u nekoj nesreći s poljoprivrednim strojem, nedaleko odavde, zar ne?'', nastavila je posrednica.

Dale je shvatio kako je ona zabrinuta da bi on pomislio da je kuća ukleta. ''Samo sam htio reći da je ovdje sinoć zaudaralo kao da je miš, ili tako nešto, uginuo ovdje,'' rekao je. ''Štogod to bilo, više ga nema.''

''Da,'' rekla je vrlo poslovnim glasom Sandy Whittaker. ''Bi li htio pogledati kuću? Znam da su snimke koje sam ti poslala epoštom bile pomalo mutne. Nemam još neku od onih ultramodernih digitalnih kamera... ja jednostavno skeniram fotografije koje napravim svojim malim polaroidom.''

''Ne, bile su korisne,'' rekao je Dale. Bacio je pogled na sat. ''Nisi li ti počela raditi prilično rano... ne, čekaj, zaboravio sam da sam izgubio sat vremena vozeći se prema Srednjeameričkom vremenu.

Moj sat pokazuje 7:45.'' Počeo ga je namještati.

''Ne,'' rekla je Sandy Whittaker, lagano se namrštivši kad je pogledala svoj sat, ''tvoj sat pokazuje dobro vrijeme. Upravo je 7:45.''

Dale je zastao. Bio je siguran da nije promijenio vrijeme na satu tijekom svoje vožnje. A onda je uvidio jasnu činjenicu: zimsko računanje vremena započelo je dok se vozio ovamo. Vraćanje sata, pomislio je. Doista, doimalo se kao da se vratio natrag u grad svog dječaštva, u kuću prijatelja svog djetinjstva i razgovoru svoje prijateljice iz osnovne škole, a da pri tom nije dobio niti izgubio ni minutu svog života.

Samo četrdeset i jednu godinu, pomislio je Dale s laganim napadajem vrtoglavice na rubu mučnine.

Sandy ga je provela kućom, počevši od prostrane kuhinje.

''Bojim se da na starom štednjaku radi samo jedno kuhalo. Plinsko, naravno. Sve radi na propan koji se nalazi u spremniku pokraj spremišta za alat. Sigurna sam da u Oak Hillu ili Peoriji postoji mjesto gdje se može popraviti. Peć, naravno.''

''Vjerojatno mi neće trebati više od jednog plamenika,'' rekao je Dale. ''Zapravo, ono što mi stvarno nedostaje je mikrovalna. Živim od smrznute hrane. Izgleda da ću je morati cuclati tako smrznutu.''

Sandy Whittaker se zaustavila i zagledala se u njega, pomalo u šoku. Vidio je da ga je ponovno procjenjivala i da se njena prvotna ocjena Dalea srozala za nekoliko stupnjeva. ''Sigurna sam da se može nabaviti jeftina mikrovalna...''

Dale je podigao ruke u znak predaje. ''Samo sam se šalio. Riječi Woody Aliena, ako se dobro sjećam.''

Posrednica se namrštila i klimnula glavom. ''Hladnjak je malen, ali još uvijek radi. Tanjuri, čaše i sve ostalo što bi ti moglo zatrebati nalazi se u ovim kuhinjskim elementima. Gospođa Brubaker bila je vrlo uredna osoba, ali sam ja ipak naložila Almi, našoj čistačici, da sve još jednom opere. A blagovaonica...'' Podne daske zaškripale su pod težinom gospođe Whittaker. Zastala je i nešto petljala s termostatom i Dale je začuo kako nešto udara u staroj peći prije nego se kuća ispunila onim, nimalo neugodnim, prašnjavim mirisom prvog jesenjeg grijanja.

''Dakle,'' rekla je krenuvši dalje u blagovaonicu, ''mi jednostavno ne znamo što bismo napravili s ovim... napravama. Bile su preteške da bismo ih Alma i ja odnijele sve do kokošinjca ili suše, a radnici iz plinare bili su prezaposleni da bih ih time gnjavila. Nemam pojma kakva su to čudesa, ali gospodin McBride je očito radio na njima prije mnogo godina. Možeš vidjeti da je gospođa Brubaker ostavila sve kako je i našla, iako je, naravno, sve očistila.''

''Zašto je to učinila?''

''Koje?''

''Ostavila sve kako je našla?''

Sandy Whittaker je slegnula ramenima. ''Sjećaš se kako su mali Duane i njegov otac bili... ekscentrični? Pa pretpostavljam da je sestra gospodina McBridea bila isto takva. Nije se družila s mještanima. Mislim da je nitko nije posjećivao, osim dostavljača hrane za starije osobe tijekom njene posljednje godine ovdje. A Sarah iz Udruge za pomoć starijima kaže da se kuća nije nikada promijenila. Gospođa Brubaker ju je održavala poput muzeja.''

''Od čega je umrla?'', upitao je Dale.

''Raka,'' rekla je posrednica. Podne daske ponovno su zaškripale kad je nastavila hodati sobom, prošla kroz mali prolaz u obliku luka bez vrata i zaustavila se u maloj, tamnoj dnevnoj sobi. ''Dnevna soba,'' rekla je, ''mislim da McBrideovi nikada ovdje nisu provodili puno vremena... ili barem ne gospođa Brubaker.''

Dvije prastare stolice, niski stolić na kojoj je stajala svjetiljka iz otprilike 1940-tih, dvosjed i sag s velikim bijelim cvjetovima koji su tijekom desetljeća postali sivi.

Nije bilo radioaparata. Ni televizora i telefona. Dva visoka prozora bili su zastrti tako teškim zastorima da slabo jutarnje svjetlo gotovo da nije moglo probiti u unutrašnjost.

Dale je počeo razmicati zastore, ali je primijetio da su bili pričvršćeni pribadačama. Maknuo je pribadače i ponovno ih pokušao otvoriti kad je primijetio da se unutar prvog sloja zastora nalazi još jedan.

''Trebao si vidjeti koliko je bilo prašine prije nego su Alma i njena kćer sve očistile usisavačem,'' rekla je Sandy.

''Vjerujem,'' rekao je Dale. Ovaj unutarnji sloj tamnih zastora bio je zapravo zašiven. ''Mora da je gospođa Brubaker bila vampirica.'' Iz džepa je izvadio sklopivi nož, izvukao opasnu oštricu i povukao kroz šav. Zavjese nisu htjele klizati po teškoj šipci, ali ih je naposljetku uspio razmaknuti. Nekoć bijela zavjesa pretvorila je sunčeve zrake u nejasno, žućkasto svjetlo. Strgnuo je zavjese s prozora.

''Trebat će mi puno više svjetla da bih ovdje mogao raditi,''

objasnio je spustivši krhke zavjese na stari krevet i škiljeći prema visokim zastorima.

''Ne bih rekla,'' začuo je Sandy Whittaker.

Dale je sklopio svoj nož i pogledao Sandy.

''Vampirica,'' rekla je. ''Ne bih rekla da je gospoda Brubaker bila vampirica.''

Razgledavanje ostatka prizemlja potrajalo je još samo nekoliko minuta. 'Američka pučka piramidalna obiteljska kuća' bila je vrlo slična prijašnjem Daleovom četvrtastom domu u Missouli prije dograđivanja. Kvadratni tlocrt, četiri prostorije, uski hodnik i kupaonica, a gledajući u smjeru kazaljke na satu, prostorije su išle redom: kuhinja u pločicama (jedan prozor i vrata), prostrana blagovaona (dva prozora sa zastorima i zavjesama), mala prednja dnevna soba (dva prozora s teškim zastorima), ulazni hodnik koji je išao do kuhinje (njena su vrata bila od stakla s olovnim i, jedini ukras koji je Dale primijetio u prizemlju), prednja 'radna soba' nasuprot dnevne sobe, malena, ali iznenađujuće udobna, sa starim radnim stolom s rolovratima, ugrađenim policama duž sjevernog zida, jednim prozorom koji je gledao na prilazni put i dugačkim pomoćnim krevetom na rasklapanje.

''Ovdje je, po mom mišljenu, spavala gospođa Brubaker, a prije nje i gospodin McBride.''

''Nisu spavali na katu?''

Sandy Whittaker se nasmiješila. Stajao joj je dovoljno blizu da osjeti miris njenog pudera i parfema. ''Ne. Mislim da sam ti razlog spomenula u svom prvom e-pismu.''

Zastali su pred kupaonicom na prvom katu koja je bila opremljena umivaonikom na postolju, i prekrasnom kadom na nožicama u obliku šapa, ali u njoj nije bilo tuša. Crnobijele pločice na podu bile su oštećene. Toaletna je školjka na zidu imala pravi kotlić, što je Dalea odmah podsjetilo na scenu iz prvog dijela Kuma, kada Michael Corleone odlazi na WC u talijanskom restoranu po pištolj kojim treba ubiti Tattagliu i policijskog kapetana, a kojeg igra Sterling Hayden.

''Bez tuša,'' rekao je.

''Mislim da i gore i dolje postoji po jedan. Ali nisu se nikada služili gornjim tušem.''

''Zašto ne?'', upitao je Dale.

''Pokazat ću ti,'' odgovorila je Sandy.

Pokazalo se da ga ona neće pratiti na gornji kat. Stubište je bilo usko i zavojito, stisnuto između kupaonice i ulaznih vrata. Nije bilo prekidača za svjetlo i bilo je vrlo mračno. Dale se ponio poput kavalira, imajući u vidu strmo, usko stubište i veličinu gospođe Whittaker, pa je predložio da sám pođe na kat, teško se uspinjući u mraku. Na vrhu je vidio slabašno svjetlo.

Debela paukova mreža prekrila je vrata koja su vodila u hodnik prvog kata. Nešto izobličeno i veliko, paukoliki obris Daleove visine, micalo se u naslagama mreže. Udovi su mu se pomicali i grčili dok su se pružali prema Daleu.

Dale se jednostavno skamenio. Kasnije mu je bilo drago da nije vrisnuo. Zasigurno bi se takva priča brzo proširila Oak Hillom i Elm Havenom: Dale Stewart, učeni sveučilišni profesor, žilavi zapadnjak i tvorac serije romana o Jimu Bridgeru, gorštaku, uplašio se vlastite sjene.

Na dovratak je bilo prikucano nekoliko slojeva debele, prozirne plastike kakva se rabi u građevinarstvu. Plastika se izobličila i požutjela od starosti. Dale se prisjetio kako mu je Duane rekao da je stari 'zatvorio gornji kat zbog grijanja' nakon smrti Duaneove majke.

To mora da je bilo oko 1952. godine.

Dale je ispružio ruku i odlučno prislonio ruku na prvi sloj plastike. Debela. Krta. Ovdje je sigurno bilo pričvršćeno četiri ili pet slojeva plastike, svaka sa svojim vlastitim okvirom, naborima i pukotinama. Slabo je svjetlo prozora na katu jedva uspjelo probiti kroz bezbojne slojeve. Nije čudo što je to zamijenio za paukovu mrežu. Ogromni je pauk, naravno, bila njegova vlastita izobličena sjena. Nagnuo se bliže, no nije uspio vidjeti nikakve pojedinosti hodnika ili soba na

katu.

Dale je otvorio nož, oštricu prislonio na plastiku, a potom je još jednom razmislio. Pažljivo se spustio niz strmo stubište.

''Je li još uvijek sve dobro zatvoreno?'', upitala je Sandy Whittaker.

''Blago rečeno,'' odgovorio je Dale. ''Želio sam zarezati plastiku, ali mi je palo na pamet da se pitam postoji li neki razlog zašto je kat zabranjeno područje. Virus ebole ili nešto slično.''

''Molim?'', trgnula se Sandy Whittaker.

''Samo se šalim. Pitam se čemu svi ti slojevi plastike.''

''Zar se ne sjećaš iz e-pisma kojeg sam ti poslala?'', rekla je Sandy. ''Spomenula sam da gospođa Brubaker nikad nije grijala kat i da je grijanje isključeno.''

''Ja sam mislio da je to zbog toplinskog ventila,'' rekao je Dale, blago se nasmiješivši.

Vratili su se u kuhinju gdje je bilo više svjetla. ''Nisam iz toga shvatio da je gospodin McBride hermetički zatvorio cijeli kat.''

''Alma ne bi išla gore,'' nastavila je Sandy.

''Zašto?'', upitao je Dale. ''Je li ukleto? Je li McBrideova druga luda supruga zatvorena na katu ili postoji nešto drugo?''

Gospođa Whittaker ga je samo promatrala razrogačenih očiju.

Namazana su se usta lagano otvorila.

''Opet se samo šalim,'' brzo je dodao Dale, odlučivši da se više ne šali sa Sandy Whittaker. Je li i kao dijete sve shvaćala ovako doslovno? Nije se mogao prisjetiti. Nije se baš družio s djevojčicama.

''Sad sam se sjetio, kad sam živio ovdje kao klinac, Duane mi je nešto govorio kako je gornji kat zatvoren zbog računa za grijanje,''

rekao je Dale.

Sandy Whittaker konačno je uspjela klimnuti glavom. ''Sigurno je, Dale... gospodine Stewart...''

''Dale,'' ubacio se Dale.

''Uvjeravam te Dale, da je to, koliko je meni poznato, apsolutno jedini razlog zašto je kat potpuno zatvoren. Staru su peć na ugljen 50-tih godina pretvorili u plinsku i otad više nikad nije bila onako djelotvorna. Gospođa Brubaker spavala je u radnoj sobi, mislim i da je gospodin McBride tu spavao nakon smrti svoje supruge i tako se dogodilo da nikome nije bio potreban gornji kat.''

''Samo sam se našalio, jer si rekla da Alma, ona je zadužena za održavanje, zar ne?...da Alma ne bi išla gore,'' rekao je Dale nespretno se opravdavajući.

''Alma ima sedamdeset i četiri godine i ima problema s kukom,''

rekla je Sandy. ''Ona se boji stuba. Dakle, najam je za cijelu kuću, gospodine... Dale. Ako želiš da se i kat otvori, poslat ću svog nećaka da makne tu plastiku i potom će mi Alma, ili njena kćer, pomoći da ga počistim i prozračim sobe. Pretpostavljam da je zrak na katu prilično ustajao, jer je mjesto zatvoreno gotovo pedeset godina...''

Dale je podignuo ruke. Gotovo se našalio na temu otvaranja zapečaćene Tutankamonove grobnice, ali se na vrijeme zaustavio.

''Ne trebaju mi gornje prostorije,'' rekao je. ''Ako mi zatrebaju, javit ću ti. A za stotinu sedamdeset i pet dolara mjesečno, prizemlje s tom divnom radnom sobom trebalo bi me zadovoljiti.''

''Ako misliš da je najam prevelik...'', započela je Sandy.

Dale je uzdahnuo i odmahnuo glavom. ''Čak ni u Missouli ne bih mogao unajmiti pristojnu sobu za tu cijenu, Sandy. Sve je u redu. Jesi li ono rekla da u podrumu postoji tuš?''

ČETVRTO POGLAVLJE

U podrumu se nije nalazio samo tuš. Dale je zaboravio da je Duane zapravo živio u podrumu svoje kuće.

Kada je Dale bio dječak u Elm Havenu, užasno se bojao vlastitog podruma. Doimao mu se poput labirinta, s malim prostorijama i spremnikom za ugljen u udaljenom stražnjem dijelu, a on bi bio u strahu svake večeri kada bi se morao spustiti dolje i lijevak kotlovnice napuniti ugljenom.

Podrum McBrideovih bio je posve različit od njegovog. To je zapravo bila jedna velika prostorija, u kojoj je najveći dio zauzimala ogromna peć na južnom zidu, ali bila je čista i uredna, s radnim plohama duž jednog zida, starom perilicom rublja s drvenim valjcima, namotanim užetom za sušenje rublja, tušem sastavljenim u kućnoj radinosti i priključenim na cijevi ispod kupaonice u prizemlju, starinskom, ali potpuno opremljenom tamnom komorom postavljenom pokraj vodovodnih cijevi i, na kraju, Duaneov kutak.

Dale se prisjetio kako je samo jednom bio u Duaneovom domu.

Nakon što je Duane stradao, provalio je u podrum kroz jedan od šest uskih prozora visoko postavljenih nad betonskim zidovima. Tada je došao po Duaneove zabilješke, a koje su još uvijek bile u njegovu posjedu, zamotane i skrivene u njegovom terencu. Trinaest debelih bilježnica sa spiralom, ispisane Duaneovim sitnim, gotovo nečitkim, stenogramima.

Duaneova je 'soba' još uvijek bila u podrumu, u kutu odvojenim poplunom, prebačenim preko užeta za rublje, te naslaganim sanducima, prepunim knjiga.

Dok je stajao pokraj debelog pokrivača, Daleu se učinilo kako je svježe opran.

Razmakne ga.

Duane McBride sam je sastavio stari mjedeni krevet, a debeli se madrac doimao udobnijim od manjeg kreveta iz sobe u prizemlju.

Krevet je bio okružen s još nekoliko sanduka s knjigama, i mekog i tvrdog uveza, a na vrhu većine sanduka stajali su radioaparati.

Nezgrapni tranzistori iz 1960-te, složeni prijemnici, očito sastavljeni iz kompleta za slaganje, jednostavni kristalni kompleti, nekoliko bakelitnih primjeraka iz 1950-tih, pa čak i ogromni Philcov podni radio koji je stajao uza zid, uz podnožje kreveta. Na malenom radnom stolu, između kreveta i Philcovog aparata, stajao je pravi kratkovalni radio, za slanje i primanje signala, s antenama od žica koje su se protezale sve do prozora.

''Zaboravi sam da je Duane bio radio-amater,'' nježno je, gotovom šapatom, rekao Dale.

''Ne znamo radi li još,'' šapnula je Sandy Whittaker. ''Ali gospođa Brubaker je i ovdje sve održavala čistim.''

''Stvarno jest,'' rekao je Dale. ''Ovaj je podrum čišći nego moj ranč u Montani.''

Sandy Whittaker nije znala što bi na to odgovorila, pa je samo stisnula usnice i klimnula.

''Ozbiljno,'' rekao je Dale, pokazujući rukom po velikom podrumu, ''ovdje je više svjetla nego na katu.''

Osim šest nepokrivenih podrumskih prozora, postavljenih visoko na zidu, nalik crkvenim prozorima na galeriji, ovdje su se nalazile i četiri viseće sijalice koje su osvjetljavale otvoreni prostor, te još dvije male svjetiljke pokraj Duaneovog kreveta, u ispravnom stanju.

Mjesto je bilo sasvim ugodno.

Sandy Whittaker bacila je pogled na svoj sat. ''Pa, ja sam se samo htjela uvjeriti da je sve spremno kad stigneš. Morala bih se sada vratiti u ured.''

Zastali su u kuhinji. Prestalo je sniježiti, ali vani je još uvijek bilo hladno i oblačno.

''Žao mi je što ti ne mogu ništa ponuditi,'' rekao je Dale. ''Možda čašu vode?''

Sandy se namrštila pogledavši slavinu. ''Mislimo da je voda u redu, to je bunarska, a ne gradska voda, ali možda bi ipak trebao kupovati vodu, da budeš siguran.''

Dale je klimnuo, ponovno se nasmiješivši. Izraz 'gradska voda'

nije čuo već više od četiri desetljeća. Odjednom su mu navrla sva sjećanja. Voda u Elm Havenu bila je puna sumpora i blata, bila je užasnog okusa i općenito se nije dala piti. Čak su i stanovnici grada koristili bunare u svojim dvorištima.

Posrednica mu je uručila nekoliko papira koji su sadržavali potvrdu za čekove koje je poslao poštom kao polog za kuću, te prvu i zadnju ratu najma, prema njegovom planu da ostane devet mjeseci, popis telefonskih brojeva dežurnih službi od kojih je, kako je primijetio, većina bila u Oak Hillu, njezin broj telefona, adrese bolnice u Oak Hillu, zubara i raznih trgovina.

''Morao bih kupiti nešto za kuću prije nego padne mrak,'' rekao je Dale. ''Primijetio sam da nema više supermarketa A&P, kao niti male trgovine na uglu. Gdje stanovnici Elm Havena u današnje vrijeme kupuju kućne potrepštine?''

Sandy je odmahnula rukom i Daleu je upalo u oči kako joj se zapešća i šake, u usporedbi s ostatkom tuste ruke, doimaju sitnima.

''O, većina ljudi ide u staru trgovinu u Oak Hillu, blizu parka, ili na zapadni dio Peorijskog autoputa. Ili, ako su u žurbi, odu do KWIK'N'EZ-a.'' Ponovila mu je ime trgovine. ''To je ona trgovina uz Shellovu benzinsku postaju na cesti 174,'' objasnila je. ''Kruh, mlijeko i takve stvari. Cijene su bezobrazne, ali je trgovina lako dostupna.''

''KWIK'N'EZ,'' ponovio je Dale. Mrzio je lance supermarketa i trgovina, tek nešto manje nego što je mrzio televizijske propovjednike i nacističke ratne zločince iz vremena Drugog svjetskog rata.

Dale je otpratio Sandy do njenog ogromnog crnog Buicka. Žena je zastala pokraj automobila. ''Čuješ li se s nekim od svojih prijatelja iz onih vremena, Dale?''

''Misliš na prijatelje iz Elm Havena?'', upitao je Dale. ''Ne. Nakon što smo se 1961. vratili u Chicago, još sam neko vrijeme pisao pisma, ali godinama nemam vijesti od stare škvadre. Je li netko od njih još uvijek živi ovdje?''

Sandy je trenutak razmišljala. ''Ne od onih s kojima si se ti družio. Mike O'Rourke, Kevin Grumbacher, ti dečki, zar ne?''

''I Jim Harlen,'' dodao je Dale, smiješeći se.

''O, pa možda onda znaš da je Jim Harlen postao američki senator Illinoisa.''

Dale je klimnuo. Harlen je dvadeset godina sjedio u Senatu, prije nego mu je seksualni skandal 2000. godine uništio svaku nadu da će biti ponovno izabran.

''O'Rourkeovi roditelji još uvijek žive u istoj kući,'' rekla je Sandy.

''O, Bože,'' rekao je Dale, ''mora da im je već stotinu godina.

''Osamdesetak,'' rekla je Sandy. ''Već godinama nisam pričala s njima. Mislim da je Michael bio teško ranjen u Vijetnamu, a onda je postao svećenikom.''

''I ja sam to čuo,'' dodao je Dale. ''Ali ne mogu ništa o njemu pronaći na internetu.''

''A Kevin Grumbacher...'', nastavila je Sandy, ne obraćajući pozornost na njega, ''znaš da su njegovi roditelji umrli. Zadnje što sam čula o njemu je da radi za NASAu ili nešto slično.''

''Morton Thiokol,'' rekao je Dale. Vidio joj je u očima da nije razumjela. ''To je kompanija koja gradi bočne pomoćne rakete na kruta goriva. Pronašao sam neki stari članak, očito je Kevin radio za njih tijekom krize vezane uz Challenger9 1986. godine i otkucao ih je... svjedočio je da je kompanija znala za neispravna brtvila.''

Sandy ga je promatrala praznim pogledom.

Dale je slegnuo ramenima. ''U svakom slučaju, on je te godine podnio ostavku u znak protesta i više nisam mogao pronaći nikakve druge članke ili zapise o njemu. Mislim da sada živi u Texasu.''

Nije mu bilo osobito ugodno razgovarati o svom starom prijatelju s ovom ženom, iako je želio saznati što ona zna o tome. Da bi promijenio temu, rekao je: ''Što je s tvojim školskim prijateljicama iz Elm Havena? Jesi li još u vezi s Donnom Lou Perry?''

''Ona je mrtva,'' odgovorila je Sandy. ''Ubijena.''

Dale je samo trepnuo.

''Davno,'' nastavila je. ''Donna Lou udala se za Paulija Fussnera...

mislim da je to bilo 1970. godine... i pokušala se od njega razvesti.

Čini mi se da je to bilo 1974. On ju je pronašao i prebio je. Vratila se u Elm Haven da bi živjela sa svojom obitelji, ali on ju je sačekao jednog jutra i ustrijelio je.''

''To je strašno,'' rekao je Dale. Donna Lou bila je jedina ženska osoba koju je upoznao u svom djetinjstvu, a koju je poželio ponovno susresti i ispričati se za nešto što se dogodilo na igralištu za bejzbol prije četrdeset i jednu godinu. Sada to nikada neće moći učiniti.

''Bože,'' uspio je prozboriti.

Sandy je klimnula glavom. ''Prošlo je puno vremena, zbog novog stoljeća osjećam da smo svi strašno ostarjeli, osobito kad ovako pričamo o ljudima i dogadajima iz sredine prošlog vijeka. Tko je još bio u tvojoj klapi?''

''Cordie Cooke,'' rekao je Dale, još uvijek razmišljajući o ubijenoj Donni Lou.

''Ne znam što se zbilo s njom.''

Dale je znao, doznao je putem interneta da je mala, prljava Cordie Cooke, okruglog lica, postala multi-milijunašica, da je prije nekoliko godina prodala najveću tvrtku za upravljanje otpadom u Americi, a trenutno vodi skupi centar za oporavak oboljelih od raka na Velikom otoku na Havajima. Nije mu se dalo sve to podijeliti s posrednicom.

''U tvojoj je klapi bio još jedan dječak,'' rekla je Sandy.

Dale se na trenutak zamislio. ''Moj mlađi brat Lawrence?''

''Ne, netko drugi...''

''Duane McBride?'', nastavio je.

Sandy Whittaker je pocrvenjela. ''Da, vjerojatno sam mislila na njega.'' Ušla je u automobil i upalila motor.

Dale se odmaknuo, spreman da joj mahne u znak pozdrava, ali Sandy je otvorila prozor. ''Oh, još sam ti htjela ovo reći, Dale. Sin moga rođaka, Derek, nakon što je čuo da si unajmio ovu kuću, rekao je da zna sve o tebi.''

O, Bože, pomislio je Dale, obožavatelj Jima Bridgera, gorštaka.

''Derek je... kako bih rekla... mislim da bi se mogao nazvati problematičnim djetetom. Iako zapravo s devetnaest godina i nije više dijete. Dakle, moja rođakinja Ardith kaže da Derek zna tvoje ime preko nekih prijatelja s interneta. Da su poslali tvoju fotografiju i članke svima ostalima.''

''Članke?'', začudio se Dale. ''Hoćeš reći, romane?''

''Ne, članke koji su objavljeni u nekim novinama u Montani.''

''Isuse,'' uzviknuo je Dale. ''Misliš na uvodnike o Miliciji Montane?'' Na vrhuncu, ili bolje rečeno kada je bio na dnu svoje depresije prije godinu dana, napisao je niz uvodnika o desničarskim odredima. ''Mislio sam da je to kolalo samo među drugim neonacističkim grupacijama i skinheadsima.''

Sandy se ugrizla za donju usnicu. ''Mislim da Derek nije baš ono što ljudi smatraju neonacistima, ali doista se druži sa skinheadsima.

Ma vraga, on jest jedan od njih! U svakom slučaju, samo sam ti to htjela reći. Ne želiš se valjda zamjerati ljudima poput Dereka i njegovih prijatelja.''

''Ovo mi zvuči kao da već jesam,'' rekao je Dale. Prekrižio je ruke. ''Odličan početak mog dugog odmora.'' Ponovno je počelo kišiti.

''Nazovi me ako ti išta zatreba,'' rekla je Sandy Whittaker.

Zatvorila je prozor, nespretno okrenula svoj ogromni Buick po blatnjavom dvorištu i odvezla se u kišni dan dugim prilaznim puteljkom. Po slabom dnevnom svjetlu, osušena su se stabla divljih jabuka doimala još tužnijima, još više nalik kosturima.

Dale je odmahnuo glavom, prišao svom Land Cruiseru i počeo unositi kutije sa starudijom, onim što mu je preostalo u životu, u kuću McBrideovih.

PETO POGLAVLJE

Posljednji puta kada je Dale vidio svoju mladu ljubavnicu, Clare, a bilo je to prije više od godinu dana, sredinom rujna, na jasnom vedrom nebu, bolno plave boje u Montani, na ranču su osedlali konje, ona živahnog riđana kojeg je kupio za svoju najstariju kćer, a kojeg je ona uzjahala svega dva puta, dok je to Clare učinila već dvadesetak puta, on pak mirnog, postarijeg uškopljenog konja, kojeg je dobio s rančem. Potom su natovarili i dvije mule i poveli ih na trodnevno logorovanje u planinama.

Vrijeme je cijeli taj produljeni vikend bilo prekrasno. Predivni su se šumarci jasika, koji su pokrivali visoke obronke, već ranije tog tjedna pozlatili, a budući da je ljeto bilo vlažno i toplo, lišće je dobilo onu savršenu zlatno-žutu boju, koja se presijavala prema plavom nebu i neprestano treperavim svjetlom ispunjavala obronke i doline u podnožju. Clare ga je podsjetila da je lišće jasika tako svjetlucalo, jer je raslo iz grana pod malim kutom tako da su obje strane svakog lista mogle obavljati fotosintezu tijekom kratkog razdoblja rasta. Dale ju je podsjetio da ju je to on naučio prethodne godine.

Prve su noći kampirali ispod šumarka i dopustili su si luksuz da zapale malu logorsku vatricu pa su satima sjedili pokraj nje i razgovarali uz kavu. Zvijezde su bile tako sjajne da gotovo uopće nisu treperile. Prije nego je Dale zapalio vatru, Clare mu je dala malu kutijicu zamotanu u savršeni zlatni papir. Zbunjeno ju je pogledao.

''Samo mali dar,'' rekla je.

''A koja je prigoda?'', upitao je Dale.

''Otvori dar.''

U kutijici je bio prekrasni, zlatni Dunhillov upaljač. ''Divan je,''

rekao je Dale. ''Ali ja znam da ti znaš da ja ne pušim.''

''Ali ni logorske vatre ne pališ baš tako dobro,'' odgovorila mu je Clare. ''Sjećam se Grebena duhova. Ti uvijek smočiš šibice ili ih zaboraviš ili se dogodi nešto slično. Ova će ti stvar možda jednog dana spasiti život.''

Dale se nasmijao i iz drugog pokušaja zapalio grančice i sitno triješće.

Nekoliko je prethodnih noći bilo mraza pa nije bilo komaraca.

Povjetarac koji se spuštao s visina bio je hladan, ali vatra je bila topla i njima je bilo ugodno u kožnim jahaćim kaputima, navučenih preko vunenih prsluka i flanelskih košulja.

Clare mu je pripovijedala o prvim danima postdiplomskog programa na Princetonu10.

On je njoj pripovijedao o novoj knjizi koju je započeo, ozbiljnom romanu o Custeru u bitci kod Little Bighorna11, očima američkih Indijanaca. Clare je, kao i uvijek, trepnula na izraz 'američki Indijanci', ali se ovo puta nije dala u raspravu.

Nijedno nje spomenulo razlog njenog dugog leta natrag i produljenog vikenda s njim, u ovako značajno vrijeme u njenom životu. Naime, njihovi planovi da konačno ove godine priznaju svoju vezu, Daleova nada kako će s njom provesti Dan zahvalnosti, njihovi prijašnji planovi da zajedno otputuju na Barbados tijekom njenih božičnih praznika, njihov plan da se Dale preseli u blizinu Princetona kako bi bio s njom od sljedećeg ljeta i da uzme barem jednu studijsku godinu na svom fakultetu, a možda ga i sasvim napusti kako bi se u potpunosti posvetio pisanju.

Svi njihovi planovi. Cijela njihova budućnost.

Te su prve noći satima vodili ljubav, uz vatru koja je polako gasnula. Daleovu su vreću za spavanje raširili po mekoj travi, a Clareinom su se pokrili kada su hladni vjetrovi zapuhali preko njihovih uznojenih tijela. Naposljetku su žeravice logorske vatre potpuno ugasle i oni su kratko odspavali, da bi potom ponovno vodili ljubav, usred noći i onda opet nakon što se sunce tek pojavilo na horizontu. Dale je primijetio kako se Clare još više no inače unijela u vođenje ljubavi, kao da pokušava posve uroniti u prisnost i tako se zapravo udaljiti od njega. Znao je da će, kada konačno porazgovaraju, vijesti biti loše.

Druge su noći logorovali na visokom grebenu ponad šumarka.

Za kuhanje su rabili samo plinsko kuhalo i rano su se vratili u šator, jer je zapuhao vjetar, tako hladan kao da se spustio iz svemirskih visina. Gore je bilo još manje atmosfere u kojoj bi zvijezde mogle zatreperiti, ali činilo se kako se više trzaju, kao da ih raznose isti oni polarni vjetrovi koji su prisilili Dalea i Clare da se umotaju u svoje vreće punjene guščjim perje, dok su se milovali i uvijek iznova vodili ljubav, doživljavajući odvojene vrhunce, a onda opet zajedničke, nalik ljubavnicima koji dobro međusobno poznaju i poštuju svoja tijela te potrebe, onako kako samo dugogodišnji, iskusni ljubavnici znaju cijeniti pravo vođenje ljubavi.

To nije bilo dovoljno. Dale je ponovno osjetio udaljavanje pa je ležao budan nakon što je Clare počela smireno disati, nježno i sneno uzdisanje koje se gubilo u šuškanju najlona na vjetru, ali ga je taj topli dah draškao po golom ramenu. Sada je bio siguran da nešto nije kako treba.

Razgovori koje su vodili tog dana bili su puni oduševljenja, ali neodređeni, intimni, a istovremeno bezlični, pokatkad se vraćali u prošlost, ali nijednom se nisu dotakli zajedničke budućnosti. To je bilo nešto sasvim novo, drugačije, i dok je Dale ležao budan osjećajući kako ga dah njegove ljubljene draška po ramenu, prisjetio se Anne i djevojaka koje je izgubio zbog svog odabira i svojih djela, prisjetio se i kuće u Missouli, i svog posla, i duge školske godine koja ga je očekivala. Godina koja će biti nevjerojatno duga ako ne ostvari svoju studijsku godinu, onako kako su on i Clare isplanirali.

Sada je osjetio kako se studen i praznina mračnog neba uvlače u njega dok je drhtao, usprkos toplini kojom su ga obavijale vreće za spavanje i Clareine tople gole grudi i bedra, stisnute uza nj.

Zadrhtao je čekajući zoru.

Rekla mu je sljedećeg dana, dok su vodili tovarne mule niz prijevoj prema visokim pašnjacima iznad ranča.

''Ovo neće ići, Dale.''

Nije ju morao pitati što to neće ići, bila je to Velika Neizgovorena Tema ovog dugog vikenda, njihovog života. Nije igrao nikakve igre da joj oteža situaciju kako bi se on bolje osjećao.

''U redu,'' rekao je. ''Zašto ne?''

Trenutak je oklijevala. Dan je bio topao i ona je nosila njegovu najstariju i najudobniju flanelsku košulju, onu plavu koju je nosila onog prvog vikenda prije više od četiri godine, i koju je nosila svaki puta kada bi bili zajedno. Danas ju je raskopčala i podfrknula rukave, a kroz bijelu majicu nazirale su se pune, napete grudi koje je prije tek nekoliko sati ljubio u zoru.

''Dogodilo se... kako si predvidio,'' napokon je odgovorila.

''Ja sam prestar,'' rekao je Dale. Došli su do strmog nagiba i on se nagonski nagne unatrag u sedlu i prebaci težinu na stremen kako bi pomogao konju da održi korak. Clare je učinila isto sa svojim konjem.

''Ja sam premlada,'' nastavila je. Četiri je godine uporno tvrdila, ponekad i vrlo žestoko, da njihova razlika u godinama nije važna. On se s tim nikada nije slagao. Poželio je da se ona sada ne složi sama sa sobom.

''Za mene nema mjesta u tvom životu u Princetonu,'' rekao je.

''Družiš se s ljudima svojih godina i to ti predstavlja olakšanje.''

''Ne,'' rekla je. A onda... ''Da.''

''Imaš nekog drugog,'' rekao i začuo neželjenu beznadnost u svom bezbojnom glasu.

Dojahali su do šumice koja se doimala živom od svjetlucanja i šuškanja jesenjeg srcolikog lišća.

''Ne,'' započela je. '' 'Imati' nije prava riječ. Nisam zaljubljena.

Mislim da se još dugo, dugo neću ponovno zaljubiti. Ali postoji netko tko me privlači. Netko s kim sam provodila puno vremena.''

''Tijekom ljetnih priprema za novi semestar?''. Dale se mrzio što je baš tada to zapitao, ali nije se mogao zaustaviti, ni da mu je o tome ovisio život. Možda mu je život doista ovisio o tome. Njegov mu se vlastiti glas doimao tuđim, beživotnim.

Lišće jasika je zašuštalo i vjetar je uskomešao suhu visoku travu dok su jahali prema gornjim pašnjacima. Clareine bradavice ukrutile su se pod tankom pamučnom majicom. Obrazi su joj se zarumenjeli.

Izgledala je prekrasno. U tom ju je trenutku gotovo zamrzio zbog toga. ''Naravno,'' rekla je. ''Tada smo se upoznali.''

''Jesi li...'', zaustavio se u posljednji čas i skrenuo pogled u stranu, prema zapadu niz kanjon. Ranč se odatle nije baš vidio. Znao je da mu neće izgledati isto kad se pojavi kroz borove.

''Spavala s njim?'', dovršila je Clare. ''Da. Seksali smo se. To je dio mog novog života tamo. Uzbudljivog.''

''Uzbudljivog,'' ponovio je Dale. Jedna od generacijskih razlika tijekom protekle četiri godine njihovog iznenađujućeg susreta, privlačnosti i veze, bila je njena upotreba izraza 'seksati se' i njegove upornosti da koristi staromodno 'vođenje ljubavi'.

Naposljetku je i ona njihovo vođenje ljubavi počela samo tako nazivati. Daleu je to predstavljalo ogroman napredak u njihovoj vezi.

Sad se tome nasmijao u sebi, ne osjećajući nikakvu radost. Konj se pokušao okrenuti i pogledati ga kao da mu je nogama ili uzdama dao naredbu koja ga je zbunila. Podbo je konja u rebra da održi korak s Clareinim riđanom, kojeg je ona morala obuzdavati da ne odgalopira prema ranču.

''Uzbuđenje,'' nastavila je Clare. ''Ali već me poznaš, moraš znati kako mi to malo znači.''

Sada se Dale nasmijao s malo iskrenosti. ''Ne poznajem te, Clare.

To je jedino što sada mogu reći.''

''Nemoj otežavati, Dale.''

''Bože sačuvaj.''

''Predvidio si ovo tisuću puta. Bez obzira koliko sam ja puta rekla da se to neće dogoditi, ti si tvrdio da hoće. Svaki put kada sam pokušala srediti stvari između nas... u svezi Anne i djece... to je bilo jedno od tvojih opravdanja za čekanje. Ono što ja nisam razumjela je...''

''U redu,'' rekao je Dale, prekinuvši je grubljim tonom nego li je namjeravao. ''U pravu si. Ja sam onda shvaćao. Shvaćam i sada. Ali ti si toliko puta odbila tu mogućnost da sam poblesavio. Sam sebi sam podvalio maštariju.''

''Ne želim te povrijediti više nego...''

''Što kažeš na to da sad zašutimo i razgovaramo kasnije, tijekom vožnje do aerodroma? Hajdemo sada još uživati u ovih možda pola sata putovanja.''

Naravno da nisu uživali u završetku logorovanja. Niti razgovarali tijekom vožnje do Missoule.

Bio je to posljednji put da je vidio Clare. Dogodilo se to dva mjeseca prije nego je napunio svoju sačmaricu, prislonio cijev o čelo, otkočio je i povukao okidač. Dogodilo se to deset mjeseci prije nego li je odlučio provesti svoju studijsku godinu pišući u IIlinoisu.

Dogodilo se to jednu godinu, šest tjedana i tri dana prije nego li je stigao u kuću svog pokojnog prijatelja Duanea, u ovoj, i od Boga zaboravljenoj, zabiti u Illinoisu. Ali tko to uopće broji?

Potrajalo je dok je Dale istovario kutije iz svog Land Cruisera i pronašao mjesta za svoje stvari. Kutije s knjigama i zimskom odjećom mogle su pričekati, naravno, ali on je htio uključiti svoje Think-Pad računalo na nekom udobnom mjestu i iskopati čiste plahte, jastučnice, ručnike i ostale stvari koje je donio s ranča. Sve osobne stvari, primijetio je, ići će u dnevnu/radnu sobu, gdje je prije mnogo vremena spavao gospodin McBride, i gdje je živjela njegova ostarjela sestra, u sobu u kojoj nije ništa promijenjeno posljednjih četrdeset godina.

Njegov portabl kompjutor se sasvim dobro smjestio na starom radnom stolu. Na zidu nije bilo šuko-utičnica, ali Dale je to pretpostavio pa je ponio adapter. Sandy Whittaker upozorila ga je da u kući nije bilo telefonskih linija od 1960, ali Dale je donio svoj mobitel. Mobitel je, naravno, mogao primati i slati e-pisma, ali kako je on bio staromodan, uspostavio je infracrvenu vezu s računalom i pozvao pristupni broj AOL-a u Peoriji. Njegov ga je telefon obavijestio da NEMA MREŽE. Uopće. Nije čak mogao niti telefonirati.

''Sranje,'' progunđao je Dale. On se namjerno prijavio u Illinois Bell telefonsku mrežu kako bi bio siguran da će mu usluga biti omogućena u ovom dijelu zemlje.

Ma, vjerojatno se radi o nekom lokalnom kvaru... smetnji u signalima ili možda čak i problemu sa samim aparatom. Uvijek se može odvesti nekoliko kilometara dalje dok ne dobije signal kako bi obavio telefonske razgovore ili poslao e-pisma. Ta ga je misao natjerala da zadrhti, ali mu to uopće nije bio neugodan osjećaj. Prošle su godine otkako je posljednji put bio ovako izoliran. Čak je i na ranču imao antenu koja mu je omogućila gledanje dvadesetak satelitskih programa, neki od njih se sada emitiraju i s visokom rezolucijom, pa dvije telefonske linije, od toga je jedna bila namijenjena za fax, te, naravno, svoj mobitel. Sada je on bio... tih.

K vragu, pomislio je, želio sam vrijeme za ozbiljno čitanje...

istraživanje. Ovo će mi dobro doći. Želio je u to povjerovati.

Tijekom sumornog popodneva, Dale je raspremio još stvari.

Znao je da bi se trebao odvesti do Oak Hilla i kupiti nešto namirnica, i neka je proklet ako ode u trgovinu po imenu KWIK'N'EZ! Za put je u ručni hladnjak spremio nekoliko sendviča, tri boce piva, nešto soka od naranče, nekoliko jabuka i naranči te još nekih stvari. Sve mu se još činilo u dobrom stanju. Stavio je tih nekoliko namirnica u hladnjak i tada je shvatio da je ogladnio, pa je za ručak pojeo sendvič sa šunkom i popio jedno pivo.

Godinama je, kad god bi spremao sendviče za posao ili putovanje, Anne napravila nešto što je započela još prije dvadeset i sedam godina, dok je spremala košaru za piknik na njihovom medenom mjesecu. Kad bi Dale odmotao sendvič, uvijek bi na njemu nedostajao jedan zalogaj. Pozdrav. Beatrice koja govori 'salve'

mladom Danteu. Podsjetnik.

Na ovom sendviču nije bilo odgrizenih zalogaja. Niti će ih biti ubuduće.

Dale je odmahnuo glavom, još je uvijek bio umoran, a pivo mu nije naročito pomoglo, no nije bilo vremena za samosažaljenje.

Unio je posljednje dvije kutije iz terenca. Plahte, čisti pokrivači, ručnici i jastučnice su, naravno, bili u posljednjoj kutiji i počeo ih je polako vaditi. Plahte su bile prevelike za maleni krevet u radnoj sobi, pa ih je presavinuo tako da su poprimile odgovarajući oblik, bez previše gužvanja. Debeli se ručnici nikako nisu uklapali u strogu kupaonicu.

Smračivalo se. Dale je ušao u sobu pa se kroz blagovaonu vratio u kuhinju. Čudo se nije dogodilo i nije se pojavio nikakav televizor.

Bilo bi lijepo da može pratiti nacionalne vijesti, pa potom i lokalne vijesti iz Peorije... a još ljepše kad bi mogao gledati CNN-ove udarne vijesti ili pretraživati neka nova mjesta na internetu. Vratio se kako bi iz kutija izvadio i posljednje ručnike i posteljinu.

Njegova Savage sačmarica, kalibra .22, ležala je ispod posljednjeg sloja ručnika, zamotana u plastiku, razdvojena u dva dijela, ali očito nauljena i spremna.

Dale je doslovno skočio od šoka. Ne samo da se jasno sjećao da nije spremio oružje, već se točno sjećao i kamo ga je spremio. U

podrum na ranču, zamotanog u njegov meko podstavljeni kofer, na najvišu i najnedostupniju policu.

Ruke su mu drhtale dok je iz kutije podizao staro oružje i odmatao ga. Barem nije bilo streljiva, niti za kalibar .22 niti za .410.

Pogledao je u zatvarač.

Tamo je ležao metak. Dva puta ga je neuspješno pokušavao izvaditi prije nego ga je ispio iščupati. To je bio onaj metak. Onaj od 4. studenog u četiri sata popodne, od prije gotovo godinu dana. Dale je jasno vidio udubljenje koje je na sredini čahure ostavila udarna igla.

Metak u cijevi, pomislio je. Metak, u koji je udarila igla, teoretski je mogao opaliti u bilo koje doba.

Jasno se sjećao kako je zamotao i spremio sačmaricu u podrumu na ranču, ali još jasnije od toga sjećao se kako je s trijema bacio metak, duboko u šumu jela i borova koji su rasli oko kuće.

Ludim. Jebote, ponovno me hvata ludilo. Zgrabio je mobitel i pritisnuo dugme za brzo biranje, s brojem doktora Halla, kad ga je na zaslonu natpis NEMA MREŽE podsjetio da mu takvo brzinsko mentalno liječenje više nije dostupno.

''Isuse,'' na glas je rekao Dale. Odložio je telefon, odvagnuo metak na svom dlanu, vratio se do vrata, izašao na blatnjavo dvorište i ledenu kišu te bacio metak što je dalje mogao u strnište kukuruza.

Potom se vratio u Duaneovu kuću i pregledao sve kutije koje je unio, rušeći knjige po podu blagovaone i radne sobe, bacajući odjeću po oronulom namještaju. Prevrnuo je sve svoje stvari dok nije postao siguran da nije ponio još metaka.

Na kraju je ponovno zamotao sačmaricu i odnio je u podrum, Duaneov podrum pun svjetiljki i ispunjen toplinom iz peći. Jedan dio puške smjestio je iza klupe, a drugi u maleno udubljenje u kojem su bile naslagane staklenke. U njima je stajalo nešto nalik na krvave ljudske organe koji su plutali u tekućini. Rajčice, pomislio je.

Zatim se vratio u prizemlje, još sat-dva čitao, počevši s Danteovim Paklom i ubrzo se prebacivši na Dortmundera, humoristični misterij Donalda Westlakea12, i u osam sati je ugasio svjetlo, nakon što je ipak najprije otišao u kupaonu i uzeo dva flurazepama i tri doxepina. Odlučio je spavati te noći.

Negdje oko pola četiri u jutro, nije jasno vidio brojčanik na satu, jer su mu mozak i oči bili smućeni od lijekova, Dalea je probudilo režanje psa koje je dopiralo iz kuhinje. Shvatio je da nije na ranču i da je vjerojatno ponovno zaspao na kožnom trosjedu u svojoj radnoj sobi u kući u Missouli. Poželio je da Anne ili jedna od kćeri puste njihovog psa, Hassa, u dvorište. Režanje je postalo glasnije, a onda je utihnulo. Dale je počeo tonuti u san, ali onda su djevojke počele hodati i nabijati nogama na katu... ne, koraci su bili preteški za djevojke. Mora da su im neki momci došli u posjet. Tako kasno?

Dale nije mogao jasno razmišljati. Nije li Mab na fakultetu?

Dok se trudio to razjasniti i istovremeno shvatiti zašto je njegov kožni trosjed odjednom postao tako tvrd i neravan, udaranje je na katu prestalo, ali vani je počeo zavijati drugi pas. Vjerojatno je pas Beckerovih ponovno ostao vani. Znao je da bi trebao ustati i pustiti Hassa van pa se popeti u svoju sobu. Anne će ga ponovno ujutro grditi što je zaspao u radnoj sobi, ali bio je tako prokleto umoran.

Lijekovi su djelovali pa je utonuo u san, dok je Hasso grebao po kuhinjskim pločicama na kraju hodnika.

ŠESTO POGLAVLJE

Rekao sam da ne znam detalje svoje vlastite smrti, i to je istina, ali sam jako dobro upoznat s detaljima Daleovog pokušaja samoubojstva, bolje i od njega samog.

Prije nego je Clare posljednji put došla u posjet u rujnu prije godinu dana, Dale je već gotovo pet mjeseci bio sam na ranču. U

proljeće se suočio s Anne, iselio iz njihovog doma u Missouli u travnju, rijetko tijekom ljeta viđao djevojke, ali nikada na ranču budući da je Mab odbila doći na ranč, a Katie je slijedila njezin primjer.

Dale je već bio iskreno i potpuno i nepovratno usamljen kada je Clare stigla na ranč sredinom rujna kako bi se oprostila prije odlaska na Princeton.

Dale je tijekom proljeća i ljeta loše spavao, a kada je otpalo lišće topola i jasika prekrilo brda i doline oko ranča, više uopće nije mogao spavati. Noći su mu se pretvorile u kovitlace misli, pobješnjele vjetrove mahnitih i beskorisnih mentalnih aktivnosti.

Lutao bi mračnim prostorijama ranča pa bi završio u svojoj leđnoj sobi dok su prozori zveckali pod naletima vjetra. U plavičastom bi mraku sjedio i pisao pismo za pismom, obično Clare, ali ponekad i Anne, vrlo često Mab ili Katie, pokatkad prijateljima koje godinama nije vidio, a onda bi, s jutrom, uništio pisma i potom bi sat-dva bi drijemao, koliko bi mu košmarni snovi dopustili. Njegova su predavanja, koja je već neko vrijeme održavao tek po navici, otišla k vragu.

Pročelnik odjela, koji mu nije bio prijatelj, pozvao ga je na razgovor i opomenuo ga. Dekanica, stara prijateljica, konačno je i sama to učinila, objasnila da zna za njegovu rastavu, da zna za njegov problem s pićem te predložila načine kako mu ona i ostali suradnici mogu pomoći. Dale je zanemario prijedloge. Dale nije pio.

Alkohol ga nije zanimao, baš kao ni hrana. Od sredine rujna do 4.

studenog te godine, smršavio je blizu petnaest kilograma.

Kratkotrajno pamćenje mu je gotovo potpuno izbrisano, a REM fazu sna više nije imao. Jedan od njegovih kolega s odsjeka za engleski jezik izjavio je kako se Daleove oči doimaju poput dviju rupa koje su na bijelom platnu progorene cigaretom. Dale nikad prije nije čuo taj izraz, do tada ga bio pošteđen, kako je i rekao kolegi, no otkad ga je čuo, sjetio bi ga se svaki put kada bi se pogledao u ogledalu.

Dale je jahao svog pitomog konja kroz doline i voćnjake blizu ranča, ponekad se danima ne vraćajući doma. Tada bi samo povremeno pojeo dvopek, popio jaku kavu skuhanu na logorskoj vatri i spavao pod tankim pokrivačima. Bio je siguran kako njegov konj misli da je poludio. Nije bio siguran da konj nije bio u pravu.

Trećeg tjedna u studenom te godine, nakon što je napisao pa izbrisao više od dvadeset pisama, nakon što je stotine puta podigao telefonsku slušalicu, da bi je spustio čim bi okrenuo broj u Princetonu, ali prije nego bi uopće zazvonio, u svoju je platnenu torbu ubacio nešto čistog donjeg rublja, jedan par rezervnih traperica, svoju staru plavu flanelsku košulju i bocu vode, uskočio u Land Cruiser u pola jedanaest navečer i krenuo put Princetona kroz Wyoming, Južnu Dakotu, Minnesotu, Wisconsin, Chicago, sjevernu Indianu, sjeverni Ohio, kratko kroz Pennsylvaniju i zapadni dio države New York, dok se konačno nije zaustavio uz autoput kako bi odspavao, šezdeset i tri sata nakon što je krenuo. Probudivši se, uvidio je kako je to bila pogrešna odluka pa se polako vratio u Montanu, skrenuvši sjeverno od Minneapolisa na autoput 194 i onda kroz Sjevernu Dakotu, neočekivanog zimskog ugođaja.

Posljednjih dana listopada napisao je pjesmu, na šezdeset i četiri stranice, mješavinu epske odiseje njegovog putovanja i pisma kojim pokušava reći Clare da je voli i žurnije. Osobno mislim da je stvar remek-djelo mahnitosti, logični izljev potpuno razmahanog ludila, i možda najzanimljivije djelo koje je Dale Stewart do tada napisao.

Nažalost, dok on sam nikada ne bi uzeo tako patetično napisanu stvar, stavio je u kuvertu, zalijepio poštansku marku i odnio je do poštanskog sandučića, poslao ju je u privitku e-pisma. Iako je njemu bilo od presudnog značaja, nije imalo stvarnu težinu. Njega je u 3:26

ujutro prvog listopada poslao na novu Clareinu eadresu na sveučilištu koju je pronašao na Bigfootu.

Tog je dana Dale odspavao šest sati, što mu je bio najduži odmor bez prekida u prethodnih mjesec dana. Poruka od jednog reda i privitak od 64 strane.

Jedan od pretraživača na Internetu stranice vratili su se kasnije toga dana, bez komentara i gotovo posve sigurno nepročitani. Dale nije bio iznenađen. Izbrisao je sve primjerke pjesme.

Sljedeća sedamdeset i dva sata potpuno su nestala iz Daleova pamćenja. Nedostatak sna doveo je njegove moždane stanice do umiranja, ali ja sam svjestan svakog sata i svake minute onda kada je tumarao rančom, kada je mumljao usred noći, kada se neprestano vraćao u staju kao da je htio osedlati konja, a koji je već bio smješten u Missouli gdje je trebao prezimiti, te njegovih stotinu neuspješnih pokušaja da napiše epismo Clare... ili Anne... ili nekome drugome.

Četvrtog studenog, nešto prije četiri sata ujutro, Dale je ustao iz kreveta nakon što je u njemu ležao budan šest sati, na papirić napisao kratku poruku. U poruci je stajalo : 'Ne ulazi. Zovi mjesnog šerifa' i dopisao broj šerifovog ureda kojeg je pronašao u lokalnom telefonskom imeniku. Poruku je zalijepio na prozorsko okno stražnjih vrata, iz ormara izvadio svoju pušku i odmotao je, otišao u svoju radnu sobu, otključao ladicu, nespretnim prstima izvadio metak kalibra .410, napunio sačmaricu, na trenutak zastao kako bi razmislio koja bi prostorija najbolje odgovarala, a potom je krenuo u veliku kupaonicu, kleknuo na pločice, prislonio cijev sačmarice na čelo, namjestio okidač na napunjenu cijev i, bez imalo oklijevanja ili posljednje misli, povukao okidač.

Povukao je okidač. Udarna igla je škljocnula. Metak nije opalio.

Dale je ostao klečati još nekoliko minuta, čekajući, kao da je vrijeme počelo sporo protjecati u posljednjim trenucima njegovog života, nalik vremenu kako bi se ono doimalo čovjeku koji je upao u crnu rupu, gdje sekunde postaju vječnost prije nego li samo vrijeme zauvijek nestane u singularnosti. Ali pucanj se nije nikada dogodio.

Dale je napokon spustio cijev, otvorio zatvarač i pogledao metak, pitajući se nije li kukavički dio njegove podsvijesti izabrao cijev kalibra .22 umjesto napunjene cijevi.

Ne, igla je udarila metak. Dale je ugledao udubljenje u sredini mjedenog kruga.

Dale je kao osmogodišnjak dobio tu pušku od svog oca. Pucao je iz nje stotine puta, dobro je čistio i podmazivao i pažljivo s njom postupao. Nikada ranije nije zakazala. Niti jednom.

Nakon nekog su ga vremena zaboljela koljena od klečanja na kupaonskim pločicama. Ustao je, izvadio metak, prislonio pušku na zid, stavio neispaljeni metak na policu s knjigama, skinuo poruku sa stražnjih vrata i odspavao tri sata.

Kada se probudio, nazvao je svog doktora. Tijekom sljedećih četrdeset osam sati dogovorio je posjet doktoru Charlesu Hallu, psihijatru iz Missoule. Terapija razgovorom bila je beskorisna.

Prozac je počeo pomagati dva mjeseca kasnije.

Ono što ja smatram zanimljivim u cijelom slučaju nije to što se Dale pokušao ubiti. Do toga su ga dovele iscrpljenost i depresija, ne njegovo samosažaljenje, a sa sigurnošću, većom nego on sam, mogu nabrojati što ga je na to navelo tijekom cijelog tog otužnog razdoblja u kojem je bio kao obezglavljen. Začudno je što je uopće izabrao samoubojstvo. Dale Stewart je oduvijek prezirao ideju samoubojstva i osjećao ljutnju prema onima koji su to pokušali i pravi bijes prema onima koji su u tome uspjeli. U te se nabrajaju blizak prijatelj s fakulteta, još bliža i starija prijateljica iz Missoule te jedan od njegovih studenata kojeg je neizmjerno cijenio.

Čak i prije nego je Dale počeo tonuti u svoje ludilo, on je razumio da samoubojice obično nisi bili odgovorni za svoje odluke, njegova se dugogodišnja prijateljica, francuska spisateljica Brigitte, godinama borila s depresijom prije nego što se zaključala u svoju spavaću sobu i popila dvije bočice tableta za spavanje, ali Dale je oduvijek mrzio narcisoidnost samouništenja, tu neizbježnu sebičnost samog čina.

Brigitte je za sobom ostavila četvero malodobne djece. Njegov bivši student, David, ostavio je svoju trudnu mladu suprugu da se nosi s traumom nakon što je pronašla njegovo tijelo kako visi u garaži. Dale je smatrao neoprostivim ostaviti takav nered za sobom.

Mrzio je nered istim žarom kao što je prezirao samosažaljenje.

Dale je jednom držao jednosemestralni seminar o Ernestu Hemingwayju i našao se u otvorenoj raspravi sa nekolicinom bistrijih studenata o piščevoj krivnji zbog načina na koji je okončao svoj život.

''Sebični je gad povukao okidač svoje Bossove puške točno na početku stubišta,'' gotovo da je vikao, ''tako da gospođica Mary nije imala izbora nego je morala proći kroz lokve krvi i prosutog mozga i komadiće lubanje da bi došla do telefona.''

''Upravo je njegova draga gospođica Mary bila ta koja je ostavila ključeve njegovog ormarića s oružjem na vidnom mjestu, u kuhinju na prozorskoj klupčici,'' rekla je njegova najbolja studentica, ne uzmičući. ''Možda joj je samo poručio da je to ona izabrala i natjerao je da za to plati.''

Dale je bijesno pogledao Clare preko stola. ''Ne mislite li da ju je natjerao da plati previsoku cijenu, jer se slagala s njim da je slobodan pristup vlastitim stvarima bilo njegovo pravo?''

''Nakon što su njegovu depresiju liječili elektrošokovima?'', uzvratila je Clare. Nakon što se pokušao zaletjeti u propeler koji se vrtio kada su ga vozili u kliniku? Nakon što je tjedan dana ranije gospođica Mary morala pozvati prijatelja u kuću u Idahu da Hemingwayju otme pušku iz ruku? Ne, mislim da to nije bila previsoka cijena. Osim toga, dobila je, i dobro unovčila, sva prava na izdavanje njegovih djela, uključujući i one bijedne knjige koje su izdane poslije njegove smrti, za koje on ne bi dopustio da ugledaju svjetlo dana. Mislim da je Hemingway znao točno što radi kad je sjeo na stube da si raznese mozak, potpuno svjestan kroz što će gospođica Mary morati proći do telefona u prizemlju. Oboje su dobili što su htjeli.''

Dale je trepnuo od Clareine žestine. Nije ni znao koliko.

''Dale Stewarte!''

Dale je zamalo ispala posljednja vrećica s namirnicama koju je stavljao u prtljažnik Land Cruisera. Zadnje što je očekivao da bi mu se moglo dogoditi na parkiralištu supermarketa u Oak Hillu jest da netko pozove imenom.

Dvije su žene žurno hodale prema njemu preko mokrog asfalta.

Ona koja ga je zazvala doimala mu se nekako poznatom, ali još uvijek je nije mogao prepoznati.

Bila je neodređenih srednjih godina, kratko podšišane crvene kose, nekad blijedu kožu toliko je potamnila da je nalikovala štavljenoj koži, a primijetio je i tragove plastičnih operacija na zategnutom licu i vratu te grudima koje su bile prevelike i preokrugle i nevjerojatno čvrste, što se jasno naziralo čak i kroz pulover. Teško da je takva osoba mogla pripadati Oak Hillu ili Elm Havenu. Druga je žena bila niska, zdepasta i namrštena, a zbog načina na koji je nosila kosu, doimala se poput nabildane nastavnice tjelesnog odgoja.

Dale je obično bio naivan kada se radilo o takvim stvarima, ali ovaj je put odmah shvatio da su plavuša i brineta u vezi. Dale je u više od dvadeset godina svoje profesionalne, akademske karijere vježbao političku ispravnost, ali ovaj si je put dao oduška i u sebi pomislio, lezbače.

''Ne sjećaš me se, zar ne?'', upitala je crvenokosa.

''Žao mi je,'' odgovorio je Dale, ''nisam siguran...''

''Michelle Staffney,'' rekla je žena. ''Sada sam poznata po imenu Mica Stouffer.''

Dale je gledao osupnuto. Michelle Staffney bila je mala seksbomba Old Centrala kada je on išao u treći, četvrti i peti razred.

U Elm Havenu je svaki dječak, tijekom razdoblja 1957-1960, vjerojatno snivao svoja prva erotska maštanja s Michelle Staffney u glavnoj ulozi (osim ako se nisu odlučili za Annette Funicello13). A sada je pred njim stajala ova ocvala, koščata sredovječna žena sa silikonskim grudima i hrapavog glasa, istrošenog od viskija i cigareta.

''Mica Stouffer?'', glupavo je ponovio Dale.

''Bila sam dugo godina u Los Angelesu,'' rekla je Michelle kao da je time sve objasnila. ''Što ti kog vraga ponovno radiš ovdje u Illinoisu?''

''Ja...'', započeo je Dale, a zatim se prekinuo. ''Kako si me, zaboga, prepoznala, Michelle... Mica?''

Nasmiješila se. Smiješak ga je ipak uspio podsjetiti na dragu djevojčicu ugodnog glasa koju je nekoć poznavao. ''Jedan od producenata s kojim sam živjela imao je primjerak tvoje knjige koju je neki seronja i propali scenarist pokušavao progurati... drugi Jeremiah Johnson14 ili nešto slično. Željeli su Boba Redforda za glavnu ulogu, ali ovaj nije htio ni pročitati scenarij. Ali knjiga je stalno ležala u kupaoni ili negdje po stanu. Jednoga sam dana pročitala tvoj životopis ispod slike i shvatila da si ti isti onaj Dale Stewart kojeg sam poznavala u Elm Havenu prije dvjestotinjak godina.''

''Moja knjiga,'' ponovio je Dale. ''Sjećaš li se koja knjiga?''

''Zar je to važno?'', odgovorila je Michelle, a osmijeh male djevojčice preobrazio se u nešto puno starije i iskusnije. ''Nisam je pročitala, ili 'nisam je osobno pročitala', što bi se reklo u L.A.u, ali scenarist je rekao mom prijatelju producentu da su sve tvoje knjige zapravo jedna te ista, neko sranje o krupnom, izdržljivom planinskom čovjeku. Rekao je, ako dobijemo prava na jednu, dobili smo sve knjige. Ah, ovo je Diane Villanova.''

Dale se rukovao s brinetom, nakon čega je morao protrljati prste.

''Dakle, što ti ponovno radiš ovdje, Dale Stewarte?'', upitala je Michelle/Mica.

U jednom kratkom napadaju ludila, Dale joj je poželio ispričati cijelu tužnu priču o posljednjih nekoliko godina svog života, sve do posljednjeg susreta s Clare, i sve o Anneinom prezirnom 'zbogom'.

Umjesto toga ipak se zadovoljio s: ''Pišem knjigu... barem tako mislim.''

''Ja sam mislila da ti radiš kao predavač ili slično.''

''Sveučilišni profesor engleskog jezika,'' rekao je Dale, pitajući se je li to još uvijek istina. ''Na Sveučilištu Montane, u Missouli. Sada sam na studijskoj godini.'' Vlastiti mu je glas zvučao isprekidano, nalik telegrafskom signalu i zapitao se odakle to dolazi.

''I ti odsjedaš u Oak Hillu?'', u njenom se glasu osjećala nevjerica.

''Zapravo, blizu Elm Havena,'' rekao je. ''Unajmio sam kuću Duanea McBridea na nekoliko mjeseci.''

Michelle Staffney je stisnula oči na tu vijest. ''Duanea McBridea? Klinca koji je poginuo u onoj užasnoj nesreći kada smo imali desetak godina?''

''Jedanaest ili dvanaest,'' rekao je Dale. ''U ljeto 1960. Da.''

Michelle je pogledala svoju prijateljicu, a onda je ponovno uperila pogled u Dalea. ''To je jako čudno. Ali vjerojatno ne čudnije od naše situacije.''

Dale je čekao.

''Diane i ja smo došle na nekoliko mjeseci u moju obiteljsku kuću u Elm Havenu.''

''U Širokoj ulici,'' rekao je Dale. ''Ona prostrana kuća iza koje se nalazi veliki štagalj.''

''Baš ta. Ali kada sam ja u njoj živjela, bila je to veličanstvena kuća... k vragu, čak je i štagalj bio veličanstven. Sada se sve pretvorilo u jebenu trošnu ruševinu. Di i ja pokušavamo je malo popraviti da bismo je mogle prodati. U nadi da negdje postoji neki bogati, balavi mladi par iz Peorije, koji želi veliku viktorijansku kuću i koji neće provjeravati instalacije ili peći ili takve stvari.''

''Jesu li tvoji roditelji...'', započeo je Dale. Uvijek mu je bilo neobično raspitivati se o roditeljima ljudi koji su bili njegovih godina. Njegovi su roditelji umrli mladi još 60-tih godina prošlog stoljeća.

''Tata je umro... Isuse, 1975. godine,'' rekla je Michelle. ''Ali mama se držala. Bila je potpuno senilna pa sam je strpala u dom za oboljele od Alzheimera u Oak Hillu, gdje je bila desetljećima, sve do smrti prije nekoliko mjeseci.''

''Žao mi je.''

''Nemoj žaliti. Svima bi bilo puno lakše da je davno otišla. U

svakom slučaju, kuća je bila prazna i vapila za popravcima pa je Di i meni bila dobar izgovor da se na neko vrijeme maknemo iz L.Aa i od Posla.''

Dale je čuo kako je riječ 'posao' izgovorila s velikim 'P'. Kao i svi u Los Angelesu, pomislio je.

''Ti se baviš filmom?'', uljudno je upitao. ''Produkcija?''

''Ne,'' rekla je Michelle, a na tren joj se vratio Micin osmjeh, koji je potom izblijedio. ''Uglavnom sam se ševila s producentima. Za dvojicu sam se čak i udala. Bila sam glumica.''

''Naravno,'' rekao je Dale, svjesno se trudeći da mu pogled ne padne na očito prpošne i očito neprirodne grudi pod vestom. ''Jesi li bila u nekom filmu koji sam možda gledao?'' Mrzio je takva pitanja.

Zašto sam to pitao? Kada bi ga ljudi pitali: 'Jeste li napisali nešto što sam možda pročitao?', nagonski im je oduvijek želio odgovoriti: 'Ne znam. Čitate li ikada pristojne knjige, ili samo povremeno pročitate smeće poput Johna Grishama?'

''Jesi li gledao Titanik?'', pitala je Michelle.

''Ideš!'', uzviknuo je Dale. ''Bila si u njemu?''

''Ma ne. Ali glumila sam u Živo je, četvrti dio, koji je došao u videoteke istog mjeseca kada je Titanik stigao u kina. I glumila sam jednu od izvanzemaljskih plesačica u sceni na svemirskom brodu u Petom elementu s Bruceom Willisom. Onu s golim plavim sisama.

Tada sam zadnji puta dobila ulogu... prije više od četiri godine.''

Dale je suosjećajno klimnuo. Gole plave sise, pomislio je, snagom volje prisiljavajući se gledati je u oči.

Diane je dotaknula Michelleinu ruku kao da je podsjeća da je na otvorenom prostoru parkirališta hladno i vlažno.

''Da,'' rekla je Michelle. ''No, k vragu, stvarno bismo se ponekad trebali naći i dobro se nalagati o dobrim starim vremenima. Di i ja ćemo vjerojatno biti ovdje za Božić... možda i dulje, s obzirom na to s kakvim se sranjem moramo gnjaviti. Imaš li posjetnicu s telefonskim brojem?'' Ona je izvadila olovku i na račun iz trgovine nažvrljala svoj broj i pružila mu ga.

Dale je iskopao posjetnicu, njenom je olovkom precrtao broj na svom ranču, na fakultetu, kod kuće, i zaokružio broj mobitela. ''Jedini je problem,'' dodao je, ''što se čini da mobiteli ne rade u okolici Elm Havena.''

Michelle ga je začuđeno pogledala. ''Pa ja ga koristim ovdje kao jedini telefon. U gradu je sve u redu.''

Dale je slegnuo ramenima. ''Pretpostavljam da je na farmi McBrideovih preslab signal.''

Michelle se doimala kao da je nešto željela reći no zaustavila se, potapšala ga po ruci i rekla: ''Ozbiljno sam mislila da popričamo.

Navrati do nas pa ćemo ti pripraviti dobru večeru i popit ćemo more tekile.''

Dvije žene otišle su do Toyotinog kamioneta i odvezle se.

''Michelle Staffney,'' rekao je Dale, još uvijek stojeći na kiši.

''Isuse Kriste.''

SEDMO POGLAVLJE

Dale je prešao tek nekoliko kilometara južno od Oak Hilla, na putu prema Elm Havenu, kada su mu dva kamioneta presjekla put.

U prvi je tren pomislio da u retrovizoru vidi bijeli kamionet kojim ga Michelle i njezina prijateljica pokušavaju sustići, ali onda je shvatio da to nije bila nova Toyota već stari, razbijeni Chevy, u pratnji još jednog starog kamioneta, Forda užasne zelene boje, koji je tutnjao odmah za njim.

Dale je usporio da bi propustio idiote da ga prestignu, no prvo mu je vozilo prišlo s boka i nastavilo tako voziti, usporavajući i ubrzavajući kad i on. Dale je bacio pogled prema njemu i ugledao crne, kožne jakne i obrijane glave. Koje sranje, pomislio je.

Bijeli ga je Chevy zaobišao, a potom usporio. Zeleni mu se kamionet gotovo zalijepio za stražnji odbojnik, a bijeli je iznenada zakočio ispred njega.

Dale je nagazio na kočnicu, trznuo se prema naprijed, a sigurnosni mu se pojas urezao u rame. Još je morao naglo smotati upravljač kako se ne bi zaletio u Chevyja. Srećom, uz cestu je bilo proširenje posuto šljunkom, nešto nalik odmorištu za izletnike. Land Cruiser je proklizao, ali uspio se zaustaviti, dok su mu zeleni i bijeli kamioneti zapriječili put.

Trojica su mladića izašla iz bijelog Chevyja. Još su dvojica iskočila iz kabine zelenog Forda. Sva su petorica imala vrlo kratko podšišanu kosu ili obrijane glave. Sva su petorica nosila crne kožne kapute i vojničke čizme. Najviši među njima imao je na nadlanici desne ruke istetoviran kukasti križ. Najviši je ujedno bio i najstariji među njima, imao je oko dvadeset pet godina, a najmlađi se doimao poput šesnaestogodišnjaka. Barem su trojica od njih petorice bili viši i teži od Dalea.

Daleu je ostalo možda desetak sekunda da odluči što učiniti.

Daleovom ocu to ne predstavljalo nikakav problem, on je uvijek ispod vozačkog sjedala njihovog karavana držao francuski ključ.

Dale je to oduvijek znao, ali nikada nije upitao tatu zašto je tamo držao teški francuski ključ. Sada je saznao. Ali Dale Stewart, čak ni kada je živio i putovao po divljinama Montane, nije nikada ni pomislio da će mu zatrebati oružje. Sada je strašno želio da mu se tako nešto nađe pri ruci.

Dok mu je srce divlje udaralo, nakratko je razmišljao da zaključa vrata na svom terencu i ostane čekati. Čak je razmišljao i da uključi pogon na sva četiri kotača, popne se preko rubnog kamena, odveze se kroz travnatu površinu pa ako zatreba i kroz susjedno polje kukuruza, a zatim pobjegne niz lokalni put. Ponos ga je spriječio da bilo koju ideju pretvori u stvarnost.

Dale je izašao iz svog vozila, baš kada su ga mladići okružili. Pa, pomislio je, još uvijek postoji malena šansa da su oni doista obožavatelji Jima Bridgera, gorštaka.

''Ti si onaj jebeni židovski cionist?'', zarežao je najviši među njima.

Propade moja teorija o obožavateljima, pomislio je Dale.

Zapanjeno je shvatio da mu se bilo gotovo vratilo u normalu i da se više ne boji. Možda je cijela situacija jednostavno bila toliko besmislena da je nije mogao shvatiti ozbiljno. Doimala se poput lošeg remakea Džentlmenskog sporazuma15 s elementima Oslobođenja16, napravljenog u novom tisućljeću.

Dale je iz džepa svoje jakne izvadio mobitel i podigao ga, s palcem na tipki za brzo biranje. Ne da bi mu ijedan od unesenih brojeva za brzo biranje bio od neke koristi, čak i kada bi mu se telefon smilovao u ovoj zabiti, ali možda to skinheadsi nisu znali.

Stojeći tako s podignutim telefonom, Dale se osjećao poput Kapetana Kirka koji spremno čeka da ga Scotty teleportira. Kada bi barem bilo tako, pomislio je.

''Zove li se jedan od vas Derek?'', upitao je Dale, snažnim i smirenim glasom, strijeljajući svakog od njih pogledom koji je govorio: Ja sam odrasla osoba, a vi ste uskoro u govnima.

Mladići su samo trepnuli. Drugi najmlađi, debeli mladić koji je disao na usta i koji se doimao najslabijom karikom u ovom osebujnom lancu, pocrvenio je ispod akni i ustuknuo. Dale je neko vrijeme ozbiljnim pogledom promatrao Dereka, a potom je pogled svrnuo na vodu.

''Ti nisi odgovorio na naše pitanje, šupčino,'' rekao je vođa, istinski fašist, ispijenog lica i upalih očiju. ''Ti si onaj Židov što voli crnje i što si pisao one stvari za časopise?''

''Članke,'' odvratio je Dale. ''Članke za novine i časopise. Ovo je bila tvoja današnja lekcija iz novih riječi. Potpuno besplatna.''

Četvorica od petorice mladića promatrali su ga tupim pogledima.

Očito nisu ni pomislili u svojim malim prljavim maštanjima o moći da će razgovor krenuti ovakvim tijekom i to ih proturječje poljuljalo.

Vođa je posegnuo u svoj džep, bacajući prijeteće poglede.

Hoće li to biti pištolj ili nož?, pitao se Dale dok je podizao svoje vlastito oružje, beskorisni mobitel. Začuo je svoj vlastiti glas koji je govorio: ''Dereka, naravno, već znam,'' gledajući ravno u njega, ''Ali trebat će mi i imena svih ostalih kada nazovem policiju. No pretpostavljam da oni već znaju s kim se druži Derek.''

Četvorica skinheadsa pogledali su prema svom vođi. Najstariji mladić izvukao je ruku iz džepa.

Oh, razmišljao je neki izdvojeni kutak Daleove svijesti. Nož, dakle. Oduvijek je mrzio hladna oružja.

Ostala su četvorica također izvukla svoje noževe iz korica koje su držali pod jaknama, ne skakavce, već smiješno duge lovačke noževe.

U to je Dale pritisnuo tipku za brzo biranje Clareinog broja i neprimjetno stisnuo PONIŠTI čim je začuo ton za biranje i prvi zvuk zvonjave, a onda je još više podigao mobitel.

''Goni se odavde i nemoj se vraćati,'' rekao je najstariji skinhead.

Kimnuo je prema svojim kompićima.

Dva su mlađa dječaka zasjekla dvije Daleove gume koji su im bile najbliže. Dale se nije ni pomaknuo da ih u tome spriječi.

Glavni je skinhead pokazao je Daleu srednji prst, što je u tim prilikama bio nevjerojatno djetinjast postupak, pomislio je Dale, a onda su se sva petorica utrpala u svoje kamionete i odjurila, uz škripu guma, zasuvši Dalea i njegov Land Cruiser šljunkom.

Dale je pričekao još minutu dok nije bio sasvim siguran da su stvarno otišli, a potom je provjerio štetu.

U svom priboru u prtljažniku imao je kutiju s ljepilom za krpanje guma, ali gume su bile potpuno razrezane. A imao je samo jednu rezervnu.

Dale je okrenuo 911. Nevjerojatno, ali netko se javio.

''Hitne službe Creve Coeur Okruga. Molim navedite vaš problem.''

Osjećajući se blesavo, Dale je objasnio svoje stanje i zatražio broj vučne službe u Oak Hillu. Telefonistica ga nije izvrijeđala što je zvao hitnu službu za tako bijedan razlog već mu je dala broj automehaničarske radionice, koja ima i vučnu službu, ponudila mu da ga poveže, rekla mu da ponovno nazove u slučaju da se 'ratoborni mladići', njene riječi, vrate, i potom mu rekla da samo ostane mirno čekati i da će netko doći do njega za petnaestak minuta.

''Ne trebam...'', zaustio je Dale, ali je telefonistica hitne službe već prekinula vezu.

Dale nije bio pozvao šerifa, ali ovaj je stigao prije vozila za vuču. Dale je samo bacio pogled na debelog muškarca koji je izlazio iz zelenog vozila okružnog šerifa i osjetio kako mu je srce počelo divlje udarati od straha.

C. J. Congden nije nimalo nalikovao mladiću iz 1960. godine.

Visoki se suhonjavi nasilnik udebljao, ali zle su oči i žuti zubi i glupav izraz lica nekako ostali nepromijenjeni. To ne može biti on, mislio je Dale, ali debeli mu se muškarac teško dišući približio i Dale je ugledao ime na pločici, 'C.J.'. Dale se pokušao prisjetiti kada je posljednji put vidio C. J. Congdena. Vratila mu se slika kako je šesnaestogodišnji nasilnik, zlobnih očiju držao Dalea preko ruba mosta na rijeci Spoon, dok je Daleov jedanaestogodišnji prijatelj, Jim Harlen, uperio svoj trbušasti revolver, tridesetosmicu, u Congdenov nabrijani automobil i prijetio kako će povući okidač ako Dalea baci u vodu.

Koji je to bio vrag?, upitao se Dale. Ako je to bilo stvarno sjećanje, onda je to bilo nešto što je bilo zakopano više od četrdeset godina.

Šerif Congden prišao je još bliže, pogledao prazne gume na Land Cruiseru i rekao: ''Što se, zaboga, ovdje zbilo?''. Bio je to onaj isti glas, ogrubio zbog desetljeća cigareta i moći, ali ipak isti glas.

Dale se morao nakašljati prije nego je progovorio. Ispričao je Congdenu o skinheadsima, a u sebi je cijelo to vrijeme molio da ga Congden ne prepozna. Sjećaju li se grubijani svog plijena?

''Da, znam ja njih,'' rekao je šerif, škiljeći kroz sunčane naočale prema Daleu.

Govorio je o skinheadsima. ''Ali, jel' ja vas znadem?'', nastavio je Congden.

Dale je samo odmahnuo glavom. Nije se usudio progovoriti, bojeći se da će C. J. prepoznati njegov glas. Šerif je otišao prema stražnjem dijelu Land Cruisera i zaškiljio prema registracijskim pločicama. ''Montana. Samo ste u prolazu, gospodine...?''

''Miller,'' odgovorio je Dale i isti tren shvatio da će biti u nevolji, još većoj nego li s lokalnim skinheadsimn, ako i kada Congden zatraži njegovu vozačku dozvolu. ''Tom Miller,'' nastavio je Dale.

''Da, samo sam u prolazu na svom putu do Cincinnatija.''

Congden ga je gledao kroz stisnute oči, dok su mu palčevi bili zakvačeni za pojas s pištoljem. Koža je zaškripala. Šerifova je siva košulja bila prljava i gotovo pucala oko struka.

Ako mi zatraži vozačku i prometnu, reći ću da sam ih zaboravio, pomislio je Dale u panici i odmah shvatio da to neće valjati. Samo bi završio u okružnom zatvoru dok bi oni provjeravali registraciju.

Odmahnuo je glavom. Zbog čega, k vragu, paničarim? Nisam učinio ništa loše. Ja sam ovdje žrtva. Bilo je to razumno stajalište, ali Dale se ponovno prisjetio tih zlobnih, svinjskih očiju C. J. Congdena, kako ga promatraju iza nišana sačmarice uperene u Daleovu glavu kada je bio dječak. Zakon nije propisivao nikakva ograničenja o nasilnicima i njihovim žrtvama.

Debeli je šerif zaustio nešto reći kada ga prekine škripanje i šuštanje radioaparata u njegovom automobilu. Congden se nagnuo kroz otvorena vrata, minutu slušao, nešto rekao u aparat i prekinuo vezu.

Congden se uspravio, ponovno podbočio rukama o pojas i okrenuo se prema Daleu. ''Hoćete se povesti sa mnom do Oak Hilla?

Moramo srediti nekakvu papirologiju ako ćete ih tužiti.''

Radije bih išao na kolonoskopiju vatrogasnim crijevom, pomislio je Dale. Slegnuo je ramenima kao da mu to nije bilo važno. ''Vratit ću se vučnim vozilom. Moram izvaditi nekakvo smeće iz Land Cruisera.''

Congden ga je ponovno pogledao stisnutim očima, kao da se pokušava prisjetiti gdje ga je već prije sreo. Konačno je slegnuo ramenima. ''Kako hoćete. Ali svakako navratite u policijsku postaju.''

Dale je klimnuo i promatrao nekadašnjeg nasilnika kako je, teško dišući, došao do svojeg automobila, ušao u njega i odvezao se.

Nije prošla ni minuta nakon što je šerifov automobil nestao na vidiku, kada je stiglo vučno vozilo. Dvojica su mehaničara, Billy i Tuck, spretno podigli i smjestili njegov Cruiser na utore na pauku.

''Ovdje bi vam mogli promijenit' jednu gumu,'' rekao je Billy, stariji od braće. ''Al' ne bi od toga bilo koristi. Sumnjam da netko u Oak Hillu ima takve gume na skladištu. Vjerojatno će ih morat' nabavit' iz Peorije ili Gatesburga. Možda sutra popodne.''

Dale je klimnuo. ''Postoji li mjesto u Oak Hillu gdje mogu unajmiti automobil?''

Braća su odmahnula glavom. Onda se Tuck sjetio: ''Čekaj malo.

Gospodin Jurgen, onaj iz Sretne ulice, ponekad iznajmljuje auto svoje pokojne žene.''

''To mi je dovoljno,'' rekao je Dale.

Dale je napustio Oak Hill tek iza 19 sati. Gume su trebale stići sljedećeg dana pa će moći podići svoj Land Cruiser sutra popodne.

Večeru je pojeo za šankom jeftine zalogajnice na gradskom trgu, ne u Woolworthovom restoranu, oni su svi davno nestali u Americi, a gospodin Jurgen je iz kuglane dovezao plavi Buick svoje pokojne supruge. Buick je bio stariji od većine ljudi koje je Dale poznavao, zaudarao po dimu i skuplje ga je platio nego da je unajmio luksuzno vozilo u Hertzu. I još je morao ostaviti 300 dolara pologa za moguću štetu. No bio je sretan kada je to platio i konačno mogao napustiti Oak Hill prije nego C. J. Congdenu padne na pamet da ga potraži.

Tijekom njegove vožnje prema Duaneovoj farmi počelo je sniježiti. Dale je bio pospan kada je skrenuo na dugi prilazni put i provezao se pokraj mrtvih stabala dok su pahuljice lepršale pred njegovih prednjim svjetlima. Ali brzo se probudio i nagazio na kočnice stotinjak metara od kuće.

Dale nije ostavio upaljena svjetla prije nego je ranije tog dana krenuo u nabavku kućnih potrepština. U prizemlju je bilo mračno.

Ali na katu gorjelo je svjetlo.

OSMO POGLAVLJE

Dale je sjedio u smrdljivom Buicku, promatrao svjetlo koje je dolazilo s lijevog prozora na katu, osluškivao kako se snježne kuglice odbijaju od vjetrobranskog stakla i pomislio: Jebeš ti ovo!

Vratio se rasklimanim automobilom niz prilazni put, vozeći unatrag, skrenuo na Okružnu cestu 6 i krenuo natrag prema jugu. U

svom je životu vidio dovoljno horora. Znao je da je njegov lik sada trebao sam ući u mračnu kuću, zavikati 'Ima li koga unutra?', drhteći od straha popeti se na kat, a potom bi ga prepolovio ubojica sa sjekirom, koji ga je očekivao u mraku. Ili to, ili je posrednica Sandy Whittaker ušla u kuću pomoću vlastitog ključa, probila se kroz slojeve plastike na vrhu stubišta i, baš u ovom trenutku, čekala ga je razodjenuta na jednom od kreveta na katu.

Jebeš ti i to!

Uspeo se uz drugi brijeg i stao kod znaka za zaustavljanje na Ulici Jubilee College. Nije bio siguran kamo krenuti.

Montana, odgovor se nametnuo sam od sebe.

Odmahnuo je glavom. Osim prirodne nevoljkosti da napusti svoj Land Cruiser, vrijedan 50 tisuća dolara, i zamijeni ga ovim starim Buickom koji je zaudarao po cigaretama, nije se imao kamo vratiti u Montani. Ranč je iznajmio. Missoula mu je trenutno bila neprijateljski teritorij. Ove ga godine nije čekao posao na fakultetu.

Oak Hill?

To je imalo smisla, jer se tamo nalazio njegov terenac koji je trebao biti gotov sljedećeg popodneva. Ali nije se mogao sjetiti je li u Oak Hillu uopće bilo motela. A ako jest, bio je sigurno najniže vrste.

Prešao je Ulicu Jubilee College, skrenuo na usku prečicu kroz zaleđena polja prema cesti 150A, nastavio ravno, a zatim skrenuo istočno na prazni autoput 174.

Nakon dvadeset pet minuta stigao je u Peoriju. Kada je skrenuo u Ulicu ratnih žrtava, pronašao je pansion, platio svojom American kreditnom karticom, zatražio četkicu za zube od tipa za recepcijom i otišao u svoju sobu. Osjetio je miris sredstava za čišćenje. Prostrani je krevet bio gotovo nepristojno velik. Na televizoru nalazila se kartica koja mu je omogućavala da gleda najnovije filmove, uključujući meke porniće.

Dale je uzdahnuo, vratio se do unajmljenog Buicka i zgrabio vreću s hranom, onu u kojoj su bili voćni sokovi i grickalice.

Prekopavao je po drugoj vrećici dok nije pronašao novu tubu paste za zube koju je ubacio u torbu. Potom je vreće s namirnicama u vrijednosti od 230 dolara ostavio na zadnjem sjedištu, na podu iza prednjih sjedišta te na prednjem sjedištu. Odnio je torbu natrag do svoje sobe, skinuo čizme i pulover te se smjestio pred televizor i gledao CNN dok je žvakao kekse punjene pekmezom i pijuckao sok od naranče. Nakon nekog vremena ugasio je TV, otišao u kupaonicu i oprao zube.

Na kraju je konačno otišao spavati.

Dale se probudio s onim potpunim osjećajem očaja, kada vam srce divlje udara i sve se raspada, onakav osjećaj koji se uvijek javlja između tri i četiri ujutro.

Pogledao je na budilicu koju je dobio sa sobom. 03:26.

Sjeo je na krevetu, upalio svjetiljku i dlanovima protrljao lice.

Ruke su mu drhtale. Bio je prilično siguran da ga nije noćna mora probudila iz nemirnog sna. Bio je to jednostavno osjećaj da se svijet bliži svome kraju. Ne, shvatio je, to nije bilo posve točno. Bilo je to jednostavno uvjerenje da je kraj već stigao.

Prijelaz u novo stoljeće i novo tisućljeće Daleu je posebno teško pao. Naravno, život mu se u to vrijeme pretvorio u potpuno sranje i pokušao je izvršiti samoubojstvo, ali još teže od toga palo mu je duboko i tiho uvjerenje da je sve što mu je bilo vrijedno, ostalo u prošlom stoljeću. Večeras ga je to uvjerenje potpuno proželo i osjetio je beskrajnu prazninu.

Isuse, pomislio je Dale, u Duaneovoj sam kući ostavio svoj Prozac, flurazepam i doxepin. Na tu se pomisao morao nasmiješiti.

Stari kratki spoj pali svjetlo na katu kuće na farmi, a profesor Dale Stewart raznese sebi mozak, jer je zaboravio lijekove. Teško, sjetio se. Svoju Savage sačmaricu također sam ostavio na farmi.

Dale je bacio pogled na telefon. Mogao bi nazvati doktora Halla.

U Montani je bilo manje sati, tek oko pola tri. Psihijatri su sigurno navikli na takva sranja.

Što bih mu rekao? Crni se pas vratio. Taj je izraz Dale izabrao da bi opisao duboku depresiju. Posudio ga je od Winstona Churchilla, kojeg je njegov vlastiti Crni pas proganjao desetljećima.

Churchill se spasio tako što se počeo baviti slikanjem u ulju.

Zašto se Crni pas vratio? Dale je otišao u kupaonicu, natočio vode u malu plastičnu čašu, koja je iz sanitarnih razloga bila zamotana, vratio se i sjeo na dvosjed. Počeo je razmišljati.

Ne želim pobjeći odavde. Iz Duaneovog doma.

Zašto ne? I Duaneova farma, i Elm Haven, i Oak Hill, i C. J.

Congden, pa čak i Michelle Staffney, bili su i pojedinačno dovoljno depresivni. Zar ne bi li bilo dobro sada otići?

Ne. Missoula i ranč nisu mu sada bili dostupni. Znao je to. Kad bi se vratio, vjerojatno bi dovršio ono što je započeo četvrtog studenog prošle godine.

Ali zašto stara Duaneova kuća puna propuha? Zašto Elm Haven?

Zato što su ovdje bile njegove stare veze. Zato što se mjesto promijenilo, na gore doduše, ali isto se dogodilo i s njim, i možda je mu je bilo neophodno da pronađe tu vezu sa svojim djetinjstvom, s nečim što je dobro u njemu, s Duaneom, s razlog zbog kojeg je postao pisac i predavač.

Osim toga, tu je i knjiga. Ovo je jedino mjesto gdje je mogu napisati. Po prvi je puta svjesno priznao da će svoju slobodnu godinu provesti pišući knjigu o Duaneu, o Elm Havenu, o godini 1960, o ljetu kojeg se ne može sjetiti i, konačno, o sebi samom.

Taština, taština, taština. Znao je bolje. Trebat će mu velika poniznost da napiše taj roman. Poniznost, a ne sveučilišna, povijesna, komercijalna i spisateljska pamet koje je unio u niz knjiga o Jimu Bridgeru s planine. Ovaj će roman biti samo za njega. A da bi ga napisao, trebat će mu i Duaneove zabilješke i povezanost s Duaneovim životom.

Grijalica je i dalje zujala. Veliki je kamion protutnjao po Ulici ratnih žrtava. Dale je ugasio svjetlo i ponovno zaspao, čak i bez Prozaca, flurazepama i doxepina.

''Stewarte! Dale... Stewarte!''

Dale je zastao ispred automehaničarske radione gdje su upravo završavali postavljanje dva nova kotača na njegovu Land Cruiseru.

Pogledao je preko ramena, ali već je prepoznao glas.

Šerif C. J. Congden polako je išao prema njemu preko masnog betonskog prilaza. Jednu je ruku držao na revolveru u koricama.

Soptao je dok mu je prilazio. Dale je čekao.

''Miller, je li?'', rekao je Congden. ''Tom Miller. Dobar štos. Ma znao sam ja da sam već prije vidio tvoju jebenu njušku.''

''Želite li nešto, šerife?''. Bilo mu se, za razliku od prethodnog dana, nije ubrzalo. Bio je potpuno miran.

''Zašto si mi lagao, Stewarte?'', zagalamio je Congden. ''Jebote, trebao bi' te privesti.''

''Zato što ti nisam rekao pravo ime?'', upitao je Dale i nasmiješio se.

''Zato što si se lažno predstavio službenom licu,'' soptao je Congden. Njegovi su debeli prsti lupkali po dršci revolvera. Koža je škripala.

Dale je slegnuo ramenima i čekao.

Congden ga je pogledao stisnutih očiju. ''Sjećam se ja tebe, Stewarte. Tebe i one tvoje jebene ekipe usranih prijatelja.''

''Pazite kako se izražavate, šerife,'' rekao je Dale. ''Vi ste sada državni službenik, ne gradski bandit. Ako postanete neugodni prema meni, službeno ću se žaliti.''

''Jebem ti tvoju žalbu,'' zagrmio je Congden, no ipak je pogledao uokolo kako bi provjerio sluša li netko. Štektanje pneumatskih ključeva, kojima su zavrtali matice na njegovu Land Cruiseru, dovoljno je prigušio razgovor. ''I jebem i tebe, Stewarte.''

''I ja vama želim ugodan dan, šerife,'' rekao je Dale i okrenuo se kako bi promatrao svoj džip dok se spuštao na dizalici.

Condgen je krenuo prema otvorenim vratima radione i zastao.

''Znam gdje si se smjestio.''

Dale je bio u to uvjeren. Okrug je bio malen.

Congden je otišao, a Dale ja za njim povikao. ''Hej, šerife! Jeste li imali sreće u traženju onih pankera koji su me koštali više od 300

dolara?''

C. J. Congden nije se ni osvrnuo.

Jutro je bilo predivno i Dale se zbog toga posramio. Tijekom noći snijeg se pretvorio u susnježicu, ona u kišu, no jutro je osvanulo sunčano i toplije te ispunjeno mirisima. Dale je prešao parkiralište i otišao na doručak u zalogajnicu, nasuprot pansiona. Hrana je bila dobra, kava je bila dobra, a konobarice ljubazne.

Dale je pročitao jutarnje novine, Peorijsku zvijezdu, i osjećao se bolje nego ikada tijekom posljednjih nekoliko tjedana.

Ulica ratnih žrtava na izlazu iz Peorije pretvorila se u autoput 150A, a Dale je Buickom krenuo natrag u Elm Haven, otvorivši prozor da prozrači unutrašnjost od smrada cigareta. Iznenadio se kada je primijetio da je polovica stabala još uvijek imala lišće tamnih, jesenjih boja. Dan je bio divan.

Na zapadnim granicama Peorije, desetak kilometara od grada kojeg je poznavao kada je bio dječak u Elm Havenu, nalazio se trg s trgovinom sportske opreme te željezarija. Dale je posjetio obje i izašao sa željeznom polugom, gotovo metar dužine, te bejzbolskom palicom. Oboje je ubacio u prtljažnik Buicka i krenuo prema Duaneovoj farmi.

Prilazni je put prolazio kroz vlažna polja s kojih se širio slatkasti miris. Dale je zaustavio Buick ispred kuće, ali na blještavom dnevnom svjetlu nikako nije mogao procijeniti jesu li na katu još uvijek upaljene svjetiljke. Pomaknuo se u kraj i parkirao Buick, izvadio bejzbolsku palicu iz prtljažnika i krenuo prema bočnim vratima.

Bila su zaključana, baš kao što ih je jučer ostavio. Ušao je u kuću i na trenutak ostao stajati u kuhinji.

''Hej?'' Začuo je jeku vlastitog glasa i morao se nasmiješiti.

Nema šanse da poviče: 'Ima li koga?', baš prije nego li se natprirodni ubojica s maskom iznenada pojavi pred njim, s namjerom da ga ubije.

Pregledao je prizemlje. Sve se doimalo onakvim kakvim je ostalo iza njega. Spustio se u podrum. Ni tamo nije bilo maskiranih ubojica. Sjetio se da je ovdje spremio svoju rastavljenu sačmaricu, ali nakon što se uvjerio da su dijelovi bili upravo tamo gdje ih je ostavio, odlučio je da ovome neće dodati svoje bejzbolsko oružje.

Osim toga, jedinog se punjenja za sačmaricu riješio bacivši ga u polje. Uspeo se uz stube.

Slojevi požutjele plastike bili su netaknuti. Dale je provjerio čavle pribijene u okvir, ali niti jedan nije bio iščupan ili zamijenjen.

Sam je okvir bio zabijen čavlima u dovratak na vrhu stubišta, prije nekoliko desetljeća. Dale je rukom pritisnuo plastiku, ali ona se tek lagano svinula pod pritiskom i malo popucala. Ako je netko posjetio kat, onda nije ovuda ušao. Ne ako mislimo na ljudska bića.

Dale je namjerno sročio taj izraz kako bi se našalio, ali u tami stubišta, uopće mu se nije doimao smiješnim. Nagnuo se bliže kako bi provirio kroz debelu plastiku.

Nejasni obrisi hodnika i stol. Sunčeve zrake kroz debele zastore.

Ništa se nije pomaklo.

Dale je izvukao svoj višenamjenski nož i najdulju oštricu pritisnuo o plastiku. Na trenutak je oklijevao, a onda je sklopio oštricu i vratio nož u džep. Prislonio je palicu na požutjelu plastiku i lagano udario po njoj. Ne diraj pse dok spavaju.

Kao na mig, iz prizemlja se začulo grebanje pandži po linoleumu.

Dale se okrenuo, podigao palicu, taman da je uspio ugledati malenog, crnog psa koji je pojurio iz dnevne sobe u kuhinju.

''Isuse Kriste!'', uzviknuo je Dale, dok mu je srce tuklo.

Bučno se sjurio niz stubište i otrčao u kuhinju. Tamo je uspio vidjeti samo kako se otvara vanjski okvir vrata s mrežom. Ostavio je unutarnja vrata otvorena pa je psić samo morao gurnuti vanjska vrata kako bi ih otvorio. Dale je istrčao van i stao na trijem, spreman da zamahne palicom. Zapravo, više je očekivao da je pas nestao, da je to bila samo varka, ali bio je tamo i jurio kao podboden prema gospodarskim zgradama, dok se njegova crna stražnjica koprcala dok je trčao.

Dale je gotovo prasnuo u smijeh. Bio je spreman za živog mrtvaca, ubojicu s crnom maskom, a umjesto njega, našao je minijaturnog psa. Što god bilo to stvorenjce, sasvim je sigurno bilo pas, patuljaste pasmine, nalik terijeru, ali kratke dlake. Sav je bio crn, osim malene, svijetle ili ružičaste mrlje na njuškici. Kratkih ušiju.

''Hej, psu!'', uzviknuo je Dale i zazviždao.

Mali crni pas nije usporio. Nestao je u rupi na prvoj gospodarskoj zgradi. Dale se sjetio da ju je Duane nazivao kokošinjcem.

Ako je pas bio u kući, zašto ga nisam pronašao kada sam pretraživao kuću? Dale je odmahnuo glavom, no ipak je krenuo prema kokošinjcu.

Prostorija je bila u potpunom neredu. Vrata su bila zatvorena žicom pa je Dale morao odmotati metar zahrđale žice, cjeli jedan zid objekta strunuo je između drvenih zidova i temelja dok rupa nije postala dovoljno velika da se onaj pas može provući. Ali bila je to kržljava životinjica.

Dale je rukom gurnuo i pritisnuo vrata i ona su se otvorila pa je Dale provirio unutra. ''Isuse Kriste,'' ponovno je rekao, no ovaj put mekšim glasom. Iz džepa je izvadio zlatni Dunhillov upaljač, upalio ga i visoko podignuo. Bilo je dovoljno svjetla da može nazirati, ali ne i detaljno vidjeti unutrašnjost. Vratio se do kuće i uzeo ručnu svjetiljku.

Unutrašnjost kokošinjca bila je prekrivena okamenjenim ostacima kokošjeg izmeta, pomiješanim s bijelim perjem. Prečke za sjedenje bile su prazne, a slama prastara. Daske, zidovi i pod bili su prekriveni isušenom krvlju, koja je tijekom godina dobila tamno smeđu patinu. Nije bilo ni traga psu.

''Što se zaboga ovdje dogodilo?'', na glas je rekao Dale, ali već je znao odgovor.

Lisica. Lisica u kokošinjcu. Ili pas. Morao se nasmiješiti. Ne ovaj pas. Bio je premalen. Nebesa, pa kokoš bi mogla prebiti tog sitnog, crnog psića.

Dale je pregledao sve prečke i udubine, ali crnog psa nije bilo.

Na zapadnom su zidu, međutim, nedostajale neke drvene letvice. Pas je vjerojatno pobjegao iz kokošinjca.

Dale je izašao na sunčano dvorište i prekrasan jesenji zrak i provjerio blato na zapadnoj strani kokošinjca. Ugledao je malene, ali jasne, pseće tragove koji su vodili prema sljedećoj skupini drvenjara i gospodarskih zgrada.

Onda pretpostavljam da to nije bio duh nekog psa. Ostavio je tragove.

Ponovno je zazviždao i pokušao ga dozvati, ali pas se nije pojavio. Znao je da bi trebao namirnice unijeti u kuću, ali Dale je ipak otišao provjeriti ostale zgrade.

Pseći su tragovi nestali na mjestu gdje je počela rasti trava, ali vrata druge suše bila su otvorena. Dale je svjetiljkom prešao po obješenoj ormi, po obješenim oštricama i pilama, po obješenoj mesarskoj opremi. Sve je odavno zahrđalo.

Na sljedećoj je suši stajao lokot, ali šarke na vratima su popustile i Dale je samo podigao i pomaknu vrata u stranu. Unutra se nalazio generator za struju iz 40-tih godina prošlog stoljeća, gomila crnih kablova i petšest kanistara za benzin. Samo je u jednom od njih bilo benzina. Dale je provjerio generator, ali je već i kratki pregled sa svjetiljkom otkrio kako su miševi izgrizli električne instalacije, zahrđala i korodirana mjesta, dijelovi opreme su nedostajali, a spremnik za gorivo bio je prazan. Iza prostorije s generatorom nalazio se ogromni ovalni spremnik za gorivo, nisko postavljen na nosačima, koji je očito složio za opskrbu gorivom poljoprivrednih strojeva. Za razliku od ostalih suša i opreme, ovaj se spremnik doimao kao da je još u upotrebi. Gumena crijeva i ventili bili su dobro održavani ili zamijenjeni, što je imalo smisla ako je gospodin Johnson, prvi susjed, pohranjivao svoj traktor i kombajn u suši i još uvijek preoravao zemlju. Dale je kucnuo po spremniku od 900 litara.

Doimao se punim. Morao je to zapamtiti za slučaj ako ikada ostane bez goriva u svom Land Cruiseru.

U dvorištu su se nalazile još tri omanje ostave u potpuno ruševnom stanju. Crni se pas može skrivao u bilo kojoj od njih, ali Dale se nije namjeravao uvlačiti u njih u potrazi za psom.

Tako je ostala samo najveća suša.

Dale ju je namjeravao posjetiti u nekoj doglednoj budućnosti. A to može biti i odmah. U jednoj je ruci držao palicu, u drugoj svjetiljku i tako se približio ogromnom zdanju.

Dale se nejasno sjećao kako je kao klinac bio u Duaneovom suši.

Od svega čime se Illinois ponosi, divovske su suše možda bile najzanimljivije za klince. Neke su se farme mogle pohvaliti sušama dovoljno velikim da se u njima igra bejzbol. Neke su bile visoke i do deset metara i bile su ispunjene slatkastim mirisom sijena. Savršena mjesta za dječju igru.

Glavna su vrata ove suše bila na istočnoj strani, ali na njima su stajali lanac i lokot. Ogromna vrata na južnoj strani se nisu htjela ni pomaknuti. Mora da su bila zaključana s unutrašnje strane ili su zapela na metalnim vodilicama. Dale je oklijevao. Nije bio siguran je li mu ugovor o najmu dopuštao da lunja po suši i ostalim zgradama u dvorištu. Pretpostavio je da ih gospodin Johnson koristi kao skladišta.

Dale se vratio do Buicka i, ne obraćajući pozornost na namirnice koje su još uvijek tamo ležale, palicu za bejzbol zamijenio je željeznom polugom. Vratio se pedesetak metara do velebne, prijeteće suše, zadjenuo svjetiljku za džep svojih traperica i gurnuo zakrivljeni kraj poluge u procjep na vratima. Mučio se i psovao sve dok nešto nije puklo, u vratima, ne u njegovoj kičmi, i vrata su uz škripu počela klizati po zahrđanim vodilicama.

Dale je kročio u mračan prostor, a potom naglo odskočio unatrag, na danje svjetlo.

Ogromni je kombajn gotovo u potpunosti ispunio središnji prostor. S desetak metara širokog priključka za branje kukuruza izbijali se dugi, zahrđali šiljci. Bili su upereni prema Daleu. Negdje na nedostižnoj visini, ostakljena je kabina počivala u mraku. Dale je disao na usta i osjećao kako mu srce snažno udara. Bio je zapanjen kada se prisjetio svih naziva i dijelova kombajna: beračica, rezačica, transportni remen, štitnici.

Nemoguće da je ovo isti onaj stroj.

Ovaj je kombajn bio dovoljno star da bi se u ono vrijeme rabio na farmi, ali ovaj je bio zelene boje. Stroj, koji je bio star čak i te 1960. godine, a koji je ubio Duanea, bio je crven. Kako se ja toga mogu sjećati?, pomislio je Dale u čudu. Ali on se toga doista sjećao.

Na stroju nije bilo metalnih štitnika iznad šiljaka beračice, niti valjaka kada su ga, kao i Duaneove ostatke u njemu, pronašli u polju.

Gospodin McBride skinuo ih je nekoliko tjedana ili mjeseci ranije, jer je namjeravao popraviti valjke. Sada su štitnici stajali na svom mjestu na ogromnom, zelenom kombajnu.

Dale je odmahnuo glavom i obišao kombajn, prelazeći snopom svjetla preko prazne, staklene kabine i labirinta metalnih ljestava i uskih nogostupa na divovskom stroju. No bez obzira na svoju veličinu, stroj je zauzimao tek trećinu površine u ogromnoj suši.

Vrata i otvori na zidovima iz središnjeg su prostora vodili u bočne prostorije, a drvene su ljestve vodile, ne na jedno, već na nekoliko potkrovlja. Dale je uperio svjetlo prema strehi na visini od petnaestak metara, ali ugledao je samo mrak. Ali začuo je mahnito udaranje krila.

Šišmiši, pomislio je, ali je drugi dio mozga govorio: Ne, vrapci.

Sjetio se. Zbilo se to kada je po prvi puta bio u Duaneovoj suši.

Jedne su ljetne večeri on i njegov brat Lawrence te njihov prijatelj Mike O'Rourke stigli pošljunčenim putem s farme ujaka Henryja i ujne Lene i gađali vrapce u Duaneovoj suši. Najprije bi skamenili vrapce snopovima svjetlosti svojih džepnih svjetiljki, a potom bi ih gađali svojim zračnim puškama. Duane im je otvorio vrata suše, ali nije sam u tome sudjelovao.

Dale se prisjetio i Duaneovog starog ovčara, Wittgensteina, kako se drži Duanea u mračnom prolazu, uzbuđen zbog dječačke krvožednosti i divljeg udaranja krilima, ali nije se maknuo od svog prijatelja.

''K vragu s tim,'' rekao je Dale. Izašao je iz suše, zatvorio škripava vrata koliko ih je mogao povući i vratio se kako bi konačno istovario namirnice.

Hodajući prema automobilu, obišao je kuću provjeravajući postoji li još koji put kojim bi se netko mogao uspeti na kat. Na staroj kući nije bilo jednostavnog načina kako se domoći šest prozora, na visini od oko pet metara iznad tla. Svi su prozori bili zatvoreni, a na većini su s unutrašnje strane bili obješeni zastori ili zavjese, ili oboje.

Možda bi to netko uspio učiniti s visokim ljestvama, ali zemlja oko kuće pretvorila se u blato zbog noćašnje kiše, i nije bilo otisaka stopala niti

tragova ljestvi.

Pretpostavljam da tkogod upalio svjetlost na katu, vjerojatno tamo živi, pomislio je Dale. Bilo je lako biti neustrašiv usred bijela dana, pod plavim nebom.

Odložio je metalnu polugu i palicu za bejzbol u kuhinji, iza vrata, i ponovno izašao van kako bi doteglio potrepštine, koje je platio pravo malo bogatstvo, pazeći da što manje gazi po blatu.

DEVETO POGLAVLJE

Dale je popodne krenuo prečicom do Ulice Catton, pa dalje do Ulice Oak Hill, kako bi pokupio svoj džip. Kada se nekoliko kilometara udaljio od farme, mrtve zone kakvom ju je on smatrao, njegov je mobitel opet proradio. Asfaltirana je cesta bila prazna.

Jednom je rukom držao upravljač, dok je drugom utipkao broj posrednice Sandy Whittaker.

''Posredništvo Heartland,'' javio se Sandyin glas. Dale se predstavio i s druge je strane začuo očekivani izljev ljubaznosti.

Oboje su se složili kako je to bio predivan, jesenji dan i svakako ugodna promjena nakon one hladnoće i snijega.

''Je li sve u redu, gospodine Stevvart... Dale?'', upitala je Sandy.

Dale je oklijevao. Bio je u napasti da je upita za svjetlo na katu, ali što je mogao reći? Reci mi, Sandy, je li tko prijavio fantomsko svjetlo u kući McBrideovih?

Umjesto toga, samo je rekao: ''Da, samo sam se pitao znaš li što o psu koji se mota po farmi koju sam unajmio.''

''Pas? Koje pasmine?''

''Mali pas,'' odgovorio je Dale. ''Crne boje.''

S druge je strane nastupila stanka. Dale se vozio pokraj čistih, bijelih farmi i velikih ostava. Cesta je i dalje bila prazna.

''Nema veze. Glupo pitanje,'' rekao je Dale.

''Ne, ne,'' prekinula ga je Sandy Whittaker. ''Vidio si psa na imanju?''

''Zapravo, u kući.''

''U kući?'', ponovila je Sandy.

''Popodne sam ostavio otvorena unutarnja vrata. Pretpostavljam da su vanjska vrata bila taman toliko odškrinuta da se pas mogao uvući u kuću... maleno stvorenje. Pobjegao je pa sam se samo pitao čiji bi mogao biti. Duaneova teta nije imala psa, zar ne?''

''Gospođa Brubaker?'', rekla je Sandy. ''Ne... ne, sigurna sam da nije. Rijetko su je viđali, no svi su znali kako je patila od urednosti i čistoće. Sigurna sam da nije imala psa.''

''Možda je to bio susjedov pas,'' predložio je Dale. Već je požalio što ju je nazvao. Možda me došao provjeriti.''

''Ne ako je to bio mali, crni pas,'' rekla je Sandy. ''Gospodin Johnson, na farmi južno od tebe, ima dva goniča za lov, ali oni su veliki i smeđe boje. Bachmannovi, nova obitelj koja se uselila u kuću tvoje ujne Lene i ujaka Henryja, tamo prema groblju, imali su irskog settera, ali njega je prošlog ljeta pregazio mljekarski kamion.''

Bože, pomislio je Dale, to je život u malim gradićima.

''Koje je pasmine?'', ponovno je upitala Sandy.

Dale je uzdahnuo. Neke su krave bile na blatnom polju i podigle su pogled kada se provezao pokraj njih. Dale se pitao je li njegov pogled bio jednako tup. ''Ja se baš ne razumijem u pse,'' napokon je odgovorio.

''Ali ja se razumijem,'' rekla je Sandy Whittaker. ''Imam ih pet komada i pretplaćena sam na kinološke časopise i svake godine na satelitskoj televiziji pratim Westminstersku izložbu pasa. Opiši mi psa i ja ću ti reći pasminu.''

Dale je protrljao čelo. Počeo je osjećati glavobolju. ''Mali pas,''

rekao je. ''Čini mi se da je bio visok 20-25 centimetara. Ni tijelo mu nije bilo puno dulje. Crne boje. Ja sam pomislio da bi mogao biti terijer.''

''Je li imao dugu dlaku?''

''Ne, zapravo, nije baš imao dlake.''

''Bez dlake?'', upitala je Sandy. Zvučala je šokirano, kao da je nešto opsovao.

''Htio sam reći da je imao stvarno kratku dlaku,'' rekao je Dale.

''Vrlo kratku. Crnu.''

''Pa američki stafordski terijeri, i patuljasti terijeri, i pit buli terijeri, i bostonski terijeri, i svi slični psi imaju kratku dlaku.'', rekla je Sandy zamišljeno, ''ali ni jedan od njih nije crne boje. I nitko u okrugu nema takve pse. Jesi li mu vidio glavu?''

''Malo,'' odgovorio je Dale.

''Je li imao dugu, tanku gubicu? Ili je bila kratka, spljoštena?''

''Nekako spljoštena, čini mi se,'' rekao je Dale. Morao se naceriti.

Osjećao se poput svjedoka kojeg ispituje nemilosrdni policajac.

''Nalik na njušku buldoga.''

''Hmm,'' promumljala je važno Sandy. ''Američki buldog i staroengleski buldog veći su nego li si ti opisao psa, osim ako nisi vidio štene...''

''Mislim da to nije bilo štene,'' rekao je Dale, koji ni sam više nije bio siguran što je vidio.

''Onda je to mogao biti mops ili francuski buldog. Je li bio mršav i elegantan, ili je imao jaki prsni koš, nalik bačvi?''

Dale je zamalo zatvorio oči kako bi se prisjetio. Iz suprotnog mu je pravca prilazio kamionet. Dale je zadržao oči otvorene. ''Imao je prsa koja su nalikovala bačvi... snažne grudi... i male, sitne noge, ali čvrste, ne poput onih štakorastih chihuahua.''

S druge strane nekoliko sekunda nije bilo odgovora. ''Dva su, od mojih pet pasa, chihuahue, Dale.''

Dale je preokrenuo očima. ''Gle, baš ti hvala na pomoći, Sandy...''

''Kakav je rep imao crni pas?'', upitala je, povrativši poslovni zvuk glasa.

''Rep?'' Pokušao se prisjetiti stražnjice malenog, crnog psa kao se udaljava prema kokošinjcu. ''Nisam vidio rep. Mislim da nije imao rep.''

''Mops ima tako zavinut rep da se doima kao da mu počiva na leđima,'' rekla je Sandy Whittaker. ''Što je s njegovim ušima? Jesu li bile spuštene ili uspravne?''

''Uspravne,'' odgovorio je Dale, sada već posve nezainteresirano.

''U obliku trokuta. Bile su uočljive.''

''Onda to nije mops,'' nastavila je Sandy Whittaker. ''Njihove su uši spuštene. Sjećaš li se još nečega o crnom psu?''

''Imao je nekakvu ružičastu mrlju na licu, njuški, kako god bi to nazvala,'' rekao je Dale. Već se približio rubovima Oak Hilla. Da je želio, mogao je jednostavno svratiti u ured Sandy Whittaker. Nije mu to padalo na pamet.

''Daaa...'', nastavila je ona, ''to bio mogao biti francuski buldog.

Oni narastu tridesetak centimetara. Svojstven im je tupi obrazni dio lubanje pa nalikuju mopsu, imaju snažan prsni koš i nošene netopirske uši. I imaju široki, prćasti nos s položitim nozdrvama i ružičasti palež na gubici.''

''Pa, hvala ti Sandy. Stvarno si mi pomogla i...''

''Jedini je problem...'', prekinula ga je Sandy Whittaker, ''što francuski buldog dolazi u drugačijoj boji dlake. Može biti žućkastosmeđe boje, pa u kombinaciji crne i bijele, pa pjegavo crven i pjegavo crn, znači nešto između crvenkaste i crne boje. No nikada nije posve crn. Jesi li siguran da pas koje si vidio nije bio crnobijeli?''

Sasvim siguran, bio je crn kao ugalj, pomislio je Dale bez imalo sumnje. ''Mislim da je mogao biti crnobijeli,'' bio je njegov odgovor.

''Pa, hvala ti još jednom, Sandy, stvarno si...''

''Drugi je problem, vezan uz francuskog buldoga,'' nastavila je Sandy Whittaker, ''što u okolici nema niti jednog. Nema ga u Elm Havenu. Niti u Oak Hillu. Nigdje u blizini. Ja bih to svakako primijetila.''

Nakon sukoba sa C. J. Congdenom u automehaničarskoj radioni i nakon što je platio nove gume, Dale se vratio na farmu. Oduvijek je mrzio sukobe, osobito sukobe s bilo kakvim predstavnicima zakona, no umjesto da ga je ovaj događaj uzdrmao, zapravo ga je zabavio. A izblijedio je i osjećaj koji ga je mučio prethodne noći, osjećaj da se udaljio od središta događanja, čak i od samog sebe. Ponovno je dobio svoj džip, kuća je bila puna hrane i pića, a ako je želio, mogao je otputovati na zapad, ili možda na istok, kad god bi mu to palo na pamet. Stvari su izgledale bolje.

Ali ne i vremenske prilike. Sa zapada su se približavali tamni oblaci. Topli je jesenji dan polako, ali sigurno, prelazio u prohladnu zimu.

Bio je već pred Elm Havenom kada je primijetio da gotovo više nema goriva. Nema izbora, pomislio je. Morao je do KWIK'N'EZ-a.

Kišilo je kada je stigao na benzinsku postaju s trgovinom.

Kamioni su jurili niz padinu autoputa 174. Dale je pritisnuo papučicu gasa i uključio brisače. Na postaji nije mogao plaćati gotovinom pa je izvadio svoju American Express karticu i ušao u trgovinu kako bi platio.

Iza pulta stajao je Derek, nećak i pripadnik skinheada. Nosio je majicu smeđe i narančaste boje s natpisom KWIK'N'EZ te kapu s logom kompanije. Zaledio se kada je ugledao Dalea.

Dale se glasno nasmijao.

''Koji ti je kurac smiješno?'', rekao je dječak.

Dale je odmahnuo glavom i, umjesto kreditne kartice, pružio mu gotovinu. ''Derek,'' rekao je, ''ovaj mi dan postaje sve boljim i boljim.

No dan je postajao sve gorim i gorim. Oblaci su se spustili, povjetarac se pretvorio u oluju, a temperatura je do večeri pala za pet stupnjeva. Te se večeri Dale rano povukao u toplinu podruma kako bi čitao u starom Duaneovom krevetu i slušao radiopostaju s glazbom iz starih vremena koju je lovio starinski podni radio. Vani je zavijao vjetar.

Unutra je zavijao vjetar. Dale je spustio knjigu i počeo osluškivati zvuk. Započeo bi kao zviždanje, a potom bi se naglo spustio do duboke tutnjave. Hodao je od jednog do drugog visokog prozora, tražeći pukotine ili razbijena okna, ali zvuk nije dolazio s prozora. Dolazio je iz zamračene ostave za ugljen, iza velike peći.

Dale je izvadio Dunhillov upaljač koji mu je Clare poklonila, upalio ga i zavirio u mračnu rupu. Tamo je nekoć visjela svjetiljka, ali je sijalica odavno skinuta. U malom se prostoru zvuk doimao vrlo glasnim. Dale se uvukao u ostavu i kružio upaljačem, provjeravajući pod i zidove. I nakon tolikih desetljeća, tragovi ugljena bili su vidljivi na betonskom podu. Otvor, gdje se nekoć nalazio spremnik za ugljen, prije nego li je gospodin McBride uveo plinsko grijanje, bio je zazidan ciglama, baš kao i sam lijevak za ugljen. U skučenom prostoru nije bilo prozora.

Doduše, na zapadnom se zidu nalazila velika, četvrtasta ploča, nešto veća od kvadratnog metra, koja je vijcima bila pričvršćena u cigle. Urlanje je dolazilo iz tog pravca.

Dale se sagnuo kako bi došao do zapadnog zida. Prislonio je dlan na debeli kvadrat šperploče. Ploča se nadimala kao da ju je pritiskalo nešto s druge strane. Hladni se zrak probijao kroz pukotine s gornje strane isušenog drva i ponovno se začula tutnjava, koja je potom prerasla u visoki zvižduk.

Daleu je trebala samo minuta da prstima iščeprka stare vijke iz žbuke koja se osipala medu ciglama. Dijelovi su se drva pretvorili u iverje kada je povukao tu zapreku sa zida.

Hladni je zrak sada slobodno puhao, donoseći vlažni zadah hladne zemlje, zadah groblja. Dale je ispružio ruku s upaljačem.

Svjetlost upaljača je pala na nešto što je morao biti tunel, širok nešto manje od metra i tek nešto viši. U tunelu je Dale, u dužini od otprilike osam metara, jasno vidio valovitu crvenu zemlju i kamenje, sve do zemljanog zida, gdje je tunel završavao ili naglo zakretao.

To ne može biti kraj. Od nekuda dolazi vjetar.

Dale je djelić sekunde bio u napasti da pretraži tunel, no odmah je odbacio pomisao na ulazak u taj vlažni, napola srušeni tunel u zemlji. Dale se vratio po odvijač, čekić i čavle koji su stajali na radnoj plohi u podrumu, ponovno zapreku vratio na mjesto, vratio vijke u krtu žbuku što je najbolje mogao, a potom je sve učvrstio s najdužim čavlima koje je pronašao. Vjetar je i dalje udarao i nadimao drvo, zviždeći kroz pukotine na vrhu.

Vratio je alat na mjesto, oprao ruke u umivaoniku i pomislio: Što je to, zaboga? Kamo to vodi?

Sat je vremena kasnije gotovo zaspao, dok je vjetar stao, a zamijenila ga je teška kiša, praćena susnježicom. Tada se Dale prisjetio Banditske pećine.

Svakog su ljeta, tijekom njegove četiri godine života u Elm Havenu, Dale i njegov brat Lawrence, u društvu Mikea, Kevina, Harlena, Boba McKowna i nekih drugih klinaca iz grada, pretraživali imanje ujaka Henryja i ujne Lene, sjeverno od groblja, u potrazi za legendarnom Banditskom pećinom. Pećina je bila mješavina podzemne točionice i skladišta alkohola koja je, navodno, djelovala negdje uz Okružnu cestu 6 tijekom prohibicije. Nijedan klinac nije baš znao što je to prohibicija, ali ih to nije spriječilo da iskopaju rupe po svim padinama na imanju ujaka Henryja i ujne Lene, u potrazi za legendarnom pećinom. Mnogi od starijih stanovnika zaklinjali su se da su krijumčari obavljali svoju djelatnost negdje uz Okružnu cestu 6, uvijek na oprezu zbog poreznika. Nijedan od dječaka nije imao pojma ni što su to 'poreznici', ali su im se doimali stvarno opasnima.

Kada su po prvi puta u ljeto 1959. klinci iz Biciklističke patrole počeli prekopavati imanje ujaka Henryja i ujne Lene, legenda o Banditskoj pećini već je bila prerasla u nepobitnu povijesnu činjenicu koja je uključivala cijelu točionicu ukopanu negdje u tih brežuljcima, nekoliko automobila iz tog vremena kojima je točionica postala grob, stotine bačvi viskija i neizbježno barem jednog mrtvog gangstera, a možda i dva.

Dale i njegovi prijatelji iskopali su nekoliko tona zemlje u jalovoj potrazi. Ali Duane im se gotovo nikada nije priključivao na tim izletima. Dale je uvijek mislio da je to zato što debeli dječak nije bio voljan kopati, ali je Duane s druge strane, radio na svojoj farmi napornije nego bilo koje od ostale djece iz grada. Tako ga je jednog ljetnog dana Dale upitao zašto nije želio s njima tražiti pećinu.

''Tražite je na pogrešnom mjestu,'' odgovorio mu je Duane.

Dale je sam došao biciklom do Duaneove farme, Lawrence je, naime, u to vrijeme imao gripu, pa ga je Duaneov stari poslao u neko visoko i užareno potkrovlje u suši gdje je njegov genijalni prijatelj po zidovima suše vrijedno ispisivao nešto što mu je nalikovalo na hijeroglife. Ispostavilo se da su to doista bili hijeroglifi, jer je Duane odlučio postati vjernik i štovati nekog egipatskog boga, ili božicu, ali Dalea u ono doba takve stvari nisu ni najmanje zanimale, usprkos tome što je Duane uspio sakupiti popriličnu količinu blaga u obliku životinjskih i ptičjih lubanja koje je držao na privremenom oltaru u potkrovlju. Dalea je zapravo zanimala Banditska pećina.

''Što si mislio kada si rekao da pećinu tražimo na pogrešnom mjestu?''

''I iz pogrešnih pobuda,'' nastavio je Duane, nanoseći bijelu boju na svoj niz hijeroglifa koji se sastojao od ptica, očiju, valovitih crta i sličnog.

''Kako to misliš?''

''Krijumčari se nisu skrivali u pećini nego jednostavno u jednoj od farmerskih kuća s podzemnim tunelom za bijeg, a kojeg su sami iskopali. Tunel nije čak ni naročito dug.''

''Otkuda to znaš?''

''Rabili su našu kuću,'' rekao je Duane.

''Vidio si taj tunel?''

''Bio sam u njemu.''

''Gdje bismo trebali kopati da dođemo do njega?''

''Ne morate kopati. Početak mu je u podrumu Veselog kutića.''

''I ima li u njemu kakvih automobila i takvih stvari? Na primjer, mrtvih gangstera?''

Duane se nasmijao i počešao se kistom po nosu. ''Ne bih rekao.

Prije bih rekao da ima štakora i blata. Sumnjam da gangsteri umiju iskopati dobar tunel. Mora da prolazi točno tamo gdje se nalazila stara kuća.

Dale je prezirno frknuo nosom. ''To nije Banditska pećina. Prava je pećina ogromna tako da u nju stanu automobili i takve stvari i puno viskija. Mi smo prilično sigurni da je dolje pokraj potoka, na imanju ujaka Henryja i ujne Lene.''

Duane je slegnuo ramenima i time je rasprava bila završena.

Dale ga nikada više nije pitao o tome.

Sada, nakon više od četrdeset godina, Dale je zaspao s osmjehom prisjećajući se tog događaja. Nije čuo grebanje koje je zamijenilo urlanje vjetra, grebanje koje je dolazilo iz tame iza peći, odande gdje se nalazio spremnik ugljena.

DESETO POGLAVLJE

Tijekom sljedećih nekoliko tjedana na farmi, točnije, prva tri tjedna studenog, Dale je počeo uživati. Bio je to kratki predah pred noćnu moru. Ispostavilo se da su se gotovo sve mane samog mjesta i njegovih prilika, na ovaj ili onaj način, pretvorile u njegovu prednost. Topli jesenji dani potrajali su još samo dan ili dva prije nego su se vratili snijeg i tmasti oblaci, pa ga je loše vrijeme natjeralo da ostaje u kući i pretražuje najskrivenije kutke samog sebe, na onaj čudnovat način koji je tako važan svim piscima. A pisanje je zapravo i bio smisao njegove studijske godine.

Dale se služio mojim bilježnicama kako bi se prisjetio sebe kao jedanaestogodišnjaka u Elm Havenu, ljeta 1960. Nikada nije samom sebi jasno izrazio koji je cilj pisanja knjige o tom ljetu, čak ni da li se radi o pokušaju da se konačno prisjeti što se tada dogodilo, ali tijekom prvih tjedana po dolasku u Veseli kutić, upravo je na tome radio.

Isprva mu je nedostatak veza sa svijetom gotovo izazvao vrtoglavice. Bio je izgubljen bez telefona, bez televizije, bez interneta. Usprkos tome što je kao pisac i sveučilišni profesor navikao na disciplinu, istodobno je bio navikao i na blagodati moderne tehnologije. Ali kako su se dani pretočili u tjedne, tišina, osobito ona mentalna tišina koja je proizašla iz nedostatka zvukova koji najavljuju pristigla episma te zvonjave telefona, isprva se pretvorila u ugodu, da bi potom poslala potrebom. Razmišljao je kako bi ponekad mogao, kad svrati u Oak Hill, nazvati svog agenta ili svoje kćeri, ali nije osjećao stvarnu potrebu da obavi te razgovore i uskoro je pronašao razloge da ih zaboravi.

U Elm Havenu pronašao je kiosk gdje je ponekad kupovao Peorijsku zvijezdu, navodno zbog nacionalnih vijesti, ali njegovu su pažnju privlačile provincijska Peorija i ruralne vijesti. Još bi se češće, uglavnom nakon višesatnog pisanja, spustio u podrum, u kojem sam ja nekada spavao, i upalio jedan od radioaparata, jednostavno se odmarajući na mom krevetu i slušajući dobar jazz na udaljenoj postaji iz St. Louisa, baš onako kako sam i ja provodio vrele ljetne noći slušajući prijenose Cardinalsa i Cubsa, dok su se glasovi pojačavali i stišavali zbog disanja Zemljine ionosfere, a pucketavi je prijem davao još dodatni osjećaj daljine i prostranstva.

Većinu je vremena Dale ipak uživao u svojoj izdvojenosti.

Neobičnost kuće, fantomsko svjetlo na nedostupnom katu te susreti sa skinheadsima i negdašnjim grubijanom sada su ga više zbunjivali no zabrinjavali. Svemu su dali okus nepoznatog, ali bez surovosti stvarne prijetnje. Održavalo je njegovu okrenutost prema vlastitoj nutrini i usredotočenost na napredak.

Počeo je odlaziti u šetnje. Nakon što je desetljećima živio na Zapadu, gdje pogled znači sve, gdje je sve prožeto veličanstvenom prirodom, Daleu je predstavljalo istinsko zadovoljstvo nalaziti skromne poglede s omanjih brežuljaka, 500 metara udaljenih od kuće, zaravan na kojoj sam sahranio svog psa, Wittgensteina, prije više od četrdeset godina, iako to Dale nije znao, a onda bi još kilometar pratio smrznuti potok, do malog šumarka Johnsonovih.

Zbog sivog se neba i nesmetanog pogleda u daljinu priroda ovdje doimala bliskijom, pristupačnijom, oku ugodnijom, i Daleove su svakodnevne šetnje uskoro počele trajati sat-dva, usprkos oštrom vremenu. Ponekad, kada bi se vraćao prema farmi uz potok ili preko smrznutih polja, Dale nije mogao ni vidjeti kuću dok joj se ne bi približio na nekoliko stotina metara. Najprije bi se pojavila suša, uzdižući se iz snijega i sivila, potom zahrđali oval na spremniku za gorivo koji je stajao na svojim nosačima, i naposljetku isprano i blijedo zdanje same kuće koje izranja na slabašnom svjetlu.

Napravio bi si ručak, obično juhu i kruh sa sirom, a potom bi se vratio u radnu sobu mog starog, s radnim stolom, policama za knjige, krevetom i pristojnim svjetlom. Tamo bi još nekoliko sati radio, udarajući po tipkovnici svog Think-Pada. Sa sobom je ponio i HP Laser Jet pisač kako bi navečer ili sljedećeg jutra, na papiru, mogao uređivati i ispravljati tekst. Često bi tako ispisao ono što je napravio tijekom dana. Onda bi došlo vrijeme za večeru za koju bi obično pojeo nešto hranjivije od juhe i kruha, i onda još sat-dva rada prije nego bi navečer počeo čitati ili prije nego bi otišao u podrum slušati jazz na podnom radiju, koji je imao pucketavi, ali istovremeno prekrasni zvuk.

Dale je pisao lako, no ne i dobro. Njegova akademska podloga i iskustvo pisanja u komercijalne svrhe naučili su ga da kreće izvana prema unutra, odnosno da odredi strukturu priče, istraži likove i njihovo okruženje, a onda krene prema unutarnjem razvoju pripovijedanja, baš kako što drvorezac obrađuje komad drva.

Kada sam umro, bio sam tek dijete, ali već sam otkrio važnu istinu o pisanju. Da biste pisali dobro, morate pisati iznutra prema van. Priča mora imati tihu, ali čvrstu jezgru, bez obzira nalazila se ona u srži likova ili samoj priči, ili još bolje u oboje, no sve se mora postepeno razvijati iz te jezgre. Dale je još uvijek pažljivo obrađivao površinu, pazeći da prati prirodnu strukturu drveta i nadajući se da je drvo prirodno lijepo oblikovano.

Njegov osjećaj pripadnosti nepostojećem romanu bio je vrlo snažan. Naposljetku, što je stvarnije od kročenja putovima našeg djetinjstva? Ponekada bi sjeo u svoj Land Cruiser i polako se vozio ulicama Elm Havena kako bi se prisjetio nekih dijelova tog puta, ali istina je da on nije pisao o otužnom i jadnom Elm Havenu ovog nevrijednog novog stoljeća. Dale je sada živio u ljetu 1960. i dok je prolazio ulicama gradića, vidio je zgrade i ljude kojih više nije bilo i kojih više nikada neće biti.

Dale nije osjećao krivnju što se služio mojim zabilješkama i vinjetama i zapisima o likovima kako bi se ponovno uživio u likove djece tog ljeta 1960, uključujući i samog sebe. Nakon moje je smrti Dale samom sebi obećao da će postati pisac, baš kako je to poželio postati njegov prijatelj Duane. Stoga je bilo prirodno da će se služiti mojim starim bilješkama i opaskama kako bi napisao upravo ovu knjigu.

No to su ipak bile moje bilješke i opaske, ne Daleove. On još uvijek nije uspio pronaći svoj ključ od onih vrata koja su vodila u to, uglavnom, zaboravljeno ljeto.

Kada je u prvim poglavljima započeo s opisima naših jedanaestogodišnjih prijatelja, Mikea O'Rourkea, Kevina Grumbachera, Jima Harlena, Donne Lou Perry, Cordie Cooke i ostalih, bila su to moja ispravna ili pogrešna shvaćanja, ne Daleova.

Čak niti prikazi samog Dale i njegovog mlađeg brata Lawrencea u njihovim dječačkim danima nisu bili sasvim Daleovi. Možda se bojao dozvati te uspomene, ovako, potpuno sam.

Devetnaest dana nakon njegovog dolaska, vratio se crni pas.

Bilo je to jednog kasnog popodneva kada je Dale krenuo u svoju omiljenu šetnju prema zapadu i visokoj zaravni, potom prateći potok skrenuo južno prema šumarku na farmi gospodina Johnsona, zatim je presjekao sjeveroistočno duž odvodnog jarka, da bi konačno izbio pred groblje Calvary, na Okružnoj cesti 6. Odatle je bilo još oko kilometar šljunčanom cestom do prilazne ceste njegove kuće.

Tog popodneva, baš kada je došao do šumarka i spremao se prijeći potok da bi potom nastavio šetati prema istoku, dvadesetak metara iza sebe ugledao je psa, na istoj obali. Kada bi Dale zastao, zastao bi i pas. Na tren mu se učinilo kako je riješio tu malu tajnu.

Ako je pas bio ovdje u Johnsonovom šumarku, onda mora da je pripadao gospodinu Johnsonu. Ali tada je Dale shvatio kako ga je pas pratio od Duaneove farme.

Dale je napravio nekoliko koraka prema psu. Pas se povukao nekoliko koraka, okrenuo se i pričekao. Dale je ostao stajati promatrajući ga i žaleći što nije ponio dalekozor.

Pas mu se doimao nešto većim nego što ga je pamtio, no ostatak je opisa, koji je dao Sandy Whittaker, bio točan. Omanji pas, posve crne dlake, s izuzetkom ružičaste mrlje na kratkoj njušci, s uspravnim ušima i bez repa te širokog prsnog koša. Pokušavao se prisjetiti pasmine koju je spomenula Sandy...francuski buldog?

Pas je čekao da Dale nastavi šetati pa je onda krenuo za njim.

Dale se klizeći spustio niz strmu obalu potoka i preskočio usku, napola zaleđenu vodu. Pas je prešao potok dvadesetak metara sjevernije i uzverao se uz strmu obalu.

Dale je šetao svojim uobičajenim putem prema Okružnoj cesti 6, prateći stare stočne staze duž ruba uskog grebena između dva kanala.

Prije četrdesetak godina, Dale i njegovi kompići nazvali su sjeverni kanal Rijekom leševa. Uz istočnu stranu pošljunčane ceste, na mjestu gdje je potok pretjecao kroz suženje, njihovo omiljeno mjesto za skrivanje, nalazilo se metar duboko jezero. U njemu bi završile uginule životinje koje bi usmrtila prebrza vozila na Okružnoj cesti 6.

Otuda Rijeka leševa. Pas je održavao udaljenost od dvadesetak metara i probijao se preko zaleđene trave, mekim hodom svojstvenim nekim psima kada se kreću vani. U jednom je trenutku Dale zastao i bacio kamen prema psu, ne na njega, nije ga pokušavao pogoditi, već ga je samo pokušao otjerati. Crni je pas sjeo na bok i netremice ga promatrao.

Tada je pas oblizao svoju njušku i pokazao zube, ne, mislio je Dale, kao znak režanja, već jednostavno u nekom psećem cerenju.

Dale je osjetio kako ga prolaze hladni žmarci. Znao je da je to varka zbog oblačnog vremena i udaljenosti, ali na trenutak mu se pričinilo da su pasji zubi bili pogrešni. Pričinilo mu se da pas ima zube čovjeka.

Dale je odmahnuo glavom i naljutio se na sebe što je uopće stvorio takvu sliku. Kada ga je ponovno pogledao, pas više nije pokazivao zube.

Dale se uzverao uz čvrsti stup žičane ograde na Johnsonovoj farmi, preskočio ogradu i, ispred groblja na vrhu brežuljka, prešao na asfalt Okružne ceste 6. Dan je bio hladan i vjetrovit. U radne dane, tijekom Daleovih popodnevnih šetnji na groblju nije bilo posjetitelja, ali toga je dana iznenađeno primijetio kako netko stoji na groblju, tridesetak metara od ograde. Usamljena je spodoba bila neobično odjeven muškarac. Bio je odjeven u nešto što se doimalo poput visokih kožnih čizama, kaki kaput, nalik na stare vojničke odore, i šešir širokog oboda, kakav nose izviđači. Stari veteran?, pomislio je Dale. Na ovoj je udaljenosti bilo nemoguće procijeniti dob muškarca, ali njegova je vitka i gipka silueta ukazivala na mlađu osobu.

Na travnatoj zaravni, koja se pružala duž crne željezne ograde, nije bilo automobila.

Čovjek na groblju podigao je pogled s nadgrobnog spomenika kojeg je promatrao i uperio pogled prema Daleu. Dale je mahnuo.

Pitao se je li to netko od mještana, možda muška polovica para koji je kupio farmu ujaka Henryja i ujne Lene, ili netko drugi tko živi blizu groblja. Bilo bi lijepo sresti nekoga normalnog u Elm Havenu.

Čovjek ga je i dalje promatrao, ali nije mu uzvratio pozdrav.

Dale je u sebi slegnuo ramenima i krenuo prema sjeveru, niz strmu padinu, pazeći, kao i uvijek, da mu se ne približava nikakvo vozilo koje juri niz usku, asfaltiranu cestu. Kada se sjetio provjeriti, iza njega više nije bilo ni traga crnom psu.

Sat vremena kasnije, nakon što je pojeo salatu od rajčice i vratio se do svojega računala u radnoj sobi, shvatio je da je netko bio u kući za njegova izbivanja.

Njegov je Think-Pad bio uključen. Na zaslonu je još uvijek stajala rečenica koju je zadnju otipkao.

Ljeto nas je iščekivalo, poput kakva veličanstvena prijema, dok su dani bili ispunjeni bogatim i usporenim vremenom koje nam je omogućavalo da uživamo u svakom jelu.

O toj je rečenici Dale razmišljao tijekom svoje šetnje. Učinilo mu se da je usporedba ipak previše nakićena, ali u tom ga trenutku nije zabrinjavala pretjeranost u opisima. Ispod njegove rečenice stajalo je:

Gabbleretchersyethwishthounds

Hehaefdehundeshaefod&hisloccaswaeronofer Gemetside&hiseaganscinonswaleohteswamorgensteorra &histethwaeronswascearpeswaeoforestexas Još nije obraćao pozornost na značenje te besmislice. Više ga je zanimalo tko je to napisao. Dale je posegnuo rukom ispod kreveta u radnoj sobi i izvadio potpun novu bejzbolsku palicu, koju je tamo spremio. Metalna je poluga bila teža, no nju je spremio u ormarić u kuhinji.

Hodao je što je tiše mogao, u rukama držeći palicu, pa je krenuo hodnikom prema kuhinji, prošao kroz kuhinju i izašao na mali trijem.

Ponovno je počelo kišiti, ali tek lagano, pa je bilo dovoljno svjetlosti da Dale može vidjeti dvorište. Bilo je vlažno i blatno prije nego je otišao. Jedini su tragovi vozila vodili do njegovog Land Cruisera.

Jedini tragovi cipela bili su oni koje je on ostavio izašavši i vrativši se u kuću.

Dale se vratio u kuću nezadovoljan. Zamijenio je palicu metalnom polugom, zaključao vrata i, paleći svjetlo u svim prostorijama, sve ih pregledao. Zavirivao je iza namještaja i zastora i ispod kreveta. Otvarao je ormare. Spustio se niz stubište do podruma i zavirio iza velike peći i ispod staro Duaneovog mjedenog kreveta.

Provjerio je i prazni spremnik za ugljen.

Vratio se u prizemlje i ponovno provjerio sve prostorije. Potom se uspeo uz stubište do gornjeg kata.

Debela je plastika bila čvrsto prikucana i nedirnuto stajala na svom mjestu. Hodnik se na katu jedva nazirao iza požutjelih slojeva plastike.

Dale po treći puta sve provjerio. Nije bilo ničega. Nikoga. Kuća je bila tako prazna i tiha da ga je lupanje u peći natjeralo da poskoči i podigne polugu, spreman na napad.

Uzeo je palicu za bejzbol i vratio se u radnu sobu. Nadao se da su riječi nestale sa zaslona. Još su uvijek bile tamo.

Dale je uzdahnuo, sjeo u staru stolicu za ljuljanje i isprintao stranicu.

Dale je vidio samo dva moguća objašnjenja. Ili je netko ušao u kuću dok je on bio u šetnji, ili je sam ispisao te retke, a da toga uopće nije bio svjestan. Od obje je mogućnosti Dale je osjetio mučninu.

Pogledao je prvi redak. Gabbleretchersyethwishthounds.

Odmah mu je u oči upala riječ 'hounds', psi. Tko god da je ovo natipkao, nije gubio vrijeme na stavljanje razmaka.

Dale je prošao kroz tekst i plavom olovkom postavio crte gdje je smatrao da bi trebale biti granice među riječima. Tako je poruka postala:

Gabble retchers yeth wisht hounds He haefde hundes haefod & his loccas waeron Ofer gemet side & his eagan scinon swa leohte swa morgensteorra & his teth waeron swa scearpe swa eofores texas Nažalost, većina je teksta sveučilišnom profesoru engleskog imala smisla. Dale Stewart bio je stručnjak za književnost dvadesetog stoljeća, ali svojevremeno je držao i predavanja o Chauceru, a uživao je i u svojim seminarima o Beowulfu.

Ovaj je staroengleski bio blizak jeziku u Beowulfu. Izraz 'gabble retchets' doimao mu se poznatim, ali nije ga odmah mogao prevesti.

Bio je siguran da to nije staroengleski već možda velški. 'Yeth' je bilo 'heath', vriština, ledina, pa je prvi stih išao otprilike, 'vriština ili wisht psi'. Morat će provjeriti što znači riječ 'wisht'.

Ostatak je poruke bio pravi staroengleski. 'He haefde hundes haefod', 'on imaše glavu psa'.

Dale je spustio papir i protrljao obraz. Začuo je grebanje neobrijane brade. Ruka mu je tek lagano drhtala.

'& his loccas waeron ofer gemet side', 'dok mu uvojci bijahu iznimno dugački'.

Dale se nasmiješio. Kada je prvi put ugledao tekst na svom zaslonu, prestrašio se da su se Derek i ostali skinheadsi, pa možda čak i sam šerif C. J. Congden, ušuljali u kući kako bi ga dobro isprepadali. Znao je da ih može slobodno otpisati kao sumnjivce.

Sumnjao je da je ijedan od domaćih ljudi koje je do sada sreo poznavao staroengleski. Pazi, dragi moj Dale, upozorio je samoga sebe, intelektualna bahatost prethodi propasti.

'& his eagan scinon swa leohte swa morgensteorra', 'a njegove oči blistaše poput jutarnje zvijezde'. Netko s glavom psa, dugim uvojcima i užarenim očima. Divota.

'& his teth waeron swa scearpe swa eofores texas'. Texas. Dale je silno želio da se zapis odnosi na Texas. No prijevod je glasio: '...i njegovi zubi bijahu oštri poput veprovih kljova'.

Dale je izbrisao staroengleske stihove i pokušao se baviti svojim romanom, ali nije se uspijevao vratiti u to bogato ljeto 1960. godine.

Nakon nekog je vremena odustao, uzeo pivo iz hladnjaka, zgrabio svoj stari, istrošeni primjerak Nortonove antologije17, pronašao poglavlje o Beowulfu i spustio se u podrum, gdje je bilo svjetlije i toplije. Uključio je podni radio i slušao pucketave zvuke jazza koji su dolazili iz St. Louisa.

Dok je prelistavao Beowulfa, nestajali su, a potom i sasvim ugasli, posljednji zraci dnevne svjetlosti koji su se probijali kroz prozore na viskom betonskom zidu. Peć je i dalje zviždala i tutnjala, ali Dale je bio toliko zaokupljen Beowulfom da to nije niti primijetio.

Čudovište Grendal i njegova majka, a da ne spominjemo vukove koji su kružili oko opkoljene poljane, nekoliko su puta opisani riječju wearg ili inačicom wearth. Na rubu nalazila se bilješka napisana Daleovom rukom, 'njemački oblik warg, vuk, ali označava i izopćenika, osobu koja je počinila neoprostiv i neiskupiv zločin'. A pokraj njegovih je riječi, kosim rukopisom Clare dopisala, 'odbačeni od vlastitih zajednica, osuđeni na vječno lutanje i osamljeničku smrt.

Warg - otprilike živi mrtvac' (od indoeuropskog wergh, zadaviti -

onaj koji zaslužuje smrt). Odbačenu su osobu, warga, mogli ubiti bez ikakva upozorenja i bez ikakvih posljedica.'

Dale je drhtavim rukama spustio tešku antologiju. Već je zaboravio kako je svoju knjigu, prije četiri godine, posudio Clare kada je ocjenjivala radove njegovih studenata završne godine.

Kao kroz izmaglicu, Dale je polagano postajao svjestan blues pjesme koja je svirala na starom radiju. Doimalo se kao da je netko pojačao ton. Ispustio je knjigu, promijenio položaj na krevetu i nagnuo se bliže aparatu na kojem su svjetlucale lampice.

Bio je to snažan i klasičan primjerak bluesa. Legenda kaže da je kompozitor/izvođač, Robert Johnston18, prodao dušu vragu kako bi mogao stvarati i izvoditi takvu glazbu. Johnson nije nikada zanijekao te glasine.

Dale je sklopio oči i slušao prastaru snimku Johnsonovog tužnog zvuka u pjesmi 'Pakleni pas za mojim petama'.

JEDANAESTO POGLAVLJE

Dva tjedna nakon što se Clare Hart priključila grupi studenta koji su slušali njegovo predavanje o američkim piscima dvadesetog stoljeća, a tjedan dana prije negoli su postali ljubavnici, Dale, dr.

Stewart, zadržao ju je nekoliko minuta nakon predavanja. Bila je rana jesen i dan je bio prekrasan, nalik pravom ljetnom. Kroz otvorene prozore na staroj učionici vidjeli su se zeleno lišće i modro nebo.

''Vi ste Clare Dva srca,'' rekao je Dale. ''Kćer Mone Dva Srca.''

Clare se na to namrštila. ''Kako ste to saznali?''

''Stigli su još neki prijepisi ocjena sa sveučilišta u Firenci i na njima je bilo vaše ime... različito od onog na prijašnjim zapisima.

Ime vaše majke također se nalazilo na jednom od dokumenata.''

Clare nije progovorila niti riječi i samo ga je promatrala. Dale će uskoro naučiti koliko je ova žena mogla biti mirna i tiha. Nakon kratke stanke, Dale se nakašljao i nastavio. ''Ispričavam se... hoću reći, stvarno nisam ništa istraživao. Ali samo me zanimalo zašto...''

''Zašto sam zatajila svoj pravi identitet?''

Dale je klimnuo.

Clare se hladno nasmiješila. ''Doktore Stewart... nije lako biti kćer poznate dive. Čak niti u Italiji. A taj dio mojeg identiteta ionako nema nikakve veze s mojim studiranjem ovdje.''

Dale je klimnuo. ''Znao sam da vam je majka odrasla u rezervatu plemena Crna stopala, gore na sjeveru...''

''Zapravo, nije,'' rekla je Clare onim glasom koji hladno iznosi činjenice, a na koji je već naviknuo i zavolio ga na predavanjima.

''Sve mamine službene izjave za novine kažu da je odrasla u siromaštvu na rezervatu, nedaleko mjesta St. Mary. No u stvarnosti, tamo je samo rođena, a odrasla je u Cut Banku, Bilingsu kraj Velikih vodopada, kao i u još drugih desetak gradića, prije odlaska na Julliard19 i odatle dalje, u Europu.''

Clare ga je gledala ravno u oči. ''Mamina se majka udala za bijelca koji se sramio rezervata. Ja imam četvrt indijanske krvi.''

Dale je na to odmahnuo glavom: ''Gospođice Hart... Doista vas nisam želio prozivati. Samo sam zamijetio razliku u imenima i prepoznao ime vaše majke. Mislio sam da vas trebam izvijestiti o dodatnim prijepisima.''

''Zna li još netko za to?'', upitala je Clare.

''Mislim da ne. Ja sam samo slučajno vidio dosje onog dana kada su stigli prijepisi, jer smo pokušavali dodijeliti kredite izvanrednim studentima.'' Izvukao je dosje iz svoje ladice, izvadio izdajničke dokumente i pružio ih Clare. ''Ostatak ću samo presložiti,'' rekao je.

''Dodatni prijepisi ionako nisu bili potrebni.''

Clare nije ni pogledala papire prije nego ih je gurnula u svoju naprtnjaču. Okrenula se i krenula prema vratima, no onda se ponovno okrenula prema njemu. Dale je očekivao kako će začuti 'hvala', no ona je rekla: ''Već sam gotovo mjesec dana u Missouli, ali još uvijek nisam skupila hrabrosti da se odvezem do rezervata.''

Dale je sam sebe iznenadio rekavši: ''Ja svake jeseni idem na Veliki glečer i u rezervat. Mogao bih vas provesti tim krajevima, ako želite.''

Clare ga je pogledala onim svojim bezizražajnim, no upornim pogledom, a potom se okrenula i otišla bez riječi. Kasnije, kada ju je bolje upoznao, onoliko koliko mu je dopustila, ili dopustila bilo kome drugome, shvatio je da je ona vjerojatnou tom trenutku odlučila započeti vezu s njim.

Dalea budi glasno udaranje.

Osvrće se oko sebe. Nalazi se u radnoj sobi, zaspao je u stolici, a kuća je, s iznimkom svjetiljke upaljene na stolu, u potpunom mraku.

Ne sjeća se kako je zadrijemao, niti na čemu je radio kada je zaspao.

Think-Pad je isključen.

Udaranje dopire odozgo.

K vragu s ovim! Dale se odjednom jako razljuti. Pogledom traži bejzbolsku palicu, ali ona je ostala u drugoj prostoriji ili se otkotrljala ispod kreveta.

Udaranje postaje jače.

Dale izlazi iz osvijetljene radne sobe, hoda niz mračni hodnik i penje se uz usko stubište. Blijedo se svjetlo nazire kroz požutjelu plastiku. Vadi svoj džepni nož, odabire najbolju oštricu i grubo reže plastiku, ukoso, ostavljajući na njoj rezove u obliku slova X. Rukom kida slojeve plastike koja lako puca, sve dok ne napravi rupu, koju proširuje i dalje kida plastiku s okvira.

Iza slojeva plastike zapuhne ga zrak koji donosi miris ljiljana i truleži. Tutankamonova grobnica. Dale se provlači kroz rupu u plastici, osjeća kako ga komadići oštre plastike pokušavaju zadržati, a onda se odjednom nađe na izblijedjeloj stazi u hodniku na katu.

Zapuhne ga ustajali zrak i pojuri prema prizemlju, kao da je otvorio vrata hermetički zatvorene prostoje.

S desne mu se strane nalaze jedna otvorena vrata, a s lijeve dvoja. Svjetlost dopire iz druge prostorije s lijeva. Udaranje je prestalo.

Još uvijek držeći svoj mali, višenamjenski nož, Dale klizi hodnikom i zastaje tek da bi zavirio u prvu sobu sa svoje lijeve strane, a potom i u onu s desna. Obje su sobe u mraku. Treperava se svjetlost iz stražnje sobe doima poput svjetlosti svijeće.

Dale zastaje na vratima i s ulaza promatra sobu.

Daleu se visoki krevet, ogromna komoda, niski toaletni stol s ogledalom, treperava petrolejka na stolu i ručno izrađeni ormar blijedo žute boje, doimaju neobično poznatima. Na prozorima nalaze se tako teški zastori da se kroz njih ne mogu niti naslutiti zrake sunčeve ili mjesečeve svjetlosti. Držeći svoj jadni nožić ispred sebe, Dale se približava krevetu.

Na poplunu potamnjelom od starosti ugleda tamne obrise. U prvi tren Dale pomisli da je to ljudska prilika, onda mu se učini da je to samo udubljenje u poplunu, ali kako se približava visokom krevetu uviđa da je to više od udubljenja.

Središnji se dio kreveta udubio tako da se udubljenje doimalo poput čovjeka. Ili mrtvaca. Čak je i jastuk tridesetak centimetara utisnut u madrac, a udubljenje je poprimilo obličje ljudske glave.

Dale začuje jedva čujan zvuk koji je dopirao iz dubokog udubljenja i nagne se nad krevet. Trudio se zanemariti smrad, isti onaj zadah smrti koji je susreo po prvom ulasku u kuću. Poželi da je ponio džepnu svjetiljku.

Dno se čovjekolikog udubljenja u madracu miče i oživljava.

Ličinke. Crvi.

Dale ustukne, slobodnom rukom prekriva usta i baci pogled na tamni hodnik iza sebe.

Stara petrolejka treperi kao da puše jaki vjetar koji je gotovo ugasi, a potom se smiri, kada postigne najmanju snagu plamena.

Udaranje opet započne, glasnije, divlje, upornije. Dopire iz ručno izrađenog ormara u kutu.

Dale pogleda ormar i shvati da je to ogromni lijes, loše obojan u žuto i postavljen uspravno. Vrata se odškrinu i počnu rastvarati dok ih on promatra.

Dalea je probudilo glasno udaranje.

Uspravio se. Nije se nalazio u radnoj sobi nego u podrumu, a pokraj njega je, na starom Duaneovom krevetu, počivala teška Nortonova antologija. Sa starog su radioaparata još uvijek dopirali tihi zvuci pucketanja elektriciteta i glazbe. Nije bila noć. S uskih je prozora na vrhu podrumskog zida dopirala ranojutarnja svjetlost.

Udaranje se nastavilo.

Dale je pogledom potražio metalnu polugu ili palicu za bejzbol, a onda se sjetio kako je oboje sinoć ostavio u prizemlju. Protresao je glavom, rukama prošao kroz razbarušenu kosu i krenuo uz stube, pa kroz kuhinju i dalje prema izvoru buke.

Michelle Staffney kucala je na bočnim vratima.

Dale je protrljao lice i otvorio unutrašnja vrata.

''Dale, nadam se da ti ne smeta što sam navratila,'' odmjerila ga je pogledom.

Dale je odmahnuo glavom i pomaknuo se, pozivajući je da uđe u kuhinju. ''Aa,'' promrmljao je. ''Oprosti što ovako izgledam, ali mora da sam sinoć zaspao. Spustio sam se u podrum... Hoću reći da zapravo nisam otišao u krevet, zaspao sam čitajući i slušajući glazbu.

Koliko je sati... aaa... Mica?''

''Može i Michelle,'' rekla je crvenokosa, s laganim osmijehom.

''A sada je oko pola deset. Vjerojatno si bio umoran.''

''Da,'' rekao je Dale. Prišao je hladnjaku. ''Hoćeš soka od naranče?''

''Može.''

''Skini jaknu. Samo je stavi tamo na stolicu. Hoćeš li pojesti nešto za doručak?''

''Ne, hvala, Dale. Već sam doručkovala. Samo sam ti htjela uručiti pozivnicu. Pokušala sam te nazvati, ali...''

Dale joj je pružio čašu, do pola napunjenu sokom naranče. Čaša je bila od voćnog namaza. ''Da,'' rekao je. ''Malo je teže sa mnom stupiti u kontakt telefonom.'' Okus naranče pomogao mu je stišati zujanje u njegovoj glavi. Osjećao se mamurnim, no nije se mogao sjetiti da je prethodne večeri popio više od jednog, ušljivog piva.

''Pozivnicu?'', upitao je.

''Za Dan zahvalnosti,'' odgovorila je Michelle Staffney.

Dale je krenuo prema kuhinjskom stolu i sjeo nasuprot Michelle.

Slabo je jutarnje svjetlo dopiralo kroz prozore, još jedan sivi dan.

''Dan zahvalnosti?'', upitao je Dale.

''Sljedećeg četvrtka,'' rekla je Michelle. Nisam se namjeravala tako dugo zadržati u ovim krajevima, ali čini se da hoću. Nikoga drugoga ne poznajem u okolici pa sam pomislila da bismo mogli...

ma, k vragu, ne znam... zajedno pripremiti pečenu puricu. Popiti vino. Ne znam.''

''Znači, ti i tvoja prijateljica priređujete zabavu... oprosti, zaboravio sam njeno ime,'' rekao je Dale.

''Diane Villanova,'' odgovorila je Michelle i spustila pogled na stol. ''Ne, Diane je jučer krenula natrag u Kaliforniju. Samo sam mislila kad bismo ti i ja... hoću reći, kad ne bismo proveli Dan zahvalnosti sami... ali kladim se da već nekuda putuješ ili da nekoga očekuješ... oprosti, glupa ideja, Dale...''

''Ne, ne,'' brzo ju je prekinuo Dale. ''Nisam čak niti znao da nam se bliži Dan zahvalnosti. Nekako nisam u posljednje vrijeme gledao na kalendar. Jesi li sigurna da je to sljedećeg četvrtka?''

''Sasvim sigurna,'' rekla je Michelle.

''Volio bih da zajedno pojedemo tu puricu,'' rekao je Dale.

Zapravo, ne baš, pomislio je. To će ga samo podsjetiti na Anne i djevojke, na prošle i izgubljene praznike. Djevojke će se za praznike vratiti s fakulteta.

Mora da je bilo nečega u njegovom pogledu. Michelle je rekla: ''Vjerojatno je to glupa zamisao. Zapravo, moja je kuhinja sva raskopana, a ja nisam ni sigurna mogu li je osposobiti do četvrtka.

Diane i ja planirale smo... ma, bila je to glupa zamisao.''

Dale nije znao oko čega su se posvađale dvije žene, ili zašto je Michelle ostala ovdje u Illinoisu, ali znao je da je ispao neotesan.

Ustao je i, pokazujući energiju i oduševljenje koje u tom trenutku nije osjećao, otišao do velike, stare peći i potapšao je. ''Ovdje ćemo je pripremiti,'' rekao je vedro. ''Inače nikada na njoj neću upotrijebiti ništa, osim plamenika. Umoran sam od juha. Doista bih volio s tobom u četvrtak pojesti puricu.''

Michelle je kimnula, ali nekako rastreseno. ''Jesi li dobro, Dale?''

''Naravno. Zar ne izgledam dobro?''

''Pa, ja te, naravno, ne poznajem tako dobro. No doimaš se...

umornim.''

Slegnuo je ramenima. ''Već dugo vremena loše spavam i onda, sinoć... spavao sam kao drogiran.''

''Imam ja neke tablete za spavanje,'' rekla je Michelle, očito mu ih nudeći. ''Na recept. Puno njih.''

Dale je podigao ruke. ''Imam i ja recepte. Na kraju me omame, ali od njih imam užasne snove...'' Zastao je na trenutak.

Žuti ormar u obliku lijesa. Sjetio se gdje ga je već prije vidio. U

njihovoj staroj kući u Elm Havenu, u sobi u kojoj su spavali on i Lawrence, nalazio se takav ormar.

''Dale?'' Michelle je ustala i prišla mu.

''Oprosti. Samo sam se sjetio užasnog sna koji sam sanjao prije nego li sam se probudio...'' Odjednom joj je, vedrim glasom, prepričavao san.

''Moj Bože,'' uzviknula je Michelle, koju priča nije nimalo zabavila. ''Je li gornji kat doista tako zapečaćen?''

''Dođi,'' pozvao ju je Dale. ''Pokazat ću ti.''

Prije nego su stigli do stubišta, iznenada je postao posve siguran da će plastika biti razrezana i raskomadana na mjestu gdje ju je otvorio, da će na dnu hodnika gorjeti slabašno svjetlo, da će zrak koji dolazi kroz razrezanu plastiku zaudarati po grobu, i da će tamno obličje stajati na vrhu stubišta.

Plastika je bila cijela i dobro pričvršćena za svoj okvir. Kroz žućkastu se opnu samo naziralo blijedo dnevno svjetlo.

''Ovo je stvarno jezivo,'' rekla je Michelle. Držeći se za rukohvat, povukla se korak unatrag na stubama, kao da ne želi okrenuti leđa tim zapečaćenim vratima.

Kada su se vratili u kuhinju, upitala je: ''Što misliš što se gore nalazi?''

Dale je slegnuo ramenima. ''Što kažeš da nakon večere u četvrtak skupimo hrabrosti, možda uz pomoć puno vina, i odemo gore i razrežemo taj plastični zid i pretražimo gornje prostorije?''

Michelle se nasmiješila i Dale se prisjetio dana i godina kada je kao pučkoškolac žudio za njom. ''Meni će trebati više od vina da skupim toliko hrabrosti.''

''Možemo to srediti,'' rekao je Dale uz osmjeh. Pomislio je: Što to ja zaboga pričam? Zadnje što želim je očijukanje s nekom ženom.

Michelle je krenula prema vratima i pri tome navlačila svoju jaknu. ''Razgovarat ćemo prije nego kupim puricu... oh, zaboravila sam. Ne mogu nazvati.''

''Nazvat ću ja tebe,'' rekao je Dale. ''Moj mobitel radi kada se maknem iz ovog dijela okruga. Daj mi još jednom zapiši svoj broj.

Pružio joj je olovki i žuti blok s kuhinjske ploče.''

Ona je nažvrljala broj, klimnula glavom i vratila se do svog kamioneta. Upalila je motor, no potom je spustila prozor. Dale se nagnuo na trijemu kako bi je bolje čuo. Ponovo je počelo kišiti.

''Zaboravila sam ti reći,'' rekla je. ''Umalo sam pregazila tvog crnog psa na dolasku. Samo je stajao na prilaznom putu i promatrao kuću. Nije se čak niti okrenuo kada sam mu potrubila. Morala sam ga zaobići po travi.''

Dale je odmahnuo glavom. ''Nije to moj pas. Samo se mota ovuda. Crni pas s ružičastom mrljom, zar ne? Malen, visok jedva 20-25 centimetara?''

''Crni s ružičastom mrljom na gubici.'', složila se Michelle. ''Ali nije bio tako malen. Bio je sigurno viši od pola metra. Širokih prsa.''

''Prevelik da bi se radilo o psu kojeg sam ja viđao,'' rekao je Dale. ''Mora da mu je to stariji brat.''

Michelle je kimnula. ''Pa, vidimo se na Dan zahvalnosti.''

Zvučala je pomalo nesigurno, sada kada je sve bilo dogovoreno.

Dale se nasmiješio. ''Čujemo se još prije toga.''

Michelle mu je mahnula i odvezla se stazom po kiši. Nije bilo ni traga crnom psu.

Dale se vratio kako bi pojačao grijanje i napravio si doručak.

Odlučio je biti bahat i pojesti nešto slanine. Dok je cijedio masnoću iz tave i vadio papirnati ubrus za upijanje masnoće iz pržene slanine, iz radne se sobe začuo jasan glas.

''Imate poruku!''

DVANAESTO POGLAVLJE

Dobrodošao kući, Dale.

Dale je stajao u radnoj sobi buljeći u zaslon svojeg Think-Pada.

Nije bilo ništa uznemirujućeg u primanju pošte, osim što, pod a) modem nije bio uključen niti preko mobitela, niti bilo koje druge telefonske linije, pod b) poruka nije stigla na njegovu adresu na AOL-u, te pod c) Windowsi uopće nisu bili pokrenuti. Na neki je neobičan način računalo je pokrenulo DOS program, a poruka se pojavila odmah iza oznake >c20.

A odakle je onda, k vragu, došao glas 'Imate poruku !'? Bio je to glas njegovog AOL-a. U to je bio siguran.

Dale se približio radnom stolu i proučio računalo. Je li ga prethodne večeri uključio, ili pak isključio, prije nego li se spustio u podrum gdje je zaspao slušajući radio? Nije se mogao sjetiti.

Poruka je plamtjela na crnom zaslonu. Ne dodirujući tipkovnicu, Dale je provjerio serijske ulaze, otvor za PC karticu i ostale utičnice.

Znao je da računala i PDA uređaji sve češće rade i bez ožičenja, no koliko mu je bilo poznato, njegov je Think-Pad bio stariji model i nije imao takvu mogućnost. A čak i da jest, trebali bi mu Windowsi te njegova AOL adresa da bi mogao primati ili slati e-pisma. Nije bio pretplaćen niti na jednog drugog internet providera, a davno je izbrisao druge mogućnosti koje je dobio u paketu s računalom.

Što znači da je netko izravno utipkao poruku na zaslon. Dale je sjeo i, držeći prste podalje od tipkovnice, pogledao preko ramena. Je li Michelle ušla u sobu tijekom svog posjeta? Zajedno su otišli uz stubište pogledati plastičnu prepreku, ali Dale se nije mogao sjetiti da mu je u bilo kojem trenutku nestala iz vida.

Netko je mogao ući u kuću tijekom noći. Vrata jutros nisu bila zaključana. To se doimalo uvjerljivijim objašnjenjem, no čemu ova smiješna poruka dobrodošlice? Zašto nisu jednostavno uzeli računalo i završili s tim? I odakle je onda, k vragu, došao AOL-ov glas 'Imate poruku!'? Dale nije bio osobit stručnjak za tehnologiju, ali služio se računalom za pisanje svojih radova, kao i za ocjenjivanje na fakultetu, a rabio je i internet za svoja istraživanja, što mu je bilo dovoljno da zna da su zvukovi AOL-a bili pohranjeni u zvučnom dosjeu na samom računalu, pa ako bi ga netko želio aktivirati, sve što bi trebao učiniti je...

Ali zašto? Kakva je ovo šala?

Dale je ostao sjediti i buljiti u zaslon još nekoliko minuta, očekujući da se pojavi još jedan redak. Ništa se nije pojavilo.

Uzdahnuvši, stisnuo je tipku 'enter' i napisao sljedeći redak: >Hvala. Potom se vratio u kuhinju da podgrije slaninu i ispeče tost.

Upravo je tanjur sa slaninom i tostom prinosio stolu i otpijao kavu kada je začuo 'Imate poruku!'.

Ovaj je put, s metalnom polugom u ruci, prošao kroz ostale prostorije u prizemlju, i tek potom ušao u radnu sobu. Čak i s udaljenosti od gotovo dva metra uspio je razaznati za zaslonu: Nema na čemu, Dale.

Dale je primijetio da jedva diše i da mu srce podivljalo udara.

Nekoliko je puta duboko udahnuo prije nego je sjeo i otipkao, Tko si ti?

Sjedio je tamo još desetak minuta, promatrajući zaslon i čekajući, no nove se riječi nisu pojavile. Ovo mu se doimalo poput lonca mlijeka koje nikako da provri dok ga promatrate. Podigao je metalnu polugu i otišao u kuhinju gdje je zaključao unutrašnja vrata.

Kava i hrana već su se ohladili, no je svejedno dovršio doručak,neprestano osluškujući.

Nakon otprilike pet minuta provirio je u sobu. Na zaslonu nije bilo novih riječi.

Odnio je tanjur do sudopera i baš kada ga je brisao, začuo je 'Imate poruku!'.

Dale je otrčao do radne sobe, zaboravivši polugu.

Dale se glasno nasmijao. Koji bi se duh, koji imalo drži do sebe, predstavio kao 'barski gost'? Bio je to jedan od onih idiotskih nadimaka kojima su se voljeli nazivati hakeri i tehnomanijaci. Dale je otipkao: >Odakle se javljaš, Barguest?

Ovoga je puta tvrdoglavo čekao petnaestak minuta, u želji da vidi kao se riječi pojavljuju na zaslonu, no ništa se nije dogodilo.

Konačno je izvukao bejzbolsku palicu ispod kreveta i spustio se dolje kako bi provjerio podrum. Upravo je dovršio pregledavanje svih mračnih kutaka i skrivenih mjesta kada je do njega dopro poznati AOL-ov glas, najavljujući dolazak pošte.

Iz poznatog se ne mora uvijek izroditi prezir, no poznato svakako umanjuje strah od neobičnog. Dok se približavao radnoj sobi da provjeri što mu nepozvani haker ima za reći, Dale je bio više radoznao nego zabrinut.

thaere theode thaer men habbath hunda haefod & of thaere eorthan on thaere aeton men hi selfe Dale je osjetio kako mu se krv sledila. 'Barguest' se doimao poput nadimka kakvog mladog hakera, u to nema sumnje, ali koliko hakera u tinejdžerskim godinama poznaje staroengleski? Dale je samo promatrao riječi na zaslonu, prisiljavajući se poprimiti svoje uobičajeno profesorsko držanje.

'Od naroda čiji ljudi imaše pasje glave i iz zemlje gdje ljudi proždirahu jedni druge.'

Krasno. Dale nije znao odakle je bio navod, zvučao mu je poput navoda, ali znao je da nije iz Beowulfa ili bilo kojeg drugog epa kojeg je predavao, '...zemlja gdje ljudi proždirahu jedni druge.'

Razmišljajući o Beowulfu, vratio se na riječ 'barguest'. To nije bio niti jedan njemu poznati oblik staroengleskog, ali osjećao je u riječi germanski prizvuk. Riječ 'Geist' označavala je duh ili dušu, dok bi 'bar' mogao stajati za 'bier', mrtvačka nosila.

Protrljao je prste iznad tipkovnice i nekoliko puta duboko udahnuo prije nego je napisao: >Dakle, ti si pametan, ali neodgojen, Bargueste. Nije pristojno slati poruke iz zasjede. Dopisivat ću se s tobom ako i kada mi kažeš kako si se spojio na moje računalo i tko si. Voliš li više moderni ili stari engleski?

Ovaj je put odlučio da neće čekati odgovor. No nije stigao ni do kuhinje kada je glas najavio novu poruku.

>Dobrodošao natrag, Dale. Ali budi oprezan. Moramo pronaći što smo izgubili.

Cerberus der arge/und alie sine warge / die an hem heingem.

Dale je polako ispustio zrak iz pluća. Ako se nije varao, posljednji je dio bio na srednjo-visoko-njemačkom. Dale nije znao govoriti niti čitati moderni njemački, a kamoli srednjo-visokonjemački, ali je jedan od zahtjeva za doktorat uključivao i istraživanje tog jezika, i godinama ga je barem jedan od kolega gnjavio da proučava i predaje određene epove na srednjo-visokonjemačkom jeziku, kao uvod u Beowulfa. Pokušao je ispisati stranicu, no njegov pisač nije radio, budući da je radio samo u Windowsu 98. Bio je siguran da će izgubiti DOS stranicu ako pokuša otvoriti Windowse, pa je zgrabio blok i olovku i prepisao sve sa zaslona.

Ispod tih bilješki, napisao je prijevod pjesme.

Kerber, arg ('arag'? staronorveški 'argr'?) I svi ostali wargovi (vukovi? odbačeni? živi mrtvaci?) Koji ga slijede.

Bilo je neobično što je baš sinoć vidio tu staroenglesku riječ 'warg', porijeklom iz njemačkog jezika, na marginama svog Beowulfa u Nortonovoj Antologiji, s bilješkama koje su zapisali i on i Clare. Ruke su mu lagano drhtale kada je krenuo prema tipkovnici: >Dosta. Tko si ti, k vragu? Odakle me poznaješ? I što smo to, točno, izgubili?

Vratio se u kuhinju i čekao, ali nikakav ga glas nije pozvao natrag. Nekoliko se puta vratio u radnu sobu, ugledao rečenice na zaslonu, ali nije bilo novih, a potom je izašao iz sobe, koračao blagovaonom u kojoj su ležali strojevi za učenje, nalik malim ljesovima, stajao u dnevnoj sobi promatrajući sivilo kišnog dana, a ponekad bi se čak spustio i u podrum. Nije začuo glas. Nije bilo novih poruka.

Naposljetku se Dale vratio u radnu sobu i podigao Windowse 98.

Kliknuo je na ikonicu za AOL i unio svoju šifru. Modem na njegovom Think-Padu počeo je zujati, no odmah se potom pojavila poruka 'Nema linije'. Dale je sada bio već prilično ljut. Otišao je do svog Land Cruisera i uzeo mobitel. Povezao ga je s modemom i ponovno pokušao uspostaviti vezu. Sada je modem pronašao liniju, no pojavila se poruka 'Veza s AOL-om nije moguća'. Na zaslonu samog mobitela je i dalje stajala poruka 'Nema mreže'. Iz Windowsa se prebacio u DOS. Na praznom je zaslonu stajao znak za početak rada. Ponovno je pokrenuo Windowse i DOS, ali nije mogao uspostaviti vezu.

Nakon dvadesetak minuta neuspješnog petljanja, Dale je maknuo mobitel, izašao iz DOS-a i ugasio jebeno računalo. Ponovno je bacio pogled na bilješke na svom bloku. 'Kerber, arg i svi ostali wargovi koji ga slijede'. Naravno da je znao za Kerbera, troglavog psa koji je čuvao ulaz u podzemni svijet, područje pakla, zemlju mrtvih, ali nikako nije mogao dokučiti značenje tog navoda.

Tko god da je bio taj šupak od hakera, bio je pametan i načitan, ali je ipak bio šupak.

Previše uzrujan da bi mogao pisati, Dale je zgrabio jaknu, vratio se u radnu sobu po bejzbol palicu i izašao u šetnju. Kiša je prestala i zrak je postao topliji, no istovremeno se spustila magla. Daleu se činilo da je vidljivost pala na manje od petnaest metara. Vidio je crni, iskrivljeni obris najbliže divlje jabuke uz prilazni put, no suša i ostale gospodarske zgrade nestale su u magli. Njegov je Land Cruiser bilo prekriven kapljicama vode i na slabom se svjetlu i spuštenoj magli doimao gotovo nestvarnim. S krovova je kapala voda.

Iz pravca nevidljivog kokošinjca, začulo se zavijanje psa. Pa još jednom. Dale se nacerio. Podigao je bejzbol palicu, udario njome nekoliko puta o dlan, navukao kapuljaču i krenuo u lov na psa.

Magla je izobličila ovu malenu i poznatu farmu u nepoznatu zemlju. Pas je prestao zavijati onog trena kada je Dale sišao s trijema i on više nije bio siguran kuda poći, jer su nestalni zidovi magle prigušivali i izobličavali zvukove. Krenuo je prema kokošinjcu. Kuća i njegov džip nestali su u magli koja se valjala iza njegovih leđa.

''Moramo pronaći što smo izgubili.'' Glasno, govoreći na način Jaya Silverheelsa21, Dale se obratio magli: ''Tko smo to mi, bijeli čovječe?''

Glas mu se doimao čudnim i gubio se u sivom ništavilu.

''Moramo pronaći što smo izgubili.Dođi, dođi, dođi, psiću,''

dozivao je Dale, mašući palicom. Nije mu bilo ni na kraj pameti udariti psa, nikada nije povrijedio niti jednu životinju, baš kao ni čovjeka, ali umorila ga je ova igra zastrašivanja. Anne je dosta istraživala o psima prije nego su nabavili Hassa, svog malenog terijera, i objasnila je kako su psi bića čopora, bića koja drže do hijerarhije, bez obzira radi li se o nadređenoj ili podređenoj ulozi. Na primjer, nikada nisu odvikli Hassa od lizanja, ponašanja svojstvenog kod podređivanja, a što ljudi obično pogrešno smatraju ljubavlju. Pas u podređenoj ulozi u divljini liže vođu čopora ili one pse koji su mu nadređeni u hijerarhiji, da bi za uzvrat dobio hranu. Ovaj je crni pas još vjerojatno bio zbunjen svojim statusom kod Dalea. Dale je odlučio pomoći mu razriješiti tu nedoumicu.

Moramo pronaći što smo izgubili.

Na trenutak je zanemario to kraljevsko prvo lice množine i razmislio o rečenici. On je došao ovamo, na Duaneovu farmu, jer je osjećao da je sve izgubio. Anne i svoje kćeri, Clare, svoj posao, poštovanje svojih kolega, samopoštovanje i svoje umijeće pisanja, ali negdje, duboko u sebi, Dale je znao da je to zapravo bio odraz njegovog samosažaljenja i glumatanja.

Još je uvijek imao novaca u banci, ranč će ponovno biti samo njegov kada za deset mjeseci istekne najam, možda trenutno nije na pravoj studijskoj godini, ali mogao se sljedeće godine vratiti predavanjima na Sveučilištu Montana, ako tako odluči.

Na blatnjavom dvorištu, ispred kuće, bilo je parkirano dobro terensko vozilo vrijedno 50.000 dolara, do kraja isplaćeno. Napisao je šezdesetak stranica novog romana i imao je izdavača koji ga se nije odrekao. Ne, nije sve izgubio. Daleko od toga.

Moramo pronaći što smo izgubili.

Možda je naglasak bio na onom što smo do sada izgubili. Ne samo on, već svatko s dolaskom novog stoljeća. Ili barem pripadnici njegove generacije. Dale bi osjetio bol u grudima svaki puta kada bi sjeo za računalo i počeo pisati o jedanaestogodišnjacima iz ljeta 1960. godine. Ne samo zbog žala za davno izgubljenim i gotovo potpuno zaboravljenim ljetom, nego i zbog nekog neobjašnjivog osjećaja gubitka koji ga je tjerao u plač.

''Hej, psiću,'' dozivao je Dale otvarajući vrata kokošinjca. Požalio je što nije ponio džepnu svjetiljku. Ušao je u tamu i skamenio se kada ga je zapuhnuo užasan smrad.

Nije to bio zadah truleži, pomislio je Dale. Nešto jače. Bakreno.

Svježe. Trepnuo je na slaboj svjetlosti i podigao svoju palicu.

Zadah krvi.

Malo je nedostajalo da odmah izađe van, ali morao je vidjeti.

Nakon minutu-dvije, oči su mu se dovoljno prilagodile na tamu da je mogao raspoznati dugu, nisku prostoriju s praznim prečkama, i nabijenom slamom, i zamrljanim zidovima.

Kada je prvi puta zavirio u kokošinjac, zidovi i pod bili su poškropljeni prastarom, posušenom krvlju. Sada su bili poškropljeni krvlju, no i na ovako slabašnom svjetlu vidio je da je krv bila svježa, mokra, kapala je, a na nekim je mjestima doslovno curila niz grubo obrađene daske.

Vrijeme je za pokret, pomislio je Dale. Počeo se natraške povlačiti prema izlazu. Vani se leđima naslonio na zid i podigao palicu. Magla je postala još gušća, a svjetlo još slabije. Dal je osjećao kako mu srce udara. Napeo je uši pokušavajući razabrati bilo kakav zvuk, meko gacanje obuće po blatu, kretanje četveronožnih stvorenja. Voda je kapala s krova kokošinjca. Odnekud je, iz pravca sjevera, do njega dopro glasan i neobično poznat zvuk struganja drva po metalu. Otvaraju se vrata velike suše?

Vrijeme je za pokret. Ne samo prema kući nego odavde, iz Illinoisa i njegovih malih, jeftinih, jezivih tajni. Natrag u Montanu, ili još dalje, istočno prema New Hampshireu ili Maineu. Bilo kamo drugdje.

Ne. Ovdje je mjesto gdje možemo pronaći ono što smo izgubili.

Ta ga je misao natjerala da zastane, ne samo zato što se pojavila nepozvano i van konteksta, nego zato što mu se učinilo da ju je izgovorio neki podsvjesni, a ne njegov vlastiti glas.

Dale je sada grabio brzim korakom, pazeći da mu čizme ne zaglave u blatu i napeto osluškujući da li se nešto miče ispred ili iza njega.

Gotovo je stigao do kuće kada je ugledao dva ogromna oka, koja su ga plamteći promatrala kroz maglu. Trenutak kasnije, začuo je kako se upalio motor automobila. Nisu to bile oči već stražnja svjetla.

Dale je potrčao s palicom u ruci, siguran da mu netko pokušava ukrasti džip. Stražnja su svjetla plamtjela grimiznim sjajem, a potom ugasla kada je vozilo brzo nestalo u magli.

Dale se jedva zaustavio na blatnjavom dvorištu. Njegov je Land Cruiser još uvijek stajao tamo gdje ga je i ostavio. Provjerio je alarmni sustav. Još je uvijek bio uključen. Međutim, vozilo kao da je utonulo u blato...

''U vražju mater,'' zagrmio je Dale kada mu se približio. Sve su četiri gume bile prazne. Dale je pretpostavio da su ponovno razrezane.

Dale je krenuo prema prednjem dijelu kuće. Palicu je oslonio na rame i bio pripravan zamahnuti. Čuo je kako Okružnom cestom 6

odmiče kamion, vozeći prebrzo za ovako gustu maglu.

Na šljunku i blatu prilaznog puta razabrao je tragove, vjerojatno nekog kamioneta, kako mu se činilo.

''Ovo uopće nije smiješno, Derek,'' zaurlao je Dale u maglu.

''Nimalo jebeno smiješno. Šupčine, ovaj ćete put završiti u zatvoru.''

Proučivši blato, Dale se vratio u kuću i pogledao unaokolo.

Ovdje sam, koliko ono...tri tjedna? I koliko sam desetaka puta pretražio ovu jebenu kuću? Pretražio ju je ponovno.

Nije bilo nikakvih blatnih tragova, osim njegovih vlastitih. Nije bilo tragova da je nešto pomaknuto ili ukradeno.

Osim jebenog laptopa. Think-Pad je bio ponovno uključen, zaslon je bio crn, a njemu su treperila tri retka bijelih slova. Ovoga je puta Dale bio siguran da je ugasio računalo prije nego je izašao.

Prezirno je krenuo prema njemu kako bi ga ugasio. Nije želio čitati još jednu iritantnu, šifriranu poruku. Ali oblik stihova natjerao ga je da pročita poruku, a zbog sadržaja je zastao. Ovo nije bilo na staroengleskom ili srednjo-visoko-njemačkom. Dale Stewart, doktor znanosti, čak je prepoznao izvor.

Bili su to stihovi iz Pogreba posljednjeg pjesnika, šestog pjevanja, ako se dobro sjećao, Sir Waltera Scotta22. Clare bi mu to mogla točno reći. Kada je zadnji put predavao seminar Književnost osamnaestog stoljeća, ona je ocjenjivala pismeni ispit studenata završne godine. Clare je sve pamtila. Ali ovdje nije bilo Clare da ga podsjeti, a vjerojatnost da je nikada više neće vidjeti, bila je ogromna.

> Jer on bijaše nijem, jeziv, blijed Nalik onom o kojem kruži priča,

Koji nađe sablast psa u čovjeku.

Još uvijek pun prezira, znajući da će morati hodati tri kilometra po magli kako bi njegov mobitel proradio, a samo da bi mogao nazvati automehaničara u Oak Hillu, bijesan što će ponovno morati imati posla s C. J. Congdenom, svjestan da oni pankeri nikada neće biti uhićeni niti kažnjeni, osjećajući da se tajna krvi u kokošinjcu razjasnila tako prozaičnom stvari kao što je bušenje guma, umoran od ovog hakerskog sranja, Dale je pritisnuo prekidač za gašenje na svom laptopu i promatrao kako zaslon treperi dok se nije posve zacrnio.

TRINAESTO POGLAVLJE

''Čovječe, kako mrzim ovakve filmove!''

''Kakve filmove?'', upita je Dale. Bio je Dan zahvalnosti i bilo je kasno. Duaneova je kuća mirisala po purici i punjenju, kao i desetak drugih mirisa kuhanja. Na kraju je ipak Dale kupio puricu i vino, no Michelle Staffney obavila je veći dio pripremanja hrane. Do večeri su Dale i Michelle pojeli dobar dio purice od šest kilograma, prije večere su popili dva piva i trenutno su ispijali drugu butelju bijelog vina. Oprali su suđe i vratili se u blagovaonu. Dale je odvukao sve strojeve za učenje u jednu od ostava u dvorištu, ali u blagovaonici nije bilo jedaćeg stola već samo klupe na kojima su stajali strojevi.

Dale se stvarno potrudio pa je odvukao klupe u podrum, za tu je prigodu premjestio kuhinjski stol u blagovaonu i prekrio ga prastarim lanenim stolnjakom kojeg je pronašao u ormaru u hodniku. Iako je dan gasnuo, u kući su bile upaljene samo dvije svjetiljke. Glazba sa starog podnog radija dopirala je iz podruma, lebdeći uz stubište.

''Znaš,'' rekla je Michelle dok je s obje ruke držala čašu vina.

''Mrzim te strašne filmove koji su rađeni po ustaljenom kalupu.

Horore. Koljačke filmove. Kako god se oni nazivali.''

Dale se namrštio. Pričao joj je o događajima proteklog tjedna, o krvi u kokošinjcu, praznim gumama, kamionetu koji se odvezao u maglu, nešto o čemu vjerojatno ne bi pričao da nije popio toliko vina.

''Uspoređuješ moj život s koljačkim filmovima?'', upitao je, s hinjenim ogorčenjem u glasu, iako je ispod ugodnih naslaga vina i piva, doista osjetio lagano ogorčenje.

Michelle se nasmiješila. ''Ne, ne, znaš... oduvijek sam mrzila onaj dio u filmu kada ljudi znaju da će se dogoditi nešto strašno, no oni ipak ostaju. I onda se pojavljuje čudovište i sredi ih. Znaš, kao u starom Istjerivaču đavola ili onoj užasnoj novoj verziji Ukletih, ili oni mesarski filmovi s tipom koji nosi masku ili nešto slično.''

Dale je odmahnuo glavom: ''Ja sam htio otići. Ali mislio sam da su mi oni idioti ponovno razrezali gume.''

''Ali nisu.''

''Točno,'' rekao je Dale. ''Nakon što sam po magli hodao sve do Elm Havena, nazvao mehaničara u Oak Hillu i više od dva sata čekao da se pojave tipovi s vučnim vozilom i vrate me na farmu, otkrili smo da je netko samo ispustio zrak iz sve četiri gume.''

''Ali ti si mislio da su ponovno razrezane.''

''Da.'' Dale se skrušeno nasmiješio i otpio još vina. ''Bio sam glup. Momci iz servisa pomogli su mi napumpati prazne gume. Ako ništa drugo, barem nisam morao imati ponovo posla sa šerifom Congdenom.''

Michelle im je natočila još vina. Sada je i ona odmahivala glavom. ''C. J. Congden, šerif. Sjećam ga se još iz škole. Kakav kreten!'' Crvenokosa je podigla izmanikirani prst. ''Ali, ostao si.

Popravili su tvoj džip... a ti si ostao.''

Dale je slegnuo ramenima. ''Pa... činilo mi se glupim otići nakon tolikog bijesa zbog razrezanih guma koje uopće nisu bile razrezane...

samo zbog glupe, neslane šale. Uostalom, još uvijek radim na romanu i ovo se doima pravim mjestom na kojem ga mogu napisati.''

Jedinim mjestom na kojem ga mogu napisati, pomislio je Dale.

Pogledao je Michelle. ''Osim toga, imali smo dogovor za današnji dan.''

Michelle se nasmiješila. Njezin je osmijeh u petom razredu bio neodoljiv. Danas, nakon četrdeset godina i tisuća dolara za zubara s Beverly Hillsa, bio je besprijekoran.

''I, jesu li ih uhvatili? Skinheadse! Pretpostavljam da su ti oni ispustili

gume.''

''Ne,'' odgovorio je Dale. ''Ustanovilo se da je jedan klinac, kojeg znam po imenu, Derek, imao alibi. Bio je u Peoriji sa svojom tetom, Sandy Whittaker.''

''Sandy Whittaker!'', uzviknula je Michelle. ''Blagi Bože. Je li je moguće da se ljudi zadržavaju u krugu od osam kilometara oko svog doma, sve do svoje smrti? Sandy Whittaker. Kladim se da se udebljala i udala za posrednika u prometu nekretninama.''

Dale je polako odmahnuo glavom. ''Ne baš. Udebljala se i sama je postala posrednicom. Uostalom, šerifov zamjenik, s kojim sam neki dan telefonski razgovarao, nije baš bio zainteresiran za traženje klinaca koji su samo ispustili zrak iz guma na vozilu nekog stranca.

Onda sam jednostavno odlučio sve zaboraviti.''

''A što je s krvlju?'', upitala je Michelle.

Kad bi se nagnula naprijed, kao što je to sada činila, Dale je dobro vidio njezine stisnute grudi niz otvor zelene, svilene bluze.

Njezina je kalifornijska boja počela blijedjeti, a pjegice na njezinim prsima nestajale su na najmekšoj, bijeloj koži kakvu uopće možete zamisliti.

''Molim?'', upitao je Dale.

''Rekao si da je kokošinjac bio prekriven krvlju. Misliš li da su skinheadsi, koji su ispustili zrak iz tvojih guma, razlili krv po tvom kokošinjcu?''

Dale je nemoćno ispružio ruke. ''Tko zna? Zamjenik s kojim sam pričao rekao je da u opisu posla šerifovog ureda ne stoji hvatanje lisica i zalutalih pasa koji ubijaju kokoši.''

''Da li misliš da su to napravile lisice i psi lutalice?''

''Ne,'' rekao je Dale. ''I to nije bila kokošja krv. U tom kokošinjcu nema kokoši već četrdesetak godina.''

''Bilo bi baš cool kad bi netko napravio DNK testiranje te krvi,''

rekla je Michelle. ''Znaš ono, da otkriju je li to bila životinjska krv, ili tako nešto.''

Nakon te izjave oboje su nakratko zašutjeli.

Naposljetku, Dale je progovorio. ''Znači, ti ne voliš nelogičnosti u takvim filmovima. Mesarskim filmovima. Hororima. Kako god ih želiš nazvati.''

Michelle je pomno proučavala svoju čašu s vinom dok je smišljala odgovor. Iza nje nalazila se upaljena svjetiljka od koje se njezina crvena kosa doimala kao da plamti nježnim plamenom.

''Ne volim kada scenaristi i režiseri natjeraju svoje likove da se ponašaju poput idiota, samo da bi ih netko mogao ubiti.''

''Misliš li da sam se ja ponio kao idiot zato što sam ostao ovdje?''

''Ne,'' rekla je Michelle. ''Drago mi je da si ostao. Drago mi je što smo zajedno pripremili puricu. Bilo je to lijepo iznenađenje što nisam sama provela Dan zahvalnosti. Ponovno se nagnula naprijed i Daleu se na tren učinilo da će svoju ruku staviti na njegovu koja je počivala na bijelom stolnjaku. No ona je prstom pokazala prema katu.

''A kad smo već kod iznenađenja... nismo li trebali otići na kat, skinuti plastiku i vidjeti što se nalazi gore?''

Dale je otpio posljednji gutljaj vina i pogledao prema stropu.

''Hoćeš reći da ti ne smetaju oni dijelovi glupavih mesarskih filmova u kojima likovi idu na mjesta, za koja su ih upozorili da im se ne približavaju?''

''Zapravo,'' rekla je Michelle Staffney, ''...obožavam te dijelove.

To je prekretnica na kojoj prestajem navijati za ljude i prelazim na stranu čudovišta ili psihopata ili koga već. No mislim da moramo otkriti što se nalazi gore.''

''Zašto?'', upitao je Dale. ''Kat je već desetljećima zatvoren. Zašto moramo nešto upravo sada otkrivati?''

Ponovno se nasmiješila svojim prekrasnim osmjehom. Dale se počeo pitati zašto nije uspjela kao glumica. ''Ovdje desetljećima nije bilo nas,'' rekla je vedro. ''Za početak, ja ne mogu otići iz Elm Havena, a da ne otkrijem što se krije iza one plastike.''

''Oh,'' odgovorio je Dale nemarno, ''ja već znam što se gore nalazi.''

Kada ju je Dale poveo na njihov produženi vikend u Nacionalni park Glečer i Rezervat Crnih Nogu, prvo što ga je Clare Dva Srca upitala bilo je: ''Da li tvoja supruga zna da zajedno idemo na izlet?''

Dale je bio spreman na sadržaj tog pitanja, no ne i na njegovu izravnost i jasnoću. Doslovno se zacrvenio prije nego li je odgovorio.

''Anne je navikla na moje izlete u ove krajeve izvan sezone. Često vodim studente ako žele ići na logorovanje. Njoj to ne smeta. Imamo vrlo dobar brak.''

Ovaj je posljednji dio bio točan, no cijela je izjava bila laž.

Nikada nije išao na sjever sa samo jednim studentom i obično bi vodio nekoliko studenata, ne studentica, koji su se voljeli penjati i logorovati, i obično bi ih samo povezao do parka. Anne, smetena hrpom svakodnevnih životnih obaveza, jednostavno nije pitala s kim putuje ove jeseni.

Clare je pogledala Dalea kao da sve to može pročitati iz njegovog izraza i crvenila. Potom je ubacila svoju opremu u prtljažnik Land Cruisera i sjela na suvozačko, kožno sjedište.

Nijedno od njih nije imalo predavanja u petak popodne, što nije bilo nikakvo iznenađenje budući da je Clare, iz nepoznatih razloga, slušala predavanja samo kod profesora Stewarta. Zato su odlučili krenuti u četvrtak popodne i noć provesti pokraj jezera Flathead, prije nego li nastave kroz Nacionalni park i dalje istočno, prema rezervatu. Bio je početak listopada. Dale je već naučio da ne može vjerovati vremenu na Glečeru i u sjevernim krajevima u bilo koje doba godine, no ova će jesen, kao i nadolazeća zima, biti neobično topli, s tek rijetkim snježnim olujama. Boje topola i jasika bile su u svom najljepšem izdanju.

Dale je krenuo iz Missoule zapadno prema autoputu 190, nakon nekoliko je kilometara skrenuo na autoput 93, vozio sljedećih devedesetak kilometara sjeverno do Polsona i južnog kraja jezera Flathead. Prošli su pokraj malenog mjestašca Ravalli, nastavili prema istoku i potom skrenuli na sjever. Dale je spomenuo Nacionalni park Bison Range23 koji se protezao zapadno od auto puta, no Clare je samo šutke klimnula glavom.

Prošli su pokraj St. Ignatiousa, otužnog gradića u rezervatu Flathead. Dale je pogledao svoju suputnicu, no Clare je samo promatrala jadni život u rezervatu koji je promicao pokraj njih i ništa nije govorila.

Vožnja prema jezeru Flathead i uz samo jezero oduvijek mu je bila prekrasna. Na istoku se uzdizala planina Mission, sa svojim šiljastim, oštrim vrhom uperenim k nebu, a sve se doimalo još nestvarnijim na popodnevnom jesenjem svjetlu, dok su se jasike presijavale zlaćanim sjajem na laganom povjetarcu. Međutim Clare Dva Srca vozila se u tišini, a Dale bi se ugrizao za usnu samo da ne bi prvi spomenuo zapanjujuću ljepotu koja ih je okruživala.

Kada su se približili Polsonu, bilo je već gotovo vrijeme večere, no Dale je znao lijep restorančić u starom gradiću Somersu s drvenim kućama, nekoliko kilometara iza Polsona, pa se planirao samo provesti kroz grad po autoputu 93, uz zapadnu obalu Flatheada. No tri kilometra prije Polsona, Clare je iznenada progovorila. ''Čekajte!

Da li bismo se mogli tamo zaustaviti?''

'Tamo' je bilo mjesto gdje se nalazio Muzej čudesne Amerike, koji se prestavljao riječima 'Najveći muzej u zapadnoj Montani', ispisanima na izblijedjelom znaku.

Dale se tamo davno zaustavio s Anne i djevojčicama, ali otada na njega nije obraćao nikakvu pozornost. Zaustavio se na parkiralištu.

''Ovo je staro, prašnjavo mjesto,'' rekao je Clare. ''Tenkovi, traktori, zbirka traktorskih sjedala... više se doima poput nečijeg neurednog tavana nego poput muzeja.''

''Savršeno,'' rekla je Clare.

U trošnom su muzeju proveli više od sat vremena, od toga gotovo polovinu slušajući snimke glazba u prostoriji po imenu Dvorana slavnih violinista. Clare se svemu smiješila, zbirci traktorskih sjedala, oklopnim tenkovima iz tri rata, motoriziranim sanjkama, požutjelim starim novinama u staklenim ormarima, starim igračkama s kojih se gulila boja. Dale je morao priznati da je to doista bilo na neki način zanimljivo, na sirov i kičast način.

Već se gotovo potpuno smračilo kada su nastavili putovanje.

Prošli su kroz Polson i nastavili sjeverno uz jezero. Odavde je pogled na visoke vrhove na istoku bio posebice lijep, a Daleov se ranč nalazio točno s druge strane jezera, blizu postaje za biološka istraživanja Sveučilišta Montane. No Dale je odlučio da će to spomenuti Clare samo ako ona kaže nešto o pogledu ili o planinama.

Ona je šutjela pa je šutio i on.

Večerali su u Tiebecker Pubu u Somersu, na sjevernoj strani jezera. Clare je pojela samo salatu, koju je i sama platila, unatoč Daleovoj ponudi. Nakon večere krenuli su prema dobrom mjestu za postavljanje logora, nekoliko kilometara istočno, točno na obali Državnog parka Wayfarer.

Zaostajali su gotovo dva sata za Daleovim rasporedom pa su postavili svoje šatore u mraku, koristeći prednja svjetla na Land Cruiseru i ručne svjetiljke. Činilo se da to Clare nimalo ne smeta.

Ljudi koji puno vremena provode u prirodi mogu o istim takvim ljudima puno reći promotrivši njihovu opremu. Dale je nosio stare, kvalitetne cipele, no zato je donio skupi North Faceov šator kojeg je nosio u svojoj Gregory nasprtnjači, vrhunsku L. L. Beanovu vreću za spavanje punjenu guščjim perjem, moderno prijenosno plinsko kuhalo i gomilu konzervirane i sušene hrane. Clare je sa sobom ponijela staru vojničku naprtnjaču od gumiranog platna, a oprema joj se sastojala samo od komada šatorskog krila, kojeg je pomoću planinarskog štapa, umjesto središnjeg držača, podigla za tek nešto više od minute, i vreće punjene kamenjem umjesto klina, te prastare vojničke vreće za spavanje koja je doslovno nalikovala vreći koju je 10. planinska divizija zaboravila za sobom u Italiji nakon drugog svjetskog rata. Još je ponijela bocu vode, nešto voća i krekere.

Dale je predložio da nalože logorsku vatru budući da je zapuhao hladni, večernji vjetar, no Clare je samo rekla da je umorna i nestala u svom šatoru. Dale je još neko vrijeme ostao vani i promatrao zvijezde, no uskoro se i on uvukao u svoj sedamsto dolara vrijedan šator i pokušao malo odspavati.

Sljedećeg su hladnog, ali vedrog jutra skuhali kavu u logori, pojeli pravi doručak u kafiću u blizini ljetnog kazališta u Bigforku i odvezli se sjeverno do Zapadnog glečera.

Njihov je plan bio da presjeku preko Parka Glečer do rezervata Crnih Nogu, a potom krenu prema jugu, duž Boba i Front Rangea do malenog indijanskog gradića Heart Buttea gdje je rođena Clareina majka. Za subotu su planirali, nakon vožnje duž jezera Flathead, skrenuti južno na autoput broj 2 i vratiti se ravno u Missoulu. Dale je predlagao povratak okolnim putom kroz Glečer, bio je to dio njegovog uobičajenog godišnjeg, kasnojesenjeg izleta, no zapravo je želio hvaliti Montanu ovoj mladoj posjetiteljici.

'Cesta prema suncu' bila je poznata, duga stotinjak kilometara, ali mora se vidjeti te nevjerojatne krajolike da se doista shvatili njihovu veličanstvenost. Vozili su se trinaestak kilometara prema istoku, duž uskog, no vrlo dubokog jezera McDonald, a potom je put počeo zavijati i uspinjati se do Loganovog prijevoja. Dale je stalno pogledavao prema Clare. Mlada je žena bila pažljiv promatrač, no nije se dojmila ushićenom tim nevjerojatnim pogledom.

Prošli su jezero i nakon šest kilometara Dale je zaustavio džip pokraj skretanja za izletište Avalanche. ''Želiš li prošetati nekoliko minuta?, upitao je. Gore znam malu, lijepu stazu koja se odvaja od glavnog puta.''

''Može.''

'Put cedrova' bio je napravljen za izletnike i djelomično je vodio po daščanim stazama, sagrađenim radi očuvanja nježnih paprati i mahovine. Put je vodio kroz šumu šezdesetak metara visokih američkih jela i crvenih cedrova. Tog prekrasnog jutra u listopadu nije bilo drugih posjetitelja. Laganije povjetarac visoko iznad njihovih glava ljuljao grane, stvarajući pravilan žamor koji se Daleu doimao umirujućim, poput šaputanja valova oceana. Kroz granje probijala se dnevna svjetlost ispunjavajući zrak mirisom toplih borovih iglica i truljenja humusa. Na mjestu gdje je daščana staza prelazila preko potoka Avalanche, voda je žuborila po kamenju prekrivenom mahovinom i gubila se u strmom u uskom klancu.

''Zar ti nije žao što nisi ponijela fotoaparat?'', upitao je Dale.

''Ne,'' odgovorila je Clare Hart.

''Ne?''

Odmahnula je glavom. ''Nikada na putovanja ne nosim aparat.

Ponekad ponesem blok za crtanje, ali nikada aparat. Uvijek me rastuži kada vidim turiste kako škljocaju svojim fotoaparatima ili bulje kroz objektive svojih videokamera, očekujući da će kod kuće vidjeti ono što nisu dobro vidjeli ni kad su bili na putovanju.''

Dale je klimnuo glavom, hineći razumijevanje. ''No moraš priznati je ovo jedan od najljepših krajeva svijeta.''

Clare je slegnula ramenima. ''Spektakularan je.''

Dale se nasmiješio. ''Nije li to isto što i prekrasan?''

''Zapravo nije,'' odgovorila je Clare. ''Spektakularno je samo razumljivije otupjelom duhu. Ili to barem ja tako smatram. Ovakav je krajolik nemoguće ne primijetiti. Nalik je arijama iz Wagnerovih opera.''

Na to se Dale namrštio. ''Znači, ti ne smatraš da je park Glečer prekrasan?''

''Ne smatram ga profinjenim.''

''Je li profinjenost toliko važna?''

''Ponekad,'' rekla je Clare, ''neke stvari u sebi moraju imati crtu profinjenosti da bi bile istinski lijepe.''

''Reci mi primjer profinjeno lijepog mjesta.''

''Toskana,'' odgovorila mu je Clare, bez imalo oklijevanja.

Dale nikada nije posjetio Toskanu, pa na to nije mogao ništa reći. Trenutak kasnije, prešavši na zemljanu stazu iza dašćanog prijelaza, Dale je progovorio. ''Tvoj narod ove planine smatra svetima.''

Clare se nasmiješila na izraz 'tvoj narod', ali nije ništa rekla.

Kada su se vratili do izletišta, rekla je: ''Možeš li se sjetiti ijedne planine, bilo gdje u svijetu, koju neki primitivni narod nije smatrao svetom?''

Dale je šutke razmišljao.

''Planine imaju sva svojstva božanstava, ili Boga, zar ne?'', nastavila je Clare. ''Daleke, nepristupačne, opasne... mjesta odakle stigoše vjeri hladni i ljute oluje kazne... sveprisutne i vidljive, nadvijene nad svime, ali nikada osobito prijateljske. Plemenske ih zajednice štuju, ali imaju dovoljno zdravog razuma da ih se klone.

Zapadnjaci se na njih veru i umiru od pothladenosti i nedostatka kisika.''

''Vidi, vidi,'' uzviknuo je Dale i zakolutao očima. ''Teologija.

Društveni komentar.''

''Oprosti,'' rekla je Clare.

Nastavili su vožnju veličanstvenim Loganovim prijevojem. Dale je objasnio Clare da se prijevoj već zapravo zatvara ovako rano, no da snijeg dolazi kasnije. Ona je klimnula glavom dok su joj oči bile uperene prema divokozama koji su se nalazile na stijenama, stotinama metara iznad njih.

Vožnjom od zapada prema istoku, Dale je za kraj sačuvao najveličanstveniji prizor, jezero St. Mary s visokim planinskim vrhuncima na zapadu i Otokom divljih gusaka u prvom planu.

Promatrajući taj prizor shvatio je da kako nikada više ne bi morati predavati niti pisati da je dobio novčić za svaku fotografiju upravo ovog mjesta.

Clare nije ništa rekla o pogledu koji je polako iščezavao iza njihovih leda. Prije ručka stigli su do istočnog ulaza u park.

Izašli su iz parka i prošli kroz mali indijanski gradić St. Mary, nastavili prema jugu i položitijem i tužnijem dijelu rezervata, i dalje prema Heart Butteu. Dale je osjećao da ga njegova suputnica počinje ljutiti svojom arogancijom, svojim odbijanjem da se zapanji zadivljujućom prirodom, svojim odbacivanjem vlastitog nasljeđa.

Požalio je što je pred njima bila još jedna noć u logoru i dan vožnje prije nego se mogao vratiti svojoj supruzi, svojoj djeci i svome poslu. Požalio je što je poveo ovu razmaženu kćerku velike operne dive na putovanje koje bi na njega djelovalo umirujuće i zbog kojeg je bio sretan što živi u Montani. Požalio je što je ikada Clare Dva Srca spomenuo njezino pravo ime.

Samo nekoliko sati kasnije postat će ljubavnik Clare Hart i, što je puno lošije po njega, zaljubit će se u nju.

''Dale?''

Preko ruba čaše pogledao je Michelle Staffney.

''Jesi li još uvijek ovdje, Dale?''

''Naravno,'' odgovorio je. ''Samo su mi navrnula sjećanja.''

''Upravo si mi htio ispripovijedati što se nalazi na katu iza plastike i kako to znaš.''

Klimnuo je i odložio svoju čašu na stolnjak zamrljan vinom.

''Veseli kutić,'' rekao je. Po izrazu njezinog lica vidjelo se da ne razumije.

''Kada smo bili klinci, sjećam se kako je Duane ovu kuću nazivao Veselim kutićem,'' nastavio je Dale. ''To je priča Henry Jamesa. Nešto poput priče o duhovima.''

''Nalik Okretu matice?'', upitala je Michelle. Zapalila je cigaretu i ispustila dim kroz svoje uske nosnice. Kada ga je ranije te večeri upitala smije li pušiti, on joj je odgovorio: ''Nema problema,'' no bio je iznenađen kada je primijetio da je još uvijek pušila. Sada je bio iznenađen što je čula za Okret matice. Prestani donositi sudove o ljudima, upozorio je samoga sebe. Začuo je i Annein glas koji izgovara iste riječi, budući da mu je to stotine puta napomenula otkada su se oženili.

''Ne baš sasvim nalik priči Okret matice,'' rekao je, ''no s istom profinjenošću.''

Profinjenost. Ponekad stvari u sebi moraju imati crtu profinjenosti da bi bile istinski lijepe.

Michelle je otresala pepeo u malu posudu koji je rabila umjesto pepeljare. Čekala je.

''U Veselom kutiću,'' nastavio je Dale, ''James pripovijeda o jednom svom tipičnom liku, pedeset-šestogodišnjem tipu po imenu Spencer Brydon, koji se vraća u New York i SAD, nakon što je prethodno desetljeće proveo u Europi. Brydon se vraća kako bi provjerio neke svoje nekretnine, uključujući i staru kuću na Manhattanu gdje je odrastao...''

''Mjesto koje je njegova obitelj nazivala Veselim kutićem,''

pretpostavila je Michelle.

''Točno. Dakle, kuća je prazna, u njoj nema namještaja, ali u pripovijeci Brydon postaje opsjednut kućom, iz noći u noć vraća se u nju i penje se stubištem i u mraku tumara praznim sobama, noseći samo mali lampaš ili svijeću... tražeći nešto... nekoga.''

''Duha,'' rekla je Michelle.

''Duha, na jamesovski način,'' složio se Dale. ''Zapravo, Spencer Brydon uvjeren je kako Veseli kutić opsjeda duh njegovog drugog sebe.''

''Drugog sebe?'' Michelleine oči bile su vrlo zelene na sve slabijem dnevnom svjetlu.

Dale je slegnuo ramenima. Od dima cigarete poželio je i sam zapaliti, iako je prestao pušiti prije više od dvadeset pet godina.

''Osobe kakva je mogao postati, i vjerojatno bi postao da je ostao u Sjedinjenim Američkim Državama. Da je krenuo za novcem, a ne nekim istančanijim stvarima u životu koje je pronašao u Europi.''

''Uhu,'' rekla je Michelle sarkastično. ''Zvuči stvarno zastrašujuće. Pravo područje za Stephena Kinga.''

''Zapravo, to je na neki način doista zastrašujuće,'' rekao je Dale, pokušavajući se prisjetiti je li Clare bila u nekoj od njegovih grupa studenata s kojima je raspravljao o Veselom kutiću. Bio je siguran da nije. ''Kada se naposljetku suoči s duhom, koji je zapravo njegovo drugo ja,'' nastavio je, ''prikaza je stvarno strašna, brutalna, bez prstiju na rukama, nalik gospodinu Hydeu prema profinjenom doktoru Jekyllu Spencera Brydona.'' Dale je na tren zatvorio oči pokušavajući se prisjetiti Jamesovih riječi. ''Krut i svjestan, sablastan no istovremeno ljudski, čovjek njegovih vrijednosti i veličine stajao je tamo očekujući da odmjeri samog sebe svojom snagom zastrašivanja.''

''Cool,'' rekla je Michelle. ''Stvarno imaš dobro pamćenje.''

Dale je odmahnuo glavom. ''Samo sam naglašavao isti izraz tijekom godina podučavanja te priče... tijekom desetljeća podučavanja te priče.'' Namrštio se.

''Uostalom, nije puno više niti preostalo od priče. Usred noći, Spencer Brydon suočava se s duhom samog sebe i...''

''Umire?''

''Gubi svijest,'' rekao je Dale. ''Kao što sam rekao, to je tipičan jamesovski lik.''

''Tako završava priča?'', upitala je Michelle dok je sumnjičavog pogleda gasila cigaretu, nalik producentu kojeg se nije naročito dojmio scenaristov prijedlog.

''Gubi svijest? I to je to?''

Dale je protrljao bradu. ''Ne baš. Stječeš dojam da je Spencer Brydon možda umro, jer satima leži bez svijesti, osim što njegova stara prijateljica, čini mi se da se zove Alice Staverton, dolazi u kuću zbog slutnji da je on u opasnosti. Nagovori kućepaziteljicu, gospođu Maloney, ili Muldoon, ili nešto nalik tome, da je pusti u kuću, i Brydon dolazi k svijesti u njezinom krilu. Njegova glava počiva, čini mi se da James rabi sljedeći izraz, 'u nevjerojatnoj mekoći i jedva primjetnom, osvježavajućem mirisu'.''

''Seksi,'' rekla je Michelle.

Dale je pocrvenio. ''Mislim da on nije... mislim, ne namjerno...

zapravo, završni je dojam da ga je od njegovog drugog ja spasila ljubav dobre žene...''

Michelle je uzdahnula. ''Ljubav dobre žene,'' rekla je nježno. ''Taj izraz već dugo vremena nisam čula.''

Dale je klimnuo glavom, još uvijek crven u licu, poput idiota.

''Dakle, na kraju pripovijetke Alice Staverton govori Brydonu 'I on nije, ne, on nije...ti', ili tako nešto, i privija ga na grudi.'' Dale se prekinuo, žaleći što je uopće spomenuo cijelu stvar.

Michelle se ponovno nasmiješila i pogledala prema stropu.

''Dakle, to ćemo gore pronaći? Naše drugo ja? Ono što bismo bili postali da smo ostali u Elm Havenu?''

''Zastrašujuća pomisao, zar ne?'', rekao je Dale uzvraćajući joj osmijeh.

''Jezivo,'' složila se Michelle. Ustala je, rukom posegnula u svoju torbicu koju je bila objesila na naslon stolice i nešto iz nje izvukla.

Palcem je pritisnula polugu i na kraju te stvarčice izletjela je oštrica.

''Ja sam se pripremila.''

''Je li to za borbu s duhovima?'', upitao je Dale, dok je i sam ustajao.

''Ne, blesane. Za rezanje plastike.''

ČETRNAESTO POGLAVLJE

Nisam nikako mogao reći Daleu što ga je gore čekalo. Ni sam to nisam znao. Stari je zatvorio gornji kat kada su mi bile tri godine, nedugo nakon što je umrla moja majka, i ne sjećam se da sam ikada bio gore. Možda se doima neobičnim osam godina živjeti u kući u kojoj je plastikom zapečaćen kat, no u to se doba i nije doimalo toliko čudnim. Stari je manijakalno pokušavao uštedjeti novac, a znao sam da je bilo preskupo grijati cijelu kuću samo za nas dvojicu.

Osim toga, na katu se nalazila njihova spavaća soba, mog starog i majčina, i zarana sam shvatio da on nije želio spavati gore nakon njezine smrti. Iako ona nije umrla u toj sobi, umrla je u bolnici u Oak Hillu. U svakom slučaju, prostor za spavanje nije predstavljao problem ni kako sam odrastao, onoliko koliko sam uspio odrasti, budući da je stari spavao u svojoj radnoj sobi, a ja sam počeo spavati u podrumu, čak i prije nego sam krenuo u vrtić.

Što se tiče naziva Veseli kutić... hm, to je bila samo moja dosjetka nakon što sam pročitao tu Jamesovu priču kad mi je bilo sedam godina. Zapravo, sviđalo mi se kako je zvučalo to ime. Istina je da je farma bila sve samo ne vesela. Sa starim i njegovim uobičajenim pijankama, a kada bi se napio, bio je ljut, pa smo mi živjeli tihim i odvojenim životima na farmi. Ako je i bilo nekih 'drugih nas' koji su opsjedali kuću u to vrijeme, oni su pripadali starom. Moj je otac bio inteligentan, ali mu je nedostajao gen koji je omogućavao ljudima da dovršavaju stvari. Bez ikakva je razloga napustio je Harvard prije Drugog svjetskog rata, ili ga barem nije meni objasnio, pa čak i kada je na snagu stupio zakon o pomoći u školovanju razvojačenim osobama, nikada se nije vratio na sveučilište. Njegov brat, moj stric Art, ne samo da je završio fakultet već je čak neko vrijeme radio kao predavač.

Zapravo, moj je stric Art bio duh drugog ja Veselog kutića s kojim se morao suočiti moj stari. Stric je izbjegavao alkohol, pisao je knjige, podučavao, putovao, nekoliko se puta ženio i istinski uživao tijekom cijelog svog životnog vijeka. Možda je starom nedostajao i gen za uživanje.

Ova ideja iz Veselog kutića, o tome što je postao i što je izgubio na putovanju kroz život, već je mjesecima odzvanjala Daleovim mozgom. Pišući svoj roman o klincima Elm Havena u ljeto 1960., Dale je netremice promatrao nevinost i količinu potencijala za koje bi možda bilo bolje da su ostali zaboravljeni. Dale je odlučio da je potencijal bio točno onakva kletva kakvom ju je smatrao Linus, lik iz crtića o Snoopyju. To je teret prije nego ga prepoznaju i vječna sablast nakon što ga nikada ne uspiju prepoznati. I svakoga dana, svakoga sata, sa svakom i najmanjom odlukom, taj se potencijal trošio sve dok se, kako je Dale u svojim pedesetima vidio svoj život, nije počeo velikom brzinom približavati nuli.

Clare je tim riječima jednom prigodom opisala topografiju života, obrnuti stožac koji teži nuli. Sada se Dale složio s tim opisom.

Našavši se u prigodi da konačno otvori gornji kat, Dale se malo otrijeznio. Nagovorio je Michelle da pričeka dok je on otišao do radne sobe i vratio se s bejzbol palicom.

''Hoće li nas to zaštititi od duhova?'', upitala je.

Dale je slegnuo ramenima. Još je ponio i džepnu svjetiljku i držao je na prepreci od žute plastike dok je Michelle izvlačila svoj nož.

''Želiš li preuzeti tu čast?'', upitala je.

Daleove su ruke bile zauzete svjetiljkom i palicom, pa je samo klimnuo glavom prema njoj. ''Samo ti kreni.''

Michelle nije oklijevala. Zarezala je kroz prvi sloj plastike, ukoso, rezom koji se protegnuo na gotovo metar i pol od gornjeg desnog prema donjem lijevom kutu. Potom je napravila još jedan rez u suprotnom smjeru. Kada je povukla prvi sloj, krta se plastika počela guliti. Ostala su još dva sloja.

''Još se uvijek možemo predomisliti,'' rekla je Michelle. Oči su joj sjale.

Dale je odmahnuo glavom i Michelle je zarezala kroz preostale slojeve, čupajući ih iz okvira. Doimala se poput osobe koja nestrpljivo otvara božični poklon.

Dale nije znao što je očekivao, možda da ih zapuhne kiselkasti zrak, ili brzo strujanje zraka iz zapečaćenog prostora ili možda u njega. Ali plastika se vratila i ako je zrak s druge strane i bio hladniji nego u prizemlju, on to nije mogao primijetiti. Međutim, ono što je stvarno mogao osjetiti, bila je hladnoća. Provukla se kroz razderanu plastiku nalik nemoćnoj rijeci. Michelle je zatvorila svoj nož i obgrlila se rukama. Od hladnoće su joj nabrekle bradavice i napele bluzu.

''Unutra je mrak,'' rekla je tiho, gotovo šapatom. ''Hladno.''

Dale je kimnuo, stupio u hodnik i snopom svjetlosti svoje svjetiljke nekoliko puta brzo prešao prostorom. Nije baš nalikovao njegovom snu. S desne strane golog hodnika nije bilo soba, dok su s lijeve strane bila dvoja zatvorena vrata. Uza zid ugledao je isti, uski stol čije je obrise vidio kada je po prvi puta provirio kroz plastiku.

Na njemu se nalazila svjetiljka u viktorijanskom stilu. Teški su zastori prekrivali prozore. Na drvenim podovima nije bilo sagova, ali nevjerojatno je bilo to što nije bilo prašine. Je li moguće da je ovo mjesto bilo tako dobro zatvoreno da se tijekom gotovo pedeset godina nije skupila prašina?

Na tren je palicu prislonio na stol i pritisnuo starinski prekidač na svjetiljci. Ništa. Ili je pregorjela sijalica ili je gospodin McBride isključio struju na gornjem katu. Ma nemoj, pomislio je. To je bilo prije pedeset godina.

Michelle ga je primila za ruku. ''Zašto to nismo obavili po danu?'', prošaptala je.

''Preglupo,'' rekao je Dale. Njegov je glas odzvanjao u hodniku obloženim drvenim oplatama. ''Osim toga, morali smo nešto popiti.''

Ponovno je podigao palicu i napravio još nekoliko koraka dublje u hodnik, dok ga je Michelle pratila, gotovo se priljubivši uz njega.

''Bolje da ostaneš tamo kod stubišta,'' rekao je Dale kao pravi kavalir.

''Aa, da ne bi...'', odvratila je crvenokosa. ''Baš kao u filmovima, razdvojimo se. Bez uvrede, Dale, ali jebi se.''

Dale se na to nacerio. Zaustavili su se pred vratima prednje spavaće sobe. U njoj se nalazio samo starinski krevet, bez plahti i jastuka, madrac je požutio od starosti, no inače se doimao neobično čistim, te komoda bez ogledala. Unutra je bio i ugrađeni ormar, no vrata su na njemu stajala otvorena i vidjeli su da je prazan.

Nisu ušli unutra nego je Dale krenuo dalje prema drugoj sobi, pokušavajući se sjetiti detalja svog sna.

Kakvi god bili zastrašujući detalji, druga ih soba također nije ponudila. U sobi nije bilo ničega osim dječje stolice za ljuljanje, smještene točno u sredini kvadratnog prostora, no točno iznad nje visio je teški, kićeni luster. Veći je dio stropa prekrivala mrlja od vode, crvenkasto-smeđe boje, doimajući se poput izblijedjele freske ili Rorschachovog testa24 za divove.

''Čudno,'' prošaptala je Michelle. Zašto bi ovdje stavili ovako veliki luster? A ta dječja stolica...''

''Ako se zaljulja,'' rekao je Dale, ''ja ću...''

''Umukni!'', prošaptala je Michelle s takvim tonom koji vjerojatno nije bio odglumljen.

Ušli su u sobu. Dale je pritisnuo prekidač za svjetlo. Ništa.

Prešao je svjetiljkom po zidovima, teškim zastorima na prozorima, prostoru iza vrata. Ništa zanimljivo. Čak su i uzorci na tapetama izblijedjeli do neprepoznatljivosti.

''Samo zamisli,'' rekla je tiho Michelle, ''u vrijeme kada je ovdje netko po posljednji puta udisao zrak, Dwight Eisenhower bio je predsjednik.''

''To je samo zbog toga jer ono što ovuda hoda uopće ne diše,''

rekao je Dale, trudeći se oponašati glas Roda Serlinga.25

Michelle je stisnula šaku i udarila ga u nadlakticu. Zaboljelo je.

''Pogledajmo onu prvu spavaću sobu.'' Zastao je na hodniku i prešao snopom svjetlosti po sjevernom zidu hodnika. ''Neobično,''

rekao je, ''stubište ovdje zavija kao da bi se na toj strani trebala nalaziti još jedna soba. Za to sigurno ima dovoljno mjesta. To je prostor iznad kuhinje.'' Pomicao je snop svjetlosti amotamo, ali tamo su se nalazile samo prastare, izblijedjele tapete i nije bilo naznaka da skrivaju neka

vrata.

''Izgubljena soba,'' prošaptala je Michelle.

''Amontilladov brod26'', rekao je Dale.

Dale je odmahnuo glavom i krenuo prema prvoj spavaćoj sobi.

Hladnoća na katu bila je doista surova. Počeo je razmišljati da ponovno plastikom zatvori gornji kat.

Ušao je u sobu bez osobitog osjećaja dramatike, ali taj ga je osjećaj udario takvom silinom da se na mjestu zaustavio i umal o nij e zakoračio natrag u hodnik. ''Isuse Kriste,'' rekao je nekontrolirano.

''Što se dogodilo?'', htjela je znati Michelle, čvrsto ga držeći za ruku.

''Zar ne osjećaš?''

''Što to?'' Promatrala ga je u odsjaju svjetlosti njegove svjetiljke.

''Nemoj se više tako šaliti, Dale.''

Dale se uopće nije šalio. Kako nije puno znao o natprirodnom, nije znao što može očekivati u tzv. Ukletoj sobi. Vjerojatno uobičajene stvari, mrtvački hladno mjesto, smrad trulog mesa koji ga je dočekao kada je prvi puta ušao u kuću, možda osjećaj da ga je u prolazu očešalo nešto hladno, nalik slučajnom povjetarcu.

Ovo se je doimalo posve drugačijim.

U trenutku kada je stupio u sobu, potpuno ga je preplavio val posvemašnje fizičke želje. Ne, želja nije prava riječ. Ta je riječ bila preslaba. Požuda. Njegova je erekcija bila trenutna i snažna, i jedni razlozi zbog kojih to Michelle nije primijetila bili su tama, kao i činjenica da je za ovu neformalnu večeru povodom Dana zahvalnosti obukao dugu vestu.

Ali još snažnijom od njegove erekcije pokazala se mahnita požuda koja je bjesnila njegovim tijelom. Okrenuo se prema Michelle. Nije znao što bi joj rekao, no odmah je primijetio da su njezine nabrekle bradavice još uvijek napinjale bluzu, njezin duboki izrez, punoću njezinih usnica, njezinu crvenu kosu, a njezine stidne dlačice bile su još sigurno crvene, koža na trbuhu sigurno bijela i meka, njezina intimna mjesta blijedo ružičasta. Osjetio je nagon, zapravo nešto nalik apsolutnoj potrebi, da odbaci glupu bejzbolsku palicu, spusti džepnu svjetiljku, povuče je na krevet, pritisne je svojim tijelom, rastrga joj odjeću i...

''Isuse Kriste,'' ponovio je Dale i povukao se u hodnik.

Valovi požude smirili su se istog trena kada je prešao prag.

Erekcija je ostala, ali više nije njime upravljala.

''Što se zbilo?'', zahtijevala je odgovor Michelle. Hodala je za njim u hodnik, ali se s prestrašenim izrazom osvrnula prema sobi.

Svjetlost njegove svjetiljke treperila je po zidovima hodnika, a spavaća je soba utonula u potpuni mrak. ''Što se zbilo?''

Dale je odmahnuo glavom. Imao je luđačku potrebu da prasne u besmisleni smijeh. Tko je ikada čuo za uklete sobe od kojih ti se digne? Nema tu ukletosti nego samo ukrućenosti.

''Što je bilo?'', upitala je Michelle. Pustila mu je ruku i stala ispred njega.

Dale se malo odmaknuo, pomalo iz straha da će osjetiti njegovu erekciju, a više da bi ga i najmanji dodir njezinih velikih grudi ponovno napalio. Okrenuo je svjetiljku u stranu da bi se mogao prikriti u tami.

''Jesi li nešto osjetila?'', konačno je upitao.

''Nisam. A ti?''

''Da,'' odgovorio je Dale. Ta kratka riječca nije ni približno opisala njegov doživljaj.

Bio je na rubu da siluje svoju gošću, ovu gotovo strankinju, ovu pedeset jednogodišnju ženu. Dale je ponovno odmahnuo glavom, osjećajući kako nestaje i posljednji val požude. Takvo erotsko uzbuđenje nije osjetio još od tinejdžerskih dana, a vjerojatno ni tada.

Ovo, mislio je, mora da je divljački gubitak spolnog nadzora koje se zadrti čistunci boje kada pokušavaju zabraniti pornografiju, zapravo zabraniti sve što ima veze s erotikom. Seks bez imalo čovječnosti.

Čista seksualna energija, apsolutna želja. Jebena mahnitost.

Ponovno je pogledao prema mračnim vratima. Znanstveni je pristup zahtijevao da se vrati unutra i provjeri što se doista dogodilo.

Ne danas, Charlie, pomislio je Dale.

''Što je?'', rekla je Michelle, a u njezinu se glasu osjećalo da je to nimalo ne zabavlja. Zgrabila je Dalea za nadlaktice i lagano ga protresla. ''Jesi li nešto vidio? Ili namirisao?''

Dale je podigao svjetiljku između njih kako bi mu pustila ruke.

Pokušao se nasmiješiti. ''Bio je to samo... osjećaj,'' rekao je promuklim glasom. ''Teško ga je opisati.''

''Tuga?'', upitala je Michelle.

''Ne baš.''

''Što, onda?''

Promatrao je njezino blijedo lice na crvenkastoj svjetlosti. ''Ti nisi ništa osjetila unutra? Baš ništa?''

Lagano je stisnula oči. ''Sada osjećam da pizdim. Ako je ovo tvoj način zbijanja šala, mogu ti reći da to uopće nije smiješno.''

Dale je klimnuo u znak slaganja i pokušao se nasmiješiti.

''Oprosti. Mislim da je to samo zbog vina i piva. Ja ne pijem baš često... pa uzimam neke lijekove koji možda izazivaju reakcije s alkoholom.'' Istina, pomislio je, ali od Prosaca i tableta za spavanje postajem impotentan, ne napaljen.

''Možda bi bilo bolje da se vratimo u prizemlje,'' rekao je na glas.

Negdje iz stražnjeg dijela mozga još mu je uvijek dolazio poticaj da zgrabi Michelle Staffney, odvuče je u mrak i ševi je do iznemoglosti.

''Da,'' složila se Michelle, i dalje ga pažljivo promatrajući, ''možda bi bilo bolje da se vratimo. Već je kasno. Trebala bih krenuti.''

PETNAESTO POGLAVLJE

Na povratku prema rezervatu Crnih Nogu, tog prekrasnog jesenjeg dana prije četiri godine, Dale je pokušavao započeti razgovor se Clare Hart, poznatom i kao Clare Dva Srca.

Ovo je područje stanovnicima Montane bilo poznato kao Pročelje Velikog Stjenjaka, ili jednostavnije, Pročelje, i prikladnost tog izraza bila je posvuda vidljiva dok su se vozili prema jugu po autoputu broj 89, a pokraj njih, s desne strane, promicali su visoki planinski vrhovi prekriveni snijegom, dok su se s lijeve strane ravnice valjale i širile prema beskraju. Dale je nekoliko puta pogledao prema svojoj suputnici, očekujući da će ona barem nešto reći, no Clare nije imala ništa za reći o pogledu koji joj se pružao prema Parku Glečer.

''Želiš li stati u Muzeju ravničarskih Indijanaca?'', upitao je Dale kada su ušli u indijanski grad Browning.

''Ne,'' odgovorila je Clare. Promatrala je bijedni gradić u kojem je bilo mnoštvo zamki za turiste i suvenirnica koje su prodavale 'izvorne indijanske predmete', no mnoge od njih bile su sada, po završetku turističke sezone, zatvorene.

''Da li te sve ovo ljuti?''

Okrenula se prema njemu i pogledala ga onim svojim prodornim pogledom. ''Ne. Zašto bi me ljutilo, profesore Stewart?''

Dale je podigao ruku. Domovi su s obje strane ceste bile zapravo zahrđale kamp-prikolice, s kamionetima koji su se odavno pretvorili u otpad i koji su samo ležali naokolo po šljunku i zakržljalom raslinju. ''Povijesna nepravda... prema tvom narodu. Narodu tvoje majke. Siromaštvo.''

Clare se lagano nasmiješila. ''Profesore Stewart. Da li se vi tako jako uzrujavate zbog povijesnih nepravdi prema vašim škotskim precima?''

''To je drukčije.'', rekao je Dale.

''Da? Zašto?''

Ponovno je odmahnuo svojim otvorenim dlanom. ''Ja nikada nisam bio u Škotskoj.''

''Ovo je prvi puta da sam ja posjetila područje na kojem žive Crne Noge.''

''Znate što sam htio reći,'' rekao je Dale. ''Ova gospodarska nepravda prema Crnim Nogama, alkoholizam, nepismenost, nezaposlenost u rezervatu, to je još uvijek stvarnost.''

''A ni Škotska još uvijek nije postala neovisna,'' rekla je nježno Clare. Uzdahnula je. ''Znam o čemu pričate, profesore Stewart, ali ja jednostavno nisam osoba koju naročito zanimaju povijesne razmirice zbog mržnje i zavisti u cijelom našem svijetu. Moja smo majka i ja živjele u Firenci, ali dom predaka moga očuha nalazio se u Mantovi.

U tom dijelu svijeta svako mjesto ima neku priču o tome kako su ih tlačila sva ostala mjesta. Svaki član obitelji pamti tisućljetnu nepravdu i tlačenje od ruku članova svih ostalih obitelji. Ponekad mi se čini da je pamćenje previše povijesti nalik alkoholu ili heroinu, ovisnost koja naoko daje smisao tvom životu, ali te zapravo iscrpljuje i na kraju potpuno uništi.''

Za koju smo onda vražju mater došli u ovaj, i od Boga zaboravljeni, rezervat? Dale je to želio upitati. No samo je šutio.

Spustili su se autoputom 89 do riječne doline rijeke Dva lijeka, pa potom ponovno uzbrdo, i onda nizbrdo, preko Jazavčevog potoka.

''Skrenite ovdje, molim vas,'' rekla je Clare, podigavši pogled s karte i pokazavši na popločan put koji se pružao prema zapadu. Na malom je znaku stajalo Cesta Heart Butte. Vozili su prema zapadu duž Jazavčevog potoka i prema planinama, da bi potom skrenuli na jug i nastavili usporedo s podnožjem planina. Kada su došli do Heart Buttea, ugledali su bijednu gomilu ruševnih kuća, kampprikolica, nekoliko velikih kuća na kotačima te veliko betonsko zdanje s natpisom 'Sportski centar' koje se doimalo kao da je napušteno ubrzo nakon završetka gradnje. Bilo je teško reći koji su kamioneti bili odbačeni, a koji su još uvijek bili u uporabi. Sve se doimalo kao da zaudara po siromaštvu i očaju. Taj je duševni zadah pritiskao cijelo mjesto.

''Tvoja je majka ovdje rođena?'', upitao je Dale. Tako mu je rekla Clare, no trebalo mu je nešto nalik razgovoru kako bi ublažio otužne prizore pokraj kojih su se vozili.

Clare je kimnula.

''Pokušavaš li pronaći kuću u kojoj je nekada živjela?'', upitao je Dale. Nekoliko ih je indijanske djece promatralo dok su prolazili.

Izraz na njihovim licima bio je beživotan i nezainteresiran.

Clare je odmahnula glavom. ''Davno je izgorjela. Ja... tamo stanite.'' Pokazala je prema malenoj kamp-kućici koja se nije ničim isticala među svima koje su do sada prošli.

Dale je zaustavio vozilo na prašnjavom prilazu, iza starog kamioneta, i čekao.

''Poznaješ li ove ljude?''

Clare je ponovno odmahnula glavom. Sjedili su u Land Cruiseru i čekali. Nakon nekog je vremena jedna sredovječna žena došla do vrata kampkućice i pogledala ih s istom ravnodušnošću kao i djeca.

Na nekoliko je minuta nestala u kući da bi se potom vratila i izašla na mali trijem popločan troskom.

''Molim vas, ostanite ovdje,'' šapnula je Clare i izašla iz džipa.

Krenula je prema ženi, približila joj se na metar i pol i počela polako pričati. Žena joj je otresito odgovorila i zaškiljila prema Daleu. Clare je ponovno progovorila. Dale je čuo tek djeliće razgovora i bio je iznenađen kada je uspio razaznati da one razgovaraju na pikuniju, jeziku Crnih Nogu.

Naposljetku je Indijanka klimnula glavom, rekla još nekoliko kratkih riječi i vratila se u svoju kućicu. Nekoliko se sekunda kasnije ponovno pojavila i ušla u prastari kamionet.

Clare se vratila do Land Cruisera i prišla vozačkoj strani. ''Da li bih ja mogla voziti nekoliko sljedećih kilometara?''

Zbunjen, Dale je samo kimnuo, ispetljao se iz džipa i zaobišao ga do suvozačkog mjesta. Indijanka ih je zaobišla vozeći unatrag, a pratio ju je oblak prašine.

Clare je namjestila vozačko sjedalo i žurno krenula za ženinim vozilom, pokušavajući je pratiti izbjegavajući oblake prašine koju je dizalo njezino vozilo na šljunčanom putu. Pratili su vozilo iz Heart Buttea duž nekoliko grubih putova po rezervatu, prateći tragove po kolnim stazama, pa onda prema zapadu još jednom seoskom cestom koja je vodila prema podnožju planine. Nekoliko su puta morali stati kada bi žena izašla iz vozila i otvorila drvena vrata. Svaki bi put nakon što bi se provezli kroz vrata, Clare bi izašla van i zatvorila vrata za njima.

Jednom je muškarac na konju zaustavio kamionet, kratko porazgovarao s vozačicom, a potom je odjahao iza njezinog vozila da bi na kratko promotrio Clare i Dalea. Čovjek je bio obučen u osnovno radno odijelo pravog kauboja, uključujući i šešir mokar od znoja, i jedino što je ukazivalo da se radi o Indijancu bilo je tamno, široko lice s vrlo tamnim očima.

Otresito se obratio Clare na pikuniju. Dale je čuo kad su na fakultetu tim narječjem govorili indijanski studenti te jedan profesor, iako su mu ove riječi zvučale nekako drugačijima, i Clare je odgovorila na pitanje na istom jeziku.

Muškarac je naposljetku utihnuo, dugo je promatrao Clare, jedva primjetno klimnuo glavom, usmjerio konja oko vozila i odjahao na istok.

Kamionet je ponovno krenuo, a Land Cruiser ga je polako pratio.

Nakon tri kilometra cesta je završavala. Indijanka je okrenula svoj kamionet i izašla iz njega. Clare je također izašla. Dale je oklijevao. Želio je razgovarati s drugom ženom, no nije želio prekidati taj tihi prizor. Ostao je na svom mjestu. Žena je rekla nešto što je zazvučalo ljutito, no onda je brzo zagrlila Clare, ušla u svoj kamionet i odvezla se u oblaku prašine.

Clare se vratila do Land Cruisera. Odavde moramo pješice, rekla je.

''Kamo?'', upitao je Dale.

Osvrnuo se oko sebe. Nije vidio nikakve rančerske kuće niti kamp-prikolice. Nije vidio ništa što je napravila ljudska ruka. Osim udaljene ograde. Greben je postajao sve višim dok se pružao prema zapadu, prema Pročelju. Ovdje se krajolik sastojao od visokih zaravni i travnatih površina koje su se pretapale u šumarke na padinama. Jedina vidljiva cesta bila je ona kojom su se dovezli.

''Još dva-tri kilometra,'' rekla je Clare. Stisnula je oči pogledavši prema popodnevnom suncu koje se spuštalo do visokih vrhova. Imat ćemo vremena. ''Hajdemo iskoristiti nešto od te opreme za logorovanje koju ste ponijeli sa sobom.''

''Hoćeš li mi reći kamo smo krenuli?''

''Naravno,'' odgovorila je. Već je izvlačila njihove naprtnjače i planinarske cipele iz prtljažnika Land Cruisera. ''Željela bih noć provesti na mjestu koje se zove Greben duhova.''

U petak nakon Dana zahvalnosti počelo je ozbiljno sniježiti.

Toga je dana Dale satima hodao s rukama duboko gurnutim u džepove svoje vunene jakne. Nije se mogao prisjetiti tako hladne jeseni na Srednjem zapadu.

Duaneova je kuća postala hladnijom nakon što na vrhu stubišta nije više bilo plastične prepreke. Doimalo se kao da hladan vjetar puše s gornjeg kata, ili kao da toplina nekoć nastanjenih dijelova kuće otječe van kroz neku rupu na katu. Dale je drhturio u radnoj sobi gotovo do tri ujutro nakon što je Michelle Staffney otišla, a onda je konačno odustao i otišao spavati u podrum. Pokraj peći bilo je toplo. Sjaj iz peći i stari podni radio, sa zvukom podešenim tako da se glazba doimala tek poput šapata, uljuljkali su Dalea u san.

Sljedećeg je jutra počistio posljednji nered zaostao nakon njihove večere za Dan zahvalnosti, a potom je otišao na kat. Gore je vladala studen. Oklijevajući tek na tren, Dale je konačno skupio hrabrosti i stupio preko praga prednje spavaće sobe.

Erotsko ga je uzbuđenje pogodilo poput tsunamija. Prisilio se da ostane stajati tik pred vratima, dok su ga zapljuskivali valovi požude.

Dale se oduvijek smatrao fizičkom, iako ne osobito čulnom osobom, ali ovi su valovi želje bila čista pohota, fizičko uzbuđenje potpuno lišeno i najmanjih naznaka romantike ili ljubavi ili nazočnosti druge osobe. Dalea su zasuli djelomični prizori penisa, dojki, vagina, stidnih dlačica, znoja, bradavica, erekcije i izbacivanja sperme. Čuo je strastveno stenjanje i šaputanje prljavih besmislica, na što osobu može navesti samo potpuna opijenost požudom. Krv je jurnula prema njegovom vlastitom uzbuđenju, a bilo mu je udaralo u ušima.

Odvukao se natrag u hodnik, uhvatio daha i spustio se u prizemlje koje je pružalo nešto više topline i mentalnog zdravlja.

Otišao je u kuhinju kako bi se oporavio. Njegovom je tijelu trebalo desetak minuta da se oslobodi stisnute opruge strasti.

Što se zaboga dešava? Dale nikada prije nije čuo za parapsihološku pojavu opsjednutosti mjesta... čime? Seksualnim podražajem?

''Ovo je, jebem ti, posve ludo,'' rekao je na glas i morao se nasmiješiti koliko je taj izraz bio stvarno prikladan.

Otišao je u radnu sobu kako bi radio na svom romanu. Zaslon je bio crn, s izuzetkom poruke koja se pojavila na crnom zaslonu u DOS-u.

Gospodari pravde i istine su Thoth i Astes, Gospodaru Amentet.

Tchatcha koja okružuje Ozirisa jesu Kesta, Hapi, Tuamutef i Qebhsenuf, a oni okružuju i konstelaciju Bedra na sjevernom nebu.

Oni koji brišu najgore grijehe i uvrede, i koji štuju boginju Hetepsekhus, jesu bog Sebek i njegovi pratitelji koji žive u vodi.

Dale je trenutak piljio u poruku, a potom je otipkao: Postaješ preopširan. Kakvo je ovo egipatsko sranje? Mislio sam da komuniciraš samo na staroengleskom. Tko je to, k vragu? Što želiš?

Čekao je, ali nije bilo odgovora. Dale je otišao do kuhinje, nalio si čašu soka od naranče i vratio se u radnu sobu. Na zaslonu su treperili samo prijašnji redovi.

Jebite se ti i tvoja lađa kojom ploviš po Nilu, otipkao je Dale.

Ugasio je računalo, vratio se u kuhinju, navukao svoju vunenu jaknu i izašao van na snijeg kako bi prošetao.

Crni ga je pas pratio. Dale se udaljio od kuće oko jedan kilometar prema sjeverozapadu i hodao je duž aleje stabala prema potoku kada se osvrnuo i ugledao psa kako polako ide za njegovim tragom. Padao je gust snijeg i bilo je teško razaznati pojedinosti, ali bilo je očito da je ovaj pas, iako crn i s ružičastom mrljom na gubici, bio četiri puta veći od malenog psa kojega je ugledao prvi puta.

Ono što ga je još više uznemirilo bila je činjenica da su još četiri druga crna psa, svi su bili veliki iako ipak manji nego njihov vođa, slijedila njegove tragove u snijegu.

Dale je zastao dok mu je srce jako udaralo i osvrnuo se oko sebe ne bi li pronašao kakvo oružje, srušeni stup ograde, teški štap, bilo što. Ništa mu nije bilo pri ruci.

Psi su zastali na trideset pet metara iza njega. Njihova se dlaka doimala nemoguće crnom prema poljima prekrivenim snijegom i pahuljama koje su padale.

Dale se počeo brže kretati, no ne trkom jer se bojao da bi zbog toga psi pojurili za njim, nego je grabio bržim korakom. Pokušavao se domoći malog šumarka gdje bi mogao pronaći dovoljno veliko drvo da se na njega može popeti. Mladice koje su rasle uz ogradu nisu bile ni blizu dovoljno velike.

Crni su se psi vukli za njim. Održavali su udaljenost, no pratili su ga bez uzmaka.

Dale je teško disao kada je došao do šumarka. Popeo se preko ograde i brzo krenuo prema šumi. Pogledom je tražio stablo s jakim granama.

Čega se ja bojim? Zar ću stvarno dopustiti da me nekakvi psi lutalice natjeraju da se popnem na stablo? Osvrnuo se i pogledao kroz snijeg i debla, ugledao crne pse koji su stajali na mjestu gdje je on ušao medu rijetka stabla, ugledao je koliko je stvarno velik bio pas na čelu, veći od bilo kojeg rottweillera ili dobermana koje je ikada vidio. U tom je trenutku shvatio da je odgovor na njegovo pitanje bio

Itekako ću to dopustiti!

Dale je uspio pronaći stablo s granama koje će podnijeti njegovu težinu, zgrabio granu pripravan da se uzvere uz deblo i osvrnuo se, napola očekujući da su psi već zašli u tamu šumarka, dok su im se jezici klatili, zubi iskezili, a oči plamtjele.

Psi su nestali. Dale je stajao teško dišući i osvrćući se oko sebe, siguran da mu se čopor pasa pokušava primaknuti negdje s boka.

Jedini zvuci koji su se čuli u šumarku bilo je nje ovo isprekidano disanje i nježno padanje snijega.

Pričekao je desetak minuta. Ruke i noge su mu se smrzle, a znoj koji mu je bio oblio cijelo tijelo, sušio se, no istovremeno mu je dodatno ohladivao tijelo. Tada je otkinuo jednu od jačih grana koju je mogao dosegnuti i počeo se vraćati istim putom kojim je došao.

Psi su nestali. Ali posvuda je bilo njihovih tragova. Duhovi i demonski psi ne ostavljaju tragove šapa, pomislio je i pokušao se nasmiješiti vlastitoj gluposti.

Pokušao, no nije uspio.

Otisci su se vraćali prema farmi, polako nestajući pod novim slojevima snijega.

Dale je krenuo prema istoku, prateći hrbat brežuljka, sve do Okružne 6, do mjesta gdje je ona izbijala na groblje Calvary. Popeo se preko ograde gospodina Johnsona, nasuprot groblja, i ugledao čovjeka kako se miče na udaljenom kraju groblja.

Pustite me na miru, pomislio je Dale. Još 'duholikih'. Daleu je, međutim, stvarno laknulo kada je ugledao ljudsko biće. Možda je čovjek imao automobil ili kamionet, ali ga ne vidi zbog gustog snijega.

Prema groblju nisu vodili nikakvi tragovi vozila, pomislio je.

Napadalo je već 10-12 centimetara snijega koji je još i pojačalo.

''Hej,'' povikao je Dale i mahao preko crne, željezne ograde udaljenoj prilici. ''Hej, vi tamo!''

Prilika ja zastala. Prazno se lice okrenulo prema Daleu. Čak i na udaljenosti od više od četrdeset metara, kroz gusti snijeg, Dale je razaznao vojnu odoru kaki boje i starinski vojnički šešir širokog oboda. Nije vidio oči, niti bilo kakve crte lica.

Udaljeno je lice bilo samo ružičasta mrlja.

Čovjek se počeo kretati, no nije hodao. Nije bilo držanja niti laganog ljuljanja kao kada netko hoda, već se doimao kao da klizi nad tlom i medu sivim nadgrobnim pločama i niskim grmljem.

U redu, pomislio je Dale. Jebeš ti ovo. Potrčao je i odjurio niz strmi brežuljak, uspuhao se dok je trčao uz uspon pokraj stare farme ujaka Henryja i ujne Lene, i nije se zaustavio, povremeno pogledavajući preko ramena, sve dok nije ostavio groblje nekoliko stotina metara za sobom. Prilika u kaki odori nije ga pratila.

Dale je napola očekivao da će na Duaneovom dugom prilaznom putu ugledati crne pse kako ga očekuju, ali tamo je bio samo snijeg, koji se svakim trenutkom postajao sve dublji i dublji. Ali u snijegu je primijetio tragove guma koje je već gotovo prekrio snijeg. Dale je gurnuo ruke u džepove svoje jakne, uvukao bradu u okovratnik i krenuo protiv zapadnog vjetra, trepćući kako bi iz očiju istjerao pahulje.

Na dvorištu je bio parkiran šerifov auto. Šerif C. J. Congden podigao se iz vozačkog sjedala i izašao kada mu se Dale počeo približavati prilaznim putom. Jedna je debeljkova ruka počivala na remenu pištolja, dok je drugu držao na dršci pištolja.

ŠESNAESTO POGLAVLJE

Gotovo se potpuno smračilo kada su Dale i Clare odložili svoje stvari. Greben duhova doimao se poput bilo kojeg drugog grebena u blizini. Prohladni, večernji zapadnjak njihao je visoku travu oko njih.

''Da li ćemo ovdje napraviti logor?'', upitao je Dale, pokušavajući doći do daha. Bez obzira što je Clare bila odlučna nositi sklopivi šator u svojoj naprtnjači, ipak je nametnula brzi tempo.

''Ne,'' odgovorila je Clare. Vjetar se poigravao s njezinom kratkom, tamnom kosom. ''Ovo mjesto Crne Noge smatraju svetim.''

Uperila je prstom prema dugom, uskom jezeru koje se protezalo prema istoku ispod grebena. ''Možemo se ulogoriti tamo dolje, dok idemo prema drugoj obali jezera.''

''Zašto se ovo mjesto smatra svetim?'' Čim je pitanje poteklo iz njegovih usta, Dale se sjetio njezine ranije izjave kako je gotovo svako veličanstveno mjesto u prirodi nekome sveto.

''Šestotinjak pripadnika plemena Crne Noge umrlo je u blizini tijekom oštre zime 1883-84,'' rekla je Clare. ''Pleme je ovdje sahranilo leševe.'' Pogledala je uokolo, zavukla ruku u naprtnjaču i izvadila rudarsku svjetiljku na baterije. ''Ja mogu voditi dolje do jezera.''

''Čekaj malo. Kako si znala za ovo mjesto?''

''Majka mi je o njemu pripovijedala. Kada je bila dijete, dolazila bi ovdje iz Heart Buttea jašući na svom konju.''

''A da li te tvoja majka podučila pikuniju?''

Clare je kimnula. Dale je shvatio da je može bolje vidjeti pod svjetlosti zvijezda nego pod umirućom dnevnom svjetlosti. Još uvijek nije upalila svoju svjetiljku.

''Moja majka i ja obično smo razgovarale na jeziku Crnih Nogu kada smo željele malo privatnosti,'' rekla je nježno, dok joj se glas gotovo izgubio u šuštanju visoke trave na noćnom povjetarcu. ''Jezik na kojem sam razgovarala s Tinom, tradicionalno je i još starije narječje.''

''Tina?''

''Žena koja nas je dovela ovamo. Njezino je indijansko ime Apikstistsimaki, Žena s Kristalnog Jezera. Ona je nekada vodila Iamskinnitaki prije nego se preselila u Heart Butte.''

''Iamskinnitaki,'' ponovio je Dale. ''To zvuči kao da ima veze s deranjem kože i plemenskom medicinom. Je li ona bila... šaman?

Sveta žena?''

''Iamskinnitaki znači 'salon za šišanje','' rekla je Clare. ''To je frizerski salon u Browningu koji nudi i terapiju za kožu, masažu, saunu i, naravno, šišanje.''

''Kako si znala da ona govori tradicionalnim pikunijem?'', upitao je Dale.

''Vidjela sam neke naznake pred njezinom kućom.''

''Kakve naznake?''

''Jedva zamjetne,'' rekla je Clare. Rukom je pokazala prema jezeru. ''Ako odmah ne krenemo, morat ćemo postaviti šator u potpunom mraku.''

''U redu,'' rekao je Dale, no još je uvijek oklijevao. ''Želiš li najprije nešto učiniti na grebenu?''

''Kao na primjer?'', odvratila je Clare. ''Popiškiti se?''

''Mislio sam na molitvu ili tako nešto,'' rekao je Dale. ''Nekakav obred Crnih Nogu.''

Vidio je kako su Clarini zubi zablistali pod svjetlosti zvijezda.

Namjestila je remenje svjetiljke na glavi i upalila svjetlo. ''Ne znam ni jednu molitvu Crnih Nogu,'' rekla je, ''i nisam baš dobra u obredima.'' Počela se spuštati niz padinu.

Dale je zastao na prilaznom putu. C. J. Congden stajao je između njega i bočnih vrata. Snijeg se počeo pretvarati u ledenu kišu.

''Što želiš, Congdene?''

''Za tebe sam ja šerif Congden, Stewarte,'' protisnuo je hrapavim glasom debeli čovjek.

''Dobro,'' rekao je Dale. ''Onda sam ja za tebe gospodin Stewart, šerife. Što želite?''

''Hoću da nestaneš odavde.''

Dale se trgnuo na te riječi. ''Molim?''

''Čuo si me. Ti ne pripadaš ovamo. Gospodine Stewart.''

''Što to k vragu znači?'', upitao je Dale, pokušavajući se zabavljati ovim razgovorom koji mu se doimao kao da je izvađen iz Oslobođenja.

''Nešto će se loše dogoditi ako ostaneš ovdje.''

''Je li to prijetnja, šerife?''

''Ja ne prijetim,'' rekao je Congden ravnim, gotovo beživotnim glasom. ''To je jednostavno tako.''

''Ja nikoga ne gnjavim ovdje,'' rekao je Dale pokušavajući kontrolirati svoj glas kako ne bi pokazao sav bijes koji je osjećao zbog ovakvog razgovora, nalik razgovoru dvojice lokalnih razbijača.

''Zašto ne zaradiš svoju plaću i ne pronađeš ljude koji su ispustili zrak iz guma mojeg džipa umjesto što prijetiš građanima koji poštuju zakon?'' Još dok je to izgovarao, čuo je kako mu glas zvuči povišeno i dramatično.

Congden ga je promatrao kroz susnježicu. S ruba njegovog kaubojskog šešira cijedila se voda. Šerifove su se oči činile poput uskih, crnih procjepa na njegovom debelom licu. ''Čuo si me, gospodine Stewart. Nestani odavde prije nego se nešto dogodi.''

''Mislim da će sljedeći dogadaj biti to da ću nazvati svog odvjetnika zbog ovakvog uznemiravanja,'' rekao je Dale. Bila je to prazna prijetnja. Osim odvjetnika za razvode s kojim se posavjetovao prije godinu dana, Dale nije poznavao ni jednog odvjetnika.

Congden se okrenuo, jedva se uvukao u svoj kamionet i nestao u gustom snijegu.

Što sada?, razmišljao je Dale. Ušao je u kuću, skinuo svoju promočenu odjeću, jaknu, cipele i čarape i ostavio ih u kuhinji. Neko je vrijeme stajao pokraj otvora za grijanje, a onda je krenuo u radnu sobi kako bi uzeo suhu odjeću.

Njegovo računalo još je uvijek radilo u DOS-u, ali ispod posljednje poruke: Jebite se ti i tvoja barka kojom ploviš po Nilu, pojavio se novi redak.

On je u pravu, Dale. Ako se ne pokupiš odavde, završit ćeš mrtav poput Congdena.

Dale je stajao i ukočeno promatrao te dvije rečenice. Ovo je bio prvi puta da je nepoznati haker napisao nešto što nije bio uopćeno i neodređeno blebetanje.

Tkogod pisao ova sranja, znao je tko je on, i gdje je bio, i da je upravo razgovarao s Congdenom.

Kako? I što k vragu znači 'mrtav poput Congdena'? Da li će nas nešto obojicu dograbiti? Možda je to bilo zbog mokrih nogu i hlača, ili je to možda bilo zbog prohladnog strujanja zraka niz stubište s ledenog kata, ali nešto je Dale natjeralo da zadrhti, dok su mu zubi doslovno zacvokotali.

''Dakle, vjeruješ li u duhove?'', upitao je Dale, pola sata nakon što su se on i Clare zavukli u svoje vreće za spavanje. Za večeru su na brzinu pojeli juhu. Dale je proveo desetak frustrirajućih minuta dok je pokušavao pripaliti logorsku vatru starim šibicama koje su se gasile na vjetru, sve dok Clare nije iz svog džepa izvukla upaljač za cigarete i upalila ga jednim pokretom. Potom su, iako su podigli šatore za slučaj kiše, namjestili svoje vreće pod zvijezdama. Vjetar je pravio valove po jezeru koji su zapljuskivali njegove obale, petnaestak metara od njih.

''Moja majka vjeruje,'' rekla je Clare. ''Nekoliko ih je ugledala upravo ovdje na Grebenu duhova.''

Dale je podigao pogled prema brdu koje se nadvilo nad njima.

Šuštanje trave doimalo se poput uzbuđenog šapata. ''Ali što je s tobom?'', ponovno je upitao.

''Ne vjerujem u duhove,'' rekla je mirno Clare, ''ali jednom sam ugledala jednog.''

Dale je ležao potrbuške udobno smješten u vreći, a bradu je podupro stisnutom šakom. Čekao je.

''Spomenula sam da moj očuh ima kuću u Mantovi,'' nastavila je konačno Clare. ''Moj je otac bio umjetnik u Firenci, no nakon njegove pogibije u prometnoj nesreći, majka se udala za tog postarijeg muškarca iz Mantove čija je obitelj zaradila milijune prodajući salamu. Kralj salame. Savršen naslov supruga jedne od najistaknutijih opernih diva u Europi.''

''Dakle, imala sam desetak godina kada se majka udala za tog tipa, zbog njegove sam obitelji bila nervozna, jer je Kralj salame imao sina, šest godina starijeg od mene koji mi se uvijek upucavao, i tako smo došle živjeti u tu kuću u Mantovi. Još uvijek tamo provodimo nekoliko tjedana svakog proljeća i jeseni. Ljeta i zime su užasni. Zar stvarno želite čuti ovu priču, profesore Stewart?''

''Da,'' odgovorio je Dale.

''Kuća u Mantovi je doista izuzetna,'' nastavila je Clare. ''Kralj salame uzeo je arhitekta, još tamo u sedamdesetima, da od tri stare kuće, izgrađene u 17. stoljeću, i dvorišta napravi ogromni dom, dok se unutrašnje uređenje doimalo kao da je stiglo iz 23. stoljeća.

Stubište koje vodi do knjižnice, na primjer, čak niti nema ogradu, već samo zavojitu čeličnu traku kao jedino uporište, te stube od sirovog drva, povezane tankim čeličnim žicama koje vise s obje strane.

Doima se poput kičme nekog dinosaura koji se uzdiže među prastarim zidovima od terakote i ostataka freski iz 18. stoljeća.''

''Moja je soba odmah pokraj knjižnice, u blizinu dizala za poslugu, a prozori gledaju na dvije strane, van na trg te unutra na drevno dvorište koje je arhitekt zatvorio prozirnim vratima od pleksiglasa te čeličnim krovištem. Jedne noći, te prve jeseni kad smo tamo stigle, iza tri sata ujutro probudili su me zvukovi ženskog plača.

U prvi sam se mah prestrašila da bi to mogla biti majka, tada još nije prošla ni godina dana od očeve smrti i znala sam da je ponekad plakala kada je bila sama, no taj je plač bio glasniji, hrapaviji od bilo kojeg zvuka kojeg sam čula od majke. Otrčala sam i otvorila unutarnji prozor budući da je plač dopirao iz unutrašnjosti kuće.''

''Ugledala sam ženu obučenu u crninu, baš poput mnogih starijih žena u Firenci i Mantovi, čak i u današnje vrijeme. No ovo nije bila starija žena. Nosila je šal, ali vidjela sam dugu, blistavu crnu kosu koja je provirila ispod njega, a po držanju i obličju bilo mi je jasno da se radi o mladoj ženi, možda od dvadesetak godina. I nosila je dijete.

Mrtvo dijete.''

''Po čemu si znala da je mrtvo?'', prošaptao je Dale.

''Znala sam,'' rekla je Clare. ''Djetetove su oči bile upale i širom otvorene, i caklile su se. Njegova je koža postala podbuhla i neprirodno bijela. Njegove su ručice bile zgrčene i nepomične poput pandža zbog mrtvačke ukočenosti. Gotovo da sam to mogla namirisati.''

''Tvoj je prozor, koji je gledao prema dvorištu, bio tako blizu?'', upitao je Dale, trudeći se da ne zvuči sumnjičavo.

''Bio je tako blizu,'' rekla je Clare. ''I tada je žena pogledala gore prema meni. Zapravo, ne prema meni, ne kroz mene, nego u mene. A onda je jednostavno... nestala. U jednom su trenutku ona i dijete bili tamo, u sljedećem ih više nije bilo.''

''Rekla si da ti je bilo deset godina,'' predložio je Dale.

Clare je ležala na leđima i promatrala zvijezde dok je pripovijedala ovu priču, ali sada se okrenula i pogledala ga. Između njih stajalo je malo plinsko kuhalo, razdvajajući njihove postelje, nalik današnjim mačevima časti.

''Bilo mi je deset godina, ali vidjela sam ono što sam vidjela,''

rekla je nježno.

''I, naravno, gradom kruži legenda o ženi čije je dijete umrlo upravo u toj kući,'' nastavio je Dale.

''Naravno,'' rekla je Clare. ''Zapravo, dijete se utopilo u bunaru koji se nekada nalazio u tom dvorištu. Majka, kojoj je bilo samo dvadeset godina, kako kaže priča, odbila je dati dopuštenje da sahrane dijete. Tjednima ga je nosila uokolo dok je Mantovljani nisu zgrabili i pokopali dijete. Nakon toga se majka bacila u isti bunar. To se sve zbilo u 17. stoljeću.''

''Dobra priča,'' rekao je Dale.

''I ja sam to pomislila.''

''A možda si legendu čula prije nego si ugledala duha?'', upitao je.

''Ne,'' odgovorila je Clare Dva Srca. ''Ni u kom slučaju. Moj očuh i njegova obitelj uopće nisu željeli razgovarati o tome što sam vidjela. Na kraju sam uspjela izvući priču iz 86-godišnje kuharice čija je obitelj bila služila u kući već pet generacija.''

Dale je protrljao bradu i osjetio grebanje izniklih dlačica. ''Znači, ti vjeruješ u duhove,'' rekao je.

''Ne,'' odgovorila je Clare Dva srca. Nastupila je tišina, a onda su zajedno prasnuli u smijeh.

''U što vjeruješ, Clare?'', upitao je Dale.

Promatrala ga je dugi trenutak. Zatim je povukla patent zatvarač na svojoj staroj vreći i savinula njezin gornji dio, ne obraćajući pažnju na hladni vjetar. Iskliznula je iz svojih traperica i majice prije nego se ponovno uvukla u vreću. Njezini su grudnjak i gaćice blještali svojom bjelinom na svjetlosti zvijezda.

''Vjerujem,'' rekla je, ''da ako dodete ovamo, profesore Stewart, naši će se životi promijeniti na način koji nijedno od nas ne može niti zamisliti.''

Dale je oklijevao, ali samo onoliko koliko je njegovom poludjelom srcu trebalo da odbroji deset-petnaest udaraca.

Pet je crnih pasa danima kružilo oko farme i kada bi Dale izašao van, oni bi se povukli u polja ili nestali iza gospodarskih zdanja i suše. Kada bi se vratio u kuću, oni bi se približili i nastavili kružiti, sjediti, promatrati. Njihovi su tragovi bili posvuda u snijegu koji se otapao i u blatu. Cijele bi ih noći mogao čuti kako zavijaju.

Naposljetku se umorio od njih pa je otišao do svog Land Cruisera i odvezao se do Oak Hilla. Tamo se nalazila trgovina koja je prodavala oružje i streljivo. Dale je kupio dvije kutije metaka .410.

Izlazeći iz Oak Hilla, ugledao je visoke vijence knjižnice Carnegie i zaustavio se na malenom parkiralištu. Kao klinac je ovdje navratio nekoliko puta, budući da je knjižnica u Elm Havenu imala iznimno ograničen izbor knjiga, pljesnivih od starosti, no Dale je znao da je Duane redovito dolazio u ovu knjižnicu, ponekad pješačeći cijelim putem od svoje farme, uz prugu, kako bi ovdje mogao istraživati.

Činilo se da je Daleu pao teret s pleća kada se smjestio u udubljenje u radnoj sobi i počeo čitati s gomile knjiga koje je naslagao u visoke stupce. Ovo je već više bilo njegovo područje, knjige, tiha zaokupljenost svrhovitim čitanjem, svjetiljke na stolovima, čisto i dobro osvijetljeno mjesto.

Dale je iz svog džepa izvukao žuti, zgužvani list papira, istrgnut iz bloka. Danima je već nosio poruke koje je prepisao sa zaslona svog računala. Sada je pogledao zadnji zapis: Gospodari pravde i istine su Tot i Astes, Gospodar Amentet.

Čača koja okružuje Ozirisa jesu Kesta, Hapi, Tuamutef i Kebsenuf, a oni okružuju i zviježđe Bedra na sjevernom nebu. Oni koji brišu najgore grijehe i uvrede, i koji štuju boginju Hetepsekus, jesu bog Sebek i njegovi pratitelji koji žive u vodi.

Dale nikada nije proučavao ili podučavao egipatsku mitologiju, ali je u svojim studentskim danima prošao kroz razdoblje zaluđenosti Howardom Carterom27, pa je prepoznao dijelove navoda i znao je njegovo podrijetlo. Ove su riječi bile iz Anijevih papirusa, poznatih i pod nazivom Egipatska knjiga mrtvih. Bilo je nevjerojatno da je knjižnica u Oak Hillu uopće imala primjerak takve knjige, u kojoj je on upravo pregledavao kazalo različitih imena.

Anubis, iako nije izravno spomenut, zasigurno je bio dio te priče i ujedno bog kojeg je bilo najlakše pronaći. Poznat i kao Apu, Anubis je bio božanstvo s glavom šakala, sin Neftide i Ozirisa, a njegova je najveća dužnost bila prenijeti duše u zagrobni život i tamo im biti zaštitnikom. Anubis je bio bog balzamiranja i bog mrtvih, iako je u Egipatskoj knjizi mrtvih postalo jasno da je, kako su prolazila stoljeća, njegovu ulogu ugrozio Oziris. Smatralo se da Anubis ima glavu šakala, ili psa, zbog šakala i divljih pasa koji su vrebali oko egipatskih grobnica, grobova i gradova mrtvih, uvijek se nadajući kakvom natrulom zalogaju.

Dalea je istraživanje dovelo do Plutarha. Drevni je povjesničar zapisao:

Anubisa oni shvaćaju kao vodoravni krug koji dijeli nevidljivo, i kojeg su nazvali imenom Izida, a taj krug podjednako dodiruje granice i svjetlosti i tame. Može se smatrati i da im je zajednički, i upravo iz toga potječe sličnost koju oni vide između Anubisa i Psa, pa ga i štuju kao životinju koja je jednako oprezna i po noći i po danu. Sigurno je, međutim, da su u drevna vremena Egipćani duboko štovali Psa, sve dok nije izgubio vodeće mjesto među životinjama, a koje je do tada držao, budući da je pojeo Apisa nakon što ga je Cambyses ubio i bacio, onda kada mu nijedna životinja nije htjela niti prići, a kamoli okusiti ga.

Dale je nastavio čitati, prateći labirint veza kroz knjige koje je imao na raspolaganju te putem internet, služeći se jednim od, kako je iznenađeno primijetio, novih računala. U svim se izvorima Anubis pojavljuje kao psihopomp, osoba ili stvorenje čija je dužnost povesti duše umirućih iz ovog svijeta u onaj drugi. Anubis je također mumificirao i pripremio Ozirisovo tijelo. On je bio i bog u tijelu šakala koji je pomagao božici Maat tijekom Velikog suda bogova28 te se smatrao prvim vjesnikom podzemnog svijeta. Anubis je bio Veliki vratar, sjedeći na prijestolju ovalnog ulaza u carstvo mrtvih, ulaza koji je starim Egipćanima bio poznat kao Dat, Duat ili Tuat.

Dale je trepnuo shvativši da je egipatski ulaz u svijet mrtvih bio u obliku vagine. Vrata koja uvode u život i iz njega ispraćaju.

''Tuat29,'' na glas je izgovorio, zanesen etimologijom, i odmah je primijetio kako ga je postarija žena za susjednim računalom oštro pogledala. Dale se slabašno nasmiješio i vratio se do svog odjeljka u radnoj sobi.

Uvidio je da bi mu trebali dani da otkrije podrijetlo svih ostalih duhova i bogova spomenutih u kratkom poruci s njegovog zaslona, no ostao je dovoljno dugo s knjigama da potvrdi da je Konstelacija bedra poznata i ako Veliki Medvjed i da su 'Čača', odnosno duhovi, bili Kesta, Hapi, Tuamutef i Kebhsenuf, koji su izabrani među Sedam duhova, a koje je Anubis odredio kao čuvare i zaštitnike Ozirisova mrtvog tijela. Božica Hetepsekus, kako je otkrio nakon više od dva sata čitanja, bila je 'oko boga Ra'. Nije imao pojma što je to zapravo značilo, no doimalo mu se poput zrake sunca. Počeo ga je hvatati umor.

Dale je vratio egipatske knjige na police i bacio pogled na svoj izgužvani papir. Pogledao je prvi redak prve poruke koju je zapisao: gabble retchets yeth wisht hounds

Dale je pogledom potražio sat u knjižnici. Prošlo je 18 sati.

Knjižnica se zatvara u 21. Bio je strašno gladan. Uzdahnuo je, no nije još želio odustati od svoje potrage pa se vratio svojim hrpama knjiga.

Stara, pohabana knjiga s hrptom koji se odvajao, knjiga koja je, prema žigu na prednjoj stranici, a kakve su se još uvijek rabili, zadnji puta posuđena 27. lipnja 1960. Bila je to ona vrsta knjiga kakvu bi svaka moderna knjižnica odavno već odbacila. Njemu je ona predstavljala glavni zgoditak. Naslov knjige bio je Mitovi i legende Engleske i Cornwalla. 'Yeth' ili 'wisht hounds' bili su, baš kao što je i pretpostavljao 'psi pustopoljine', demonski psi koji tumaraju vrištinama. Baskervillski psi. Uvijek crni psi. Otkrio je da ti demonski, crni psi, sablasni psi, fantomski psi, imaju vrlo dugu povijest u Lancashireu, zapadnom Yorkshireu, Cornwallu te uzvisinama Quantocka u Somersetu.

U odmorištu Brook House u Snitterfieldu, u prastaroj kući koja se nekada zvala Bell Brook Inn, tijekom Drugog svjetskog rata su gosti i lokalno stanovništvo primijetili velikog, crnog psa koji je tumarao po poljima. Pas je imao crvene oči i nije ostavio nikakve tragove na svježe preoranoj zemlji.

Kroničar po imenu Walter Map 1190. godine pisao je o sablasnim crnim psima, ogromnim i odurnim, koji su lunjali poljima u pograničnom području Walesa. Ti su sablasni psi uvijek pretkazivali nasilnu smrt u području.

U nedjelju četvrtog kolovoza 1577, župljani crkve u Bubgayju, u Suffolku, okupili su se pred nevjerojatno snažnom olujom. U

nekoliko je zapisa zabilježeno kako se iznenada u crkvi pojavio zastrašujući crni pas, zapjenjen i iskešenih zubi, jurio prolazom dok su vjernici zapomagali tražeći božju pomoć. Trojica su ljudi dotakli psa. Dvojica su se odmah mrtvi srušili, dok se treći osušio 'kao suha šljiva'. U drugim je zasebnim zapisima, a koji govore o istom danu u kolovozu 1577, zabilježeno kako su se isti ili slični psi pojavili u crkvi u Blythburghu, udaljenom jedanaest kilometara, gdje su ubili još troje ljudi i 'prenerazili' ostale.

Dale je preskočio godine do 1613. kada se 'crno pseto, veliko k'o bik' iznenada pojavilo tijekom mise u Great Chartu u Kentu gdje pobilo petnaestak ljudi prije nego li je uništilo zidove i nestalo.

Dale je donio još starih knjiga i, tražeći legende o crnim psima, stigao sve do Beowulfa. Doznao je da je Grendel isprva bio vuk, 'njegove su oči plamtjele vatrenim, zlokobnim sjajem', prije nego je vidio kako se legenda gubi u izmaglici pretpovijesti kroz franačku Lex Salicu, Lex Ripuariju, legende o Odinovim vukovima i Grimnismálu, te Helreith Brynhildaru, epu iz staronorveške Edde koja pripovijeda o hrotgarmru, 'psu koji zavija', stvoru koji jede leševe i riga vatru. Svi se ovi crni psi iz legendi prvenstveno povezuju s leševima, mrtvima, grobljima, lomačama za spaljivanje umrlih te podzemnim svijetom. To je Dalea podsjetilo da je warg bio 'živi mrtvac'.

Dale je shvatio da je iz ovog sranja mogao napisati doktorsku disertaciju, samo kada bi imao valjane izvornike i nekoliko godina vremena. Činilo se da se veza između sablasnih pasa i 'carstva mrtvih' provlači kroz indoeuropsku mitologiju sve do pretpovijesti, kroz vedske, grčke i keltske mitove, spominjanje paklenih pasa u skandinavskim pjesmama poput Baldrs draumara (Balderovog sna), kroz otiske šapa u indijanskim legendama te vražje pse koji bjesne kroz altajske šamanske obrede, i predklasičnu Grčku, i hindusku Mahabharatu, dok je sve jasno ukazivalo da im je izvorište u starom Anubisu i njegovom podzemnom društvancu.

Dalea je zaboljela glava.

Vratio je na police i posljednje knjige, shvatio da je, osim knjižničara, bio jedina osoba u zgradi, šokirano primijetio kako su do 21 sat nedostajale samo tri minute, izašao u hladnu noć i krenuo prema svom džipu.

Dale je bio na pola između Oak Hilla i Elm Havena kada je zazvonio njegov mobitel. Iznenadni ga je zvuk toliko trgnuo da je zamalo sletio s mračne okružne ceste. Zgrabio je napravu sa suvozačkog mjesta na kojem je ležao već danima.

''Molim?''

S druge se strane nije čuo nikakav zvuk, no osjećao je nečiju nazočnost. Preplavljen osjećajima koji su ga natjerali da zaustavi vozilo uz pustu cestu, Dale je znao da je na drugoj strani bila njegova ljubavnica Clare, Clare koja ga je zvala nakon više od godinu dana, Clare koja mu govori da se njegov život i stvarnost mogu konačno nastaviti.

''Tata?''

Na tren je Dale osjećao samo vrtoglavicu. Glas, dva sloga, ništa nije bilo u kontekstu.

''Tatice? Jesi li tamo?'' Bila je to njegova starija kćer, Margaret Beth, Mab, koja je studirala na Clermont Collegeu u Kaliforniji.

''Mab? Jesi li to ti, dušo? Je li se nešto dogodilo?''

Začuo je duboki uzdah. ''Već smo poludjeli koliko smo te pokušavali pronaći, tata. Gdje si sve ovo vrijeme?''

Dale je zbunjeno odmahnuo glavom. Pokraj njega se u noć provezao kamionet, a iz njega je lice postarijeg muškarca promatralo Land Cruiser, provjeravajući je li Daleu potrebna pomoć.

''Ovdje sam u Illinoisu, malena. Točno tamo gdje sam sve obavijestio da ću biti. Je li sve u redu?''

''Ovdje je sve u redu, tatice. Ali tamo nemaš telefon, a nikada se ne javljaš na svoj mobitel. Katie i ja pokušavale smo te nazvati ili ti pisati. Da li si dobio pisma koja smo ti poslale?''

Dale je trepnuo. Rekao je svojim kćerima, kao i svim kolegama i poslovnim suradnicima da će primati poštu u središnjem uredu u Elm Havenu. Nikad se nije sjetio podići poštu.

''Oprosti, malena,'' rekao je Dale. ''Ja sam... puno radio.'' I sam je čuo kako je glupo zazvučala ta rečenica. ''Što ima, Mab? Da li se javljaš iz Clermonta?''

''Ne, tata. Došla sam doma za božične praznike. Htjele smo znati da li ćeš se... vraćati ovamo?'' Dale je čuo neizgovorenu riječ doma.

''Božične blagdane?'', ponovio je zbunjeno. ''Još je nekoliko tjedana do božičnih praznika, Mab. Zašto si se ranije vratila doma?''

Nastupila je tišina koju je narušavalo samo tiho brujanje Land Cruisera i šuštanje elektriciteta i daljine nad zaleđenim poljima. Tada je Mab rekla: ''Tatica... nije rano. Danas je dvadeset drugi prosinac.''

Dale se nasmijao. ''Ne, nije, malena. Dan zahvalnosti bio je prije nekoliko dana...''

Zastao je, jer nije želio svojoj kćeri priznati da je proveo taj praznik sa ženom za koju one nikada nisu čule. ''Ozbiljno, zašto si se ranije vratila doma?''

''Tatica,'' u njezinom se glasu jasno čula nevjerica. ''Danas je dvadeset drugi prosinac. Sutra je dan prije Badnjaka. Prestani. Plašiš me.''

''Oprosti, malena.'' Bilo je to sve što je Dale uspio smisliti.

Pogledao je svoj sat i upalio svjetlo u kabini svog džipa kako bi provjerio datum. Sat je stao pokazujući 4:15. Datum je bio osmi, iako nije imao pojma na koji se to mjesec odnosilo.

Javio se drugi glas. Katie, njegova mlada kćer, čiji je glas još uvijek bio hladniji, no dublji nego Margaretin. ''Tata?'' Katie ga nikada nije nazivala taticom.

''Hej, Butch,'' rekao je Dale, nazvavši je starim, šaljivim nadimkom. Pokušavao je zvučati vedro. ''Kako je?''

''Gdje si ti?'', upitala je Katie.

Dale se osvrnuo po tamnim poljima, ali jedino što je vidio, bio je njegov vlastiti odraz na prozorima i vjetrobranu. ''Tamo sam gdje sam i rekao da ću biti. Žao mi je što se nisam javio niti provjeravao poštu. Jednostavno sam se ... zanio poslom. Pišem roman. Važan roman. Neku vrstu... povratka u izgubljena vremena, rekao bih.''

Pokazivač na zaslonu upozoravao ga je da je baterija pri kraju.

Dale je tiho opsovao u sebi. Nije želio da se sada prekine ovaj razgovor.

''Tatice, rekla je Mab, da li se vraćaš doma za Božić?''

Dale se osjećao kao da mu je netko zario nož među rebra i snažno mu stisnuo srce. Udahnuo je. ''Nisam o tome uopće razmišljao, malena. Ranč...'', zaustavio se.

Djevojke nisu željele slušati o ranču ili njegovim najmoprimcima. Pokušao je ponovno. ''Vaša majka...'', započeo je i zastao.

''Mama nije znala da li ćeš se za Božić vraćati u Missoulu,'' rekla je Katie. To se doimalo poput pitanja.

''Mislim da to ona ne bi smatrala dobrom idejom,'' naposljetku je izgovorio Dale.

Pokazivač baterije je sada neprestano svijetli o.

''Tatice,'' progovorila je Mab nakon stanke. ''Mama je upravo otrčala po nešto do trgovine, ali trebala bi se vratiti za minutu-dvije.

Kada bi te ona nazvala... kada bi te ona nazvala na mobitel za samo nekoliko minuta... da li bi s njom razgovarao o dolasku doma, dok smo svi ovdje za blagdane?''

Dale nije mogao progovoriti. Misli su mu se kovitlale, a onda mu se um ispraznio, doimajući se poput pustih polja iza njegovog odraza na staklu.

''Dobro,'' rekla je Mab kao da se on s time složio. ''Ne miči se.

Mama će te nazvati tijekom sljedeće dvije minute.''

Veza se prekinula. Dale je također prekinuo vezu, no nije isključio mobitel već ga je odložio u prostor između dva prednja sjedala. Počelo je sniježiti, vidio je pahulje na svjetlosti koju je na zemlju bacao njegov Land Cruiser. Više se ni jedno vozilo nije provezlo cestom pokraj njega.

Dale je tako sjedio desetak minuta. Njegov je sat i dalje stajao, no zelene su brojke na satu na komandnoj ploči pokazivale 21:52.

Netremice je promatrao svoj mobitel. Pokazivač je i dalje svijetlio, no mobitel se još nije ugasio.

Mobitel je zazvonio. Dale je poskočio kao da ga je netko podbo.

Zgrabio je telefon.

''Molim?'' Srce mu je udaralo kao ludo i čuo je kako mu glas podrhtava.

''Dale? Michelle je.''

''Tko?'', ponovio je blesavo Dale.

''Michelle. Michelle Staffney. Dale, imam problema.'', njezin je glas također podrhtavao.

Daleu je trebala minuta dok je uspio shvatiti. Doimalo se kao da je Michelle bila samo san u koji je ponovno počeo tonuti. Nikada ga prije nije nazvala na njegov mobitel. Nije se mogao sjetiti ni kada joj je dao svoj broj.

''Michelle?'', rekao je promuklo.

''Ja sam na prostoru bivše škole, Dale. U Elm Havenu. Na igralištu gdje je nekada stajao Old Central...''

Dale je čekao i pitao se da li da prekine vezu. Pokazivač je sve jače svijetlio. ''...i psi su ovdje, Dale. Okružili su me. ''

''Što?''

''Crni psi. Oni s Duaneove farme. Ovdje su... u gradu. Okružili su me.''

Mobitel se ugasio.

SEDAMNAESTO POGLAVLJE

U tom sam se trenutku počeo zabrinjavati za Dalea. Taj telefonski poziv njegove supruge koji više nije mogao doći, ako ga je Anne uopće i nazvala, doima se poput prekretnice koja prečesto laganu farsu pretvara u tragediju.

Naravno da ja ništa ne znam o ženama. Odrastao sam samo sa starim i stricem Artom i gotovo uopće nisam obraćao pozornost na djevojčice u školi Old Central.

Sjećam se kako je Michelle Staffney bila prava crvenokosa bomba u višim razredima, no budući da seks nije puno značio klincima u to pretpovijesno doba 60-tih godina prošlog stoljeća, nijedan od dječaka iz Biciklističke patrole nije je osobito primjećivao, osim što bi se ponašali poput idiota kadgod bi se ona našla u blizini.

Kroz Dalea pamtim i seksualne odnose, s djevojkama koje je poznavao u srednjoj školi i na fakultetu, s Anne, čak i s njegovom obožavanom Beatrice, koja je sama izabrala tu ulogu, a koja se prikladno zvala Clare Dva Srca, no sjećanje na žudnju, baš kao i sjećanje na bol, iznenađujuće je neodređeno i nejasno pa ne mogu baš reći da osobito žalim što nisam doživio svoje odraslo doba zbog te strane života.

Priznajem da više žalim što nisam nikada gledao izvedbu Kralja Leara nego što nikada nisam doživio seksualni odnos.

Ali mislim da te prosinačke večeri Dalea nije požuda natjerala da odjuri u Elm Haven, on je u razgovoru s Mica Staffer, nekad poznatom pod imenom Michelle Staffney, uspio pronaći nešto nalik bijegu od usamljenosti, no u ovom je trenutku sasvim sigurno nije želio, osim možda na najprolazniji način. Njegova afera, njegova romantična međuigra, s osobom po imenu Clare, odbacila ga je daleko od tamnih obala želje. Naravno, isti su učinak imali i klinička depresija zbog koje je mjesecima bio impotentan te velike količine Prosaca i ostalih lijekova koji su uslijedili. Moglo bi se reći da je njegov seksualni nagon primio izravan udarac navođenog, protupohotnog farmaceutskog projektila.

Da sam ja poživio i postao piscem, možda bih pokušao objasniti ulogu koju eros igra u životima i nedaćama muškaraca, no bojim se da bi to obradio na vrlo klasičan i potpuno zastario način. Kada sam živio izvan Elm Havena, svojih manje od dvanaest zima i ljeta i dvostruko više mjeseci ravnodnevice, gutao sam knjige i moja je predodžba savršene žene bila Supruga iz Batha30. Pretpostavljam da sam uspio odrasti, krenuti dalje, tražiti i pronaći takvu ženu, za koju sam bio siguran da ću je lako prepoznati po onom predivnom, čulnom razmaku među prednjim zubima, na kraju bih pobjegao pred naletom takve životne, seksualne sile. A još k tome, što bi ona uopće poželjela imati sa mnom, nataloženom gromadom, samopreispitujućim, debelim, nespretnim i užasno obučenim krelcem?

No, kada razmislite, i Arthur Miller je završio s Marilyn Monroe, ma kako to kratko trajalo.

Ono što me više trenutno zanimalo od Daleovih nepotpunih sjećanja na prošla vođenja ljubavi, bile su slike i uspomene na njegove dvije kćeri. Možda je odnos s majkom i kćerima jedino što muškarcima pruža nadu da će ikada upoznati i razumjeti žene.

Margaret Beth, Mab, njegova starija kćer, oduvijek je bila zjenica njegovog oka. Pamtim je kroz njegova sjećanja. Ne mogu drukčije nego se ponovno prisjetiti odgovarajućeg primjera koji sam našao u književnosti. Aaron Burr sa svojom voljenom kćeri, pa Sir Thomas Moore sa svojom. Te osobe koje su se intelektualno mogle nositi s njima, bile su istinske žene u životima tih slavnih muškaraca, a tako je nešto bilo i u odnosu Mab i Dalea... ili barem dok se na pozornici nije pojavila ona Clare. Katherine Sarah, Katie, rjeđe se pojavljuje u Daleovim mislima, no ja vidim prekrasnu osobu koja se s Mab i njezinom probojnom inteligencijom može mjeriti svojom suosjećajnošću. Katie je bila oličenje ženske izražajnosti i povezanosti, humanist gestalta31.

Ništa slično nikada nisam susreo u Elm Havenu, niti kod djevojčica, niti kod njihovih majki. Mab je oduševljavala svog oca ranom zrelošću u govoru i izraženom logikom, dok je Katie bila tiho dijete koje je promatralo, osjećalo i pripremalo se da se potpuno preda. Dale nije zanemarivao te crte svoje mlađe kćeri, volio je obje kćeri i njegovo divljenje Katienoj izražajnosti nije se moglo opisati riječima, ali gdje su Mabine prednosti možda odražavale (i tako potvrđivale) njegove vlastite, Katiena ljepota duše nalikovala je majčinoj. Možda je zbog tako jasnih razlika Dale više u svom progonstvu razmišljao o Mab nego o Katie. Tako je bilo manje bolno. Više se neću baviti nagađanjem. Jedva da nešto razumijem o tome kako je biti sin, a kamoli kako je to biti otac djevojkama.

Prije nego se vratimo Daleovoj viteškoj žurbi da spasi gospođicu Staffney od crnih pasa, trebalo bi još nešto reći o knjizi koju piše, knjizi o ljetu u Elm Havenu, kao i o njegovom pisanju općenito.

Dale nije dobar pisac. Vjerujete mi na riječ. Ja sam bolje pisao u dobi od devet godina nego moj prijatelj u pedeset drugoj. Razlog tomu je, barem djelomično, u to sam uvjeren, što se nije rodio s tom sposobnošću, ne tjera ga na to nezadrživ plamen unutarnje vatre, nego je zapravo svjesno odlučio da će postati piscem krajem tog ljeta 1960. godine, onog ljeta kada sam ja umro. Tome još treba pridodati jednostavnu činjenicu da je tijekom svoje formalne naobrazbe, Dale osakaćen zbog potrebe da piše akademskim jezikom; Nije to jezik kojeg je stvorio ljudski govor, i tek rijetki akademski obrazovani ljudi, ako uopće neki u tome uspiju, prežive pad na onu razinu kada počnu pisati istinsku prozu. Naposljetku, postoji primjer Daleovih djela, njegove pripovijetke o 'gorštaku'. Te su pripovijetke bile njegov svjestan izbor, pokušaj da zadrži svoj profesorski položaj tako što neće spasti na to da piše misterije ili znanstvenu fantastiku ili, ne daj bože, horore, no s druge strane izbor je bio razumski i promišljen, nije pokušao hiniti želju. Svoj je stil temeljio na djelima vrhunskih majstora tog ne osobito rasprostranjenog žanra, na primjer Vardisa Fisliera, i pisao je o malobrojnim bijelcima na Zapadu 30-tih godina devetnaestog stoljeća o američkim domorodačkim plemenima (profesor u njemu nije mu dozvolio da bude politički nekorektan i da o njima razmišlja kao o 'Indijancima', iako su to njegovi likovi s planine vrlo često radili, a kamoli da ih nazove pogrdnim imenima, poput 'divljaka').

Hemingway je jednom napisao da istinski pisac mora 'pisati iznutra prema van, a ne izvana prema unutra.' Razlika je ista, kako je to sam objasnio, kao izmeđuumjetničkih slika i fotografije, između Cézannea i pukog bilježenja stvarnosti. Sve Daleove knjige o Jimu Bridgeru, kako što sam već prije spomenuo, bile su napisane izvana prema unutra.

Clare mu je često prigovarala zbog te činjenice. Dale se više dvoumio oko toga nego što se branio, no bio je povrijeđen. On je svoja djela smatrao nekakvim doprinosom književnosti. Ona mu nije dopustila da živi u takvom samozavaravanju, baš kao što mu na kraju nije ostavila nikakvu nadu koja je čovjeku potrebna za preživljavanje.

Ova knjiga o Elm Havenu, kojom je Dale bio tako zanesen, knjiga zbog koje dragovoljno boravi u Veselom kutiću, usprkos neudobnosti i psihičkoj nelagodi, ipak je nešto drugačija od knjiga o gorštaku. No istovremeno je zbog svoje pretjeranosti bila laž. Sve je bilo puno sunca i ljetnih dana, kupanja i ratovanja grudama blata, slobode u jurnjavi biciklima i idealiziranih prijateljstava. Dale se tijekom svoje mentalne pripreme za pisanje knjige sam sebi zakleo kako će govoriti 'samo istinu o tajnama i tišinama djetinjstva', ali kada je doista počeo pisati, tajne su postale uljepšane, a tišine preglasne.

Daleovom je radu nedostajala ironija, a nije se čak niti potrudio staviti zaštitnu masku postmodernističkog napuštanja ironije. Dale je kao čovjek možda nekada, kada je razmišljao o tome da napiše knjige o gorštaku, bio ironičan, što je bila upravo ta zaštitna maska, no sama pripovijest gotovo nikada nije bila ublažena ironijom ili samoprocjenom. Djelo potpuno lišeno ironije ne može postati književno djelo, baš kao ni iskreno djelo o kršćanskom nauku ili marksistička rasprava. Kao što je jednom rekao Oscar Wilde, Sva je loša poezija iskrena.

Cjelokupni je Daleov rad, i zabavne knjige o gorštaku i njegov rukopis o ljetu u Elm Havenu 1960., bio neizmjerno iskren.

Naravno, to je samo moje mišljenje. I nadam se da ne bih bio postao književni kritičar (ili njegov idiotski brat, recenzent) da sam poživio. Siguran sam da bih zbog svoje sitničavosti i tvrdoglavosti naginjao upravo tom zvanju, ali sve se dobre stvari, osim spavanja, zbivaju upravo zato što prkosimo sili teži dok god živimo.

Osim toga, sve do današnjih dana, negdje u podrumu Veselog kutića, među pljesnivim stanicama neke knjige, nalazi se isto tako pljesniv komad kartona, veličine 7 x 12 centimetara, na kojem sam zapisao sljedeći navod iz Flauberta: Knjige ne nastaju kao djeca, one nastaju poput piramida. Negdje postoji dugo promišljani plan, a potom se veliki kameni blokovi postavljaju jedan na drugi, a to je rad koji iziskuje bol, znoj i puno vremena. I sve to bez osobite svrhe! Ona se jednostavno uzdiže u pustinji! No nad njom se uzdiže veličanstveno. Šakali pišaju po njezinom podnožju, a bogataši se penju ka zvijezdama, itd. Nastavite ovu usporedbu.

Bilo mi je osam godina kada sam zapisao ovaj navod, ali čak i tada moj je omiljeni dio bio ta prekrasna rečenica 'Nastavite usporedbu'. Čak i tada, shvatio sam da su šakali koji pišaju zapravo kritičari.

Upravo je prošlo deset sati navečer kada je Dale ušao u Elm Haven, no zbog osjećaja mraka i napuštenosti u tom malom gradiću, moglo je biti i tri sata ujutro na Valpurginu noć32.

Najbrži put od Oak Hilla do Elm Havena bio je starom cestom Oak Hill, koja se pružala u smjeru sjeverjug i presijecala autoput 150A točno na istočnim rubovima grada. Dale se brzo provezao Glavnom cestom. Primijetio je zamračene trgovine, prazna parkirališta i nedostatak ulične rasvjete, no nije na njih obraćao pozornost, a potom je skrenuo sjeverno na Drugu aveniju prema školskom dvorištu.

Gotovo je istog trenutka primijetio Michelle i pse. Školsko dvorište, koje je nekoć pružalo gotovo kraljevski prizor s ogromnim zdanjem škole Old Central na blagom uzvišenju, okruženom prastarim igralištima i visokim brijestovima, sada je bilo samo gola visoravan na kojoj je korov virio ispod prljavog snijega, polje prekriveno plastičnim otpadom preostalim od opreme na igralištu, prazno parkiralište i nekoliko gradskih drvenih ostava.

Michelle je stajala na vrhu tobogana. Pet je pasa stajalo oko tobogana tako da su nalikovali na peterokraku zvijezdu. Vodeći se pas doimao nemoguće velikim pod svjetlosti prednjih svjetala na džipu, kao da je bez imalo napora mogao skočiti na vrh tobogana.

Dale je bočno zaustavio džip na asfaltiranoj cesti dok su svjetla urezivala bijele stošce u tami starog školskog dvorišta. Oklijevao je.

Psi se nisu okrenuli prema svjetlosti niti pokazali da su svjesni nove nazočnosti. Lice Michelle Staffney bilo je bijelo, a oči širom otvorene kada mu je mahnula rukom, više u znak molbe nego pozdrava.

Dale je krenuo s pločnika, prešao preko plitkog jarka koji je bio puno dublji u vrijeme kada ga je svakodnevno prelazio na putu od Ulice Depot do škole, te ubrzao preko polja prekrivenog snijegom i nastavio prema toboganu.

Psi se nisu pomaknuli. Njihov je pogled bio prikovan na ženi srednjih godina koja je stajala na vrhu ljestvi.

Dale je osjetio paniku i okus žuči. Na trenutak je bio siguran kako će psi napasti Michelle prije nego im se uspije približiti na manje od deset metara, povući je na zemlju i dalje u duboki snijeg i viši korov iza metalne ostave.

Psi se nisu pomaknuli. U napadu potpunog i bezumno bijesa, Dale je nagazio na papučicu gasa i naglo skrenuo kako bi pregazio najvećeg psa, onog za kojeg je vjerovao da je bio onaj prvi crni pas, bez obzira što je bio četiri puta veći, pa tako prevelik da bi bio on.

Pas se okrenuo i odjurio samo trenutak prije nego je Dale morao odlučiti hoće li zakočiti ili doista pregaziti bespomoćnu životinju, vjerojatnog nečijeg ljubimca. Ostala su se četiri psa također okrenula i pobjegla u tamu. Svi su se razbježali u različitim pravcima i u trenu nestali u noći.

Daleov se džip klizao dok ga je pokušavao zaustaviti, bacajući uokolo snijeg i blato. Ostavio je upaljena svjetla i stao na prag vozila.

''Michelle? Jesi li dobro?''

Bijelo je lice klimnulo. Nosila je laganu jaknu s kapuljačom, šal i debele rukavice. Na oštrom se svjetlu halogenih svjetiljki Michelle doimala puno starijom nego posljednji puta kada ju je vidio, no istovremeno i puno mlađom, nalik djetetu.

Dale je pomislio da je to možda zbog rukavica.

Prišao je toboganu i pružio joj ruku dok je silazila. Nije prihvatila ruku, no dodirnula je njegovu nadlakticu kada se spustila na čvrsto tlo.

''Što se dogodilo?''

Michelle je odmahnula glavom. ''Ne znam. Bila sam vani u šetnji...''

''Ovako kasno?'', rekao je Dale i shvatio koliko je to smiješno zazvučalo. U 22 sata na Beverly Hillsu vjerojatno bi još večerala prije kasnog prikazivanja novog filma.

''Oni... samo su se pojavili,'' rekla je Michelle i počela drhtati.

Dale je pružio ruku kako bi je utješio kada je još jedan par svjetala prešao poljem i zaustavio se na njima. Vozilo im je prilazilo poljem.

Vozilo se zaustavilo pokraj Daleovog džipa, no njegova su ih svjetla još uvijek zasljepljivala. S vozačkog se sjedišta pojavio obris debelog čovjeka.

''Ima li ovdje kakvih problema?'', do njih je dopro nezainteresirani glas C. J. Congdena.

Michelle se iznenada naslonila na Dalea. Sada se sva tresla.

Okrenula je glavu od svjetla šerifovog kamioneta i gotovo uronila lice u Daleov kaput.

''Nema problema,'' rekao je Dale.

''Ovdje ste se vozili po gradskom zemljištu, gospodine Stewart,''

rekao je Congden.

Dale je vidio kako svjetlost obasjava donji dio oboda šerifovog šešira, no njegovo je lice još uvijek bilo u sjeni. Vlasništvo grada.

''Pili ste, profesore?''

Dale je očekivao da Michelle nešto kaže, no njezino je lice i dalje bilo priljubljeno na njegove grudi.

''Gospođica... Stouffer bila je ovdje u šetnji,'' počeo je odgovarati Dale, a njegov mu se vlastiti glas doimao preglasnim u hladnoj noći.

''Pojavili su se neki ogromni psi i počeli je napadati. Ja sam je primijetio pa sam se dovezao ovamo kako bi ih svjetlima rastjerao.''

Ljutio se na samoga sebe što je ovoj debeloj seljačini i nekadašnjem nasilniku dao tako detaljno objašnjenje.

''Psi,'' ponovio je Congden prezirnim i zabavljenim glasom.

Obratio se Michelle: ''Bolje pođite sa mnom, gospođice. Odvest ću vas kući.''

Michelle se čvrsto privinula uz Dalea, a njene su ga ruke grčevito zagrlile kroz njegovu i njenu jaknu. ''Ne,'' šapnula je Daleu.

''Ja ću je odvesti kući,'' rekao je Dale. Obgrlio ju je i poveo je prema suvozačkoj strani svog Land Cruisera.

Šerifov je kamionet stajao pod takvim kutom da su samo vozilo, kao i njegov vozač, i dalje bili samo tamni obrisi u noći. Jeftini su se plastični tobogan i ljuljačka bez sjeckala doimali nestvarnima, presvijetlima, prenarančastima i crvenima, suviše lažnima na svjetlosti dvaju vozila.

''Trebala bi se povesti sa mnom,'' rekao je C. J. Congden s druge strane policijskog kamioneta. Njegov je glas bio ravan, bez osjećaja, a istovremeno zabavljen i prijeteći.

Dale nije obraćao pozornost na šerifa već je pomogao Michelle da uđe u džip, zatvorio vrata i obišao vozilo do vozačkog mjesta. Na tren se zapitao što bi se dogodilo kada bi Congden obišao svoj kamionet i spriječio Dalea da se odveze. Zašto bi to uopće napravio?

Zato što ne poštuješ njegov status, budalo, odgovorio je samome sebi.

Congden je obišao svoj kamionet.

Dale je krenuo unatrag svojim Land Cruiserom, okrenuo ga polju prekrivenom snijegom i odvezao se prema asfaltiranom kolovozu Druge avenije. Pogledao je u retrovizor i njemu je i dalje vidio svjetla šerifova vozila. Congden nije krenuo za njim.

Dale je vozio do raskrižja s Ulicom Depot gdje je svoj stari dom, sada u mraku, osvijetlio snopom svjetlosti, počeo skretati u lijevo, no onda je zastao.

''Želiš li ići kući ili doći... na farmu?'', upitao je.

Michelle se još uvijek tresla. Nije se doimala toliko prestrašenom zbog pasa kada je bila u Veselom kutiću. Dale se pitao nije li to bilo zbog hladnoće.

''Kući,'' tiho je rekla.

Dale je poslušno skrenuo lijevo u Ulicu Depot i nastavio prema Širokoj ulici i staroj kući Staffneyjevih koja se tamo nalazila.

''Mislim na kuću u Kaliforniji,'' rekla je Michelle.

Dale se nasmijao. Okrenuo se da bi je pogledao i uputio joj umirujući smiješak, no u tami je ugledao samo blijedi, gotovo bijeli oval njezinog lica. Sjetio se nevažne slike čovjeka bez lica u odori kojega je dva puta primijetio tijekom svojih šetnji pokraj groblja.

Kuća Staffneyjevih bila je u potpunom mraku. Njezinog kamioneta nije bilo u dvorištu, kao niti tragova guma.

''U servisu je u Oak Hillu,'' rekla je Michelle, sada već mirnijim glasom. ''Nešto s crnom kutijom koja je zaribala sustav paljenja.

Kažu da će proći nekoliko dana prije nego dobiju taj dio.''

''Kako stojiš s namirnicama... i ostalim?'', upitao je Dale.

Michelle je kimnula glavom i ponovno mu dotaknula ruku.

''Hvala ti što si me spasio.''

Pokušao je zvučati opušteno kada joj je odvratio: ''Sumnjam da su te psi željeli povrijediti.''

Njezino se blijedo lice pomaknulo gore-dolje, no on nije bio siguran je li se s tim složila ili je naglašavala da su je psi doista željeli povrijediti.

''Nikada ne bih ušla s njim u auto,'' rekla je tiho i Dale je trebalo nekoliko trenutaka da shvati da je ona zapravo pričala o šerifu C. J.

Congdenu.

''Ne zamjeram ti,'' rekao je. ''Želiš li da uđem s tobom dok ne upališ svjetla?''

''Nema potrebe,'' rekla je Michelle. Pružila mu je kutiju u obliku kvadrata. Prošlo je neko vrijeme prije nego je shvatio da je to bila kutija s .410 mecima koje je ranije te večeri kupio u Oak Hillu. ''Ovo je bilo na suvozačkom sjedalu i nisam htjela sjesti na to,'' rekla je.

Dale je kutiju sa streljivom stavio na stražnje sjedalo. Mogao sam ih baciti na pse, pomislio je.

U kabini se upalilo svjetlo kada je otvorila vrata na suvozačkom mjestu, no okrenula je glavu pa Dale nije mogao vidjeti izraz na njezinom licu. Nije mogao provjeriti je li ona njegov poziv da uđe s njom u kuću shvatila kao nabacivanje.

Obišla je džip i prišla njegovom otvorenom prozoru, dok je snijeg škripao pod njezinim nogama, i rekla: ''Samo pričekaj da stignem do kraja prilaznog puta, može? Pazi da me ne zgrabe psi.''

Njezin je glas zvučao normalno. ''Trenutno je struja isključena pa koristim svijeće i džepne svjetiljke dok to ne poprave. Ne brini ako ne vidiš svjetlo.''

''Ako je struja isključena, imaš li grijanje? Nema potrebe da ostaješ u hladnoj, mračnoj kući.'' Dale je pokušavao smisliti gdje bi on spavao. U Duaneovom krevetu, u podrumu, dok bi njoj prepustio pomoćni krevet u radnoj sobi, ili možda gore, a njoj bi dao udobniji krevet?

''Peć radi,'' rekla je Michelle. U očima joj je sada mogao vidjeti odsjaj zvijezda. ''Ona je na odvojenom vodu. Nekoliko je osigurača iskočilo dok smo Diane i ja nešto petljale sa starim instalacijama.

Sutra mi dolazi tip iz Peorije kako bi to popravio. Laku noć, Dale.

Još jednom ti hvala što si me spasio.'' Ispružila je ruku i stisnula njegovu golu šakom svojom u rukavici.

''U svako doba,'' rekao je Dale. Promatrao ju je dok je pažljivo hodala stazom prekrivenom snijegom, sve dok nije nestala iza kuće.

Kako je i najavila, kuća je ostala u mraku, ali učinilo mu se kao da je vidio slabašnu svjetlost džepne svjetiljke kroz tamni, bočni prozor.

Izvezao je Land Cruiser i krenuo natrag Ulicom Depot prema Prvoj aveniji i dalje prema putu za Veseli kutić. Nije bilo traga ni Congdenu ni njegovom kamionetu.

Unutrašnjost se Duaneove kuće, s iznimkom hladnog strujanja koje je dopiralo s gornjeg kata, doimala toplom poslije hladnog noćno zraka. Dale je išao od prostorije do prostorije i u njima palio svjetlo.

Odnio je streljivo za sačmaricu u podrum i uzeo dijelove svoje puške s dva različita mjesta na kojima ih je ostavio. Došlo je vrijeme, pomislio je da u kući drži pravo, napunjeno oružje.

Dale je upravo pričvršćivao cijev sačmarice kada je u zatvaraču ugledao metak.

Pažljivo je izvadio crvenkasti metak, šokiran što je uopće spremio napunjeno oružje, čak iako je puška bila rastavljena na dva dijela. Dobro je to zapamtio kada je kao šestogodišnjak sjedio na očevu koljenu.

Na metku se nalazilo udubljenje, znak koji je ostavila udarna igla, blizu samog središta mjedenog kruga. Bio je to onaj metak, onaj koji nije opalio u studenom prije godinu dana, kada si je pokušao oduzeti život.

Dale se povukao korak unatrag i sjeo na rub starog Duaneovog kreveta. Opruge su zaškripale. Izvadio je svoj voljeni Dunhillov upaljač, upalio ga i počeo u ruci okretati metak na sve strane, promatrajući kako se treperavo svjetlo plamena njegovog upaljača presijava na mjedi. Nije bilo sumnje. Bio je to metak kojim se pokušao ubiti.

Bacio sam ga. Ovdje na farmi. Prije nego sam spremio oružje.

Bacio sam metak daleko u polje.

Je li? Dale se kroz maglu sjećao kako je hodao preko smrznutog blata, pokraj rasvjetnog stupa koji je pregorio, do otvora u ogradi gdje su počinjali redovi zaleđenog kukuruza i kako je u noći daleko bacio metak. Možda je to bio drugi metak.

To nije imalo smisla. Pronašao je samo jedan metak kada je otkrio da je nekako ponio sačmaricu, zajedno sa svojim knjigama i tanjurima i svom ostalom imovinom.

I nikada ne bih spremio oružje u kojem se nalazi metak. Dale je odmahnuo glavom. Bio je jako umoran. Naporno čitanje u knjižnici u Oak Hillu i čudni događaj s Michelle i psima napunili su mu glavu mutnim slikama.

Složenu je sačmaricu prislonio na zid, pazeći da je otvorena i prazna pa se popeo u prizemlje kako bi zaključao kuhinjska vrata i pogasio svjetla.

Kada je otišao iz kuće, Think-Pad je bio ugašen. Sada su iza znaka >c bljeskale nove riječi na zaslonu.

Kuda ja letim, pakao je, ja jesam pakao, i u najdubljem ponoru, još dublji prijeti da progutat će me razjapljen, prema kojem moje se patnje rajem doimlju.

Dale je neko vrijeme promatrao strofu i češkao se po bradi. Bio je to Milton. Posve sigurno Milton, no ne Izgubljeni raj33. Možda jedna od preživjelih skica njegovog djela Izgnani Adam.

Za razlika od Izgubljenog raja, gdje je Sotona najljudskiji i najdopadljivi)i lik, no čitatelj nikada ne vidi Sotonu prije njegovog pada u obličju prekrasnog Lucifera, 'jutarnje zvijezde' neba, najdražeg i najvoljenije od svih božjih anđela, ovo je bila tužaljka posrnulog Lucifera. Nastala je prema, pretpostavio je Dale, Marloweovom Mefistu34, 'Zašto je ovo pakao, a ja u njemu.'

Dale je bio preumoran za igru poznavanja književnosti pa je otipkao:

Reci tko si ili ću zauvijek ugasiti ovo jebeno računalo.

Potom je ugasio svjetlo, spustio se u podrum i legao u Duaneov krevet.

OSAMNAESTO POGLAVLJE

Otprilike tri mjeseca nakon što je započeo svoju vezu s Clare Hart (poznatom i kao Clare Dva Srca), Dale je otputovao u Pariz kao gost svog francuskog izdavača i Ministarstva kulture na konferenciju o 'Književnom oslobođenju domorodačkih plemena'. Bila je siječanjska pauza na sveučilištu, nakon depresivnog Božića koji je proveo kod kuće, iako ne stvarno doma, a Anne uopće nije htjela ni razmisliti da pođe s njim na konferenciju. I Dale je isprva odlučio kako će preskočiti konferenciju usprkos rijetkom poklonu da besplatno otputuje u Pariz, jer je znao da se poziv temeljio na tome što su Francuzi pogrešno protumačili njegovu treću knjigu o Jimu Bridgeru, Krvavi mjesec, u kojoj se nekoliko njegovih planinskih likova, uključujući nekolicinu nemoguće dobronamjernih francuskih lovaca na dabrove, priključilo Crnim Nogama kako bi pomogli plemenu izbjeći pokolj pred vojnicima savezne vojske. Djelo je bilo savršeno politički korektno, a povijesno potpuno netočno. Francuzi su bili oduševljeni. Na kraju je Dale, u posljednji trenutak, odlučio prihvatiti poziv, kako bi popravio svoj sve lošiji položaj kod dekana i na katedri, te pobjegao, makar i samo na tjedan dana, koliko je trajala konferencija, od svog dvostrukog života u Missouli koji ga je izluđivao.

Te je zime Montana bila neuobičajeno topla i uglavnom bez snijega, no u Parizu bilo je vlažno i studeno. Svi pisci koji su sudjelovali na konferenciji bili su smješteni u elegantnom hotelu Lutetia na Bulevaru Raspail, no činilo se da od deset američkih pisaca samo Dale zna kako je hotel bio glavni stožer Gestapa tijekom okupacije. Izblijedjela brončana ploča pokraj ulaza naglašavala je povijesnu važnost hotela, no samo kao stožera Crvenog križa nakon rata i mjesta na kojem su pokušavali ponovno okupiti prognane obitelji.

Robert Laffont, Daleov urednik izdavačke kuće, bio je zauzet trčanjem oko svojih pravih pisaca, Dale je naime bio jedini pisac iz Amerike koji nije bio indijanskog podrijetla, pa ga je na Roissy Charles de Gaulle aerodromu dočekala predstavnica iz odjela Ministarstva kulture Agence pour l'organisation de l'accueil des personalitiés étrangeres, a što je dio Ministere des affaires etrangeres, što si je Dale, još ošamućen od puta, odmah preveo kao Jadna organizacija za preuzimanje čudnih osobnosti, dijela Ministarstva za čudna posla. Ženin je posao bio da se bavi stranim umjetnicima, preciznije Amerikancima, i naravno da nije govorila niti riječi engleskog i bila je vidljivo šokirana što Dale nije govorio francuski.

Brzo ga je povela kroz betonsku utrobu Zvijezde smrti35 aerodroma do Renaulta u odbojnoj garaži i odvezla ga u Pariz, u tišini koju je narušavao samo zvuk njezinog ispuštanja dima cigarete.

Njegov je rad na konferenciji započeo već iste večeri. Sastanci su se održavali u kićenoj gradskoj vijećnici, Hotel de Ville, i prva je večer protekla u nizu pozdravnih govora koje su držali gradonačelnik, razni službenici ministarstava, organizatori te ostali, vjerojatno uključujući i predsjednika, no Dale nikad neće pouzdano znati tko je bio tko budući da se sve odvijalo na francuskom i nije bilo nikoga tko bi mu mogao prevoditi. Bio je samo sretan što je obukao svoje najbolje crno odijelo i da se uspio održati budnim nakon putovanja i promjena vremenskih zona, i da nije začuo svoje ime tako da nije morao ništa reći. Zapravo, nikoga od tridesetak prisutnih pisaca, većinom afričkih, osim izmoždenih američkih Indijanaca i njega samog, nitko nije ništa pitao, čak niti predstavnici francuskih medija koji su se natiskali u predvorju i širokim hodnicima ispred konferencijske sale, a pitanja su izvikivali samo prema francuskim političarima i službenicima ministarstava.

Ovaj osjećaj izgubljenosti u noćnoj mori vremenskih zona, u kojoj je ljudski govor bio nadmoćan, no u kojoj se ništa nije moglo razaznati, nastavila se još dva dana, iako mu je do tada urednik ipak posvetio nešto vremena i dodijelio mu prevoditeljicu, bljedunjavu mladu ženu koja je palila cigaretu za cigaretom i koja mu je prevodila dijelove konferencije koji su zahtijevali izravnu pozornost profesora Stewarta, a kojih gotovo da nije niti bilo.

Daleov je urednik imao trideset i nešto godina, dvadesetak godina manje od Dalea. Bio je vrlo blijed, što su još jače isticale crne dolčevite, odijela i sportske jakne koje je mladić nosio. Urednikova je uža specijalnost bila indijanska književnost, a hvalio se kako tijekom svojih šest posjeta Sjedinjenim Američkim Državama, što je ukupno iznosilo više od tri mjeseca u divljini, nikada nije kročio nigdje osim u rezervate američkih Indijanaca, s iznimkom nekoliko indijanskih spomenbojišta i, naravno, vožnji sa i do aerodroma.

Njegovo su bljedilo naglašavala i mala usta koja su se doimala neprirodno crvenima, iako Dale nikada nije bio siguran je li njegov urednik rabi ruž za usne, zatim namazane oči i obrve te kratko podšišana crna kosa s malom, nalakiranom krestom na prednjoj strani. Njegovo je ime bilo Jean-Pierre, no za Dalea je odmah postao PeeWee Hermán36 i nikada se nije mogao riješiti te slike.

Drugog je dana njegov izdavač organizirao malu tiskovnu konferenciju za Dalea u Hotel de Ville, a Jean-Pierre, čiji je engleski bio užasan, preuzeo je ulogu prevoditelja od žene koja se dosađivala i pušila cigaretu za cigaretom, i čije ime nikada nije dobro razumio.

Prvo pitanje na konferenciji bilo je prevedeno kao: Kada oružana revolucija od strane potlačenih domorodačkih naroda Amerike postane stvarnost, čijoj će se strani prikloniti buržoaska pseudointeligencija, kojoj i vi pripadate?

Jedino što na to Dale mogao reći bilo je: ''Što?!''

Trećeg je dana, baš kada je Dale krenuo na kasnojutarnju konferenciju, stigla Clare.

Dale je stao u predvorju i promatrao je potpuno šokiran i iznenađen. Prethodne je večeri nazvao Anne i konačno su stvarno razgovarali i po prvi puta su nakon nekoliko tjedana uživali u razgovoru. Dale je znao da su ga njegova nostalgija za domom i osjećaj kako ne pripada ovom mjestu nagnali da nazove i razgovara na takav način, no bez obzira na povod, ipak mu se to doimalo prirodnim. A sada ovo. A sada Clare.

Nije imao pojma kako ga je pronašla. Otišla je kući za Božićne praznike, kući u Italiju, i Dale nije očekivao da će je vidjeti još dva tjedna. Nikada joj nije rekao kako je ipak odlučio otići u Pariz na konferenciju, a na fakultetu nije bilo nikoga tko bi joj mogao dati adresu hotela. Kako ga je uspjela pronaći?

''Nemoj biti smiješan,'' rekla je Clare, primivši ga za ruku dok su se vraćali prema dizalu i otišli u njegovu sobu voditi ljubav, ''k vragu i s prvim satom današnje konferencije. Ja sam dijelom Indijanka. To je ono što oni čine, pronalaze ljude. Zar ne čitaš svoje vlastite knjige?''

Nakon toga se tjedan čudesno promijenio. Clare je u Parizu imala svoje planove, no pronašla je vremena da mu se pridruži na ono što je nazvala 'Književnim oslobođenjem domorodačkih bremena', kako bi se riješila neprevoditeljice koja nije vadila cigaretu iz usta, i kako bi mu mogla šaputati prijevode tijekom besmislenih događanja. Dale je uskoro shvatio kako je njezin francuski bio savršen, bez naglaska, osim pariške profinjenosti. Konferencija se pokazala još većim sranjem nego je očekivao, ali Clare bi unosila živosti svojim dosjetkama tako da bi ih predsjedavajući akademik ili političar po ledavali poput strogog učitelja koji se mršti na djecu koja se hihoću.

U kasne bi večeri, nakon obavezne trosatne konferencije ili večera s izdavačima, kojima je prisustvovala i Clare, ne tražeći dozvolu niti od Dale niti ikoga drugoga, uvijek se vidno znatiželjnim francuskim domaćinima i gostujućim piscima predstavljajući samo kao 'Clare', u ponoćni sat, kada se Dale prve dvije večeri jedva vukao do Lutetije i svog kreveta, njih dvoje bi sada izlazili i razgledavali Pariz.

Clare ga je povela u prekrasan jazz klub koji radi cijelu noć, ironičnog imena 'Montana'. Pojeli su nezaboravnu čokoladnu pjenu u pola dva ujutro na mjestu nazvanom Au Chien Qui Fume, pokraj Pont Neufa, otišli do Montmartrea gledati plesačice u toplesu u Lili la Tigresse, zaustavili se u izvrsnom malom baru blizu Bulevara Raspail, za koji je Clare tvrdila da je bio omiljeno Hemingwayjevo mjesto za opijanje, a za koje nijedan turist nikada nije čuo, otišli su sve do preskupog Harryjevog bara koji je nudio preko pedeset vrsta viskija, prešli na desnu obalu kako bi poslušali još malo glazbe s gomilama mladih na Le Jarasier Saleu, uzeli taxi do restorančića Alsace na Champs-Élysées i jeli morske plodove kada su pred zoru vozila za pranje ulica jurila niz aveniju, a potom šetali duž Seine, dok nebo je na istoku počelo blijedjeti.

Sredinom jutra, nakon sati vođenja ljubavi, Clare je uporno željela otići na sladunjavu turističku Bateux-Mouches vožnju Seineom, iako je dan bio hladan, a oni su se zagrljeni pokušavali ugrijati na gornjoj palubi. Nakon toga su polagano šetali kroz Luksemburške parkove, a potom tražili Baudelaireov grob na groblju Montparnasse. Kada je Dale primijetio kako je ova zajednička navada posjećivanja grobova u Parizu bila nekako jezovita, Clare mu je odvratila: ''Jezovita? Želiš jezu? Pokazat ću ti što je jeza.''

Clare ga je povela niz Bulevar Raspail, pokraj avangardnog zdanja Cartierove fondacije za modernu umjetnost, do raskrižja na kojem je stajao natpis Denfert-Rochereau.

''Denfert je nekakva izvedenica od enfer,'' rekla je Clare. Inferno.

Pakao. Prošli su kroz omanja željezna vrata u kamenom zidu, unajmili ručnu svjetiljku kod pospanog poslužitelja i sljedeća dva sata proveli lunjajući podzemnim labirintom pariških katakombi, spremišta za kosture koji su iskopani s prenapučenih površinskih groblja, od dana francuske revolucije. Clare mu je dala da predahne nakon što je objasnila da su kosti i lubanje bili posvuda uredno naslagani u dva metra visoke hrpe s obje strane tunela, u udubljenjima u zidovima i bočnim tunelima, te da se smatra da ih je oko šest milijuna.

''U ovim tunelima dugim možda jedan i pol kilometar, upravo promatramo holokaust,'' šapnula je dok je svjetiljkom prelazila po bedrenim kostima i praznim očnim dupljama.

Te su noći večerali s Daleovim urednikom, Jean-Pierreom... ili, kako bi ga Clare svaki puta nazvala Jean-Pee-Wee, otkako je Dale s njom podijelio svoja razmišljanja o čovječuljku i o njegovom izgledu. Bili su u restoranu Bonfinger, u blizini Bastille.

Hrana je bila izvrsna, a atmosfera kakvu možete očekivati samo u vrhunskim alzaškim restoranima, crnobijeli popločani podovi, drvo, mjed, visoki prozori koji gledaju na kišom oprane ulice te ljudi koji znaju kako treba jesti i kako piti sa stilom. Te se kasne večeri u restoranu našlo nekoliko pasa, no nije bilo djece.

Francuzi znaju da je večera ozbiljna stvar, kojoj nimalo ne doprinosi nazočnost djece.

Hrana je te večeri bila bez premca sjajna, baš kao što je sranje bez premca bio Jean-Pee-Weejev monolog.

Dale je naručio specijalitet glavnog kuhara, nešto nalik gulašu, po imenu cassoulet, a sastojalo se od bijelog graha kuhanog sa sušenom guščetinom, mrkvom, svinjskim nogicama i tko zna od čega još, dok je Clare uživala u choucrouteu, koji se Daleu doimao poput običnog kiselog kupusa, no dopunjen sa savršeno pripravljenim svinjskim odrescima, slaninom, kobasicama i kuhanim krumpirima.

Jean-Pee-Wee naručio je canard a la pressé, što je, kako je on s velikim zadovoljstvom objasnio, doslovno značilo 'ugušena patka'.

Svi su uživali u prilogu, u gomilama prženih krumpirića. Alzaško je vino bilo čudesno.

Jean-Pierre objašnjavao je Daleu njegov roman Krvavi mjesec.

''Ono što ste vi objasnili, a ono što američka buržoazija nikada neće shvatiti u svom samozadovoljstvu života u kapitalističkim predgrađima, jest...kako da to kažem? Duhovna zaokruženost američkih domorodačkih naroda, kao suprotnost onom čega su lišeni prosječni američki građani...''

Dale se usredotočio na pijuckanje vina i uživanje u svom cassouletu. Clare je podigla pogled sa svojeg choucroutea i jedva se primjetno nasmiješila uredniku. Dale je već prije viđao taj osmijeh i znao je što slijedi.

''Na primjer, duhovi u vašoj priči,'' nastavio je Jean-Pierre.

''Prosječni bi Amerikanac izgubio razum kada bi ugledao tako nešto, zar ne? Naravno. Istovremeno su toj potlačenoj duši domoroca, prosvijetljenom američkom Indijancu koji s prirodom ima odnos nalik onom stabla i vjetra, duhovi razumljivi, uobičajeni, voljeni i dobrodošli, zar ne?''

''Ne,'' rekla je Clare, dok su joj se usta razvlačila u primjetan osmijeh.

Jean-Pierre, rođen za monologe, trepnuo je zbog ovakvog prekida. ''Oprostite, gospođice?''

''Ne,'' ponovila je Clare. Prstima je uzela prženi krumpirić i pojela ga, a tek potom poklonila pozornost i osmijeh uredniku.

''Indijanci niti vole, niti razumiju duhove, niti ih smatraju uobičajenima,'' rekla je nježno. ''Oni se užasno boje duhova. Duhovi se gotovo uvijek smatraju čistim zlom u živim osobama i izbjegavaju ih pod svaku cijenu. Obitelj iz plemena Navajo Indijanaca, na primjer, spalit će svoj šator ako u njemu osoba umre, jer vjeruju da će chindi, zli duh, te osobe zaraziti mjesto poput raka ako ostanu u njemu.''

Jean-Pierre se jako namrštio, a njegova grimizna usta doimala su se poput klaunovih na bijeloj podlozi njegove kože.

''Ali mi ne govorimo o Navajo Indijancima, s kojima sam proveo čudesna tri tjedna u državi Arizoni u protekle dvije godine, već o Crnim Nogama iz romana profesora Stewarta!''

Clare je slegnula ramenima. ''Crne se Noge duhova boje baš poput Navaja. Duhovi iz europske tradicije barem imaju osobnost, na primjer duh Hamletova oca ili Scroogeova partnera Marleya37. Oni shvaćaju, razgovaraju, brane svoja djela, upozoravaju žive na besmislenost njihovih postupaka. Ravničarskim Indijancima, znači gotovo svim Indijancima, duh umrle osobe ima osobnosti koliko i prdež.''

''Molim?'', ponovio je Jean-Pierre trepćući. ''Ppp....padež?''

''Unpet,'' rekla je Clare. ''Samo dašak štetnog plina. Duhovi su u indijanskoj tradiciji uvijek zli, uvijek neugodni, potpuno jednodimenzionalni i prilično nezanimljivi u svom postojanju, još manji od nemoćnih sjena u Hadu koje su posjetili Orfej i Euridika.''

Dale je shvatio da je Clare pričala prebrzo za Jean-Pierrea i pretpostavio je da se njegov urednik izgubio nakon riječi 'un pet'.

''Ako gospođica o autohtonim stanovnicima Sjedinjenih Američkih Država govori kao o Indijancima,'' rekao je Jean-Pierre glasom koji je bio natopljen galskim sarkazmom, ''onda gospođica uopće ne razumije domorodačke narode.''

Dale je nešto zaustio, no Clare je palcem i kažiprstom napravila omču oko njegovog zapešća i stisnula ga. Slatko se nasmiješila Jean-Pierreu. ''Monsieur Pee-Wee zacijelo je u pravu.''

Urednik se ponovno namrštio, kratko zašutio, ponovno progovorio i potom promijenio temu, premještajući svoj monolog na trenutnu političku glupost u Sjedinjenim Državama, objašnjavajući veliku zavjeru proisteklu iz novčanih pobuda, vjerojatno židovskih, koliko je to Dale shvatio, a koji su držali uzde u svim neprosvijećenim zemljama.

Kasnije su, vrativši se u Gestapov stožer, ležali u krevetu dok se mjesec razlijevao po pariškim krovovima i prekrivao njihova tijela.

Dale je prošaputao: ''Je li ovo stvarno? Jesmo li mi stvarni? Hoće li ovo potrajati, Clare?''

Bila je udaljena nekoliko centimetara i vidio je kako se nasmiješila. Dale nije bio siguran, no ipak mu se učinilo kako to nije bio osmijeh koji je uputila Jean-Pee-Weeju u alzaškom restoranu.

''Trenutno mi na pamet pada jedino omiljeni navod Napoleonove majke,'' šapnula je svoj odgovor.

''Koji kaže?''

''Qz va bien pourvu que ga dure...''

''I znači?''

''Sve je dobro dok traje.''

Dale se probudio u podrumu Veselog kutića. Bilo je kasno jutro.

Na njegovom je nanovo namještenom satu stajalo 10:45, a slabo se i blijedo svjetlo probijalo kroz procjepe prljavih podrumskih prozora.

Otapkao je u papučama, još uvijek obučen u staru trenirku umjesto pidžame, i popeo se u kuhinju. U kući je bilo hladno i osjećao se propuh, a sunčeva mu se svjetlost doimala jednako slabom i mamurnom poput njega samog. Kiša koja je padala prethodnu noć smrznula je i oblikovala dugo inje koje je visjelo na prozorima i vratima, nalik zatvorskim rešetkama. Hladnjak i ormarići bili su gotovo prazni. Bio je strašno gladan i žudio je za nečim što nisu bile pahuljice i mlijeko koje je doručkovao svaki dan, žudio je za nečim poput jake, crne kave i toplih croissanta s rastopljenim maslacem.

Pitao se je li možda sanjao o hrani.

Ušao je u radnu sobu i zastao. Računalo je bilo uključeno. Glupi navod iz Miltona još je uvijek svijetlio na zaslonu, baš kao i njegova prijetnja koju je napisao prethodne večeri.

Reci tko si ili ću zauvijek ugasiti ovo jebeno računalo.

Ispod toga, stajalo je sljedeće:

Svjesno nisam mogao gotov ništa izdvojiti. Sve se doimalo zamagljenim, žućkastim, nalijepljenim na dnevno svjetlo.

Sentimentalni izgovori, vjerski zanos, svako je sjećanje oblikovalo valove tajanstvenih značenja. Sve umire, neželjeno i zanemareno.

Sve.

Iznerviran dvosmislicama na zaslonu i nejasnim sjećanjem na uznemirujuće snove te stvarnim sjećanjima na svoj razgovor s Mab i činjenicom da nije uspio dočekati Annein poziv, Dale je užurbano označio odlomak i krenuo prema tipki za brisanje.

Zastao je.

Ponovno pročitavši odlomak pun besmisla, na um mu je pale riječi, gotovo izraz.

Ledeno inje. Sestre. Sybil38.

Odmahnuo je glavom. Boljela ga je glava i nije imao hrane. Čak se i jebeni kruh upljesnivio. Otići će u trgovinu, a o ovom će misliti kasnije.

Sat kasnije, Dale je izašao iz KWIK'N'EZ-a, noseći tri plastične vrećice namirnica, kada se na mjestu zaledio. Derek i četvorica njegovih ćelavih prijatelja stajali su na benzinskoj postaji između njega i njegovog Land Cruisera. Njihovi stari kamioneti, Ford i Chevy, bili su još jedina vozila na mokrom asfaltu.

Dale je zastao pred vratima zdanja benzinske postaje/trgovine.

Osjetio je nalet adrenalina i panike i odmah je samog sebe zamrzio zbog straha.

Uđi unutra i pozovi policiju... državnu policiju, ako ne već šerifov ured. Bacio je pogled preko ramena prema debeloj, prištavoj tinejdžerici koja je stajala za pultom. Dočekala je njegov pogled tupim buljenjem i onda namjerno skrenula svoj pogled. Dale je pretpostavio da je vjerojatno Derekova djevojka, ili možda djevojka nekog drugog iz grupe skinheadsa... ili im je možda svima bila na raspolaganju.

Dale je podigao plastične vrećice i odmah je poželio da su još teže, možda ispunjene konzervama povrća, i sišao s pločnika pa počeo hodati prema okupljenim skinheadsima.

Vođa, mladić oko dvadeset i pet godina s kukastim križem istetoviranim na desnoj ruci i nepravilnim zubima koje je pokazao cereći se prema Daleu koji im se približavao. Nešto je držao u ruci i to skrivao.

Dale je osjetio slabost u nogama i ponovo se razbjesnio na sebe.

Na tren je u glavi odigrao maštariju kako se mladići razmiču, taman toliko koliko mu je potrebno da uzme svoju napunjenu Savage sačmaricu sa stražnjeg sjedala, ispaljuje punjenje u asfalt kako bi ih preplašio, kako voda skinheadsa pada, kako mu on klekne na grudi i udara njegovom jebenom lubanjom po asfaltu, sve dok krv ne potekne iz njegovih jebenih ušiju...

Savage nije bila na stražnjem, sjedalu. U bilo kakvoj borbi, skinhead imao bi svaku prednost, Dale je to znao, iskustvo, zloba, potreba da povrijedi drugu osobu. Njegovo je srce uzalud udaralo kao ludo. Dale je prestao maštati i pokušao se usredotočiti na neugodno stvarnost sadašnjeg trenutka.

''Hej, jebeni židovski profesore,'' rekao je vođa skinheadsa, podsjećajući Dalea kako je zbog niza anti-militarističkih članaka, koje je bio napisao, njegova ekipa čula za njega, jedna je od glavnih tema bio antisemitizam tih tzv. domoljubnih skupina.

Sada će glavna među tvojim temama postati gubitak zuba i rezanje nožem, pomislio je kada se zaustavio pred petoricom mladića. Želio im je reći da mu se nose pred očima, ali nije bio siguran hoće li mu glas biti dovoljno miran.

Prekrasno. Imam pedeset i dvije godine i upravo sam otkrio da sam kukavica.

Na parkiralište je ušao plavi Buick i zaustavio se kod najbliže pumpe, upravo tamo gdje su stajali Dale i petorica gubitnika. Stariji je par s prednjih sjedala zbunjeno gledao u mladiće, ništa ne shvaćajući kada se mračna skupina počela pomicati u stranu.

Prekid je omogućio Daleu da se požuri do svog džipa i popne se unutra. Vođa se nagnuo prema prozoru uz vozačko sjedalo, baš kada je Dale zaključao sva vrata.

Mladić koji je stajao najbliže Dereku, povukao je ključem duž zadnjeg lijevog dijela Land Cruisera.

Da sam pravi muškarac, razmišljao je Dale, izašao bih van i razbio boga u tom balavcu.

Dale se odvezao u nadi da će to biti kraj. No nije bio te sreće.

Petorica su se ćelavaca ugurali u svoje kamionete, Derek i sljedeći najmlađi dječak uskočili su u bijeli Chevy, vođa i dvojica njegovih starijih prijatelja ušli su u kamionet užasne zelene boje s glomaznim gumama. Ova su kamioneta pojurila s parkirališta KWIK'N'EZ-a i krenula za Daleom.

Dale je zastao na početku okružne ceste. Da li da krene južno i odveze se nekoliko stotina metara do ulaza na 174? Kada se nađe na državnoj cesti, mogao bi se odvesti ravno do Peorije. Kad bi ga ćelavci pratili, mahnuo bi policijskoj patroli ili bi se odvezao ravno do policijska postaje koje se nejasno sjećao u Ulici ratnih žrtava. Ili da skrene na sjever prema Ulici Hard i dalje autoputu 150A, pa zapadno natrag prema Oak Hillu i sjeverno prema šerifovom uredu u Oak Hillu? To baš ne bi imalo naročitog smisla. Ne dok je šerif bio C. J. Congden. Jedan je od tih skinheadsa vjerojatno bio i Congdenov klinac. Vjerojatno su zajedno išli na skupove skinheadsa i međusobno izmjenjivali bijele plašteve kada bi palili križeve.

Dale je skrenuo sjeverno prema Ulici Hard. Neka je proklet ako svaki puta zbriše u Peoriju kada mu nekakvi šupci zaprijete.

Zašto ne?, pomislio je. Zašto samo ne krene ravno natrag u Montanu?

Dva su ga kamioneta pratila do Ulice Hard, zeleni Ford ispred Derekovog bijelog Chevyja.

Dale je ponovno zastao na Ulici Hard. Stabla i vodotoranj Elm Havena bili su vidljivi tek kilometar i pol prema zapadu. Ravno ispred njega pružao se uski, asfaltirani put, preuzak i pregrubog gornjeg sloja da bi se mogao nazvati cestom, ona prečica od tri kilometra između polja, prije nego se spoji s Okružnom cestom 6.

Dale je došao tim putom do KWIK'N'EZ-a, promatrajući blatna polja i prisjećajući se kako je puteljak nekada predstavljao tek trag traktorskih guma, kojeg su često rabili domaći ljudi, no kojim je bilo potpuno nemo uće proći tijekom sezone blata.

Ujak Henry i ujna Lena pričali bi priče o lokalnim farmerima koji bi čekali sa svojim konjskim zapregama da izvlače nesretne Tmodele Fordova i šminkerske nove Fordove dvosjede. Bio je to unosan posao tijekom kišnog proljeća.

Dale se odvezao ravno tim putem dok su gume šištale na mekom asfaltu i rastopljenom snijegu.

Ako ga skinheadsi namjeravaju zaustaviti sa strane i izazivati nevolje, to neće moći napraviti na ovom uskom, izrovanom putu. Put je bio dovoljno širok samo za jedno vozilo, a sa svake strane nalazili su se odvodni kanali.

Dale je pogledao u retrovizor. Dva su ga kamioneta pratila na maloj udaljenosti. Dale je mogao razaznati blijedo ovalno lice i crne oči njihovog vode za upravljačem Forda.

Dale je pokušao procijeniti starost kamioneta i imaju li pogon na sva četiri kotača. Procijenio je da ga Chevy vjerojatno nema, no da Ford vjerojatno ima. Ili je barem mogućnost takvog pogona mogao naslutiti po ogromnim terenskim gumama.

Jebote, pa što ja radim ovdje?

Put je završavao na Okružnoj cesti 6, južno od gostionice Crno drvo. još otprilike kilometar i pol prema sjeveru i stigao bi do Veselog kutića. Na zapadu je mogao vidjeti vodotoranj u Elm Havenu.

Dale je skrenuo istočno na Ulicu Jubilee College.

Ti si lud. Ova seoska cesta vodi jedanaest kilometara prema Državnom parku Jubilee College, ali tim putem nije bilo ničega, samo brežuljci, uski mostići preko potoka, nekoliko kuća na farmama. I cesta je bila dovoljno široka da mi mogu prići s boka i izgurati me s ceste.

Dale je nagazio na gas. Veliki motor sa šest cilindara njegove Toyote zaurlao je i vozilo od dvije i pol tone elegantno se pokrenulo.

Dva su kamioneta iza njega počela trubiti, ili u znak klicanja zbog Daleove gluposti, ili u očekivanju što će se sljedeće dogoditi.

Dale je vozio 120 kilometara na sat po loše održavanoj seoskoj cesti, dok je Land Cruiser visoko poskakivao na svojim oprugama na vrhovima brežuljaka, pa onda ponovno utonuo u strmim udolinama.

Vođa skinheadsa dostigao je Dale i vozio se usporedno sa njim dok su jurili uz sljedeći brijeg.

Vozilo koje dolazi iz suprotnog pravca i netko umire, pomislio je Dale.

Istovremeno su stigli na vrh brijega. Nije bilo vozila koje im je dolazilo u susret. Bijeli je Chevy zauzeo cijeli retrovizor. Zapravo, već je dodirivao njegov stražnji odbojnik. Kamioneti su trubili, a skinheadsi mahali su kroz otvorene prozore.

Panker koji je sjedio na suvozačkom mjestu pokraj vođe, podigao je lovački nož i mahnuo njime prema Dale sa samo pola metra udaljenosti. Pankerov je prozor bio spušten i on je urlao i psovao, nadjačavajući urlanje vjetra i motora i šištanje guma na mokrom asfaltu.

Dale na njega nije obraćao pozornost i ubrzao niz padinu. Ulica Jubilee College bila je na ovom mjestu dovoljno široka za dva vozila, no most preko potoka u podnožju brda mogao je propustiti samo jedno.

Zeleni je Ford pojurio naprijed, no na Daleovoj strani bili su težina vozila, položaj ventila u motoru i očaj. Prvi je stigao do podnožja i prebacio se ispred Forda. Tri su vozila odtutnjala preko uskog mosta i ubrzala uz sljedeće brdo.

Bio je to most na kojem je poginuo Duaneov stric Art, istog ono ljeta 1960. godine, prisjetio se Dale. Netko je odgurao stari Cadillac strica Arta s ceste i u ogradu mosta.

A zatim Dale nije imao više vremena za razmišljanje budući da mu je zeleni ford ponovo prišao s boka, dok je bijeli Chevy poskakivao odmah iza njega.

Dale je nagazio na kočnicu. Bijeli je kamionet naglo zakočio i odskočio više nego zadnji kraj Land Cruisera. Ford je skrenuo ispred Daleovog vozila. Dale je ponovno zakočio, ovog puta još jače, a Chevy je počeo proklizavati iza njega. Dale je naglo zaokrenuo upravljač na lijevo. Land Cruiser se okrenuo, gotovo se prevrnuo, otklizao preko asfalta i doslovno otklizao u bočni put prekriven šljunkom koji se pružao sjeverno prema drveću. U zaleđenom korovu uzdizala se ploča, izbušena sačmom, na kojoj je pisalo 'Kraj ceste'.

Zašto sam skrenuo ovamo?, Dale je bjesomučno razmišljao. Dva su se kamioneta već okrenula prema Ulici Jubilee College i vozila pošljunčanim putem, stotinjak metara iza njega. Na što sam, zaboga, mislio?

Odgovorio mu je mentalni glas, koji nije bio njegov: Ciganski prolaz.

DEVETNAESTO POGLAVLJE

Znam što je Dale mislio onog trenutka kada je skrenuo istočno na Ulicu Jubilee College. Znao sam zašto je napravio tu, naoko, besmislenu stvar, čak i prije njega. Ciganski je prolaz bio jedan od čudesnih mjesta za nas dječake krajem 50-tih godina i prve godine 60-tih, moje posljednje godine života.

Od svih mjesta na kojima smo se igrali, Ciganski je prolaz bio najtajanstveniji. Priča za djecu kaže da su starim kolnim putom, prije više od stoljeća, prolazile ciganske čerge koje su širile svoje trgovanje po Srednjem zapadu, držeći se slabo korištenih lokalnih putova, izbjegavajući glavne ceste. Dječja priča također kaže da su cigani istjerani iz Elm Havena, Oak Hilla i ostalih okolnih gradića nakon što su nestala neka djeca, oteta zbog krvi, kako su to govorili gradski ljudi, a cigani, koje je seosko stanovništvo još uvijek trebalo zbog njihovih ljekovitih napitaka i gatanja i alata za oštrenje noževa, pronašli su ovaj stari put kroz najgušću šumu. Tu su stazu, tako da su njome mogla prolaziti zaprežna kola, proširili kvekeri i ostali graditelji podzemne željeznice za prijevoz robova na sjever u vrijeme prije građanskog rata, a potom su stazu prisvojili cigani, koji su se selili iz Oak Hilla do Princevillea, iz Princevillea do Peorije, iz Peorije sjeverno prema Chicagu, putovali ovim tajnim putom po mjesečini, dok su njihova kolica i kola škripali kroz tamu i sjenu drveća.

Kako bi stigli do Ciganskog prolaza, Dale i ostali klinci iz grada pješačili su Ulicom Jubilee College do Okružne ceste 6, pokraj krčme Crno drvo, a ja bih ih čekao pred grobljem Calvary. Svi bismo po danu hrabro prošli grobljem, a postajali prilično nervozni kada bi se vraćali kućama u sumrak ili nakon što je večer već pala.

Uzverali bismo se preko ograde na stražnjem dijelu groblja, prešli preko pašnjaka i livada, prešli udolinu obraslu drvećem, stigli do Jarčevih planina, što je zapravo bilo napušteni površinski kop s kamenolomom, i potom bi konačno stigli do stare šume, izvorne i nedirnute, gdje je Ciganski prolaz ostao samo kao obrasli kolni put, prekriven mahovinom i visokom travom, i nad kojim se nadvilo trnje.

U društvu su obično bili Dale i njegov mlađi brat Lawrence, Mike O'Rourke, Kevin Grumbacher, neobični Jim Harlen, a ponekad i netko od druge djece iz grada, gotovo nikada djevojčice, iako bi im ponekad pridružila Donna Lou Perry, bacačica u njihovim cjelodnevnim utakmicama bejzbola.

Ja sam uvijek bio na začelju. Bio sam debeo. Čak i u najtoplije ljetne dane nosio sam teške flanelske košulje i debele hlače od samta.

Išao sam brzinom koju sam si sam odredio. Dečkima to nije smetalo.

Nekoliko bi puta napravili pauzu i pričekali da ih sustignem. Rijetko smo pratili skrivenu stazu više od tri četiri kilometra i obično smo završavali naše šetnje upravo na šljunku ceste na koju je netom skrenuo Dale. Potom bi se vratili do groblja, društvo bi nastavilo do grada, a ja bih se sam odgegao sjeverno do Veselog kutića.

U one proljetne, ljetne, jesenje i rijetke zimske dane, prolazio sam Ciganskim prolazom s prijateljima i nisam vjerovao u mitove i legende o njemu budući da sam pretpostavljao da je to bila stara, neobrađena seoska staza koju je promet zaobilazio već pedeset ili šezdeset godina. No uživao sam u šetnjama i pjegavim sjenama dok sam hodao udubljen u svoje vlastite misli.

Razlog zašto se Dale podsvjesno sjetio Ciganskog prolaza, kao načina da se riješi svojih progonitelja, leži u tome što se sjetio da se skrivena staza protezala četiri kilometra između ove slijepe ceste i Okružne 6 kod groblja. U ono je vrijeme staza bila izrovana i obrasla, no njome se ipak moglo proći. Jarčeva planina, gdje smo se dječaci i ja često igrali, sastojala se od jezeraca i gomila troske te visokih nakupina zemlje i šljunka.

Daleova je podsvijest, ako ne i njegova prestrašena svijest, shvatila da su šanse bile dobre da će se njegov Toyota Land Cruiser, s visokom kabinom, izuzetnim pogonom na sva četiri kotača te okretnim prednjim i središnjim diferencijalima, neovisnim od stražnjih kotača, lakše probiti Ciganskim prolazom i preko Jarčevih planina nego što su to mogli zahrđali i rasklimani kamioneti koji su ga progonili.

No na nešto je ipak zaboravio. Mi smo hodali Ciganskim prolazom prije više od četrdeset godina. Stvari se mijenjaju.

Prije nego je ugledao napuštenu, ruševnu, sivu kuću sa svoje lijeve strane, Dale se prisjetio Ciganskog prolaza i nasmiješio se u sebi. Želio je težak teren na kojem bi se mogao riješiti onih ćelavih pankera. Ovo bi trebalo biti savršeno mjesto.

Urlanje zelenog Forda, iza kojega su prštali šljunak i snijeg, po nekad i desetak metra u zrak, sada je bilo bliže. Dale je mogao razaznati blijeda lica iza vjetrobrana, čak je uspio prepoznati i kukasti križ istetoviran na desnoj ruci njihovog vođe dok je upravljao vozilom. Na trenutak je Dalea napustio taj izljev samouvjerenosti.

Što ako su ga ovi klinci željeli ozbiljno povrijediti... ubiti ga?

Doveo ih je na savršeno mjesto. Napušteno, usamljeno, prazno.

Možda će njegovo tijelo pronaći tek u proljeće.

Prekasno je da bi o tome sada razmišljao, pomislio je Dale i skrenuo s Toyotom sa slijepe staze u dvorište napuštene kuće, obraslo grmljem i prekriveno snijegom.

Bilo je upravo onakvim kakvim ga se sjećao s kraja njihovih dugih šetnji u Ciganskom prolazu. Iza kuće, s lijeve strane, počinjalo je...

''Sranje,'' prošaptao je Dale.

Kada su on i njegov brat Lawrence i njihovi prijatelji ovuda prolazili prije četiri desetljeća, Ciganski je prolaz izlazio na otvoreni pašnjak. Danas je tamo rasla prava šuma.

''Sranje,'' ponovio je Dale i usredotočio se na vožnju između stabala. Vozio je samo pedeset kilometara na sat, no i to je bilo prebrzo. Iza njega su prštali blato i snijeg. Uspio je izbjeći ogoljeli hrast, ali ne i mladicu koju je pregazio. Odjednom je Land Cruiser zbog debelog sloja lišća počeo kliziti niz strmu padinu, nalik skijaškoj stazi.

Dale nije znao gdje se nalazio. Nije bilo ni traga Ciganskom prolazu. Dva su kamioneta iza njega također morala usporiti. Vođa skinheadsa bio je puno odvažniji vozač od Dereka za upravljačem bijelog Chevyja. Zeleni se Ford silno trudio dostići Dalea pa je rovao tlo među mladim jelama i prevrtao guste grmove i mladice. Zeleni se Ford približavao.

Dale je nagazio na kočnicu, tek za nekoliko centimetara promašio crno deblo javora koje bi potpuno razbilo njegov Land Cruiser, i posljednjih stotinjak metara otklizao teškim vozilom do dna udoline koje je bilo ispunjeno otpalim lišćem.

Gdje sam se to našao? Jasno se sjećao kako su njihove šetnje Ciganskim prolazom uvijek završavale veličanstvenim izlaskom iz šume, preko tog pašnjaka, pokraj napuštene kuće...

Ne, nalazio se tu još jedan uspon kako bi izašli sa staze. Uvijek bi na vrhu morali pričekati Duanea kako bi ih dostigao.

Ovo je moralo biti to. Ova udolina, obrasla stablima i grmljem, prekrivena otpalim lišćem mora biti stari Ciganski prolaz. Kojim sada putem? Ciganski prolaz, kojeg se on sjećao, pružao se u smjeru istok-zapad, a ovaj se put uglavnom protezao od sjevera prema jugu.

Nije mogao krenuti ravno naprijed prema istoku, jer je padina bila prestrma, čak i za njegov Land Cruiser s pogonom na četiri kotača, a i sva su stabla rasla na udaljenosti od tek nekoliko desetaka centimetara. Dale je pogledao prema vrhu brijega s kojeg se upravo spustio.

Zeleni je Ford bio udaljen svega desetak metara iza njega i klizio je po padini, dok su skinheadsi u njemu vrištali. Udarit će u njega.

Dale je prebacio pogon na sva četiri kotača i kao lud nagazio na gas, a gume su cvilile dok su se okretale u petnaestak centimetara dubokom sloju otpalog lišća.

Vozilo je rovalo po tlu i gotovo završilo u malenom potoku s njegove desne strane, a potom je nezgrapno poskočilo naprijed, upravo kada je zeleni Ford doklizao do mjesta na kojem je stajao Dale, prije samo nekoliko sekunda.

Trebao bih jednostavno izići van i potući se s njima. Dale nije želio ni misliti na taj podsvjesni prijedlog. Ako je ovo doista bio Ciganski prolaz, onda se pretvorio u običan, blatnjav jarak, ispunjen snijegom i ledom te obrastao drvećem starim gotovo koliko i sam Dale. Prestao je brinuti zbog toga i usredotočio se na to da se i dalje upravlja svojim džipom koji je klizio i rovao po tlu, poskakivao preko kamenja i srušenih stabala, a ponekad bi završio u plitkom potoku kako bi izbjegao stabla i srušene trupce. Zeleni je Ford urlao i probijao se daleko za njim. Još dalje pojavio se uporni Derek u bijelom Chevyju.

Udolina je zavijala prema istoku. Sada je dolje bilo prilično mračno. Dale je očekivao kako će ga iza svakog zavoja zaustaviti nepremostivi uspon ili kakav ponor. Šestocilindarski motor njegove Toyote urlao je, dok je džip vukao uz još jedan uspon između sve užih obronaka udoline.

Ovo je bio Ciganski prolaz. Ovdje je bio širok deset metara, proširio se blizu mjesta gdje se spajao sa seoskom cestom, no još ga je uvijek mogao prepoznati kao skriveni put u kojem su uživali kao klinci. Čak su se i stabla koja su se nad njim nadvijala doimala istima. Na samom je putu sada raslo manje stabala, no i ta preostala natjerala su Dalea da neprestano okreće upravljačem kako bi ih izbjegao.

Prije nego su ga skinheadsi u Fordu dostigli, Ciganski se prolaz ponovno počeo sužavati. S obje su se strane nazirale kamene stjenke, a crna je ograda starih stabala rasla iz kamena. Dale je nastavio voziti prema istoku. Čuo je i osjećao kamenje i niske panjeve koji su udarali i grebali metal koji je štitio podvožje njegovog Land Cruisera. Ford je poskakivao i vijugao petnaestak metara iza njega.

Daleko iza, Chevy je držao korak.

Ovo je suludo, mislio je Dale tijekom ove desetominutne jurnjave koja se doimala poput usporenog filma u glavi nekog luđaka. Trebao sam krenuti u pravcu policijske postaje.

I očekivati pomoć od C. J. Congdena?, začuo je glas.

Sve se zatim počelo doimalo svjetlijim, stabla su se prorijedila, usjek koji je bio pravi Ciganski prolaz počinjao se širiti i kao da je nestao onaj čvrsti klaustrofobični zagrljaj. Dale je ubrzao uz strmi uspon i izbio na otvoreni pašnjak.

Jarčeve planine. Oko kilometar do groblja i Okružne 6. Jezero u kamenolomu odavno je bilo popunjeno, no hrpe šljunka i nasipi zemlje koje su oni nazivali Jarčevim planinama, još uvijek su stajali ovdje, niži i zaobljeniji nego što ih je pamtio Dale, te izmijenjeni pod utjecajem vremenskih prilika.

Nijedna od uzvisina nije bila viša od šest metara i sve su bile obrasle desetim naraštajem trave i korova koji su rasli iz blata, no još su uvijek bile ovdje. Negdašnja su se jezerca, zbog snijega, susnježice, leda i otapanja, pretvorila u velike blatne lokve. Za klince iz Illinoisa koji nikada nisu vidjeli prave planine, pa čak niti prava prirodna brda, gomile troske i šljunka iz starog kamenoloma bile su prave planine. I sada će za Dalea ponovno morati postati planine.

Međutim stari je kamenolom bio duži nego li ga je Dale pamtio.

Blatnjave zaravni i brežuljci pružali su se još gotovo kilometar i pol pred njim. Iza toga mogao je vidjeti naznaku staze koja je vodila istočno prema kolnom putu, a koji se protezao južno od groblja Calvary do Okružne ceste 6. No, je li džip, makar to bio i Land Cruiser, mogao prijeći preko tolikog blatnog prostranstva Dale je stao. Doslovno. Stabla su rasla duž obje strane, protežući se oko 800 metara, no sjetio se da je šuma prevelika i pregusta. U

svakom slučaju, kroz nju se nije moglo proći vozilom. Vjerojatno je to sada posve drukčija šuma, prekorio je samoga sebe.

Pogledao je iza sebe. Ford 250 pojavio se na vrhu uzvisine.

Skinhead, koji je visio kroz desni prozor, još uvijek je mahao svojim nožem.

Dale je krenuo u glib.

Land Cruiser je gotovo odmah utonuo. Čak i s uključenim pogonom na sva četiri kotača, sve što je teško vozilo uspijevalo napraviti bilo je proklizavati i bacati blato i kristale leda visoko u zrak. Zeleni je Fordov kamionet pojurio u blato i približavao se klizeći, dok su se njegovi putnici doimali nemarnima i zaglupljenima poput prosječnih vozača džipa u reklamama za terenska vozila na televiziji.

Prije nego se potpuno zaustavio, Dale je pritisnuo prekidač koji je zakočio središnji diferencijal. Na komandnoj se ploči pojavio osvijetljeni dijagram koji je ukazivao na zakočenu stražnju osovinu.

Dale je pritisnuo drugi prekidač i zakočio prednji diferencijal.

Njegov se okretni džip iznenada pretvorio u tenk. Zakočeni su kotači zagrabili u blato i polako pokrenuli tešku metalnu masu.

Fordovi su se kotači vrtjeli u blatu, očito s uključenim pogonom na sva četiri kotača. Derek je oklijevao prije nego je ubrzao i uletio u blato. Kamionet je počeo gubiti brzinu i to je riješilo sve nedoumice.

Bijeli je Chevy upao u blato nakon dvadesetak metara, a kotači su se vrtjeli i još dublje ukopavali u zaleđenom glibu.

Kamionet se zaustavio, utonuo još petnaestak centimetara, sve do podvožja, i ostao nepomičan.

Dale je bacio brzi pogled u retrovizor i ugledao kako Derek iskače s vozačkog mjesta i upada u blato sve do koljena. Iako je vidio Dereka, drugi je skinhead sporo učio pa je i sam iskočio sa druge strane kamioneta, zanio se i ispustio nož dok je pokušavao održati ravnotežu kako ne bi pao licem ravno u blato. No zeleni se kamionet s tri starija člana bande nastavio uporno kretati za Daleovim Land Cruiserom.

Bio je to, minutu je kasnije palo Daleu na pamet, jadan povod za potjeru automobilima. Dva teška vozila, Daleova ogromna Toyota, petnaestak metara ispred zelenog kamioneta, klizala su i mučila se preko blatnjave zaravni, napredujući najvećom brzinom od otprilike 0,8 kilometara na sat. Daleov je Land Cruiser imao prednost zbog skupih kočnica na diferencijalima te japanske proizvodnje.

Skinheadov je kamionet bio u prednosti zbog većih guma, veće snage te zločinca, možda čak i ubojice, za upravljačem, nekoga tko vjerojatno nije bio niti svjestan, ludila svojih postupaka. U tom je trenu Daleu postalo jasno kako će skinheadsi, ako ga dostignu svojim Fordom, biti još ljući i nasilniji nego što bi bili pred KWIK'N'EZ-om.

Nakon što je prešao dvije trećine kaljuže, Dale je shvatio da će morati donijeti ozbiljnu odluku. Ispred njega prostirali su se otužni ostaci Jarčevih planina, niz brežuljaka blagih padina, jedva šest metara visokih, a koja su završavala istočno od posljednjih tridesetak metara gliba prije izbijanja na čvrsto tlo. Cijelim bi tim putem mogao vidjeti groblje Calvary. Uspon na te brežuljke mogao bi se pokazati pogubnim za Dalea, jer ako bi Cruiser zaglibio ili otklizao unatrag, predstavljao bi laku metu skinheadsima. Ako bi krenuo prema sjeveru ili jugu, kako bi zaobišao brežuljke, to bi samo produljilo ionako usporenu potjeru za petnaest-dvadeset minuta i neminovno bi završilo tako da bi se Land Cruiser i Ford izvukli iz blata i dočepali se čvrstog tla, udaljeni tek petnaestak metara. Ovo bi se suludo skretanje u Ciganski prolaz pokazalo potpuno uzaludnim.

Dale je pritisnuo papučicu gasa i ubrzao uz prvi brežuljak od troske i blata. Na pola padine, Daleu je postalo jasno da neće uspjeti.

U prvi je mah Land Cruiser zaorao po padini i počeo se uspinjati, no izabrao je iznimno strm i blatnjav uspon. Njegov je džip proklizao bočno. Dale se borio s upravljačem, lagano pritiskao papučicu kočnice kako bi spriječio klizanje i nagazio na gas kako bi se nastavio kretati po razmočenoj padini, no tada je morao zakočiti kotače kako se ne bi potpuno okrenuo. Land Cruiser je sa zakočenim kotačima ponovno zarovao po blatu.

Doimao se poput jastoga koji se sklupčao i ponovno se ispružio, poskočivši uz padinu i dosegao vrh. Na vrhu brežuljka, koji je bio jedva širok koliko je njegov džip bio dug, Dale se zaustavio teško dišući i zblenuto pogledao ispred sebe. Sjeverna je padina bila dvostruko strmija nego ova uz koju se upravo uspeo. U njezinom su podnožju blato i otopljeni snijeg stvorili pravu močvaru. Dale se osvrnuo preko ramena.

Fordov je kamionet postigao dovoljnu brzinu da se prilično jednostavno mogao uspeti uz padinu i grabio je dvostruko većom brzinom no što je to uspjelo Daleu. Mogao je vidjeti kako skinheadsi i njihov voda vrište, njihova usta širom razjapljena i mračna, vođine šake koje su pobijelile od stiskanja upravljača, dok su ogromne gume kamioneta odbacivale blato petnaest metara u zrak iza sebe.

Dale je ostavio pogon na četiri kotača i ubrzao niz gotovo okomitu padinu. Džip je cvilio u znak protesta, no pogon, zakočeni diferencijal i velika kompresija Land Cruisera usporili su ga i održali u pravilnoj liniju tijekom spuštanja. Teško je vozilo udarilo po vodi i blatu poput divovske stijene, duboko se ukopavajući, no Dale se uspješno borio s upravljačem i održao smjer kretanja prema sjeveru, dok su blato, voda i led prštali na sve strane i padali po stražnjem kraju vozila. Nakon petnaest metara, Dale je oslobodio diferencijal, zadržao po on na četiri kotača, ubacio u drugu brzinu i u završnom se skoku džip dokopao čvrstog tla. Brisači su letjeli po vjetrobranu, no uspjeli su očistiti tek mali procjep na staklu kroz koji je Dale jedva vidio kuda vozi.

Zaustavio je džip na mjestu gdje je počinjao put prema groblju i ponovno se osvrnuo.

Skinhead stajao je dugu minutu na vrhu brežuljka, a onda se, voden Daleovim primjerom, sjurio svojim Fordom ravno niz padinu.

Međutim, snaga i pogon njegovog kamioneta iznevjerili su ga. Na pola se padine zeleni kamionet okrenuo tako da su mu prednji i stražnji kraj zamijenili mjesta, pa još jednom dok se nije vratio prvotni položaj. Vozač nije mogao održati pravac. Beskorisne ogromne gume odmah su gotovo metar utonule u glib i kamionet se nagnuo na svoju lijevu stranu tako da su kabina i poklopac motora dopola nestali u blatu i vodi.

Cijelu se minutu ništa nije ni pomaknulo, a potom su sva trojica skinheadsa ispuzala kroz otvoreni prozor na suvozačkom mjestu i pažljivo održavala ravnotežu na nagnutom kamionetu. Jedan od pobočnika pokušao je zakoračiti na prevaljenu i nagnutu stranu podvozja kamioneta, no njegove su ruke počele mlatarati kada je izgubio ravnotežu. Pljusnuo je u blato i utonuo u njega do struka.

Dale je osjetio kako ga obuzima želja da ponovno zakoči diferencijale na Land Cruiseru i vrati se do kamioneta, ne da bi pomogao trojici ćelavaca, to je shvatio već sljedeće sekunde, već da pregazi te bijedne gadove i nabije ih tako duboko u blato da bi ih uspjeli pronaći tek nakon pet stotina godina, nalik onim mumijama iz paprati u Engleskoj.

Dale se pokušao nasmijati, no ruke su mu počele drhtati kada je primio upravljač, a srce mu je divlje udaralo nakon što je adrenalin, čija ga je navala do sada tjerala, počeo slabiti. Shvatio je da nikada u svom životu nije bio toliko bijesan, ili barem ne od svog djetinjstva u Elm Havenu. Nešto divlje snage i bijesa iz te, većinom zaboravljene, godine sada mu se počelo vraćati s djelićima samih uspomena.

Ubili smo prokleti klaonički kamion koji nas je proganjao. Nije razumio tu misao, no prepoznao je njezin odjek u svom sadašnjem Bijesu.

Dale je sada vozio polagano. Krenuo je zapadno izrovanom stazom koja se pružala duž južne granice groblja Calvary. Na Okružnoj 6, izašao je van, otvorio vrata, prošao i ponovno ih zatvorio za sobom. Znao je će skinheadsi uskoro pješice stići ovim putem, iako možda ne tako brzo s obzirom na količinu blata kroz koje su se morali probiti. Pitao se hoće li uopće uskoro izvući svoja vozila iz gliba.

Ne moraju, pojavila se misao koju nije tražio. Sve što trebaju napraviti je ovdje skrenuti prema sjeveru i hodati do Veselog kutića.

Dale je u mislima slegnuo ramenima. Ljutnja je bila jača od postadrenalinskog drhtanja i osjetio je kako mu se bijes nakuplja u rudima, nalik stisnutoj šaci. Na farmi je bila njegova sačmarica. I novo streljivo. Samo neka dođu.

Kada je stigao, Veseli je kutić bio u mraku. Inje nastalo od dnevnog topljenja pa ponovnog smrzavanja visjelo je pred bočnim vratima i doimalo se poput ledenih zubi. Dale je išao iz jedne prostorije u drugu i u njima palio svjetlo. Nitko ga nije čekao.

Njegova Savage sačmarica bila je u podrumu, tamo gdje ju je i ostavio, nenapunjenu i prislonjenu uza zid. Dale je uzeo kutiju s .410

punjenjem, ubacio jedno i odnio oružje natrag u kuhinju. Provjerio je li navukao zasun i stavio lanac.

Samo neka dođu.

Ušao je u malu radnu sobu. Poruka je sjajila na tamnom zaslonu.

To nije bio dio pjesme koju je ovdje prošli puta ugledao, niti njegov izazov nepoznatom pošiljatelju da se predstavi, inače... bila je to doslovno ponovljena ranija poruka:

>Svjesno nisam mogao gotov ništa izdvojiti. Sve se doimalo zamagljenim, žućkastim, nalijepljenim na dnevno svjetlo.

Sentimentalni izgovori, vjerski zanos, svako je sjećanje oblikovalo valove tajanstvenih značenja. Sve umire, neželjeno i zanemareno.

Sve.

Kada ju je Dale prvi puta ugledao, nije imala smisla, no sada je potaknula nejasno sjećanje na nešto što je napisao Vladimir Nabokov. Sada se sjetio o kojoj je priči bila riječ. 'Prevrtljive sestre'.

I odmah je prepoznao kako ovaj tekst cilja na šaljivi akrostih u posljednjem poglavlju te priče. Počeo je promatrati poruku na zaslonu kao akrostih i odmah je lako pročitao poruku, iščitavavajući samo prva slova svake riječi:

Inje od Boga. Metrika od mene, Duanea.

DVADESETO POGLAVLJE

Tijekom posljednjih studentskih mjeseci Clare Hart na Sveučilištu Montane, prije nego li je otišla na Princeton i pravi postdiplomski studij za doktorat, ona i Dale provodili su većinu vikenda na njegovom ranču, a posljednjeg ih je zajedničkog travnja na pet dana zameo snijeg.

On je napustio Anne i djevojke. Svi na fakultetu su, čini se, znali što se događa. Pročelnika Daleove katedre za engleski to je zabavljalo, njegovim je suradnicima to bilo ili izuzetno zanimljivo ili potpuno odbojno ili oboje, a dekanica je pokazala da joj to pomalo smeta. Veze sa studentima ponekad se dogode, veze između predavača i postdiplomaca čak su bile česte, no Missoula je bila prilično mali grad u kojem su svi znali sve, tako da nitko nije volio dati na sva zvona kako takve veze postoje na njihovom sveučilištu.

Dale i Clare otišli su na ranč u petak, on iz malenog stana kojeg je unajmio nakon što je napustio svoj dom, a Clare iz stana kojeg je još imala u najmu. U subotu, kasno ujutro, lokalne ceste bile su neprohodne, oko kilometar autoputa bilo je prekriveno s više od metra snježnih zapuha, telefonske su linije bile u prekidu, a na ranču nije bilo struje. Bilo je savršeno.

Nacijepali su drva i stisnuli se uz otvoreni kamin kako bi se ugrijali. Zavukli su se pod perinu na krevetu i vodili ljubav kako bi zadržali toplinu. Peć u kuhinji bila je na plin koji se nalazio u velikom spremniku, tako da kuhanje nije bilo nikakav problem. Dale je napravio višemjesečne zalihe konzervi, a veliki se zamrzivač nalazio u ostavi između kuće i staje pa je bilo dovoljno samo otvoriti vrata zamrzivača, jer su temperature svake noći padale daleko ispod nule, i tako spriječiti da se hrana pokvari. Dale je čak upotrijebio lopatu za snijeg i očistio plinski roštilj na natkrivenoj terasi kako bi na njemu ispekli odreske druge zajedničke večeri.

Tijekom dana išli bi na skijaško trčanje ili bi šetali po grebenima i dolinama prekrivenim snijegom. Kada bi se između padanja snijega pojavilo sunce, svjetlost je bila blještava, a nebo se među putujućim oblacima probijalo svojim plavetnilom. Vjetar gotovo da nije prestajao i raspršivao je snijeg s grana jela i borova, nanoseći snijeg na zapadni zid njegove kuće i zatrpavajući prilaznu cestu bijelim, valovitim dinama. Trećeg su se dana Dale i Clare odšetali do državne ceste, no bilo je odmah jasno da su vjetar i novi snijeg koji je pao prethodne noći ponovno zakrčili cestu, iako je dan ranije prošla ralica za snijeg. Vratili su se na ranč i u kući upalili vatru, Dale je potrošio deset šibica prije nego li mu je to uspjelo, razodjenuli su se i vodili ljubav na indijanskom pokrivaču ispred kamina.

Dale ie kasnije rekao kako je izračunao da će im ogrjevno drvo potrajati samo do sljedećeg prosinca.

Posljednje večeri, prije nego su pročistili putove, Clare je rekla Daleu kako se doima zabrinutim. Onog dana kada je otvorena državna cesta, proradili su i telefoni, a susjed s ralicom obećao je kako će očistiti Daleov prilazni put čim završi desetak drugih poslova u blizini, a to bi moglo biti sljedećeg jutra. Dale mu je rekao da ne mora žuriti.

Dugo nakon što je pala noć, Dale i Clare ležali su ispred umiruće vatre, na debelom poplunu i prekriveni crvenim indijanskim pokrivačem. Ostatak je kuće bio mračan i hladan. Clare je ležala bliže vatri i okrenula se od Dalea, prema tinjajućem plamenu, podigla se oslonivši se na desni lakat tako da ga je dodirivala samo bokovima i stražnjicom. Njezina lijeva ruka, rame i rebra ocrtavali su se prema crvenilu žeravice i doimali su se kao isijavaju svojom vlastitom toplinom. Dale je napola drijemao, prelijen da razgori vatru i još malo zagrije sobu kako bi se mogli povući u spavaću sobu, kada je začuo njezin nježni glas koji mu se obraćao.

''Znaš li zašto sam izabrala biti s tobom?''

Dale je trepnuo osjetivši koliko joj je glas bio smiren, no odmah je shvatio da je to bio uvod u šalu ili kompliment. ''Ne,'' rekao je, prelazeći dlanom po crveno obojanoj oblini njezinog ramena i ruke.

''Zašto si izabrala biti sa mnom?''

''Zato što te nešto progoni,'' prošaputala je Clare Dva Srca.

Dale je čekao završnu rečenicu. Nakon dugog trenutka tišine, koju je narušavalo samo slabo pucketanje vatre, progovorio je. ''Kako to misliš? Nešto me progoni?''

Sada je bilo dovoljno mračno da nije vidio kako je slegnula ramenima, no osjetio je lagani pokret pod svojim dlanom. ''Ti si progonjen, uklet, rekla je. Dotaklo te nešto mračno. Mislim nešto iz tvog djetinjstva. Nešto ne baš posve iz ovog svijeta.''

Vjetar je protresao visoki prozor, tri metra od njih. Po dnevnom je svjetlu prozor gledao prema drveću i dalje na dugu livadu koja se pokraj staje spuštala prema jezeru. Sada je vani bila samo teška tama koja je pritiskala okna, dok se vjetar doimao poput njezinih prstiju.

''Ti se šališ,'' rekao je Dale. Morao se oduprijeti nagonu da makne svoju ruku s njezine hladne kože.

''Ne.''

''Govori li to vrač Crnih Nogu?'', upitao je Dale. Trudio se zvučati vedro. No prisjetio se njihovog logorovanja onog prvog zajedničkog vikenda kada su bili na grebenu u blizini rezervata. ''Ili potomak neke talijanske vještice?''

''Oboje,'' rekla je Clare. Nije se okrenula prema njemu.

''Ja sam mislio da samo kuće mogu biti uklete, ne i ljudi,'' rekao je Dale. Pokušao se našaliti, no njegov se glas doimao napetim.

Clare nije ništa rekla. Više nije bila oslonjena na ruku već je legla na bok, s rukom savinutom preko glave kao da spava. Sjaj žeravice toliko se prigušio da jedino što je vidio bio je blijedi odsjaj njezine kože na svjetlosti zvijezda koja se odbijala od napadanog snijega s vanjske strane prozora.

Maknuo je ruku. Hladni ih je zrak još više pritisnuo dok su ležali na podu. ''Zašto bi izabrala biti s nekim zato što je... uklet?'' Dale je uputio pitanje u tamu.

''Zato što postaje sve jače,'' prošaptala je Clare. Doimala se kao da napola spava, kao da priča kroz san, gotovo kao u transu.

Približilo se ubrzanju. ''Nešto mrtvo želi se roditi.''

Dale je tada osjetio hladan zrak ispod pokrivača, opipljiv poput trećeg tijela između njih. Clare je doista zaspala. Počela je tiho hrkati.

Netko je udarao po vratima.

Dale se borio sa snom. Neko je vrijeme bio zbunjen, no onda je ugledao mjedeno uzglavlje starog kreveta, hrastovo kućište velikog podnog radija pokraj njega te slabašno zimsko svjetlo koje je prodiralo kroz visoke podrumske prozore. Duaneov krevet u podrumu.

Ponovno se začulo udaranje.

Dale je odmaknuo poplun i sjeo na rub kreveta. Njegova sačmarica stajala je tamo gdje ju je i ostavio, prislonjena uza zid.

Dale se sjetio kako ju je napunio nakon što se prethodne večeri vratio iz jurnjave automobilima. Nije se sjećao da je zaspao obučen na krevetu, no upravo se to dogodilo.

Netko je udarao po kuhinjskim vratima.

Dale je navukao cipele, zavezao ih, ugurao krajeve svoje košulje u hlače, podigao pušku, provjerio je li doista napunjena, zatvorio cijev, zakočio je i uspeo se uz stube.

Sat u kuhinji pokazivao je pola jedanaest ujutro. Dale je provirio kroz zavjese na vratima prije nego ih je otvorio.

Michelle Staffney stajala je ispred vrata noseći tri velike vreće s namirnicama. Dale je vidio kako šunka umotana u plastični omot viri iz najveće vreće. Ružičasta se šunka doimala odbojnom, poput svježe izrezanog mesa.

''Otvori!'', vikala je Michelle. ''Hladno je vani!'' Nasmiješila mu se. Imala je jarko crveni ruž i ružičaste obraze.

Dale je maknuo pušku da je Michelle ne vidi, no ipak ju je odložio na dostupno mjesto, između radne plohe i peći, a potom otključao vrata.

Michelle je žurno ušla u kuću, zajedno s naletom hladnog zraka.

Dale je imao dovoljno vremena da primijeti kako je parkirala svoj kamionet na zaleđenom blatu u dvorištu, da primijeti kako snijega gotovo nije više bilo i kako je dan bio okupan zimskim suncem.

Potom je zatvorio i zaključao vrata iza Michelle. Svoju je pažnju sada usmjerio prema njoj, dok je ona prebacivala svoj dugi kaput preko naslonjača stolice, a potom je iz tri vreće počela vaditi konzerve, boce, staklenke i već spomenutu šunku.

''Bila bih te nazvala, no naravno da nisam mogla, jer ovdje nemaš telefona i nikada ne držiš uključen mobitel ili što već s njime činiš, tako da sam sama donijela odluku.'' Izvadila je dvije boce crnog vina iz smeđe vrećice koja je bila skrivena u većoj plastičnoj vreći. ''Nadam se da voliš merlot. Ja ga volim tako da sam jednostavno jučer kupila dvije boce prije nego su se trgovine zatvorile. I odlučila sam da će sve biti jednostavno...znaš, samo šunka i pečeni krumpiri i mahune. No zato sam nabavila izvrsnu pitu za desert.'' I kao da za to želi podastrijeti dokaze, izvadila je pitu od jabuke iz omota i visoko je podigla.

''Odlično,'' rekao je Dale, potpuno zbunjen. ''Ali što je... hoću reći, što slavimo?''

Mica Stouffer, poznata i kao Michelle Staffney, posegnula je čašom za vodu na visokoj polici i zastala u pola pokreta. Dale je primijetio kako joj se uska bluza napela preko velikih dojki. Skrenuo je pogled i pretvarao se da proučava boce i konzerve i šunku na radnoj plohi.

Michelle nije žurila s odgovorom i najprije je natočila vodu u čašu i malo otpila.

''Nadam se da se šalite,'' profesore Stewart. ''Danas je Badnjak.''

Ručali su sredinom popodneva, prije nego je potpuno ugaslo slabo dnevno svjetlo. Dale se istuširao i obrijao, obukao je pamučne hlače, čistu košulju i tamnosmeđi kožni sako, a Michelle je za to vrijeme skuhala kavu i počela ispunjavati staru kuću ugodnim miomirisima hrane. Pili su vino dok se šunka pekla, a tijekom večere otvorili su i drugu bocu merlota. Jeli su za stolom u kuhinji. Michelle je u svojoj torbici ponijela i dvije debele svijeće. Dale se trudio ne misliti na Clare kada je na svijećama svojim zlatnim upaljačem pripaljivao plamen. Dnevno je svjetlo gasnulo, što je više bilo naglašeno plamenom svijeća nego oštrim svjetlom stropne svjetiljke.

Kada se Dale probudio, bio je omamljen i smušen, a sada se osjećao potpuno pijanim. Sam je sebe iznenadio kada je Michelle ispričao sve o dugoj jurnjavi od prethodnog dana, više naglašavajući apsurdnost nego ozbiljnost događaja, i oboje su se smijali. Dale im je natočio još vina.

''Pročitala sam onu pripovijetku koju si spomenuo,'' rekla je Michelle nakon što su očistili stol. Kava se pripremala u kuhalu, a pita podgrijavala u pećnici, no za sada su još uvijek uživali u posljednjoj čaši vina. '''Znaš koju,'' nastavila je, ''Veseli kutić.''

Dale se samo nejasno sjećao kako joj je pripovijedao o tom djelu Henryja Jamesa, no kimnuo je glavom. ''Je li ti se sviđala?''

Michelle je otpila malo vina. Njezina se crvena kosa presijavala na svjetlosti svijeća. Dnevno je svjetlo potpuno nestalo s prozora iznad sudopera, koji joj se nalazio iza leđa.

''Ne znam je li mi se sviđala,'' konačno je progovorila. ''Zapravo, pomislila sam da je poprilično čudna.''

Dale se nasmiješio. Kada je progovorio, trudio se da mu glas ne zvuči kao da pruža milostinju. ''Pa, moram priznati da su i meni mnoga Jamesova djela bila teška. Znaš li što je Dorothy Parker39 rekla za Henryja Jamesa?''

Michelle Staffney odmahnula je glavom.

''Rekla je da je žvakao više nego je odgrizao,'' rekao je Dale i nasmijao se. Zrakom se širio miris kave i pite. Posljednji su gutljaji vina bili bogatog okusa. On je ostavio petoricu pankera da se valjaju u blatu Jarčevih planina. Može se reći da se doista dobro osjećao.

Michelle je odmahnula glavom kao da odbacuje pametnu primjedbu Dorothy Parker i vraća se na temu. ''Pročitala sam to tri puta, no čini mi se da je i dalje ne razumijem. Hoću reći, Spencer Brydon ugleda duha u svojoj staroj kući, to svoje drugo ja, tu strašnu inačicu samoga sebe. Ono što je mogao postati.''

Dale je klimnuo i čekao. Popili su gotovo sve vino.

''No, je li on bio stvaran? Taj duh?'', Michellin je glas bio dubok, grlen.

Dale je slegnuo. ''Upravo je to zanimljivo s djelima Henryja Jamesa, rekao je i, bez obzira koliko se trudio to izbjeći, u svom je glasu prepoznao profesora Stewarta koji drži predavanje. ''Taj duh i njegov stari, ukleti dom u New Yorku zapravo su vanjski pokazatelji samog njegovog uma, zar ne? Stapanje unutarnjeg i izvanjskog?

Stvarnost je za Jamesa, ili je to barem tako u njegovim djelima, oduvijek bila metaforična i psihološka.''

''Alice Staverton je to također vidjela,'' rekla je tiho Michelle.

''Molim?''

''Prijateljica,'' objasnila je Michelle. ''Gospođica Staverton. Ona u čijem krilu počiva Brydonova glava na kraju pripovijesti. Ona je vidjela duha, tog lošeg Brydona, u isto vrijeme kada i on. Ona mu je to rekla. I njoj se sviđao loši Brydon... privukao ju je.''

''Privukao?'', ponovio je tupo Dale. Držao je predavanja o tom djelu dvadesetak puta, uglavnom studentima prve godine, ali nikada se nije usredotočio na sitnicu da je gospođica Staverton također ugledala istog duha, a još manje da je rekla da joj se čudovište sviđalo.

''Da, nastavila je Michelle. I sviđao joj se drugi Brydon, bez prstiju, grubog izgleda, jer joj je on, Brydonov duh, a ne stvarni, mlitavi Brydon, rekao da je želi.''

''Želio da ga ona pronađe,'' rekao je Dale. ''Da mu pomogne.''

Sada je bio Michellein red da slegne ramenima. ''Ja to nisam tako shvatila. Ja sam čula kako govori da drugi Brydon, onaj gospodin Hyde, želi nju. U smislu da je želi odvesti u krevet. Kao da je bio potreban taj drugi Brydon, čudovišni gospodin Hyde, ta materijalistička, američka inačica Brydona, da joj kaže kako je želi poševiti. I zato ona uspijeva šokirati Brydona slabića koji još uvijek leži na podu, s glavom koja počiva u njezinu krilu, u trenutku kada mu, ja tako mislim kaže 'on mi, čini se, to govori... i zašto mi se ne bi sviđao?' ''

Dale je odložio svoju praznu čašu na stol i blenuo u nju, potpuno zapanjen. Tijekom svih ovih godina na sveučilištu... kako mu je promaklo ovo moguće objašnjenje? Kako je to promaklo brojnim stručnjacima koji su proučavali Jamesa? Je li i samom Jamesu, majstoru prikrivanja, to također promaklo? Na trenutak je Dale ostao bez teksta.

''Ono što mogu sa sigurnošću tvrditi,'' nastavila je Michelle, ''jest da bi film prema toj pripovijesti bio sranje. Bez akcije. Bez seksa. A ni duh nije osobito strašan. Dakle, profesore Stewart. Hoćemo li?''

Dale se trgnuo iz misli. ''Prihvatiti se kave i kolača?''

''Otići gore i poševiti se,'' rekla je Michelle.

Uz svjetlo svijeća, Dale je prati na kat. Osjeća se otupjelim i dalekim dok promatra kako se stvari odvijaju usporeno. Sve se doima kao u snu.

Dale, ovo nije san.

On je predložio da se ipak spuste u krevet u podrumu budući da je tamo toplije i svjetlije i...

''Ne,'' rekla je Michelle, prišavši stubištu sa svijećama u rukama.

''To je dječji krevet.''

''Dječji krevet?'', pomislio je Dale i odmah shvatio kako je to doista bio dječji krevet, i to djeteta koje je umrlo, ali u čemu je bila razlika? Svi kreveti u kući pripadali su ljudima koji su umrli.

''Zašto ne poneseš poplun i pokrivač s kreveta u radnoj sobi?'', upitala je Michelle.

''Radna je soba također toplija...'', započeo je Dale.

Michelle je odmahnula glavom. ''Tamo se nalazi računalo. Samo ponesi poplun i pokrivač.''

Dale uzima poplun i pokrivač, vraća se do stubišta, ne shvaćajući primjedbu o računalu, no nije na to obraćao pozornost. Nije ni na što obraćao posebnu pozornost. Njihove su se sjene uspele uz stubište za njima. Stoje na odmorištu na vrhu stubišta, neposredno prije nego će ući u glavnu spavaću sobu, a Dale se lijeno upita zašto na katu nema struje.

Stari je promijenio instalacije. Jednostavno je prerezao žice do razvodne kutije.

Na ulazu u spavaću sobu, Michelle svojim prstima obuhvati njegovo zapešće. Plamen svijeće neobično se odražava u njezinim staklastim očima. Kontaktne leće, misli Dale. I previše vina.

Dale zausti kako bi nešto rekao, no ne može se ničega sjetiti. Sa svijeće koju mu je dala u prizemlju na njegovo se zapešće cijedi vrući vosak. On to zanemaruje. Gore je neobično toplo.

''Dođi,'' govori Michelle Staffney. Vodi ga u sobu.

Uzbuđenje ga udara u trenutku kada prijeđe prag, no ovoga bi puta razlog mogao biti samo taj što ga Michelle svojim tankim prstima drži za zapešće, ili pak odsjaj svijeća na njezinim obrazima i crvenoj kosi i otkopčanoj bluzi, ili mješavina miomirisa parfema i žene koja se pojavila iz njezinog tijela, kao da ju je probudio maleni plamen u lijevoj ruci.

''Znam kako je ova soba prije utjecala na tebe,'' šapće mu i odlaže svijeću na noćni ormarić. Uzima mu iz ruke njegovu svijeću i odlaže je pokraj svoje, uzima mu poplun i pokrivač koje drži pod pazuhom i prostire ih na stari krevet, najprije pokrivač, kojeg izravnava, a potom crveni poplun. Njihove se sjene miču po izbiijedjelim tapetama i lelujaju po navučenim zastorima.

Dale i dalje tupo stoji i promatra Michelle koja odmakne ugao popluna i primakne mu se. Osjeća miris šampona kojim odiše njezina kosa. Michelle ga ljubi u obraz, položi svoju desnu ruku na donji dio njegovih leđa, preko njegovog sakoa, a blijedi prsti njezine lijeve ruke klize niz njegove grudi i preko trbuha, sve dok kroz njegove pamučne hlače ne pronađu i uhvate njegov ukrućern penis. Podigne pogled prema njemu.

''Zar me nećeš poljubiti?''

On je poljubi. Njezine su usne pune, no bez topline, gotovo hladne.

Michelle se nasmiješi i s obje ruke skine njegov sportski sako.

Nema ga kamo odložiti. Ispusti ga na pod i počinje otkopčavati njegovu košulju. Kada se njezini prsti odmaknu i premjeste se na vlastitu bluzu, Dale završi otkopčavanje svoje košulje i izvadi krajeve iz hlača.

Michelle pusti da joj bluza padne na pod pokraj njegovog sakoa i otkopča suknju. Njezin je grudnjak bijele boje, čipkan i doima se neobično nevinim. Njezine su se pune dojke blijedo isticale iznad bijele čipke. Pjegice na njezinu vratu nestaju u bjelini.

Otkopča Daleov remen i otvori patentni zatvarač na njegovim hlačama. Potom se spusti na koljena, povlači nadolje njegove hlače i bokserice i te svojim ustima obuhvaća njegov ukrućeni penis.

Dale na tren ostane bez daha, ne samo zbog iznenadnog napada bliskosti već i zato što su joj usta bila hladna, kao da je neposredno prije toga u njima držala kocku leda.

Što li sada rade Anne i djevojke? Na Badnjak?

Dale je ljutito odmahnuo glavom kako bi otjerao tu neprimjernu misao.

Michelle se smiješeći ustane. Crvene su joj usne bile vlažne.

Ruke su joj zamijenile usta i sada su klizale po vlažnom penisu.

Prošapće: ''Zar mi nećeš pomoći da se skinem?''

Pomalo nespretno, doslovno pulsirajući od uzbuđenja dok ga dodiruju njezine hladne ruke, Dale povlači njezinu suknju i oslobađa je tog odjevnog predmeta.

Ona ga na trenutak ispušta iz ruku i izuva cipele, dok joj on skida bijele gaćice. Dale primjećuje da su joj crvene dlačice medunožja oblikovane u usku crtu. Vidio je takvo oblikovanje u časopisima i filmovima, no nikada u stvarnom životu.

Odjednom postaje svjestan da Michelle sigurno poznaje sve moguće tajne holivudske užitke, seksualne trikove o kojima žene iz Missoule u Montani nikada nisi niti čule. Na tu bi se pomisao u normalnoj situaciji nasmiješio, no pogled na nju dok pred njim stoji naga, s iznimkom bijelog grudnjaka, lagano razmaknutih nogu, bokova gurnutih naprijed i vlažnih, blijedoružičastih usana svog medunožja koje se presijavaju na svjetlosti svijeća, ne dopuštaju mu da se nasmiješi.

Ruke savija iza leđa i njezin grudnjak pada na pod. Njezine su grudi ogromne, blijede, okrugle, s ružičastim aureolama. Stoje visoko i čvrsto, doimajući se poput grudi bilo koje sedamnaestogodišnjakinje.

Lažno. Ovo više nije stvarno.

Dale trepne kako bi otjerao misao i promatra je kako mu još jednom steže penis, ponovno otkriva poplun i spušta se na pokrivač.

Krevet zaškripi. Nema jastuka.

Malo podiže svoju lijevu nogu i podboči se o desnu ruku. Dale nikada nije bio tako seksualno uzbuđen, čak niti kada je bio s Clare.

''Hoćeš li ući?'', pita Michelle dok još više raskriva poplun u znak poziva.

Dale odjednom osjeti nalet hladnog zraka, gotovo kao da je još neko biće ušlo u sobu kroz nevidljiva vrata na zidu. Zapanjeno se okrene, no ugleda samo vlastitu glupu sjenu, s podignutim penisom, kako ostavlja trag na izblijedjelim tapetama.

''Dale?'', njezin ja šapat bio nježan, no istovremeno nestrpljiv.

Ponovno se okreće prema njoj i vidi kako se svjetlost svijeća poigrava u njezinim očima. Bradavice su joj napete.

Ovo je pogrešno, Dale.

''Ovo nije u redu,'' kaže Dale.

''O čemu to govoriš?'' Ona posegne za njegovom rukom, no on je povuče. Njezini se hladni prsti obaviju oko njegovog penisa. ''Ovo se doima u redu,'' govori dok mu se smiješi uz svjetlost svijeća. Plamen zatreperi kao da ga uzbiba lagani propuh.

Dale se povuče, ne razumijevajući svoj postupak. Osjeti ubod neizmjernog žaljenja kada njezini prsti skliznu s vrućeg glavića njegovog kurca.

Ovo se ne može dogoditi, Dale.

''Ovo se neće dogoditi,'' promrsi Dale tupo. Osjeća se kao da se pod diže i pada, nalik ljuljanju palube broda tijekom noćne oluje.

Michelle povlači ruku, sjeda, podiže drugu blijedu ruku, obuhvati njima svoje pune dojke i podiže ih. Njezini se nalakirani nokti blješte dok se poigrava sa svojim bradavicama. ''Dođi ovamo,''

šapuće.

Dale se prisili skrenuti pogled. Njegova je sjena ona koja se doima poput grbavca, cirkuske nakaze, nemirna je i njiše se na podivljalom treperenju svijeće. Odjednom zrak postaje studen.

Primjećuje kako mu na usta izlazi para i osjeća oštar zadah ledene plijesni. Ne gleda više prema krevetu.

Fato profugus.

Onaj koji bježi od sudbine, protisne Dale. Nije imao pojma zašto to govori.

''Dale...'' Dale je iza sebe čuo preklinjanje, jedva glasnije od izdisanja zraka. Pokupio je svoju odjeću, ispustio svoju lijevu cipelu pa je ponovno podigao, zaboravio na čarape i sjurio se posrćući niz stube.

Michelle je stajala odjevena i ukočena pokraj kuhinjskih vrata.

Nije ga željela pogledati.

''Žao mi je... ne znam zašto...'', Dale je zamuckivao. ''Žao mi je,''

ponovio je.

Žena je odmahnula glavom i navukla kaput.

''Preostala hrana...'', započeo je Dale okrenuvši se prema radnoj plohi.

''Zadrži je,'' rekla mu je Michelle. ''Uživaj u piti.'' Otključala je i otvorila vrata, dok mu je cijelo vrijeme bila okrenuta leđima.

Pogledi im se nisu susreli otkako se vratila u prizemlje, potpuno odjevena i blijeda. Ispružio je ruku prema njoj, spustio je na njezino rame, no ona je trznula ramenom i riješila se njegove ruke.

''Žao mi je,'' ponovno je rekao. Čak je i njegovim vlastitim ušima to zvučalo glupo. ''Možda neki drugi put... drugi dan...''

Michelle se nasmijala. Glas joj je bio vrlo čudan, nekako prazan i dolazio je negdje iz dubine grla. Uopće se nije doimao ženskim.

Izašla je van u tamu.

''Pričekaj, donijet ću ručnu svjetiljku,'' rekao je Dale. Zgrabio je svjetiljku s kuhinjskog ormarića i požurio van kako bi joj pomogao prijeći zaleđeni put do njezinog kamioneta.

Crni psi pojavili su se iz tame, niotkuda. Trojica su skočila na Michelle, a dva na Dalea, na mjestu gdje je još bio na betonskom trijemu pred kućom. Psi su bili ogromni, veći nego što to psi uopće mogu biti. Njihove su oči bile svijetlo žute, a zubi bijeli na svjetlu koje je dopiralo iz kuhinje. Dale je imao tek toliko vremena zamahnuti svjetiljkom, kako da je palica za golf, osvijetliti šakalske oči najbližeg crnog psa, a onda su ga njihove šape i težina dvojice pasa srušile na leđa tako da je glavom jako udario o kuhinjski pod, a svjetiljka je odletjela van tako da nije više ništa osvjetljavala.

Michelle je jednom vrisnula. Između crnih tjelesa, Dale je krajičkom oka ugledao bljesak njezine crvene kose. Tri psa koja su bjesnjela iznad nje, doimali su se još većima, još okrutnijima.

Njihovo je režanje ispunilo je noć.

Tek napola svjestan, krvave, razbijene glave, Dale se otkotrljao ispod jednog od crnih pasa i pokušao se podići na noge. Drugi ga je pas napao s leđa i Dale je tresnuo naprijed na zaleđeno tlo. Pad mu je istjerao sav zrak iz pluća. Na udaljenosti od jedva dvadeset koraka psi su kidali i trgali Michelle.

Dale je zamahnuo nogom, osjetio kako mu je noga udarila u nešto čvrsto, u pseća rebra, začuo urlik gotovo pokraj uha, počeo se trgati kako bi se osovio na koljena, otpuzao do mjesta gdje su se tri psa doimala kao da komadaju Michelle.

Dva su ga psa okružila. Njihove su gubice bile iznad visine njegove glave, a njihove si oči plamtjele žutim sjajem. Jedan ga je zubima zgrabio za rame i zahvatio njegov kožni sako i pokidao ga, oborio ga s koljena i licem ga ponovno srušio u zaleđeno blato. Dale je rukama zaštitio lice dok su mu dva psa kidali kožni sako s leda i trgali ga među sobom. Njihova je slina padala po njegovoj kosi i obrazima. Okrenuo se na leđa i stisnuo ruke u šake.

''Michelle!'', zavikao je. Osim režanja, nije bilo drugog odgovora.

Veći od pasa koji su ga napali, skočio je prema njemu, dok je drugi crni pas režao negdje iza njega, gdje ga on nije mogao vidjeti.

Dale je udario po crnom zidu prsnog koša najvećeg psa kada ga je živina opkoračila i pritisnula ogromno šapom u prsa, teškom poput olovnog utega. Pasji je dah zaudarao po sumporu i ogavnoj truleži strvina.

''Daj... od... jebi,'' jedva je protisnuo Dale i zgrabio divovskog psa za kožu na vratu koja je visjela nalik ogrlici i zamahnuo kako bi odbacio psa. Crni je pas zarežao i škljocnuo zubima, kojima je jedva za dva centimetra promašio Daleovo lice. Četvrti je pas otrčao i priključio se ostalima koji su napadali ženu koja više nije ispuštala nikakve zvukove. Dale je čuo kako se psi udaljavaju u tami, prema ostavama i sušama, no nešto su vukli...nešto su vukli.

Dale je ponovno zaviknuo i stisnutim šakama udario po šakalskim ušima psa koji je stajao iznad njega. Pas je odskočio.

Dale se okrenuo, oslonio se na koljena i pokušao se podići. U to je ugledao posljednje naznake Michelle, samo njezine blijede noge i jednu ruku koja se nije borila već se mlohavo vukla po tlu, dok su je četiri psa odvlačila s posljednjih tragova svjetla koje je dopiralo iz otvorene kuhinje, prema crnim poljima i suši koja se nije vidjela u mraku. Psi su režali, a zubi su im udarali. Najprije su odvukli jedan njezin dio, a potom i drugi.

''Vi proklete jebene... prokletinje,'' urlao je Dale dok mu je krv navirala u oči, a zemlja se doimala kao da se podizala i okretala dok je on posrtao prema čoporu pasa. Više nije vidio niti njih niti njihovu žrtvu. Dale se sjetio svoje sačmarice.

Oklijevao je tek sekundu prije nego se okrenuo da bi se vratio po nju. Bez obzira što će izgubiti nekoliko sekunda, bit će potpuno nekoristan, tamo u tami boreći se sa zvijerima ako nema oružje.

Dale se vratio do betonskog trijema i upravo je posrćući pokušao ući u kuću kada ga je ponovno napao peti pas, skočio kroz zrak dok mu se dlaka presijavala srebrnocrnim sjajem na žutoj svjetlosti svjetiljke u kuhinji, a zatim su i Dale i pas odletjeli s trijema, udarili o zid kuće koji ih je odbacio dalje. Dale je licem pao u crno blato, osjetio kako se zemlja pod njim podiže pored zida i osjetio kako on sam klizi unatrag, prema režanju psa iza njegovih leđa, prema tami.

DVADESET PRVO POGLAVLJE

''I što se zatim dogodilo?''

''Već sam rekao što se zatim dogodilo.''

''Recite nam ponovno.''

Dale je uzdahnuo. Bio je strašno umoran i boljela ga je glava.

Sredstvo protiv bolova, koje je dobio lokalno, na mjestu gdje je imao devet šavova, počelo je popuštati, a od injekcija protiv tetanusa počela ga je boljeti ruka, još jače od bezbrojnih natučenih mjesta. No glava je bila najgora. Sestre su mu dopustile da se ponovno obuče i sada su on i šerifovi zamjenici razgovarali u praznom predvorju, točno ispred sobe za hitni prijem u bolnici u Oak Hillu.

Prošla su tri sata izjutra, no u predvorju nije bilo prozora pa je blještala fluorescentna rasvjeta. U zraku se osjećao miris pržene kave.

''Nakon što ste napustili farmu,'' poticao ga je zamjenik Presser.

On je bio stariji od dvojice muškaraca u odori, no još uvijek mladac u svojim dvadesetima, rumenog lica i kratko podšišane svijetle kose.

''Koliko je prošlo vremena otkako ste, kako kažete, izgubili svijest?''

Dale je slegnuo ramenima i požalio zbog tog pokreta. Njegove su ruke, ramena i rebra bili bolni, kao da ga je netko udarao cipelama s metalnim kapama.

Glavobolja ga je iza očiju probadala poput strelica za pikado.

''Nakon što sam napustio kuću,'' nastavio je polako Dale, ''Otišao sam pješice do KWIK'N'EZ-a.''

''No rekli ste da imate mobitel. Mogli ste ga upotrijebiti prije nego što ste stigli do KWIK'N'EZa na ulazu na autoput 174.''

''Rekao sam da nisam mogao pronaći mobitel,'' rekao je tiho Dale, kao da se trudi ne pogoršati svoju glavobolju. Pokušavao je izgovarati riječi u stankama između valova bola. ''Potražio sam ga u svom džipu, no nisam ga pronašao. Možda je pao između sjedala.

Svjetiljke u Land Cruiseru nisu radile. Mogao sam ga potražiti u kući, no smatrao sam da je bilo važno pobjeći odatle i pozvati pomoć.''

''Niste mogli pokrenuti vaše sportsko vozilo,'' nastavio je zamjenik monotonim glasom. Promatrao je jeftini blok sa spiralom koji je držao u ruci. Dale je na stražnjoj strani ugledao naljepnicu s cijenom i barcodom.

''Nisam mogao pokrenuti svoje sportsko vozilo,'' potvrdio je Dale. ''Akumulator... nije htio niti upaliti.''

''No zamjenik Reiss uspio ga je upaliti od prve, ključevima koje ste nam vi dali,'' rekao je šerifov zamjenik. Pogledao je mlađeg zamjenika koji je sjedio na drugom kraju stola. Mladi je muškarac ozbiljno klimnuo glavom, u znak potvrde.

Dale je ponovno htio slegnuti ramenima, no onda je ipak klimnuo. ''Ne znam zašto ranije nije htio upaliti.''

''A u kući u kojoj trenutno boravite nema telefona? U kući koju trenutno unajmljujete?''

Dale je uzdahnuo. Ponovno je klimnuo. O tome su razgovarali još od ponoći, na ovaj ili onaj način. ''Jeste li sigurni da nema ni traga Michelle?'', upitao je mlađeg zamjenika.

''Ne,'' odgovorio je zamjenik Dick Reiss. Njegovo je ime stajalo na pločici pričvršćenoj na lijevom džepu košulje.

''Vani je mračno,'' rekao je Dale. ''Jeste li provjerili veliku sušu?''

''Taylor i ja smo provjerili sve suše i ostave,'' rekao je zamjenik Reiss. Dale je po prvi puta primijetio da mladić u ustima drži komadić duhana.

Stariji je zamjenik podigao blok. Tim je pokretom dao znak zamjeniku Reissu da zašuti. ''Gospodine Stewart... volite li više 'gfspodine' ili 'profesore'?''

''Svejedno mi je,'' rekao je umorno Dale.

''Gospodine Stewart,'' nastavio je zamjenik, ''zašto ste pet kilometara pješačili do KWIK'N'EZ-a? Zašto niste otišli samo do susjeda? Fallonovi žive samo dva i pol kilometra sjeverno od vas.

Bachmannovi su tek kilometar prema Ulici Hard, neposredno prije groblja.''

''Bachmannovi?'', ponovio je Dale. ''Ah, to je obitelj koja sada živi u kući ujaka Henryja i ujne Lene.''

Zamjenik Presser pogledao ga je tupim pogledom.

Dale je odmahnuo glavom. ''Ako govorimo o staroj kući ujaka Henryja i ujne Lene, sjeverno od groblja, onda je ona bila u mraku.

Na prilaznom putu nije bilo vozila. Veliki je pas lajao u dvorištu. Ja sam samo nastavio hodati.''

''No zašto ste odlučili krenuti upravo prema KWIK'N'EZ-u, a ne gradu, gospodine Stewart?''

''Nisam se mogao sjetiti gdje je telefonska govornica u gradu,''

rekao je Dale. ''Pomislio sam da bi mogla biti ispred pošte ili banke, no nisam se mogao sjetiti. I taj se pravac doimao još mračnijim kada sam došao do Ulice Jubilee College... pa, ugledao sam svjetla KWIK'N'EZ-a, samo kilometar ispred sebe prečicom pokraj Ulice Hard.'' Dodirnuo je čelo u kojem je osjetio pulsiranje. ''Doimalo se …

sigurnijim. Samo ravni put.''

Zamjenik Presser zabilježio je nešto u svoj blok. Dale je primijetio kako su mu prsti pobijelili koliko je čvrsto držao olovku, savinuti tako da su se gotovo izokrenuli, nalik prejakom stisku nekih studenata na sveučilištu dok su pisali bilješke na predavanjima.

Dale se nakašljao. ''Zapravo uopće nisam telefonirao,'' rekao je.

''Bio sam... zapravo sam ponovno gotovo izgubio svijest kada sam stigao do benzinske postaje. Samo sam uspio zamoliti prodavač u noćnoj smjeni da pozove policiju, a potom sam sjeo na pod, pokraj zamrzivača s hranom i tu ostao dok nije stigao zamjenik. Ne zamjenik Reiss. Onaj drugi.''

''Zamjenik Taylor,'' rekao je zamjenik Presser.

''Šerif ne zna za ovo?'', upitao je Dale. Pao mu je kamen sa srca kada je shvatio da na njegov poziv nije odgovorio C. J. Congden.

''Ne, gospodine,'' rekao je Presser. ''Šerif je tijekom praznika odveo svoju obitelj u Chicago. Vratit će se prekosutra. Rekli ste da poznajete šerifa, gospodine Stewart?''

''Bilo je to davno,'' rekao je Dale. ''Zajedno smo išli u školu. Prije mnogo godina.''

Na to je zamjenik podigao pogled, a zatim je nešto pribilježio u svoj blok.

''Isuse Kriste,'' progovorio je ponovno Dale. Drhtao je od slabosti i posljedica šoka. ''Zar nećete organizirati neke ljude da traže Michelle? Te ... životinje ... mogle su je odvući bilo kamo. Možda je još uvijek živa!''

''Da, gospodine. Čim svane, ljudi će otići tamo. No večeras još moramo razriješiti neke stvari. Kažete da ona vozi bijeli Toyotin kamionet?''

''Tundru, čini mi se,'' odgovorio je Dale. Pogledao je dvojicu zamjenika. ''Mora još biti parkiran u dvorištu Veselog... na farmi.''

''Ne,'' nastavio je Presser. ''Kada su zamjenici Reiss i Taylor stigli na staru farmu McBrideovih, tamo nije bilo bijelog kamioneta.

Nikakvog vozila... osim vaše Toyote Land Cruiser, naravno. Koji je upalio čim je zamjenik Taylor okrenuo ključ, a koji ste mu i dali.''

Dale se samo na trenutak namrštio dvojici muškaraca.

''Nije bilo kamioneta?'', konačno je progovorio. ''Nije bilo drugog vozila?''

''Ne, gospodine,'' rekao je zamjenik Presser i ponovno nešto zabilježio. Jeste li sigurni da ste vidjeli vozilo kojim je, prema vašim riječima, stigla gospođica Staffney?''

''Da,'' odgovorio je Dale. ''Čekajte... ne. Ne sjećam se da sam jučer baš vidio njezin kamionet. Ali... hoću reći... mora da se dovezla do farme, zar ne? Predaleko je da bi hodala od grada...'' U tom je ludom trenutku Dale osjetio kako mu je srce poskočilo u nadi. Mora da Michelle nije bila previše ozlijeđena ako se uspjela odvesti svojim kamionetom. Tada se sjetio režanja pasa i njihovih zubi, i srce mu je usporilo, a nada nestala. ''Ne razumijem,'' rekao je. ''Jeste li provjerili njezinu kuću u gradu?''

''Da, gospodine,'' rekao je Presser. ''Provjerili smo kuću koju ste nam spomenuli. Tamo nema nikoga. Niti je na prilaznom putu stajao kamionet.''

Dale je polako ispustio zrak i spustio pogled na svoje ruke koje su se doimale poput loše izrađenih glinenih kipova koji su teško i nespretno počivali na njegovim nogama. Njegove su pamučne hlače bile prljave i poprskane njegovom krvlju.

''No vi kažete da je ona još za dana stigla na farmu?'', upitao je zamjenik Presser.

''Kasno ujutro,'' rekao je Dale. ''Ili vrlo rano poslije podne. Do kasno sam spavao. Probudila me. Počeli smo kuhati ubrzo nakon što je stigla.''

''I vi niste primijetili vozilo kojim je stigla gospođica Staffney?''

''Ne,'' odgovorio je Dale. Pogledao je zamjenika ravno u oči.

Potom je pogled svrnuo na mlađeg zamjenika koji mu je uzvratio pogled, žvaćući duhan. ''Gledajte, već sam vas to pitao, no nijedan nije odgovorio. Jeste li pronašli krv? Rastrganu odjeću? Bilo kakve znakove borbe?''

''Pronašli smo krv na mjestu gdje ste udarili u vrata,'' rekao je zamjenik Reiss i jezikom premjestio grudu duhana u ustima.

''Pronašli smo sportski sako za koji ste nam rekli. Sav razderan, baš kako ste nam ispripovjedili.''

''A Michelle? Je li bilo kakvih tragova... psećeg napada?''

Prije nego je mladi zamjenik mogao odgovoriti, zamjenik Presser ponovno je podigao blok i ušutkao ga. ''Gospodine Stewart, sada se vraćamo do farme McBrideovih kako bismo pregledali okolicu. Željeli bismo dobiti vaše odobrenje da pretražimo i samu kuću. Zamjenik Reiss stajao je u kuhinji i dozivao gospođicu da provjeri je li unutra, zavirio u neke prostorije, no trebali bismo vaše odobrenje da doista pretražimo kuću. Možda bi još mogla biti negdje u kući, skrivena od pogleda, ako je bila ozlijeđena.''

''Idem s vama,'' rekao je Dale i pokušao ustati.

''Ne, gospodine, to vjerojatno nije dobra zamisao,'' rekao je zamjenik Presser. ''Doktor kaže da bi bilo bolje da, zbog udarca u glavu, ostanete u bolnici do jutra ili podneva, na promatranju.''

''Idem s vama,'' ponovio je Dale. Pridržavao se za naslon stolice i zatreptao očima ne bi li otjerao vrtoglavicu koja se pojavila s valovima glavobolje.

''Kako želite, gospodine Stewart,'' rekao je zamjenik Presser. On i drugi zamjenik poveli su Dalea praznim hodnicima hitne službe, pokraj znatiželjnih sestara i specijalizanata, sve do upaljenog vozila šerifovog ureda, koje je stajalo na prilaznom putu, a čiji su se ispušni plinovi uzdizali i okružili ih poput magle.

Dale se vozio u stražnjem dijelu kamioneta. Zbog rešetki koje su ga dijelile od zamjenika koji su šutke sjedili na prednjim sjedalima, zbog nedostatka prozora i kvaka te vonja mokraće i očaja koji su se širili s razderanih navlaka, osjećao se poput zatvorenika. Očito je da su i mali okruži, poput Oak Hilla i Elm Havena, imali svojih problema.

Dale je osjetio kako mu srce počinje jače udarati kako su se približavali Veselom kutiću, puteljkom uz čije su se rubove uzdizale mršava stabla jabuka, koje su osvjetljavala prednja svjetla kamioneta.

Zamjenik Tavlor čekao je u svom automobilu. Nekoliko su trenutaka četvorica muškaraca stajali u mračnom dvorištu. Trojica su zamjenika međusobno razgovarali dok je Daleov pogled neprestano bježao prema mračnim poljima, koja su nestajala iza slabog svjetla.

''Mogu li dobiti ključeve?'', upitao je.

''Molim?'', rekao je zamjenik koji se prije nekoliko sati pojavio u KWIK'N'EZ-u. Taylor je bio nizak i debeo.

''Ključeve džipa,'' rekao je Dale. Uzeo ih je od zamjenika i odvukao se do svoje Toyote. Džip je odmah upalio. Dale je upalio svjetlo u kabini i pronašao svoj mobitel koji je skliznuo između središnje ploče i suvozačkog sjedala. Pokušao ga uključiti, no zaslon je pokazivao da je se mobitel ispraznio. Dale je strpao mobitel u džep košulje i pridružio se trojici zamjenika na malenom trijemu. Bilo mu je hladno i drhtao je bez kaputa.

Kuhinja se doimala upravo onakvom kakvom su je on i Michelle ostavili nakon večere. Suđe je bilo oprano i naslagano na radnoj plohi, hladna je pita od jabuka ležala pokraj praznih šalica kave. Dale se prisjetio da je Michelle isključila aparat za kavu prije nego su se uspeli na kat.

Zamjenik Presser prišao je peći i izvukao Savage sačmaricu koja je stajala prislonjena na zid. Otvorio ju je, izvadio neispaljeno punjenje kalibra .410 i podigao obrve dok je promatrao Dalea.

''Držao sam napunjenu sačmaricu zbog pasa,'' rekao je Dale.

''Znači, već ste i prije vidjeli te pse,'' javio se zamjenik Reiss s mjesta odakle je promatrao praznu blagovaonu.

''Rekao sam vam obojici da sam već prije vidio te pse. Samo, nikada se nisu doimali... toliko velikima.''

Zamjenici Presser i Reiss izmijenjali su poglede. Dale je primijetio kako je Presser gurnuo punjenje za sačmaricu u svoj džep na jakni. Dodao je oružje zamjeniku Tayloru koji je ostao stajati pokraj vanjskih vrata.

''Hladno mi je,'' rekao je Dale. ''Spustit ću se u podrum po pulover.''

''Poći ćemo s vama,'' rekao je zamjenik Presser. Potom se obratio Tayloru. ''Larry, pregledaj prostorije u prizemlju.''

Podrum je kao i obično bio topliji od prizemlja. Iz gomile odjeće koja je stajala pokraj kreveta Dale je izvukao debeli, vuneni pulover i navukao ga preko glave dok su zamjenici pregledavali sobu, mašući svjetiljkom iza peći i zavirujući u prazni spremnik ugljena. Nigdje nije bilo skrivene Michelle. Vratili su se u prizemlje gdje ih je zamjenik Taylor izvijestio kako tamo nije bilo ničega. Presser je klimnuo i ušao u Daleovu radnu sobu.

''Što ovo znači?'', upitao je pokazujući svojom teškom svjetiljkom prema zaslon Think-Pada.

Na tamnom je zaslonu blještala poruka

>Hrotgarmr. Siil0 wa UR.BAR.RA kisaat. Wargus sit.

''Je li to njemački?'', upitao je zamjenik Presser.

''Ja sam pisac,'' odgovorio je Dale. Neko je vrijeme otezao s odgovorom ne bi li uspio prevesti poruku. Nikada je ranije nije vidio.

''Pitao sam je li to njemački ili nešto slično.''

Dale je odmahnuo glavom. ''To je obična besmislica. Pišem znanstveno-fantastični roman i pokušavam osmisliti nekakav strani govor.''

''Nešto nalik klingonskom40,'' javio se zamjenik Reiss iz hodnika.

''Upravo tako,'' potvrdio je Dale.

''Zaveži, Dick,'' odbrusio je zamjenik Presser. Zamjenik se vratio u hodnik, ostavivši Dalea da pilji u zaslon. Da je bilo koji od zamjenika prepoznao staroengleski, što se doimalo nevjerojatnim, Dale je znao da bi upao u nevolje. No koliko je on razabirao, samo su prvi i posljednji dio rečenice bili na staroengleskom. Izraz 'hrotgarmr'

prevodi se kao 'vatra', iako doslovno znači 'psi koje reže', kao u pogrebnoj lomači koju su u starim epovima napravili za Beowulfa ili Brynhilda. 'Wargus sit' znači 'on će postati warg. Ponovno ta riječ.

Warg je označavao otpadnika koji se u očima svojih bližnjih doslovno pretvorio u vuka, nosača leševa, nekoga tko je, poput indoeuropskih vukodlaka, zaslužio da bude zadavljen.

''Gospodine Stewart, što se nalazi na katu?''

Dale se vratio u hodnik u kojem je vladala gužva i pogledao gore na stubište na kojem je stajao zamjenik Presser. ''Gore nema ničega, odgovorio je Dale. Kat je bio godinama zatvoren. Prije nekoliko sam tjedana skinuo zaštitnu plastiku. Prazan je.''

Zašutio je jer je shvatio da blebeće. Srce mu je udaralo u ritmu valova glavobolje.

''Smijemo li pogledati?'', upitao je zamjenik Presser. Zamjenik nije sačekao odgovor već je upalio svjetiljku i bučno se uspeo na kat.

Zamjenik Reiss ga je pratio. Taylor se vratio u kuhinju, još uvijek noseći Daleovu sačmaricu. Dale je nekoliko trenutaka oklijevao, a potom se i on uspeo na kat.

Oba su muškarca stajala u prvoj spavaćoj sobi. Jedna od svijeća na noćnom ormariću dogorjela je i pretvorila se u lokvu voska, no druga je još uvijek gorjela.

Pokrivač i poplun na krevetu još uvijek su bili u neredu otkako ih je Michelle zbacila kada se ustala da ode... Moj Bože, pomislio je Dale... prošlo je tek nekoliko sati. Doimalo se kao da su prošli dani.

Zamjenik Presser dugačkom je svjetiljkom podigao poplun i pogledao Dalea, čekajući objašnjenje. Dale je susreo njegov pogled, no nije ništa rekao.

Trojka je zavirila u drugu sobu koja je bila mračna i prazna, s izuzetkom dječje stolice za ljuljanje koja je još uvijek stajala nasred sobe. Potom su se spustili natrag u kuhinju.

''Hoćete li je potražiti vani?'', pitao je Dale. Grlo ga je peklo, a u glavi mu je tutnjilo, još gore nego prije.

''Da,'' rekao je zamjenik Presser. ''Ujutro. Zamjenik Taylor ostat će s vama dok se mi ne vratimo.''

''K vragu s čekanjem jutra!'', uzviknuo je Dale. Netko je unio njegovu ručnu svjetiljku koja mu je ispala dok se vani borio s psima, i stavio je na ormarić. Dale ju je isprobao. Radila je. ''Ja ću pretražiti polja i gospodarske zgrade.''

Zamjenik Presser slegnuo je ramenima. ''Larry,'' rekao je obrativši se Tayloru, ''ti ćeš ostati ovdje s njim dok se ne vratimo.

Ako gospodin Stewart ode u potragu, ostani u blizini radija u vozilu u slučaju da te zatrebamo. Ako se ne vrati za sat vremena, pošalji obavijest centrali. Jesi li shvatio?''

''Zamjenik Taylor ne treba ostati,'' rekao je Dale. ''No trebat će mi moja sačmarica.''

Presser je od Taylora uzeo oružje. Odmahnuo je glavom. ''Žao mi je,'' rekao je bez imalo žaljenja u glasu. ''Morat ćemo je neko vrijeme zadržati u šerifovom uredu. Za svaki slučaj.''

''Za koji slučaj?'', pitao je Dale, iskreno zbunjen.

Zamjenik je oštro pogledao Dalea. ''Rekli ste da je ovdje nestala žena. Rekli ste da su je sredili psi. Dakle, ako je stvarno nestala, možda ju je sredilo nešto drugo, a ne psi. Možda ćemo morati provjeriti ovo oružje.''

''Za Boga miloga,'' promumljao je Dale.

Presser je rukom pokazao zamjeniku Reissu da ga prati, Tayloru da ostane gdje jest, a potom su on i Reiss otišli do svog kamioneta i odvezli se. Dale je bacio pogled na sat. Bilo je nekoliko minuta iza četiri sata. Još tri sata do prvih blijedih naznaka jutra.

Dale je navukao svoju zimsku jaknu, koja je visjela na vješalici pokraj vrata, upalio svjetiljku i izašao van.

''Ne biste trebali sami izlaziti van,'' doviknuo mu je zamjenik Taylor koji je stajao u krugu svjetlosti na trijemu.

''Onda pođite sa mnom,'' odvratio mu je Dale, ne osvrćući i nastavio prema prvoj gospodarskoj zgradi.

''Moram ostati blizu radija!''

Dale više nije obraćao pozornost na zamjenika. Na rubu blatnog dvorišta brzim je pokretima prešao snopom svjetlosti preko zaleđenog korova, gurnuo svjetiljku iza ograde, prešao njome po vanjskim zidovima kokošinjca. Ništa. Dale je treskom otvorio vrata kokošinjca i zavirio unutra, pomičući svjetlo od zidova, preko gnijezda, do poda. Na tren mu se pričinilo kao da je netko naslagao desetak tamnih, malih, metalnih ljesova u kokošinjcu, no onda se sjetio da je ovamo premjestio strojeve za učenje gospodina McBridea. Posvuda je vidio tamne mrlje, no mrlje su bile stare, isušene, izblijedjele. Lisica je ušla u kokošinjac dok su u njemu još držali kokoši, tako je rekao Michelle. Ili pas.

Nekoliko je sljedećih gospodarskih zgrada također bilo prazno.

Zrake Daleove svjetiljke prelazile su preko obješenih srpova, kosa, škara, krugova tanjurače, rezervnih dijelova beračice, drljača, be zimenih oštrica. Alati su bili crvenkasto-smeđe boje hrđe. Svjetlost je bila sve

slabija. Baterija se praznila.

Dale se još više udaljio od kuće, čija su se vidljiva svjetla doimala vrlo dalekima. Pokraj zahrđanog spremnika goriva, koji je poput jajeta divovskog pauka visio sa željeznih nosača, jedan par tragova kotača vodio je prema suši, a drugi uz ogradu prema rubu praznog polja. Dale je krenuo prema polju, jako udario svjetiljkom po dlanu ne bi li pojačao svjetlo i počeo dozivati Michelleino ime u noći. Zastao bi svaki put osluškujući hoće li dobiti odgovor iz mračnog polja. Ništa. Čak niti jeka ili lajanje pasa u daljini. Dale je hodao po izrovanom putu, osvjetljavao prazne blatne mrlje, tražio pseće tragove, otiske obuće, komadiće odjeće... bilo kakav trag. Tlo je bilo smrznuto i nije ništa otkrivalo.

Sada se već uspuhao i na usta mu je izlazila para budući se zrak dodatno hladio prije zore. Svjetlost je gasnula poput svijeće i Dale je krenuo prema velikoj suši.

Svom se težinom naslonio ne bi li otvorio klizna vrata.

Izobličeno drvo i zahrđali čelik opirali su se i cviljeli, no konačno su popustili i otvorili se dovoljno da se mogao uvući kroz njih.

Žetelački je kombajn još uvijek ispunjavao prostor, a šiljci beračice bili su okrenuti prema njemu poput blijedih, crvenih zubi.

''Michelle!''

Nešto je zašuštalo u jednom od visokih potkrovlja, no zvuk je bio preslab da bi to mogla biti žena. Psi je nisu mogli odvući tako visoko. Usmjerio je svjetlost prema nemoguće visokim gredama i skrivenim potkrovljima, no stožac svjetlosti bio je preslab da bi dosegao tako daleko. No ako je uspjela pobjeći psima, mogla bi biti gore i skrivati se onako ozlijeđena.

Dale je gurnuo svjetiljku u jaknu i popeo se uz najbliže ljestve, osjećajući trulež drva pod prstima, osjećajući truli zadah dasaka i slame u suši. Građevina je bila stara, a ljestve mekane. Pazio je da istovremeno ne drži obje ruke na jednoj prečki. Ako bi jedna prečka popustila, želio se držati za nešto čvrsto.

Nakon što se uspeo deset metara, mogao je poviriti iznad ruba zida, u mračnu prazninu prvog potkrovlja. Krov kombajna, istog onog kombajna koji je usmrtio njegovog prijatelja Dalea prije četrdeset godina, samljevši ga poput životinjskih ostataka?, sada se nalazio ispod njega i na slabom se svjetlu doimao se kao da mu se guli boja. Dale je ponovno protresao svjetiljku, no ovoga je puta svjetiljka samo nastavila gasnuti.

U potkrovlju nije bilo ničega izuzev ugažene slame, zahrdanih vijaka široke glave i lubanje.

Dale je otpuzao na potkrovlje. Osjećao je kako tanko, natrulo drvo cvili pod njegovom težinom i krenuo prema lubanji. Jedva je stala u njegov dlan, a njezini su požutjeli zubi pritiskali njegove plave vene na zapešću. Što je to zaboga bilo?

Štakor? Doimala mu se prevelikom za štakora. Rakun ili lisica?

Kako je ovamo dospjela?

Odložio je lubanju, prešao snopom svjetlosti po ostalim crnim pravokutnicima potkrovlja, no to nije dalo nikakvih rezultata, i ponovno je zazvao Michelle. Jedini je odgovor bio lepršanje krila sove ili vrabaca u njihovom gnijezdu.

Svjetiljka se ugasila prije nego se počeo spuštati niz ljestve. Dale ju je gurnuo u svoju jaknu i provjerio osvijetljeni zaslon svog ručnog sata. Primijetio je kako mu je ruka drhtala, ili od užasne hladnoće ili strašnog napora tijekom penjanja, ili zbog oboje. Bilo je tek 4:45.

Dale nije zatvorio vrata nakon što je napustio sušu i krenuo je prema kući, napola priželjkujući da ga na putu, u tami, zaskoče psi, kako bi postao siguran da su bili stvarni. Tako je čvrsto primio dugu ručku sada beskorisne svjetiljke da su mu se prsti počeli grčiti.

Zamjenikovo je vozilo i dalje stajalo u dvorištu, a u njemu je na prednjem sjedalu hrkao zamjenik, dok se s radija čulo pucketanje elektriciteta, čak i kroz zatvoreni prozor. Dale ga je ostavio da spava i ušao u kuću. Unutra je još uvijek bilo hladno.

Pojačao je grijanje i začuo kako se pali stara peć dok je išao prema radnoj sobi. Zaboravio je na računalo.

> Hrotgarmr. Siikwa UR.BAR.RA kisaat. Wargus sit.

Dale je protrljao obraz i osjetio kako mu je narasla brada. Bio je vrlo umoran, a glavobolja je, umjesto slabijom, postajala sve jačom.

Bilo mu se teško usredotočiti na tekst na zaslonu. 'Psi koji reže' za vatru. 'On će postati warg. No što, k vragu, znači središnji dio?

Nakon još malo razmišljanja, tijekom kojeg je napola zadrijemao, Dale je otipkao:

> Što, k vragu, znači središnji dio?

Trenutak kasnije trgnuo se iz sna i shvatio da je zadrijemao u stolici dok je čekao odgovor. Zaslon nikada ne odgovara kada sam ovdje. Osjećao je bolove u cijelom tijelu, u njegovoj je razbijenoj glavi udaralo, no Dale se ipak pridigao i otišao u kuhinju. Provirio je kroz prozor, ugledao kako ja zamjenik još uvijek tamo, potom je zaključao vrata i vratio se u radnu sobu.

> To je hititski41.

Dale je uzdahnuo i ponovno protrljao bradu. Tek je iz trećeg puta uspio otipkati svoje sljedeće pitanje bez pogrešaka.

>Što to znači?

Sada je otišao do kupaone, gdje se dlanom oslanjao o zid kako bi stajao uspravno dok je mokrio u školjku. Pustio je vodu, oprao ruke, šokirano promatrao svoj blijedi odraz krvavih očiju u ogledalu.

Osjećao je kao da sve promatra i osjeća kroz vodopad crvene boli.

Vratio se u radnu sobu.

> ziikwa UR.BAR.RA kisaat znači 'ti postade vukom'.

Dale je kroz bol i slabost osjetio nalet bijesa. Bio je tako jebeno umoran od igara da je osjetio mučninu.

>K vragu, zašto mi šalješ sve ove šifrirane poruke ako ćeš mi ih ionako prevesti?

Čak i prije nego se ponovno vratio iz kuhinje, znao je da je protratio pitanje. Bilo je to besmisleno. Zaslon na njegovom Think-Padu složio se s njim. Nije bilo odgovora.

Brzo je otipkao:

Tko se pretvorio u vuka? Ja?

Ovog je puta Dale otišao do stubišta koje je vodilo u podrum i zastao. Glazba velikog orkestra dopirala je sa starog podnog radija.

Nije li bio ugašen kada su on i zamjenici bili dolje? Požalio je što više nema svoju napunjenu sačmaricu, no bio je preumoran da bi doista brinuo što ga očekuje, pa se spustio u podrum.

Svjetiljka pokraj starog Duaneovog kreveta od mjedi prolila je meko, žućkasto svjetlo po jastucima. Sanduci i drvene police pretrpane knjigama mekih korica svojim su poznatim neredom djelovali umirujuće. Peć je lupkala i stenjala svojim uobičajenim zvucima. Radio je svijetlio i s njega su nježno dopirali zvuči stare glazbe. Možda je nesvjesno uključio radio kada se ranije ovamo spustio. Ili je možda radiopostaja nije ništa emitirala u vrijeme kad su zamjenici bili ovdje s njim. Koga briga?

Noge su mu bile teške poput olova dok se uspinjao uz stube vraćajući se u radnu sobu.

>LU.MES hurkilas demonska bića koja hvataju vukove i dave guje.

''E, pa,'' rekao je Dale praznoj sobi, ''hvala ti ni za što.'' Ugasio je Think-Pad i srušio se na pomoćni krevet, potpuno odjeven, dok su mu blatnjave cipele visjele preko ruba. Zaspao je prije nego se sjetio navući pokrivač.

DVADESET DRUGO POGLAVLJE

Tijekom svojih posljednjih zajedničkih mjeseci, prije i poslije kasnoproljetne snježne oluje koja ih je zamela na ranču, Dale i Clare razgovarali su, isprva kroz šalu, no potom sasvim ozbiljno, o njihovoj vezi. Clare su primili na elitni postdiplomski studij srednjeg vijeka na Princetonu i otputovat če u srpnju kako bi upoznala neke od drugih, bogom danih, postdiplomaca i pripremila se za nadolazeće godine. Dale se ponudio da joj se tamo priključi u lipnju kako da bi mogli biti zajedno.

''Završit ću jesenski semestar, uzeti tu studijsku godinu koju već toliko odlažem i krenuti do tebe.''

''Što bi tamo radio?'', upitala je Clare. ''Na Princetonu?''

''Možda trebaju pripitog predavača. Nekog tipa koji bi privremeno predavao gomili brucoša.''

Clare nije ništa rekla, no njezina je šutnja pokazala njezinu sumnjičavost.

''Ozbiljno,'' nastavio je Dale, ''što ću raditi ovdje u Missouli bez tebe? Doimao bih se poput Marleyjeva duha koji se mota po nekom, za mene, mrtvom mjestu.''

''Nije li duh onaj koji bi trebao biti mrtav?'', upitala je Clare. ''A ne mjesto?''

''Nije važno,'' rekao je Dale. ''Zapravo, oduvijek sam mislio da je duh onaj koji je živahan, a mjesto zamrlo. Zbog tog možemo vidjeti duhove, oni su stvarniji od slabašnog, izblijedjelog prikaza mjesta.

Sjećaš se, poput Lincolnovog duha u Bijeloj kući.''

''Zanimljivo,'' rekla je Clare. Čistili su staje na ranču, a ona se u tom trenutku odmarala oslanjajući se o vile. ''Ti si ozbiljan? O

dolasku na istok?''

''Sasvim,'' rekao je Dale. Shvatio je da nije bio ozbiljan niti kada je to izgovorio, bar ne do tog trenutka, no sada mu je plan značio više od bilo čega na svijetu. U isti je mah osjetio kako se veza između njih dvoje okreće, kao na šarkama njegovih namjera. Do tog je trena on predstavljao središte, njegov grad, njegovo sveučilište, njegovi ispiti koje je ona ispravljala, njegova obitelj u Missouli, s kojom se još morao uhvatiti u koštac, no odsada je trebao biti gost, a ona središte radnje i pažnje. Kao da to još želi potvrditi, Dale je dodao: ''Ono što ću doista raditi je da ću napisati svoj ozbiljan roman i naučiti kako postati dobar kućni suprug dok ti u knjižnici proučavaš Rolandovu pjesmu, ili što ćeš već proučavati. Kada u sitne sate stigneš kući, ja ću te dočekati s toplom večerom i izmasirat ću ti leđa kada odemo u krevet.''

Clare je, gotovo iznenađeno, podigla pogled prema njemu, dok joj se u očima nazirao oprez, a potom je skrenula pogled prema konjima. Možda je to bilo, pomislio je Dale, zbog riječi 'suprug'.

Koji god tome bio razlog, njezin mu je pogled bio prva jasna slutnja njihovog konačnog prekida, a koji će uslijediti tri mjeseca kasnije.

Kao da je tada želio zanijekati tu mogućnost, zakoračio je prema njoj, odmaknuo njezine vile i čvrsto je zagrlio. Osjećao je njezine meke dojke kroz svoju radnu košulju od trapera. Ako je na trenutak i postojala neodlučnost s njezine strane, ona je nestala čim mu je uzvratila zagrljaj i podigla svoje lice na poljubac. Jedan od konja, vjerojatno Mabin šareni konj, postao je ljubomoran i počeo je udarati po vratima svog odjeljka.

Netko je kucao na vratima.

Dale se jedva uspio rasaniti. Primijetio je kako leži na pomoćnom krevetu u radnoj sobi gospodina McBridea, potpuno odjeven, te da mu glava puca od bolova, a udaranje se nastavifl?.

Pogledao je na sat. 9:15 ujutro, a obećali su kako će ovamo poslati potragu čim se razdani. ''K vragu i sve!'', protisnuo je Dale.

Mumljajući i češkajući se po neobrijanim obrazima, otišao je do vrata kako bi pustio zamjenika Taylora.

''Gdje su?'', upitao je Dale kada je krupni zamjenik ušao u kuhinju, mašući rukama kako bi se ugrijao i promatrajući prazni vrč za kavu. Taylor se također tek nedavno probudio.

''Trebate poći sa mnom,'' rekao je zamjenik i glavom pokazao prema upaljenom automobilu na dvorištu.

''Što to govorite? Zamjenik Presser rekao je kako će dovesti ljude s prvim znakovima jutra kako bi krenuli u potragu, a...''

''Primio sam poziv putem radija. Trebate odmah poći sa mnom.''

''U šerifov ured?'', upitao je Dale. ''Jesu li pronašli Michelle?''

Dale je osjetio hladnoću, posve siguran da su pronašli njezino tijelo.

Zamjenik Taylor odmahnuo je glavom, iako Daleu nije bilo sasvim jasno na koji je dio pitanja odgovarao. Nadao se na oba.

''Morate poći odmah,'' rekao je zamjenik i skinuo Daleovu jaknu s vješalice.

''Imam li vremena da se na brzinu istuširam i promijenim odjeću?''

''Mislim da ne,'' rekao je debeljuškasti zamjenik i pružio mu jaknu.

''Jesam li uhićen? Moram li se voziti na stražnjem sjedištu?''

Zamjenik se doimao iznenađenim tim pitanjem. Nekoliko je sekunda samo treptao. Potom je odgovorio: ''A,a,'' no nije se doimao uvjerenim.

''U tom ću slučaju,'' rekao je Dale, ''oprati zube. O tome ne želim raspravljati.''

Dale se u tišini vozio na prednjem sjedištu. Toga su božićnog jutra oblaci bilo niski i olovni, a počelo je i sniježiti onom polaganom ustrajnošću koja je značila debeli pokrivač. Dale se iznenadio kada je Taylor skrenuo u Elm Haven umjesto da je nastavio cestom za Oak Hill, no čim je vozilo skrenulo sjeverno u Široku aveniju, znao je kamo se uputili.

Stara kuća Staffneyjevih i štagalj na slaboj su se svjetlosti doimali u lošem stanju, s bojom koja se gulila, nagnutih zidova na staji i zamračenih prozora. Jedino vozilo na prilaznom putu bio je još jedan policijski automobil. Zamjenik Presser pojavio se iza stražnjeg dijela kuće u trenutku kada je Taylor poveo Dalea stazom.

''Michelle?'', zazvao je Dale. Hladna mu je ruka ponovno obgrlila srce. Ako se dovezla dovde, ozlijeđena, moguće je da je umrla u kući koju su ona i Diane obnavljale. No zamjenici su jučer rekli kako je kuća prazna. A nema niti njezinog kamioneta.

Zamjenik Presser odmahnuo je glavom i poveo ih prema trijemu iza kuće. Ključem je otključao stražnja vrata i uveo ih unutra.

''Nije li vam za ovo potreban sudski nalog?'', pitao je Dale dok je pratio Pressera prema hladnoj kuhinji. Prostorija je zaudarala po plijesni i štakorskom izmetu.

''Ovo više ne pripada Staffneyjevima,'' rekao je Presser i zavukao ruke u džepove svoje jakne. U kuhinji je bilo hladnije nego vani.

''Banka, tamo u Princevilleu, ima za nju papire otkako je supruga doktora Staffneyja umrla u domu prije nekoliko godina.''

''Ali Michelle je rekla...'', započeo je Dale i prekinuo se. Shvatio je da kuhinja nije bila samo prazna već posve napuštena. Žbuka je otpala sa stropa i otkrila ogoljela rebra drvne konstrukcije, a vrata kuhinjskih ormarića odavno su otrgnuta. Prašina, izmet i komadi žbuke ležali su posvuda po radnim plohama.

Dijelovi popločanog poda bili su iščupani, dok su drugi dijelovi bili uništeni, jer je strop prokišnjavao. Prastara peć, kojoj su nedostajali neki dijelovi, bila je pomaknuta s mjesta. Nije bilo hladnjaka. Slavine, plinski ventili i vodovodne cijevi nisu bili priključeni. Sudoper je bio pun plijesni i razbijenog stakla, kao da je netko prije mnogo godina ovdje razbio boce i samo ih ostavio ležati.

''Ne razumijem,'' rekao je Dale. ''Michelle mi je ispripovjedila kako su ona i njezina prijateljica preuređivale kuću, taman onoliko koliko je bilo potrebno kako bi je mogla prodati.''

''Da,'' rekao je zamjenik Presser. ''To ste nam sinoć rekli.''

Rukom je zamjeniku Tayloru pokazao da mu doda dugu baterijsku svjetiljku, upalio je te klimnuo prema Daleu, u znak da krene za njim niz hodnik i u ostale prostorije.

Dale je šokirano zastao na kraju hodnika koji je zaudarao po ustajalosti i bio zakrčen ostacima žbuke. U onom što je nekad bila kupaonica s desne strane prizemlja, sada je toaletna školjka bila iščupana iz poda, razbijena je keramika ispunila umivaonik, a ugledao je i prazno mjesto na kojem je nekada vjerojatno stajala kada s nogarima. Blagovaona i dnevna sobe bile su u još gorem stanju.

Široke drvene daske bile su iščupane u obje prostorije, a na njihovom su mjestu ostali samo rubovi vidljivo istrunulih greda među kojima se naziralo crnilo neosvijetljenog podruma. Čak i kada bi trojica muškaraca uspješno na prstima polagano prešli preko potpornih greda, ne bi imali kamo poći. Nekada veličanstveno stubište koje je vodilo na kat posve je nestalo. Netko je davno počupao i pokrao sve stube, ograde, rukohvate i držače. Iznad ogromne rupe koja je vodila u podrum, gdje se nekada uzdizalo stubište, srušio se strop. Dale je kroz rupu mogao vidjeti urušeni strop na prvom katu i, još dalje kroz vodom razrušeni krov, niske oblake. Daleu se prizor doimao poput fotografija iz Londona tijekom bombardiranja, koje su prikazivale bombardirane stančiće u Sohou.

Snijeg je upadao kroz uništeno okno i nestajao u podrumu. Bijele je pahuljice potpuno upijalo posvemašnje crnilo.

''Rekla je kako ona i ta prijateljica Diane popravljaju kuću...'', ponovno je započeo i ponovno se prekinuo. ''Ovdje sam ostavio Michelle nakon što sam je neku večer spasio od crnih pasa na školskom igralištu. Ona je ušla unutra. Tako sam rekao zamjenicima.''

Dale je utihnuo i samo promatrao dvojicu muškaraca koji su promatrali njega.

''Znali ste za ovo usred noći u bolnici, kada ste, po ne znam koji put, uzimali moju izjavu,'' rekao je.

Zamjenik Presser je kimnuo. ''Znali smo da ovdje već deset godina nitko nije živio, pa čak niti odsjeo. Sada znamo i više. Pođite sa zamjenikom Taylorom njegovim automobilom. Presser se okrenuo na peti i izašao iz mrtve kuće.

Dale je zamišljao kako se šerifov ured nalazi u visokom zdanju starog suda, na središnjem trgu u Oak Hillu, no pokazalo se kako se zapravo nalazi u niskoj, modernoj zgradi od opeke, sagrađenoj 60-tih godina, u ulici u blizini suda. Tamo je bilo nekoliko ureda, na kojima su bile navučene rolete, umjetno je božično drvce, okićeno samo svjetlima u boji, svjetlucalo na prijemnom pultu, a ugledao je i odjeljke dovoljne za četiri ili pet zamjenika. Presser je Dale poveo do najudaljenijeg odjeljka gdje su se spajala dva staklena zida. Pogled se pružao na kuglanu Gold's Deluxe koja se nalazila preko puta. Zgrada je bila zatvorena, a na otvorima nalazile su se pribijene daske.

Pa barem me nisu optužili niti mi uzeli otiske, pomislio je Dale kada mu je zamjenik rukom pokazao prema praznoj stolici.

''Zamjeniče,'' započeo je, ''kunem se da ne razumijem. Michelle mi je rekla, onda kada sam je sreo, kako ona i ona druga žena žive u toj kući... prvi sam je puta vidio ovdje u Oak Hillu prije nekoliko tjedana. Tamo mi je rekla da je odvezem one noći kada me nazvala zbog pasa pokraj škole. Šerif to može potvrditi...''

Presser je podigao ruku, na isti način kojim je ušutkao zamjenika Reissa. Dale je zašutio.

''Gospodine Stewart,'' rekao je zamjenik Presser, ''moram vas upoznati s vašim pravima. Šerif me nazvao, on se vraća sutra kasno poslije podne, ili prekosutra rano ujutro, i rekao je kako želi razgovarati s vama, no dao mi je ovlaštenje da obavim ovaj razgovor.

Ne morate ništa reći...''

''O, Bože,'' rekao je Dale. ''Jesam li osumnjičen?''

''Recimo da vas sada moram upoznati s vašim pravima,'' rekao je zamjenik. ''Vjerojatno ste to milijun puta čuli na televiziji, no ja to moram reći. Imate pravo na odvjetnika. Ako si ga ne možete priuštiti, dodijelit ćemo vam...''

''Kriste,'' uzdahnuo je Dale. Ponovno se osjećao se kao da mu je netko izbio zrak iz pluća. U glavi mu je bubnjalo. ''Ja sam, dakle, osumnjičen u slučaju nestanka Michelle Staffney.''

''Ne, niste,'' rekao je Presser. ''Sve što izjavite, može se upotrijebiti protiv vas na sudu. Dakle, biste li sada željeli nazvati svog odvjetnika, gospodine Stewart?''

''Ne,'' rekao je mlako Dale. Znao je da griješi, no nije ga bilo briga.

''Sada ću uključiti magnetofon, gospodine Stewart. Jeste li toga svjesni i slažete li se da snimam ovaj razgovor?''

''Da.'' Bio je to pravi, starinski magnetofon s dva koluta i Dale je vidio kako se kolutovi počinju okretati, smeđa je traka prolazila kroz glavu magnetofona kada je Presser počeo govoriti u mikrofon, objavljujući datum i sat razgovora, puno Daleovo ime i prezime, te svoje vlastito, a potom je mikrofon smjestio na stol. I zamjenikov i njegov vlastiti glas doimali su Daleu vrlo dalekima.

''Ako ja nisam osumnjičen u slučaju Michelleinog nestanka, zašto ste mi rekli moja prava? Koji sam drugi zločin počinio?''

''Ja ću postavljati pitanja tijekom razgovora,'' zamjenik Presser rekao je ravnodušnim glasom. ''No reći ću vam da je protuzakonito podnijeti lažnu prijavu tvrdeći da su se dogodili razbojstvo ili otmica, onda kada zapravo nisu.''

Dale je osjećao kao ga hvata smijeh. ''O, razbojstvo se itekako dogodilo, zamjeniče. I Michelle Staffney je negdje vani, vjerojatno na samrti zato što mi ovdje gubimo vrijeme razgovarajući. To je zločin.''

''Gospodine Stewart,'' nastavio je Presser, očito ne obraćajući nikakvu pozornost na sve što je upravo izgovorio Dale, ''hoćete li, molim vas, pročitati ovo?''

Otvorio je tanki fascikl i preko stola je Daleu gurnuo papir.

Dale je najprije primijetio crnobijelu fotografiju Michelle Staffney koja je stajala u lijevom stupcu. Članak je imao datum od prije nešto manje od dvije godine.

HOLLYWOODSKI PRODUCENT OPTUŽEN ZA DVOSTRUKO

UMORSTVO Danas je Viši Sud u Los Angelesu iznio optužnicu protiv Kena Curtisa, producenta iz Hollywooda, za umorstvo svoje supruge, glumice Mice Stouffer te njezine navodne ljubavnice, Diane Villanova, koje se dogodilo 23. siječnja. Gospođa Stouffer, što je bilo umjetničko ime Michelle Staffney Curtis, tri se mjeseca ranije odselila od svojeg supruga, no nastavila je sa suprugom održavati, kako su to prijatelji nazvali, 'uragansku vezu'. Curtis je danas izjavio da se ne osjeća krivim i očekuje se da će se njegov odvjetnik, Martin Shapiro, tijekom obrane pozvati na neuračunljivost.

''Ken očito u to vrijeme nije bio svjestan što čini,'' rekao je Shapiro izvještačima.

Curtis je najpoznatiji kao producent uspješnih filmova pod imenom Umri slobodno, s Valom Kilmerom u naslovnoj ulozi. Mica Stouffer, članica SAG-a trideset i jednu godinu, pojavljivala se tijekom tog vremena u manjim ulogama.

Diane Villanova, s kojom je Mica Stouffer živjela dva mjeseca prije smrtonosnih hitaca, bila je scenaristica i radila je u filmovima poput Četvrte dimenzije i Sve se ptičice vraćaju kući na počinak.

Obje su žene proglašene mrtvima u stanu gospođice Villanova na Bel Airu, prošlog siječnja nakon što su susjedi pozvali policiju zbog...

Dale je prestao čitati i odložio list papira na stol. ''Ovo je vjerojatno pogreška, protisnuo je. Nekakva šala...''

Zamjenik Presser izvadio je još dva lista iz fascikla, odvojio list papira kakav se nekada upotrebljavao u faksovima i gurnuo ga prema Daleu. ''Prepoznajete li neku od ove dvije žene, gospodine Stewart?''

Bile su to fotografije iz mrtvačnice. Na prvoj se nalazila Michelle, otvorenih usta, ne posve zatvorenih očiju pa su se bjeloočnice nazirale ispod teških vjeđa. Ležala je na leđima i bila otkrivena do struka, a njezine su se savršene, blijede, silikonske dojke spustile pod utjecajem gravitacije i fotografovog osvjetljenja.

Na vrhu lijeve dojke ugledao je dvije savršeno okrugle rupe od metka te još jednu, s većom ulaznom ranom, odmah ispod grla. Još se jedna rupa nalazila u središtu modrice nasred čela.

''Michelle Staffney,'' rekao je Dale. Grkljan mu se toliko stisnulo da su riječi jedva izlazile iz njega. Pogledao je drugu fotografiju.

''Kriste,'' rekao je.

''Curtis je uporabio nož nakon što ju je upucao,'' rekao je zamjenik Presser.

''Kosa i oblik lica doimaju se poput Dianeinih... poput žene koju sam upoznao kada sam susreo Michelle... ali... ne znam.'' Vratio je fotografije Presseru. ''Gledajte, vaš me šerif vidio s Michelle... s tom ženom.''

Presser ga je netremice promatrao. ''I kada ste ono rekli da ste prvi puta vidjeli ove dvije žene u Oak Hillu, gospodine Stewart?''

''Mislio sam... hoću reći, vidio sam ih prije šest ili sedam tjedana.

Nekoliko tjedana prije Dana zahvalnosti, čini mi se...'' Dale je zastao i odmahnuo glavom. ''Mogu li dobiti malo vode, zamjeniče Presser?''

''Larry!'', viknuo je Presser. Kada se pojavio drugi zamjenik, Presser ga je poslao do aparata za vodu.

Daleova je ruka vidljivo drhtala kada je podignuo malenu papirnatu čašu kako bi otpio. Kupovao je vrijeme, i znao je kako to i Presser zna. Zamjenik je zaustavio magnetofon, no onda ga je ponovno uključio.

''Je li ova žena iz novinskih izvještaja, Mica Stouffer, odnosno Michelle Staffney, ista ona žena koju su, kako tvrdite, napali psi i odvukli je sinoć s McBrideove farme, gospodine Stewart?''

''Da,'' odgovorio je Dale.

Nastupila je duga tišina koju je narušavalo samo pucketanje magnetofona.

''Gospodine Stewart, uzimate li ikakve lijekove?''

''Lijekove?'' Dale je na tren morao zastati i promisliti. ''Da, uzimam.''

''Kakve lijekove, gospodine?''

''Pa... Prozac i flurazepam i doxepin. Jedan je antidepresiv...''

Kao da to već cijeli svijet ne zna, pomislio je Dale, ''...a ostali mi pomažu zaspati.''

''Je li vam te lijekove prepisao psihijatar?'', upitao je zamjenik Presser.

Je li to tvoja jebena briga? pomislio je Dale. No samo je rekao: ''Da, prepisao mi ih je psihijatar u Montani gdje živim.''

''I vi ih redovito uzimate?''

Ne, pomislio je Dale. Kada je posljednji puta popio svoje lijekove? Još prije Dana zahvalnosti? Nije se mogao sjetiti. ''Nisam ih uvijek uzimao na vrijeme,'' rekao je Dale. ''No uzimam samo doxepin i flurazepam za spavanje, a ionako sam namjeravao prestati uzimati prozac.''

''Je li vam to preporučio vaš psihijatar?''

Dale je oklijevao.

''Uzimate li kakve psihoaktivne ili psihotropne lijekove, gospodine Stewart? Bilo kakve lijekove za shizofreniju ili slične poremećaje?''

''Ne,'' rekao je Dale, višim glasom nego je trebao. ''Ne.'' U filmu bi u tom trenutku Dale vrištao, 'Slušaj, ja nisam lud!', no u stvarnosti a je to pitanje pogodilo poput malja i posumnjao je da postaje rastrojen. Osim ako ovaj susret sa zamjenikom nije samo san, onda je neko drugo sjećanje pogrešno. Fotografija na kojoj je mrtva Michelle, ukočena na stolu u mrtvačnici, doimala mu se posve stvarnom. Možda Michelle ima sestru blizanku.

Baš, odgovorio je Dale sam u sebi. Ima sestru blizanku koja se vraća u Elm Haven sa sestrom blizankom one Diane Villanova i onda se, bez ikakva razloga, predstavlja kao Michelle Staffney...

Dale je odmahnuo svojom bolnom glavom. Sjećao se Staffnevjevih iz vremena kada je živio u Elm Havenu prije četrdeset godina.

Michelle uopće nije imala sestara.

''Gospodine Stewart?''

Dale je podigao pogled. Shvatio je da je ljuljao glavu, a možda i mrmljao nešto u bradu. ''Boli me glava,'' rekao je.

Zamjenik Presser kimnuo je glavom. Magnetofon je bio još uključen. ''Želite li promijeniti izjavu koju ste nam dali o psima koji su napali vas i gospođicu Michelle Staffney?''

Dale je trljao glavu i upitao. ''Kakva je kazna za lažnu prijavu, zamjenice?''

Presser je slegnuo ramenima, no pritisnuo je prekidač s oznakom za stanku na magnetofonu. ''Ovisi o prilikama, gospodine Stewart.

Iskreno rečeno, ovaj se događaj pokazao uglavnom kao gnjavaža, budući da ste na Badnjak pozvali pomoć, kada su samo četiri službujuća policajca na dužnosti, a zbog vas su trojica morali na teren. No koliko ja vidim, nije do sada počinjena nikakva šteta. A vi ste očito sinoć doista ozlijedili glavu, gospodine Stewart. Tako nešto zna ponekad izazvati neobične posljedice. Sjećate li se kako ste ozlijedili glavu?''

Pakleni psi srušili su me na vrata dok su trgali Michelle i odvlačili je u tamu, pomislio je Dale. Na glas je, međutim, rekao: ''Sada više nisam siguran. Znam kako to suludo zvuči zamjeniče.''

Presser je ponovno uključio magnetofon. ''Želite li promijeniti vašu raniju izjavu, gospodine Stewart?''

Dale je ponovno protrljao glavu. Napipao je šavove i osjetio bol i pulsiranje ispod same lubanje. Pitao se je li dobio potres mozga.

''Patio sam od depresije, zamjeniče Presser. Moj doktor, Charles Hali u Missouli, prepisao mi je prozac i još neke tablete za spavanje, no imao sam puno posla i bio sam... uzrujan... u posljednje vrijeme i zaboravio sam ga uzeti. Priznajem da nisam puno spavao. Nisam siguran kako sam sinoć ozlijedio glavu, a Michelle... pa, to ne znam objasniti, osim što mogu reći kako mi je život posljednjih nekoliko mjeseci bio zbrkan.'' Iznenada je pogledao zamjenika. ''Ona je donijela šunku.''

''Molim?''

''Michelle je donijela šunku. Jučer smo je jeli. I nešto vina. Dvije butelje. Crnog. To je nešto opipljivo. Možemo to provjeriti. Možda neka druga žena koja je... uostalom, možemo provjeriti šunku i vino.''

''Da,'' rekao je Presser. ''Poslao sam zamjenika Reissa da to provjeri. Pronašli smo u vašoj kuhinji račun u vrećici iz Trgovine na uglu. Zamjenik Reiss će razgovarati s Ruthie iz trgovine, a potom će posjetiti još nekoliko trgovina u okrugu koje prodaju alkohol.''

''Pretražili ste moju kuhinju?'', upitao je glupavo Dale.

''Vi ste nam sinoć dali odobrenje da pretražimo kuću.'', rekao je ukočeno zamjenik Presser.

''Da.'' Dale je podigao malu čašu kako bi otpio još vode, no ona je bila prazna pa ju je zgužvao i bacio u košaru za smeće. ''Jesam li uhićen, zamjeniče?''

Presser je isključio magnetofon i odmahnuo glavom. ''Spomenuo sam kako šerif želi razgovarati s vama sutra ili prekosutra. Mogli bismo vas do tada zadržati ovdje...'' Presser je neodređeno mahnuo rukom prema daljem zidu, iza kojeg je Dale pretpostavio da se nalaze ćelije. ''No možete ga pričekati i na farmi.''

Dale je klimnuo i zatreptao od bola. ''Pretpostavljam da mi nećete vratiti moju sačmaricu. Crni bi psi ipak mogli biti stvarni.''

''Zamjenik Taylor odvest će vas na farmu,'' rekao je Presser ne obraćajući nikakvu pozornost na Daleovo pitanje o sačmarici.

''Nemojte nikamo otići, a da nam to ne javite. Nemojte ni pomisliti da napustite okrug. No postoji nešto što smatram da biste morali učiniti, gospodine Stewart.''

Dale je čekao.

''Nazovite tog doktora Halla.'', rekao je Presser.

DVADESET TREĆE POGLAVLJE

Sniježilo je cijeli Božić. Dale je iscrpljen i zbunjen stajao uz prozor radne sobe i promatrao kako zamjenikov automobil nestaje u snijegu, a onda je samo promatrao kako snijeg neumorno pada.

Nakon dugog gledanja kroz prozor, tijekom kojeg su njegove misli bile nejasne i tmurne, poput sivih, niskih oblaka, Dale je otišao do svog Think-Pada i uključio ga. Prebacivši se s Windowsa na DOS, iza treperavog >c, napisao je: >Jesam li prolupao?

Dale nije očekivao odgovor, barem ne dok je sjedio i čekao, i doista, nije ga dočekao. Nakon nekog je vremena otišao do kuhinje, oprao tanjure i počistio.

Netko je, možda Michelle prošle noći, prekrio šunku folijom i stavio je na drugu policu u hladnjaku. Dale je znao da bi trebao biti gladan budući da nije ništa jeo od večere prethodne noći. Jesam li doista sinoć večerao ili sam i to umislio? No sada nije imao teka.

Navukao je još jedan pulover, uzeo jaknu i izašao van na snijeg.

Na dvorištu je napadalo više od deset centimetara vlažnog, teškog snijega. Dale je krenuo prema zapadu, prošao pokraj snijegom zatrpanih ostava te suše, čija su velika vrata još uvijek stajala lagano odškrinuta, i nastavio prema visokoj zaravni iznad potoka. Na izrovanoj stazi nije bilo psećih tragova, na strništu nije bilo ljudskih otisaka, kao niti ikakvih naznaka da se ovamo dovukla ranjena žena.

Jesam li lud? Doimalo se to sasvim vjerojatnim. Dale je shvatio kako je zamjenikov savjet bio razuman, trebao bi nazvati svog psihijatra. Dale bi ga možda i bio nazvao iz Oak Hilla, samo da nije bilo zamjenika tijekom vožnje do farme.

Počelo je jače sniježiti kada se Dale uspeo uz malu uzvišicu, na mjestu gdje je Duane pokopao svog vjernog ovčara Wittgensteina, onog ljeta 1960. Potok je tekao u smjeru sjeverjug i na njegovim je obalama raslo drveće koje je bilo jedva vidljivo od snijega Dale nije mogao vidjeti čak ni sušu, a kamoli kuću. Zvukovi su se doimali prigušenima. Dale se prisjetio dana nalik ovom, još u svom djetinjstvu u Elm Havenu te još negdje. Dan je bio toliko tih da se i najmanje udaranje nečijeg srca ili bila doimalo poput prizemljivanja snježnih pahuljica.

1960. Dale se pokušavao prisjetiti sitnica vezanih uz to ljeto.

Noćne more. Sjetio se noćnih mora. Bijela ruka koja povlači njegovog mlađeg brata pod njegov vlastiti krevet, u njihovoj zajedničkoj sobi, u visokoj bijeloj kući nasuprot Old Centrala u Elm Havenu. Škola je bila prastara, s daskama pribijenim na prozorima i vratima i čekalo ju je rušenje, no ona je tajanstveno izgorjela krajem tog ljeta prije nego li su je uspjeli srušiti strojevima. Zeleno treperenje iz ruševnog zvonika na vrhu čudovišnog starog zdanja.

Klinci su izmislili legende i jezive bajke o toj školi. A neke su se od tih bajki doimale istinitima nakon što je tog ljeta Duane izgubio život, upravo na ovim poljima.

Dale se polako okrenuo. Ispod laganog uzvišenja tek se po nekoliko izblijedjelih slomljenih stabljika kukuruza moglo naslutiti na jednoličnoj bjelini snijega,bezbrojni redovi laganih uzvišenja koja su tek ovo ljeta bile visoke stabljike.

Što se, k vragu, dogodilo s našom generacijom? Dale se pokušao prisjetiti svog poleta i idealizma tijekom studentskih dana. Tolikim smo ljudima obećali tolike stvari, a sebi ponajviše. On i drugi profesori nje ove dobi često bi o tome raspravljali, lagani cinizam i samozaokupljenost današnjih studenata, tako različiti od predanosti i velikih ideala sredine i kraja 60-tih. Sranje, pomislio je Dale. Sve je to bilo sranje. Svi su srali i zavaravali se revolucijom, dok su u stvarnosti tražili isto ono za čim je težila prethodna generacija seks, ugoda, novac, moć.

Tko sam ja da o tome govorim? Dale je osjetio gorčinu pri pomisli na njegove knjige o Jimu Bridgeru. Bio je to posao najamnog radnika, ugovorena cijena za niz pripovijesti, po već iskušanom receptu, o ljudima iz pograničnih krajeva, Indijancima i djevama. S

obzirom koliko je ozbiljnosti Dale proteklih godina unosio u pisanje, mogli su biti i erotski romani.

Seks, ugoda, novac, moć. Sve je uspio postići s popisa, osim posljednje stavke. A on je godinama spletkario i prelazio preko mnogih djela, ne bi li u politici fakulteta dosegnuo makar taj jadni oblik moći, i što mu je to donijelo? Dan zahvalnosti i Božićnu večeru s duhom.

Dale se spustio s uzvišenja i počeo hodati duž potoka prema jugu, a za prelazak preko ograda rabio je drvene daske. Pas je lajao negdje u daljini prema zapadu, no Dale je po zvuku prepoznao kako se radi o običnom, seoskom psu, stvarnom psu, smrtnom psu. Za razliku od čega? Mojih paklenih pasa?

Dale je poželio da vjeruje u duhove. Nije to mogao. Spoznao je da bi sve, i život, i ljubav, i gubitak, pa čak i strah, bili puno jednostavniji kada bi vjerovao u duhove.

Desetljećima je u svojoj odrasloj dobi pokušavao razumjeti psihologiju ljudi koji su se hvalili time što vjeruju u duhove, feng shui, horoskope, pozitivnu energiju, demone, anđele,... Boga. Dale nije ni u što vjerovao. Bio je to oblik lakovjerne gluposti na čiju se razinu se nije htio spustiti.

Jesam li poludio? Vjerojatno. To se doimalo suvislim objašnjenjem. Znao je da nije bio pri zdravoj pameti kada je napunio svoju Savage sačmaricu, prije tek nešto više od godinu dana, i prislonio cijev na sljepoočnicu i povukao okidač. Točno se mogao prisjetiti onog osjeta kada je krug hladnog čelika prislonio na kožu na čelu.

Ako je bio dovoljno lud učiniti tako nešto, zašto ne i sve ovo?

Što sve? Večerati s duhovima? Zamišljati kako ga zavodi najseksipilnija djevojka iz njegove osnovne škole? Pisati pitanja i odgovore te akrostihove samome sebi na računalu?

Ako je Michelle bila duh, ako su duhovi uopće postojali, u što Dale ni na tren nije povjerovao, zašto bi ona bila ovdje? Ona jedva da je poznavala njegovog dragog prijatelja Duanea McBridea.

Dvanaestogodišnja Michelle Staffney, doktorova kćer, jednostavno se nije igrala s odrpancima poput Duanea ili Harlena ili Mikea ili Kevina... ili Dalea. Osim toga, Michelle Staffney, ili Mica Stouffer, mrzila je Elm Haven. Više je od trideset godina živjela u Kaliforniji, a, doimalo se to potpuno sigurnim, tamo je i umrla. Ako bi već poželjela progoniti u nekom mjestu, zašto ne biti duh u domu njezine ljubavnice Diane Villanova na Bel Airu, gdje su obje bile ubijene. Ili još bolje, zašto nije izabrala kuću svog muža, cijenjenog producenta filma Umri slobodno, s nekoliko nastavaka, s Valom Kilmerom u naslovnoj ulozi.

Isuse. Dale je odmahnuo glavom zbog banalnosti koja je vladala svijetom. Taj je pokret protresao snijeg koji mu se prihvatio za kosu.

Tada je shvatio da nije ponio niti kapu za bejzbol i kosa mu je bila posve mokra, dok mu se lice sjalo od rastopljena snijega. Bilo je hladno.

Dale se osvrnuo oko sebe i shvatio kako je došao do šumarka blizu Johnsonove farme. Crni su ga psi prije nekoliko tjedana pratili dovde. Jesu li? Bilo je gotovo sigurno da se u tim priviđenjima negdje pojavio i pravi crni pas, onaj koji je potaknuo ta nevjerojatna maštanja, baš kao što je vjerojatno postojala i stvarna, živuća crvenokosa žena koju je tek okrznuo pogledom u trgovini u Oak Hillu, prije nekoliko tjedana, a što je izazvalo njegovu opsjednutost uspomenama na pučkoškolsku seks-bombu, malenu Michelle Staffney. Pod odgovarajućim je osvjetljenjem Anneina kosa kestenjasto-crvena.

Dale je protrljao obraz pa je shvatio i da je zaboravio rukavice, baš kao i kapu. Ruke su mu ispucale i pocrvenjele od zime.

Pakleni bi ti psi mogli biti točno za petama, bešumno se krećući po snijegu i uhodeći te. Polako se okrenuo, iako nije osjećao pravu opasnost. Prazna polja i pahulje snijega. Ionako slaba svjetlost još je više gasnula. Dale je pogledao sat. Pola pet. Zar je već tako kasno?

Za pola će sata biti mrkli mrak. Sada je napadalo već i do dvadeset centimetara vlažnog snijega koji mu je natapao pamučne hlače... iste one krvave koje je nosio prethodne noći. Krv je naravno bila njegova, iz rane koja je nastala nakon pada. Zbog čega sam pao?

Zbog koga sam pao?

Krenuo je natrag prema farmi koja se nije niti nazirala, presjekavši ukoso preko smrznutih polja i popevši se preko još dvije ograde, na mjestu gdje su se spajale na stupu. Suši se približavao s juga, hodajući uz ogradu, kada je ugledao kuću, tamno sivo obličje na tamno sivoj pozadini večeri.

Na prilaznom je putu ugledao policijsko vozilo, no veće i puno starije od onih koje su vozili zamjenici. Šerifovo vozilo.

C. J. Congden stajao je blizu kokošinjca, sa sivim Stetsonom prekrivenim prozirnom plastikom, kakvu su državni i okružni policajci nosili po kiši ili snijegu.

Congden je oslonio ruku o svoj pištolj u koricama i prstima je lagano udarao po bijeloj dršci. Cerio se.

''Mislio sam da je naredba bila da ostaneš u kući, profesore,''

začuo je krupnog čovjeka.

''Rekli su mi da ostanem na farmi,'' rekao je Dale. ''Ja sam na farmi.'' Ponovno ga je ozbiljno počela boljeti glava. Glas mu je zazvučao šuplje. ''Je li bio dobar božični odmor, šerife?''

Congdenovo se lice još više razvuklo. Zubi su mu požutjeli od nikotina. Dale je osjećao kako mu jakna zaudara po dimu cigara i cigareta. ''Pa, je li bilo dosta pripovijedanja priča o duhovima, profesore?''

Iznenada se Dale osjećao kao da mu je netko za vrat gurnuo grudu snijega. ''Samo malo,'' rekao je i ispružio ruke, kao da želi zgrabiti Congdena za jaknu. Šerif je koraknuo unatrag, kao da ne želi da ga itko dodiruje. ''Ti si bio tamo.''

''Gdje?'', C. J. Congden prestao se ceriti. Njegove su oči bile hladne.

''Na školskom dvorištu one noći. Vidio si je. Presser me uspio uvjeriti da sam lud da sam umalo zaboravio... ti si je vidio.

Razgovarao si s njom.''

''S kim?'', upitao je Congden. Na njegovom se licu ponovno pojavio lagani osmijeh.

Sada se već bilo toliko smračilo da se Dale morao nagnuti bliže kako bi vidio izraz na licu nekadašnjeg nasilnika koje se krilo pod obodom kaubojskog šešira. U kući nije bilo upaljenih svjetala pa se veliko zdanje doimalo kao da nestaje s posljednjim tragovima svjetla zimskog dana.

''Znaš ti jako dobro o kome ja pričam,'' prasnuo je Dale.

''Michelle Staffney. Zaboga, ponudio si se da je odvezeš kući.''

''Jesam li?''

''Jebeš sve ovo,'' rekao je Dale. Prošao je odmah pokraj Congdena i krenuo prema kući. ''Uhiti me ako ti je to nakana. Dosta mi je ovih sranja.''

''Stewarte!'' Zvuk se istovremeno doimao poput urlika i zapovjedi. Dale se skamenio i polako se okrenuo.

''Priđi malo ovamo, Stewarte. Želim ti nešto pokazati.'' Congden je zakoračio unatrag, napola se okrenuo i napravio još dva koraka.

Prema suši.

''Što?'', zapanjio se Dale. Odjednom je osjetio strah. Sada je vani bilo mračno, stvarno mračno. Nije imao baterijsku svjetiljku.

Jednom, onog istog ljeta 1960., C.J. Congden i njegov kompanjon...

Archie?... zaustavili su Dalea pokraj pruge, u blizini Elm Havena, i Congden je uperio pušku kalibra .22 u Daleovo lice. Tada je Dale prvi put osjetio potpuni strah, od kojeg klecaju koliena i od kojeg mjehur popušta.

Sada ga je ponovno osjetio.

''Jebote, dođi ovamo!'', zagrmio je Congden. ''Sada! Nemam cijeli dan vremena.''

Ne.

''Ne,'' rekao mu je Dale.

Uđi u kuću. Brzo.

Dale se okrenuo i počeo grabiti brzim koracima. Očekivao je i bojao se brzih koraka za sobom, ili sjaja psećih očiju pred sobom.

''Jebote, Stewarte, dođi ovamo! Želim ti pokazati nešto u suši!''

Daleov je korak prešao u nespretni trk, zanemarujući udaranje u glavi, a u njoj je bubnjalo svaki puta kada bi se nogom oslonio o smrznuto tlo kroz snijeg. Nije vidio kuću. Bilo je premračno.

Umalo se zaletio u ogradu od bodljikave žice, shvatio da je iza kokošinjca, pa je potrčao najprije na lijevu, a potom na desnu stranu.

Kuća se počela nazirati u tami. Dale je bacio pogled preko ramena, no nije mogao vidjeti Congdena u sumraku. Snijeg mu se lijepio za trepavice i prijetio da ga zaslijepi.

''Stewarte, pizdo jedna!'', začuo je šerifov glas, koji je, međutim, Daleu dopirao s desna, negdje iz mraka, no vrlo blizu. ''Zar ne želiš saznati što se dogodilo?''

Dale se ustrčao uz betonske stube, treskom otvorio vrata, zalupio ih za sobom, zaključao glavnu bravu i navukao teški zasun. Polako se okrenuo u mračnoj kuhinji, osluškivao ne bi li začuo kretanje ili disanje, a u glavi mu je bubnjalo. Ako je netko i bio u kući, ništa nije mogao čuti, jer je bio sav uspuhan, a srce mu je ludo udaralo.

Provirio je kroz prozor, međutim čak se i šerifov kamionet izgubio u tami i gustom snijegu. Isuse, taj je kurvin sin naoružan. A ja nisam. I on je još luđi od mene.

I dalje ne paleći svjetlo, Dale se spustio u podrum i kretao se pokraj sanduka s knjigama pipajući zid. S velikog je podnog radija dopirala nježna glazba iz 1950-tih, a njegovo je treperenje davalo jedinu svjetlost u prostoriji.

Evo ga. Dale je podigao svoju palicu za bejzbol i odnio je natrag u kuhinju. Nije se mogla mjeriti s Congdenovom četrdesetpeticom koju je nosio u koricama, no možda će u mraku...

U mraku. Dale je provirio kroz prozor. Stajao je sa strane kako bi ostao neprimjetan. Iznenada mu je pred očima zaigrala slika Congdenova lica, pritisnutog o staklo, ni dva centimetra udaljenog od njegovog vlastitog, sa žutim zubima, žutom kožom i obješena jezika.

Jebote, pomislio je Dale i nagonski podigao palicu. Na prozoru nije bilo ničega.

Nigdje nije vidio Congdena, u tih manje od dva metra, koliko mu je pogled mogao probiti kroz tamu. Možda se odvezao kada sam se spustio po palicu pa nisam čuo vozilo.

A možda i nije.

Možda je već u kući s tobom.

Dale je primijetio kako drhti, a šake su mu tako čvrsto držale palicu da su mu se prsti počeli grčiti. Isuse Bože, ludim. Pucam po jebenim šavovima.

Dale kliznuo uza zid pokraj peći. Nastavio je držao palicu i kada je sjeo na stare pločice i prislonio lice uz hladni metal same peći.

Osjetio je kako mu otopljeni snijeg curi niz sljepoočnice i obraze.

Hladan krug cijevi. Daleu je bilo drago što mu Presser nije vratio sačmaricu, jer se osjećao tako loše i prestrašeno da mu se povlačenje okidača doimalo dobrim načinom za bijeg.

Bi li ovoga puta opalila? Dale je pomislio: Da.

Na trijemu se nešto pomaknulo, tek tridesetak centimetara od vrata. Možda je snijeg pao sa strehe? Čvrsti korak u onim istrošenim kaubojskim čizmama? Netko je premjestio sjekiru iz lijeve u desnu ruku?

Sjedeći na podu, lica prislonjenog o peć, Dale Stewart zaklopio je oči i zaspao.

Stvor je udarao po vratima tek nekoliko centimetara udaljenim od Dalea i pandžama grebao pokušavajući ući. Dale se trgnuo iz sna i u polusnu otpuzao je po linoleumu do palice za bejzbol. Ustao je i podigao palicu.

Dnevno se svjetlo probijalo kroz zavjese na kuhinjskim vratima.

Prespavao je cijelu noć. Netko je ponovno pokucao pa je Dale provirio i ugledao zelenu šerifsku jaknu, značku i Stetson. Nije to bio C. J. Congden. Na dvorištu je stajao noviji model policijskog vozila.

Snijeg je sada bio deblji od trideset centimetara, a jedino što je narušavalo njegovu površinu bili su dvostruki tragovi guma.

Ovaj šerif, čovjek u svojim tridesetima i mršavog lica, primijetio je Dalea i mahnuo mu da otvori vrata.

Dale je trepnuo i odložio palicu između zida i peći. Trebalo mu je nekoliko sekunda dok je nespretnim prstima uspio otključati vrata.

Kada je otvorio vrata, hladni je zrak pojurio u unutrašnjost kuće, čovjek na ulazu, sitniji od Congdena, mršaviji i niži od Dalea, povukao se korak unatrag, nalik dobro školovanom putujućem trgovcu koji pokazuje vlasniku svoje poštovanje i poniznost.

''Profesore Stewart?''

Dale je protrljao bradu i kimnuo glavom. Slutio je da mu je kosa raščupana i shvatio je kako još uvijek nosi iste prljave i izgužvane hlače, košulju i pulover koje je odjenuo za božičnu večeru, prije dva dana.

''Ja sam šerif Bill McKown,'' rekao je čovjek u šerifskoj jakni.

''Smijem li ući?''

Dale je klimnuo i pomaknuo se u stranu. Čovjekov je glas bio dubok i polagan, a njegovo ponašanje umirujuće. Dale se osjećao kao da je napravljen od poderanog papira i razbijenog stakla i kako bi svake sekunde mogao briznuti u plač. Duboko je udahnuo i pokušao vratiti smirenost.

Šerif McKown skinuo je šešir, nasmiješio se i, naoko, neobavezno pogledao oko sebe. No Dale je primijetio kako je čovjek sve upijao. ''Je li sve u redu jutros, profesore Stewart?''

''Naravno,'' odgovorio je Dale.

McKown ponovno se nasmiješio. ''No, samo sam primijetio kako ste se na vratima pojavili držeći bejzbolsku palicu u rukama. A učinilo mi se kako ste prije toga bili na podu.''

Dale nije to mogao objasniti pa se nije niti potrudio. ''Želite li kavu, šerife?''

''Ako je pripremate i za sebe.''

''Da. Još nisam popio jutarnju kavu.'' Najblaže rečeno, pomislio je Dale. ''Sjednite dok pripravim kavu,'' rekao je na glas.

McKown je tiho promatrao dok je Dale petljao s konzervom, punio posudu vodom, nalio je u aparat za kavu, očistio filtar pod mlazom vode, stavio u aparat šest žlica kave i uključio ga. Daleu su se vlastiti prsti doimali otečenima i nespretnima, beskorisnim kobasicama nalik balonima.

''Na Božić ste podnijeli zanimljivu prijavu,'' rekao je McKown dok je prihvaćao svoju šalicu s kavom.

''Mlijeko ili šećer?'', upitao je Dale.

McKown je odmahnuo glavom i otpio kavu. ''U redu je.'' Dale je kušao svoju i pomislio kako mu se kava doima poput mutne, ustajale vode.

''Osjećate li se sada bolje?'', upitao je čovjek sa značkom šerifa.

''Kako to mislite?''

McKown je mahnuo glavom. ''Vaša glava. Čujem da imate devet šavova i možda lagani potres mozga. Je li bolje?''

Dale je dodirnuo glavu i ispod zavoja napipao osušenu krv. ''Da,''

odgovorio je. ''Glavobolja je jutros popustila.'' To je bila istina.

''Želite li razgovarati o izvještaju? O ženi čiji ste nestanak prijavili? Psima? Bilo čemu?''

Dale je otpijao kavu ne bi li dobio na vremenu. Bi li trebao reći McKownu o Congdenovom posjetu?

Ne. Nemoj mu ništa govoriti.

''Znam kako se cijela stvar doimala suludom,'' naposljetku je progovorio Dale. ''I meni se to doima suludim. Pretpostavljam kako vam je zamjenik rekao da koristim lijekove protiv depresije...''

McKown je klimnuo. ''Jeste li imali priliku nazvati vašeg psihijatra u Montani? Kako mu je ono ime?''

Reci istinu.

''Njegovo je ime Charles Hall. I ne, nisam ga još imao vremena nazvati.''

McKown je popio još kave, a potom je odložio šalicu. ''Mi smo ga nazvali, profesore Stewart. Samo da bismo provjerili jeste li doista njegov pacijent.''

Dale se pokušao nasmiješiti, no bio je svjestan da mu se lice izobličilo. ''Jesam li?''

''Više ne,'' rekao je šerif. ''Imam loše vijesti za vas.''

Dale je sada mogao samo čekati. Nije imao pojma o čemu je čovjek govorio.

''Doktor Charles Hali umro je devetnaestog prosinca,'' rekao je McKown. ''Ostavili smo poruku na njegovoj telefonskoj tajnici, a potom smo dobili poziv od doktora Williamsa. Zapravo, doktorice Williams.''

Dale je piljio u njega. Kada je konačno uspio nešto progovoriti, upitao je: ''Je li ubijen?''

McKown je podigao svoju šalicu s kavom, no nije ispio kavu.

''Zašto to pitate, profesore Stewart?''

''Ne znam. Kako su se stvari odvijale... čekajte, vi to govorite ozbiljno? Charles Hali je mrtav?''

''Automobilska nesreća devetnaestog prosinca,'' rekao je šerif McKown. Očigledno se vraćao s produljenog skijaškog vikenda koji je proveo u Tellurideu, u Coloradu, kada je neki pijanac prešao na njegovu stranu.'' McKown je iz prednjeg džepa svoje pažljivo ispeglane košulje izvadio ružičastu cedulju i stavio je na kuhinjski stol. ''Ovo je broj doktorice Williams. Želi da je nazovete što prije možete kako bi porazgovarala s vama i provjerila imate li dovoljno lijekova i slično.''

Dale je podigao papirić i buljio u telefonski broj. ''Jeste li joj ispripovjedili o Božiću? O meni?''

''Dobili smo potvrdu da ste bili pacijent doktora Halla i upitali je zbog čega ste išli psihijatru. Ona nije željela ni o čemu razgovarati, jer je sve povjerljivo, no kada smo joj objasnili kako možda imamo slučaj nestale osobe i da samo moramo razjasniti patite li od priviđanja. Ona je provjerila Hallove bilješke o vama, ona preuzima polovinu njegovih pacijenata, dok je drugi doktor preuzeo ostale, pa je potvrdila kako se liječite samo protiv depresije i anksioznosti.''

''Samo,'' ponovio je Dale.

''Da,'' rekao je šerif McKown. ''Dakle, ona želi da je nazovete čim budete mogli. Iako pretpostavljam da to ne možete učiniti odavde.''

''Ne mogu,'' složio se Dale. Charles Hali je mrtav. Onaj maleni uštogljeni ured s prozorima koji gledaju na vrhove drveća. Tko li će se sada služiti tim uredom ?

''Moj mi je zamjenik rekao da se vi izgleda sjećate da smo nas dvojica zajedno pohađali školu, profesore Stewart.''

''Molim?'' Dale je podigao pogled s ružičaste cedulje u svojoj ruci. ''Oprostite?''

McKown je ponovio rečenicu.

''O...'', započeo je Dale. Znao je da se doima ne samo ludim već mentalno zaostalim, no mislima su mu jurile bezbrojne proturječne informacije koje nije sada mogao obrađivati.

''Možda je to bio moj stric, Bobby McKown,'' rekao je šerif. ''On je maturirao 1966. pa bi mogao biti vaših godina.''

''Sjećam se Boba McKowna,'' rekao je iskreno Dale. ''Znao je s nama igrati bejzbol. I s nama ići do Ciganskog prolaza.''

Šerif je otpio nešto kave i jedva se primjetno nasmiješio. ''Stric Bobby uvijek nam je, kada smo bili klinci, pripovijedao o Biciklističkoj patroli kojoj ste tada pripadali. Bobby se oduvijek želio priključiti, no pretpostavljam da ste imali dovoljno članova.''

''Ne sjećam se,'' rekao je Dale.

''Sjećate li se bilo čega od neku večer,'' profesore Stewart? ''Bilo čega u vezi pasa?''

Dale je udahnuo. ''Prilično sam siguran kako sam ovdje vidio prave pse, šerife. Posljednjih sam nekoliko tjedana viđao tragove šapa...''

McKownov je izraz bio prilično ljubazan, no Dale je primijetio kako je vrlo pažljivo slušao i promatrao.

''Nikada mi se prije nisu priviđale stvari, niti sam išta umišljao u vlastitoj glavi, šerife,'' nastavio je Dale, ''no sada me možete uvjeriti kako se upravo to zbiva sa mnom. Još uvijek sam valjda...

depresivan. Nisam dobro spavao u posljednje vrijeme. Pokušavam raditi na romanu, a ni to mi baš ne uspijeva...''

''Kakvom romanu?''

''Nisam baš siguran kakav je to roman,'' rekao je Dale sa samoprijekornim hihotom.

''Mislim da se radi o promašenom romanu. Bio je o klincima. O

odrastanju.''

''I o tom ljetu 1960?'', upitao je McKown.

Daleovo je srce brže zakucalo. ''Mislim da jest. Zašto to pitate, šerife?''

''Naš stric Bobby pripovijedao bi nam ponekad o tom ljetu, jako rijetko, no još češće nije o njemu pripovjedio. Činilo se kao da je djetinjstvo u to doba bilo jedan dugi, sunčani dan, osim tog ljeta.''

Dale je kimnuo, no kada se tišina odužila, shvatio je kako McKown želi nešto više od toga. ''Bob McKown poznavao je Duanea McBridea...'' Dale je rukom pokazao na prostor stare kuće u kojem su se nalazili. ''Duaneova je smrt tog ljeta bila istinski šok za mnoge od nas. Nosili smo se s time na neobične načine, ako smo se uopće uspijevali s tim boriti.''

''Pročitao sam izvještaje o tom slučaju,'' rekao je McKown.

''Smijem li se još poslužiti ovom dobrom kavom?''

Dale se počeo dizati od stola, no McKown mu je pokazao rukom neka samo ostane sjediti, sám je prišao radnoj plohi, dopunio šalicu, prinio posudu Daleovoj šalici pa je i nju dopunio prije nego ju je vratio u aparat. ''Što mislite, tko je ubio vašeg prijatelja Duanea, profesore Stewart?''

''Tadašnji šerif i mirovni sudac... J. P. Congden, C. J-ev otac...

presudio je kako se radilo o nesretnom slučaju,'' rekao je Dale dok mu je glas lagano podrhtavao.

''Da, pročitao sam to. U njihovom i mrtvozornikovom izvještaj u stoji kako je vaš prijatelj Duane usred lipanjske noći tek pokrenuo kombajn, kombajn koji čak nije imao niti nastavak za branje kukuruza, i rekli su kako je taj Duane, za kojeg su svi govorili da je bio genijalac, nekako ispao iz kabine kombajna i kako ga je stroj pregazio i raskomadao. Vjerujete li u to, profesore Stewart? Jeste li onda u to povjerovali?''

''Ne,'' rekao je Dale.

''Niti ja. Kombajn bi morao napraviti cijeli krug kako bi pregazio nekoga tko je prije toga njime upravljao. Beračica se nalazi s prednje strane. I paraplegičar bi imao vremena pobjeći pred kombajnom dok bi ovaj napravio puni krug. Pretpostavljam da je mrtvozornik znao takvu stvar o kombajnima, slažete li se?''

Dale nije na to odgovorio.

''Taj je mrtvozornik,'' nastavio je McKown, ''bio dobar prijatelj mirovnog suca J. P. Congdena. Sjećate li se kako je stric Duanea McBridea izgubio život istog tog ljeta? Automobilska nesreća na Ulici Jubilee College?''

''Sjećam se toga,'' rekao je Dale. Njegovo je srce tako divlje udaralo da je morao šalicu spustiti na stol, inače bi prolio kavu.

''U to je vrijeme šerifov ured, s cijelim jednim članom, pronašao boju na Cadillacu strica Arta,'' nastavio je McKown. ''Plavu boju.

Pogodite tko je u ono vrijeme vozio veliki, stari automobil plave boje?''

''J. P. Congden,'' rekao je Dale i osjetio kako su mu se usnice osušile.

''Mirovni sudac. Moj mi je stric Bobby pripovjedio kako je stari J. P. običavao juriti svojim vozilom i tjerati ljude prema mostovima, nalik onom na kakvom je poginuo Duaneov stric. Kada bi ljudi požurili kako bi prešli uski most prije njega, samo da bi se uspjeli držati ceste, stari bi ih Congden zaustavio i naplatio im dvadeset pet dolara kazne. U to je vrijeme dvadeset pet dolara bio ogroman novac.

Jeste li ikada čuli takve priče, profesore Stewart?''

''Da,'' rekao je Dale.

''Jeste li dobro, profesore?''

''Naravno. Zašto?''

''Izgledate nekako blijedi.'' McKown je ustao, pronašao čistu čašu, napunio je vodom iz slavine i donio je na stol. ''Izvolite.'' Dale je otpio.

''Moj stric Bobby dobro je poznavao J. P. Congdena i njegovog sina C. J.-ja,'' nastavio je McKown kada je Dale popio vodu.

''Također je rekao kako su obojica bili nasilnici i gadovi. I C. J.

također.''

''Vi smatrate kako su J. P. ili C. J. natjerali strica Duanea McBridea u ogradu onog mosta?'', upitao je Dale trudeći se kontrolirati glas.

''Mislim da bi to bilo posve nalik J. P-ju i njegovim sranjima,''

rekao je McKown.

''Sumnjam da je doista htio ubiti Arthura McBridea.

Pretpostavljam da ga je samo želio zastrašiti, no most mu je pokvario taj plan.''

''Je li ga itko optužio za to?''

''Vaš prijatelj Duane jest,'' rekao je šerif.

Dale je odmahnuo glavom. Nije shvaćao.

''U izvještaju stoji kako je Duane McBride, star jedanaest godina, nazvao saveznu policiju, sjećate se da je tadašnji šerif, Barnaby Stiles, bio dobar prijatelj J. P. Congdena, no izvještaj kaže da je neki Duane McBride prijavio kako boja na Cadillacu njegova strica Arta odgovara boji s vozila mirovnog suca.''

''I jesu li to istražili?''

''Congden je imao savršen alibi,'' rekao je McKown. ''Bio je u Kickapoou i pio s petoricom svojih prijatelja.''

''Pa su odustali od svega.''

''Točno.''

''Nakon što je šerif Barney rekao J. P. Congdenu kako mu je Duane na tragu..'' McKown je pijuckao kavu, ne pokazujući koliko je tekućina bila gorka.

''A je li J. P. Congden imao alibi za noć kada je ubijen Duane?'', upitao je Dale. Glas mu je sada podrhtavao, no nije ga bilo briga.

''Zapravo jest,'' odgovorio je McKown.

''Kladim se da se radilo o petorici kronera u baru,'' rekao je Dale.

McKown je odmahnuo glavom. ''Toga puta ne. Congden, J. P.

Congden, bio je u to vrijeme u Peoriji na nekom prometnom seminaru. Tu su večer barem petorica policijskih redarstvenika provela s njim. No koliko je bio star C. J. Congden te godine, profesore Stewart?''

''Šesnaest,'' rekao je Dale. Morao se silno truditi da procijedi te riječi svojim suhim usnama. ''Što se dogodilo s C. J. Congdenom, šerife McKown?''

McKown se nasmijao. ''O, završio je kao mnogi nitkovi u malim gradićima... četiri je puta izabran za okružnog šerifa.''

''No sada je mrtav?'', rekao je Dale.

''O, da. C. J. je cijev svog kolta kalibra .45, s drškom ukrašenom biserima, stavio u usta 1997, ne, u ljeto 96. i raznio si mozak po cijeloj kabini svog doma na kotačima.'' McKown je ustao. ''Profesore Stewart, vi niste uhićeni niti išta slično, i doista bih htio još razgovarati s vama, no mislim da je važno da nazovete doktoricu Williams u Missouli. Doimate se umornim, gospodine. Što kažete na to da se istuširate i obrijete, pa ću vas ja odvesti u Oak Hill? Možete telefonirati iz policijske postaje. Potom ću vas sam ponovno vratiti ovamo. Kako vam to zvuči?''

''Dobro,'' rekao je Dale. Podigao se sa stolice teškim, staračkim pokretima. ''Smijem li malo pogledati po kući, profesore Stewart?''

''Pretražiti kuću?'', upitao je Dale. ''Smijete. Vaši su je zamjenici već pretražili.''

McKown se nasmijao. Bio je omalen čovjek, no smijeh mu se doimao kao da je izlazi iz tijela krupnog muškarca. ''Ne, ne pretražiti kuću, profesore. Samo malo razgledati. Nikada ovdje nisam bio i...

ma, znate. Kada sam bio dijete, živjeli smo na farmi šest kilometara odavde i između lokanih legenda i priča strica Bobbyja, i s onom ludom staricom koja je ovdje živjela nakon smrti gospodina McBridea, ovo je bila naša mjesna ukleta kuća.''

McKown ušao je u blagovaonicu: ''Ovo se doima praznim, no ne osobito ukletim.''

Dale je ušao u radnu sobu kako bi uzeo nešto čiste odjeće kako bi se preobukao u podrumu nakon tuširanja. Na zaslonu je stajalo nje ovo pitanje koje je postavio prethodnog dana, a ispod se pojavio odgovor.

Jesam li prolupao?

Apsolutno.

Šerif je prošao kroz prednji dio hodnika i prošao ispred radne sobe. Dale je isključio Think-Pad i spustio poklopac.

''Za minutu sam gotov,'' rekao je Dale i krenuo prema stubištu za podrum. ''Poslužite se ostatkom kave.''

DVADESET ČETVRTO POGLAVLJE

Tijekom dva tjedna nakon što ga je Clare napustila, Dale bi okrenuo njezin broj, a potom bi spustio slušalicu čim bi se ona javila.

Zabranio je prikaz svoga broja kako ona ne bi znala tko je zove.

Tjedan dana nakon ovih gotovo svakodnevnih večernjih poziva, njezin je broj onemogućio prihvaćanje svih prikrivenih telefonskih brojeva. Dale je skinuo zabranu prikaza broja i nazvao je sljedeće večeri. Javila se telefonska sekretarica. Nastavio ju je nazivati svakih pola sata tijekom cijele noći. Javljala mu se jedino mehanička naprava. Dale je pažljivo osluškivao tišinu u pozadini zvukova i šuštanja mehaničke naprave, no nije bilo naznaka da se negdje iza njih krije Clare. Sljedeće se večeri ponovilo isto. Dale je počeo zvati svakih petnaest minuta tijekom cijele treće noći. Telefon je zvonio.

Telefonska se sekretarica javljala. Dale je postao siguran da Clare nije sve te večeri provela kod kuće.

Sljedećeg dana, u petak, Dale nije imao predavanja. Naglasio je nekolicini svojih kolega na fakultetu kako će svoje godišnje, jesensko logorovanje provesti u nacionalnom parku Glečer. Čak je nazvao i kući u vrijeme kada je znao da neće. biti Anne, i ostavio poruku na onoj napravi, na kojoj je Anne zamijenila staru poruku na kojoj je bio njegov glas, i rekao gdje će otprilike logorovati na Glečeru u slučaju da se ne vrati na predavanja u utorak. Ostavljanje ovakvi poruka bio je već godinama njegov običaj. Jedini put kada to nije učinio bilo je kada je prvi puta poveo Clare u nacionalni park i rezervat Crnih nogu. Anne će znati da je ovo samo stara navika.

Dale je avionom stigao u Philadelphiju, a potom je automobilom prešao rijeku i stigao u New Jersey, kamo je stigao neposredno prije mraka. Nikada nije bio ovdje, no uspio je, iako to nije bio nimalo lak posao, pronaći Clarein stan, jer mu je dala adresu još u srpnju, kada ga je tek bila našla. Njezin je stan bio jedan od dva stana u kući, udaljenoj nekoliko kilometara od sveučilišta.

Dale je ostao petnaestak minuta sjediti u unajmljenom automobilu, prije nego je skupio hrabrosti da prijeđe cestu i pozvoni joj na vrata. Sinoć se nije vratila kući. Dale je to znao budući da je sjedio u automobilu do četiri sata izjutra, dvaput se spustio na sjedištu kada se provezlo policijsko vozilo, pomokrio se kroz suvozačka vrata na tratinu obraslu korovom, umjesto da se odveze i potraži WC.

Oko pola jedanaest sljedećeg subotnjeg jutra, prekrasnog i svježeg, pocrvenjelog od jesenjeg lišća, Clare je stigla u Chevrolet Suburbanu za kojeg je Dale znao da nije njezin. Mladić u kasnim dvadesetima, vrlo duge plave kose i nordijskog lica, upravljao je Suburbanom. On i Clare ušli su u njezin stan. Nisu se držali za ruke niti grlili, nisu se uopće dodirivali dok ih je Dale promatrao iz svojeg vozila skrivenog tek sjenom stabla, no Dale je među njima osjećao bliskost. Bilo je jasno da su noć proveli zajedno.

Sjedio je u svom džipu i petljao sa svojim prekrasnim Dunhillovim upaljačem i pokušavao osmisliti kako da se suoči s njom, s njima, što bi trebao reći, a da ne ispadne najveći živući gubitnik i kreten. Ničega se nije mogao dosjetiti.

Pet minuta kasnije. Clare i plavi muškarac izašli su iz kućice.

Ona je nosila istu najlonsku torbu koju je tako često nosila na ranč te otrcanu naprtnjaču koju je nosila na njihovom prvom putovanju u Glečer i rezervat. Ona i muškarac smijali su se zadubljeni u razgovor, dok su ubacivali njezine torbe u stražnji dio Suburbana. Nijedno nije pogledalo na drugu stranu ceste gdje je sjedio Dale, već su se samo uzverali u veliko vozilo i odvezli se.

Dale ih je pratio i nije se ni najmanje trudio da ostane neprimijećen. Pratiti nekoga automobilom bilo je puno jednostavniji nego li se to doimalo u filmovima. Krenuli su putem kojim je on stigao iz Philadelphije, krenuli obilaznicom 1295 oko Trentona, vozili se tridesetak kilometara južno autoputom 206, da bi naposljetku skrenuli istočno na autoput 70. Kada je veliki Suburban skrenuo jugoistočno na Cestu 72, promet se značajno prorijedio. Dale je jedva bio svjestan da su ušli, ili točnije, da su upravo ulazili u prilično prazan dio New Jerseyja, poznat pod imenom Pine Barrens.

Clare i njezin ljubavnik ponovno su skrenuli južno na Cestu 563

i prošli osamnaest kilometara, Dale je pomno pratio udaljenost na brojaču svojeg iznajmljenog automobila, prije nego su se zaustavili na lijevoj strani, na parkiralištu okruženom gomilom klimavih kućeraka. Na znaku je stajalo PINE BARRENS UNAJMLJIVANJE

KANUA.

Dale se vozio još kilometar prije nego li je pronašao pogodno mjesto za okretanje u malenom mjestu Chatsworth, a potom se polako vratio. Na ovom je mjestu rijeka tekla sa zapadne strane autoputa i Dale je krajičkom oka primijetio Clare i njezinog ljubavnika u kanuu koji je išao nizvodno prema jugu, a potom su nestali iza riječne okuke. Skrenuo je prema mjestu za unajmljivanje kanua i parkirao auto pokraj praznog Suburbana. Dale je prošao pokraj glavne zgrade, primijetio visoku hrpu naslaganog ogrjevnog drva, panj u kojem je bila zabijena sjekira te hrpu iverja i cjepanica koje još nisu bile složene. Sve se doimalo kao da se vlasnici pripremaju za hladnu zimu. Zatim je Dale pričekao da tinejdžer u kaki hlačama i zelenoj majici s natpisom Pine Barrens unajmljivanje kanua, pomogne dvjema ženama krenuti niz rijeku i laganu struju.

''Alo!'', rekao je dječak i dovoljno dugo promatrao Dalea da je mogao primijetiti njegove fine hlače i gradsku obuću te zaključiti da se ne radi o mušteriji. ''Mogu li vam pomoći?''

Dale je promatrao kanue i kajake, poslagane na stalcima te uz obalu rijeke. ''Koliko stoji najam kanua?''

''Trideset dolara,'' rekao je tinejdžer. ''U cijenu su uključeni pojas za spašavanje i vesla. Jastuci su dodatnih pedeset centi. Tri dolara svaki za treću ili četvrtu osobu. Za više od četiri osobe trebate drugi kanu.''

''Nemam društva,'' rekao je Dale i po prvi puta osjetio istinitost tih riječi.

Dječak je slegnuo ramenima. ''Trideset dolara.''

''Koliko daleko mogu ići kanui?''

Klinac je podigao pogled s novca koji je brojao i nasmiješio se.

''Pa, oni bi otišli sve do oceana, no mi ih volimo dobiti natrag prije nego li se to dogodi.''

''Dobro, koliko je onda prosječan put? Dvije žene koje su upravo otišle? Koliko će se one udaljiti?''

'Do zaravni kod mosta Evans,'' rekao je dječak tonom kao da bi Dale morao poznavati to mjesto. ''Ako budu imale sreće, stići će tamo prije mraka.''

''A što je s parom prije njih?'', upitao je Dale. ''I oni idu do mosta Evans?''

''A,a. Oni idu na logorovanje. Stići će do kampa kod mosta Godfrey za četiri i pol ili pet sati. Potom se sutra planiraju spustiti do Bodineovog polja, odakle ćemo ih izvući na obalu.''

''Kako znaš da će logorovati kod mosta Godfrey?''

''Morate imati dozvolu za logorovanje prije nego unajmite plovilo na dva dana. Pokazali su mi dozvolu.'' Dječak je pogledao Dalea. ''Vi ste murjak?''

Dale se pokušao opušteno nasmijati. ''Ni blizu toga. Samo me zanimaju putovanja kanuom. Moja djevojka i ja smo razmišljali o takvom putovanju.''

''Onda vam preporučam da se odlučite do sljedećeg vikenda, ako želite unajmiti opremu kod nas,'' rekao je dječak glasom koji je ponovno zvučao nezainteresirano. Podizao je kajake na stalke.

''Nakon toga se zatvaramo za zimu.''

''Imaš li kartu koju bih mogao dobiti zbog udaljenosti do logora i ostalog?''

Dječak je iz stražnjeg džepa izvukao izgužvanu fotokopiju i pružio je Daleu, ni ne pogledavši ga.

Dale mu se zahvalio i vratio se do automobila.

Pošljunčani odvojak koji je s Ceste 563 vodio prema logoru kod mosta Godfrey bio je tek petnaestak kilometara južno od mjesta s kojeg su krenuli. Dale je očekivao pravi logor, no na kraju šljunčane ceste bila je samo rijeka, nekoliko metalnih ognjišta pohranjenih pod stablima te dva prijenosna WC-a. Okolo se nalazila gusta šuma koja sa svih strana gušila proplanak. Logor je bio prazan. Dale je bacio pogled na sat. Tek je prošlo dva sata. Clare i njezin prijatelj trebali bi stići između šest i sedam sati popodne. To je poslije podne bilo jasno i tiho, nije bilo zvukova kukaca niti malih životinja niti ptica.

Nekoliko je vjeverica skakutalo po drveću, no čak se i njihova jesenja igra doimala prigušenom. Povremeno bi prošlo društvo u kanuima ili pokoji usamljeni kajak, s ljudima koji su bili ili nemoguće glasni, ili tihi poput nepostojećih kukaca. Clare nije bila niti u jednom od tih kanua.

Dale se vratio do svog unajmljenog automobila, odvezao se nekoliko stotina metara uz šljunčani put prema zarasle staze za izvlačenje trupaca koju je ranije primijetio, sakrio vozilo s pogleda i otvorio prtljažnik. Neko je vrijeme promatrao prtljažnik u kojem je ležala sjekira koju je uzeo s mjesta na kojem se iznajmljuju plovila.

''Profesore Stewart? Jeste li uspjeli stupiti u vezu s psihijatricom u Montani?''

Dale je podigao pogled sa stola za kojim je sjedio, ispijajući lošu kavu iz plastične čaše. Šerif ga je uveo u sobičak u kojem su se nalazili prazni stol i telefon, a potom ga je ostavio samog kako bi mogao telefonirati. Na zidu nije bilo dvosmjernog policijskog ogledala, no na vratima je ugledao maleni prorez pa je pretpostavio da je to, izuzevši telefon, ono što se u uredu šerifa u Oak Hillu smatralo sobom za ispitivanje.

''Da,'' rekao je.

''Nema nikakvih problema?''

''Nema nikakvih problema,'' potvrdio je Dale. ''Doktorica Williams isprípovjedila mi je o nesreći doktora Halla, isto što i vi, i još mi je obećala kako će nazvati ljekarnu u Oak Hillu zbog mojih recepata. Zapravo, prilično sam siguran da još uvijek imam nešto lijekova u kući na farmi.''

''Dobro,'' rekao je McKown. Šerif se spustio na drugu stolicu i na stol položio omotnicu od čvrstog, smeđeg papira. Pod omotnicom bila je knjiga mekih korica, no Dale nije mogao vidjeti naslov. ''Biste li popričali nakratko sa mnom?'', upitao je šerif.

''Imam li izbora?'' Dale je bio izuzetno umoran.

''Naravno da imate. Možete čak pozvati i odvjetnika.''

''Jesam li uhapšen ili osumnjičen za nešto, osim ludila?''

McKown se kiselo nasmiješio. ''Profesore Stewart, samo sam vas želio zamoliti za pomoć s problemom s kojim smo se suočili.''

''Samo naprijed.''

Šerif je iz omotnice izvukao pet blistavih fotografija i poslagao ih ispred Dalea, kao da ga poziva na partiju pasijansa. ''Poznajete li ove mladiće, profesore?''

Dale je uzdahnuo. ''Ne poznajem ih, no vidio sam ih. Ovaj klinac je Derek, nećak Sandy Whittaker.'' Prstom je dodirnuo fotografiju na kojoj je bio najmlađi mladić.

''Želite li znati imena ostale četvorice?''

''Ne osobito,'' rekao je Dale.

''Na ovoga bih vas želio upozoriti,'' rekao je McKown i prema njemu gurnuo samo jednu fotografiju, onu najstarijeg skinheada.

''Njegovo je ime Lester Bonheur. Rođen je u Peoriji. Ima dvadeset šest godina. Nečasno otpušten iz vojske, šest prijava, koje uključuju teške prijetnje, napad smrtonosnim oružjem i palež. Osuđen samo jednom za krađu vozila kada je odslužio tek jedanaest mjeseci. Prije četiri godine otkrio je Hitlera, onako kako većina drugih otkrije Isusa. Ovi ostali huligani su samo... huligani. Bonheur je opasan.''

Dale nije ništa rekao.

''Gdje ste posljednji put vidjeli ovih pet mladića?'' McKownove su svijetloplave oči bile previše prodorne za igrača pokera.

''Ne...'', započeo je Dale.

Reci mu istinu. Reci mu samo istinu.

Šerifov je pogled postajao sve prodornijim kako se Daleova tišina odužila.

''Ne znam kako se zove to mjesto,'' nastavio je Dale, potpuno promijenivši ono što je namjeravao reći: ''No radi se o onom blatnom prostoru starog kamenoloma, otprilike kilometar istočno od groblja Calvary. Kada smo bili djeca, te smo brežuljke nazivali jarčevim planinama.''

McKown se nacerio. ''To je moj stric Bobby oduvijek nazivao starim Seatonovim kamenolomom.'' Osmijeh je nestao. ''Što ste radili tamo s tim vucibatinama, profesore?''

''Nisam ništa radio sa njima. Njih su petorica bili u dva kamioneta i proganjali me. Ja sam bio u svom Land Cruiseru.''

''Zašto su vas proganjali?''

''Pitajte ih,'' rekao je Dale.

Šerifov se pogled nije nimalo smekšao.

Dale je ispružio dlanove iznad stola. ''Gledajte, ja čak niti ne znam tko su ti nitkovi, osim njega...'' Ponovno je pokazao na fotografiju najmlađeg mladića. ''Sandy Whittaker ispripovjedila mi je kako je njezin nećak član lokalne neonacističke grupe. Prijetili su mi kada sam stigao ovamo još u listopadu. Potom, neki dan...''

Dan prije nego se na Badnjak pojavila Michelle Staffney.

''Dan prije Badnjaka zaskočili su me kod KWIK'N'EZ-a. Možete pitati debelu djevojku koja tamo radi. Ušao sam u svoj Land Cruiser i odvezao se. Oni su me počeli pratiti svojim kamionetima. Ja sam krenuo stazom koja se odvaja od Ulice Jubilee College i izgubio ih u blatu starog kamenoloma.''

''Ta je staza s lijeve strane,'' rekao je šerif. ''To je sve privatno zemljište. Zašto biste se vozili preko takvog terena dok su vam nitkovi za petama?''

Dale je slegnuo ramenima. ''Sjetio sam se Ciganskog prolaza. To je stari, obrasli put kojeg smo nekada...''

''Znam,'' prekinuo je McKown. ''Moj mi je stric Bobby pripovijedao o njemu. Što se tamo dogodilo?''

''Ništa,'' rekao je Dale. ''Moje se vozilo probilo kroz blato.

Njihova nisu. Potom sam se vratio na McBrideovu farmu.''

''Jesu li mladići svi bili živi kada ste ih ostavili?'', upitao je tiho McKown.

Daleu se od šoka opustila čeljust. ''Naravno da su bili živi. Tek prekriveni blatom. Zar nisu sada živi? Hoću reći...''

McKown je jednim pokretom pokupio fotografije i vratio ih u omotnicu. ''Ne znam gdje su, profesore Stewart. Farmer je jučer poslije podne pronašao njihove kamionete u blatu. Jedan je od kamioneta bio prevrnut...''

''Da,'' rekao je Dale. ''Vidio sam to. Zeleni me Ford pratio preko blatnjavog uzvišenja i prevrnuo se u podnožju. No oba su mladića, oba muškarca, izašla iz vozila. Nitko nije bio ozlijeđen.''

''Jeste li sigurni u to, profesore?''

''Da, siguran sam. Vidio sam ih kako skakuću oko prevrnutog kamioneta i proklinju me. Osim toga, jurnjava, čak i okretanje kamioneta, odvijalo se izuzetno usporeno. Nitko se nije dovoljno brzo kretao da bi mogao biti ozlijeđen.''

''Što mislite zašto su vas natjeravali?''

Dale je susprezao svoj bijes zbog ovog ispitivanja. ''Sandy Whittaker rekla mije kako su Derek i njegovi prijatelji čitali na internetu neke članke koje sam napisao o desničarima u Montani,''

polako je objašnjavao. ''Skinheadsi su me, tijekom naša dva susreta, nazivali svakakvim imenima, 'ljubitelj Židova' i slično, pa sam pretpostavljam da su me zato htjeli ozlijediti.''

''Mislite li da bi vas toga dana povrijedili,'' profesore?

''Mislim da bi me toga dana ubili, šerife McKown. Da su me bili uhvatili.''

''Jeste li vi njih povrijedili?''

Dale je na šerifov hladan pogled odgovorio istim takvim hladnim pogledom. ''Rado bih ih bio ubio toga dana, šerife McKown. No nisam. Ako ste bili tamo, tada to sigurno znadete. Mora da su se izvukli iz tog blata i ostavili tragove.''

''Jesu,'' rekao je McKown. ''No izgubili smo njihove tragove kod groblja.''

Dale se gotovo nasmijao. ''Mislite da sam ih zaskočio na groblju?

I sve ih pobio? Pa negdje sakrio njihova tijela? Samo ja protiv petorice skinheadsa, više nego upola mlađih od mene?''

McKown se ponovno nasmiješio. ''Imali ste oružje.''

''Svoju Savage sačmaricu?'', upitao je Dale, jedva vjerujući vlastitim ušima. ''Nisam je imao sa sobom.''

Mckown je klimnuo, no nije se doimao uvjerenim.

''A to je samo jedan hitac,'' nastavio je Dale s nekom žestinom u glasu. ''Vi smatrate da sam otišao kući, uzeo sačmaricu, vratio se do groblja i sve ih pobio? Mislite li da bi oni samo sjedili i čekali da ih upucam nakon što bih ponovno napunio pušku?''

McKown nije ništa rekao.

''I zašto bih vas onda zvao zbog Michelle i pasa... zbog mojih priviđenja od prije neki dan?'' Dale je i dalje govorio dok je njegov bijes popuštao, a on je gotovo počeo mucati. ''Da bih vas zavarao i odvratio s tragova ubojstava na groblju?''

''Ne doima se osobito uvjerljivim, zar ne?'', McKown je rekao, kao da se slaže s njim.

''Ne poput nečega što bi učinila normalna osoba,'' Daleov je glas i njemu samom zazvučao neuvjerljivim.

''Ne,'' potvrdio je McKown.

''Hoćete li me sada uhititi, šerife?''

''Ne, profesore Stewart, odvest ću vas natrag do McBrideove farme i pusti vas da sami provedete ostatak dana. Možemo navratiti u ljekarnu kako biste uzeli svoje lijekove. I zamolit ću vas da ne napuštate ovo područje dok ne razriješimo ovu zbrku.''

Dale je mogao samo klimnuti u znak potvrde.

''No, postoji još jedna stvar.''

Dale je čekao. Prisjetio se kako je Peter Falk u seriji filmova o detektivu Columbu uvijek rekao tu rečenicu, neposredno prije nego bi osumnjičenog natjerao na priznanje.

''Biste li mi, molim vas, potpisali ovo?'' McKown je odmaknuo omotnicu i po oštećenoj površini stola, gurnuo mu primjerak knjige Krvavi mjesec: knjiga o Jimu Bridgeru, gorštaku. Šerif je otkopčao svoj džep na košulji i iz njega izvukao kemijsku olovku. ''Bila bi mi stvarno čast kada biste mogli napisati 'Billyju, Bobbyjevu nećaku'.

Mi smo obojica vaši veliki obožavatelji.''

Bilo je rano poslije podne kada ja Dale stigao u kuću. Šerif je dodirnuo rub svog Stetsona, odbio ući u kuću i odvezao se prilaznom stazom. Kuća je bila hladna. U radnoj je sobi Think-Pad bio otvoren i upaljen.

Jesi li doista ubio Clare, Dale?

DVADESET PETO POGLAVLJE

Pet se crnih pasa vratilo neposredno nakon ponoći. Dale je promatrao iz zamračene kuće, kroz kuhinjski prozor, a potom i iz tame radne sobe, kako su psi kružili oko kuće, dok su im se na krznu i u očima presijavale zvijezde. Njihova su obličja bila vidljiva samo kao negativ prema mekom, blještavom snijegu.

Dale je nježno udario palicom o dlan i uzdahnuo. Bio je doista umoran. Nije spavao cijeli dan, niti cijelu večer, a prethodnu je noć prespavao sjedeći na kuhinjskom podu. Sada je, baš kao i onda, znao da će psi ući unutra ako to žele. Bili su još veći nego prije. Veći od huskyja i njihovih širokih prsa, viši od vučjih hrtova. Kada bi poželjeli ući, kuhinjska ih vrata ne bi u tome mogla spriječiti.

Osjetio je nagon, sličan onoj suludoj, kratkoj akrofobićnoj potrebi za skakanjem s velike visine, i nije mu bila neugodna pomisao da otvori vrata i izađe u mrak, i dopusti im da ga sruše na tlo i odvuku. Barem bi ovom čekanju došao kraj.

Otišao je u mračnu radnu sobu. Jedina je svjetlost dopirala sa zaslona, gdje su treperile riječi koje nije dirao otovo dvanaest sati.

Jesi li doista ubio Clare?

Odlučio je to učiniti. Razgovarati. Nagnuo se nad tipkovnicom i napisao.

Jesi li ti doista Duane?

Naravno, nove se riječi nisu pojavile dok je promatrao zaslon pa je uzeo palicu i krenuo kratkim putem niz hodnik, prema kuhinji i natrag, provjeravajući da nisu psi provalili kroz nezaštićene prozore.

Pitanje još nije dobilo svoj odgovor. Nije zapravo ni očekivao odgovor.

Ponovno je pokušao, prvo tipkanje, pa hodanje i ovoga je puta pronašao odgovor, pa je ponovno otipkao još teksta, prošetao, pročitao, razmislio, i onda ponovno otipkao tekst. Na taj se način odvijao ovaj luđački razgovor.

>Nisam ubio Clare. Nisam nikoga ubio.

>Zašto se onda prisjećaš da si to učinio?

>Nije to bilo sjećanje. Možda priviđanje. A kako ti znaš sjećam li se ili mi se priviđa?

>Jesi li dosegnuo onu točku, Dale, kada ne možeš razlučiti između priviđanja i sjećanja?

>Ne znam, gospodine Fantomski Subesjedniče. Možda jesam.

Jesi li ti fantom ili sjećanje?

Nije bilo odgovora na zaslonu kada se Dale vratio. Pokušao je ponovno.

>Gledaj, da sam ja ubio Clare Dva Srca, sada bih bio u zatvoru.

Sjećanje, ili priviđenje, kazuje da sam je pratio u New Jersey i ubio nju i njezinog mladića na javnom logorištu. Da se to doista tako dogodilo, posvuda bih stavio tragove: avionske karte, razgovor s klincem u kućici za najam kanua, računi za najam automobila, potpisi na slipovima kreditne kartice, vjerojatno i otisci stopala i prstiju. Doletio bih natrag u Montanu sav krvav. Ubojice sa sjekirom ne ostaju čisti i snježnobijeli, znaš to. Policija bi me uhitila unutar dvadeset četiri sata. Bivši mladići prvi su na popisu osumnjičenih.

>Ako policija zna za postojanje bivšeg mladića. Zašto bi Clare ikome na Princetonu ispripovjedila o tebi, Dale? Kako te ono nazvala kada si pomislio da se šali, 'Moja prva provala u svijet sjedokosih'? Zašto bi to otkrila bilo kome u svom novom životu?

>Moja kosa nije toliko sijeda.

Dale je napravio svoj uobičajeni krug, no nije našao nove riječi na zaslonu, pročitao dotadašnju prepisku i na glas se nasmijao u mračnoj kući. Isuse Kriste, sada stvarno mogu dobiti papire za svoje ludilo. Ugasio je računalo.

Nježni je glas promrmljao nešto nerazumljivo na katu. Dale je uzeo svjetiljku i krenuo gore, probijajući se kroz studenu struju zraka koja se spuštala niz stubište.

Gore je gorjelo svjetlo. Podigao je palicu i osjetio kako mu je srce brže zakucalo u grudi ma, iako nije osjetio pravi strah. Štogod bilo gore, već je bilo gore. Preostala je svijeća u prednjoj spavaćoj sobi bila nanovo upaljena. Treperila je kada je ušao, a njegova je sjena zaigrala na tapetama prekrivenim plijesni.

''Michelle?'' Nije bilo odgovora. Tresnuo je palicom po svijeći, plamen se raspršio po podu prije nego se ugasio, a potom se samo uz svjetlost ručne svjetiljke spustio u prizemlje.

Vani je zavijao pas.

Dale je upalio svjetlo u kuhinji, pronašao blok žutih listova koji je držao na pultu i počeo slagati popis stvari za jutarnju kupovinu: plastični listovi, čavli. Nakon kratkog razmišljanja dodao je: nova sačmarica i streljivo.

Negdje se javio drugi pas, u tami dalje prema zapadu, prema suši. Dale je provjerio rasklimane brave na vratima, ugasio svjetlo i spustio se u podrum.

Tamo je bilo toplije. Upalio je svjetiljku pokraj kreveta, preobukao se u pidžamu i zavukao se pod debeli poplun. Plahte su bile čiste, a jastuci meki. Pokušao je čitati knjigu mekih korica, Swannov put, koja je bila otvorena na dijelu 'Swannova ljubav', no bio je previše pospan da bi mogao razumjeti smisao riječi. S velikog je podnog radija dopirala tiha, plesna glazba, no Dale je bio preumoran da ustane i ugasi ga. Osim toga, svjetlost skale za biranje radiopostaja doimala se umirujućom u tami.

Svjetlost zvijezda bila je vidljiva kroz malene, visoke prozore ispod stropa.Povremeno bi tamno obličje sakrilo zvijezde, potom bi nešto drugo kliznulo, no Dale nije ništa primjećivao. Hrkao je u snu.

Te je noći moj prijatelj Dale dosegnuo točku s koje nije bilo povratka. Ono što se trebalo dogoditi, dogodit će se. Znao je to čak i u snu. Nije više bilo povratka.

Dale se nije osjećao poput neinteligentnog lika iz neke jadne pripovijetke. Bio je to njegov život. Činilo se kako ga je sve prethodnih godinu ili dvije vodilo ovamo, u ovu kuću, ovim zbivanjima, ovom zaključku koji je trebao razriješiti sve sumnje. U

vremenima kada je njegov naraštaj pokušavao sakriti stvarnost iza pretvaranja i hinjenog iskustva, Dale je morao otkriti što je bilo stvarno. Što je bilo sjećanje, a što priviđenje? A bila je tu i jednostavna činjenica da Dale nije vjerovao u uklete kuće ili duhove.

Taj je nedostatak vjerovanja bio duboko ukorijenjen i njegova je vjera u nevjerovanje bila čvrsta poput stijene.

Dale je vjerovao u mentalne bolesti i u shizofreniju, čak i u neobjašnjive zbrke u mislima, no ne u duhove. Još važnije za njegovu odluku da ostane ovih nekoliko posljednjih dana svog života u Veselom kutiću, bila je njegova spoznaja da, što od mu se to događalo, moralo se razriješiti upravo ovdje. Ovaj mu se slijed luđačkih zbivanja pojavio u obliku oživljavanja nečega bitnog, u obliku gibanja energije, pripreme za rađanje. Ili možda pripreme za smrt. U svakom slučaju su, vjerovao je Dale, trudovi počeli u ovoj hladnoj kući u zabiti Illinoisa, i neka se opaka zvijer približavala Veselom kutiću. Zato da bi se rodila ili umrla.

A bila je tu i završna činjenica da je Dale znao kako se sada ne može vratiti kući, da se ne može u ovakvom stanju pojaviti na vratima pred Anne, Katie i Mab, da se ne može vratiti ostacima i razbijenim komadićima svog prijašnjeg života u Missouli, dok se ova stvar ne razriješi, dok ova pitanja ne dobiju odgovore.

Jednom je, pričajući s Clare tijekom dugog hodanja u parku Glečer, upitao je kako ona zamišlja topografiju života. Njezin je prijedlog bio da je život izokrenuti stožac koji se mjeri u jedinicama potencijala, s oznakom za beskraj na vrhu i nulom na dnu, te da bi se sve manji krugovi vanjske školjke koja se sužava, mogli mjeriti ubrzanim vremenom kako se čovjek približava starosti, smrti, raspadanju. Daleu se to doimalo malo pesimističnim. On je predložio da je ljudski život možda samo jednostavna parabola u kojoj čovjek nikada ne zna kada je postigao svoj vrhunac, najvišu i najuzvišeniju točku.

''Možda je ovo tvoj vrhunac,'' rekla je Clare pokazujući na borovu šumu, jezero, udaljene vrhove i na samu sebe. Negdje ih je u obližnjim stablima prekorila ptica.

''Ne i tvoj?'', upitao je i zastao kako bi pritegnuo opušteno remenje na svojoj naprtnjači.

''Zasigurno nije,'' rekla je Clare bez okolišanja, glasom punim nehajne okrutnosti koja mu se u ono doba doimala neobjašnjivo privlačnom. Možda čak i svjetskom.

No kasnije je Dale razmišljao o toj topografiji, i prije i poslije nego su ga napustili Clare i vlastiti zdrav razum. Nedavno ga je zabavljala misao kako njegov život zavija poput luđačke Mobiusove petlje, koja se mota i zapetljava u samu sebe, gdje unutarnje postaje vanjsko, gdje se gube sve dimenzije, čak i kada ude u neki nevjerojatni kontinuitet.

Božić je ove godine pao u utorak. Dale je napola očekivao kako će ga do kraja tjedna uhititi ili odvući u ludnicu, no iako se u subotu pojavio zamjenik Presser kako bi provjerio je li sve u redu, je li otišao iz kuće, a šerif McKown je stigao u kasno nedjeljno poslije podne, nitko ga nije zgrabio i stavio mu lisice na ruke niti mu navukao luđačku košulju.

Kada je Dale ta dva puta ugledao policijska vozila kako se približavaju stazom, bio je siguran da se radi o C.J. Congdenu. Što bi učinio da je bio u pravu? Nije imao pojma. Svaki puta kada su se vozila dovoljno približila da je mogao prepoznati vozača, Dale je osjetio nešto nalik razočarenju što u njima nije bio C. J. Congden.

''Kako ste profesore?'', pitao ga je šerif McKown u nedjelju popodne.

Dale je upravo krenuo u šetnju i šerif je prišao mjestu gdje je Dale zastao, blizu velikog spremnika goriva, iza ostave u kojoj se nalazio generator.

''Je li sve u redu?'', pitao je šerif.

Dale je kimnuo.

''Ovoliko snijega je ipak nešto, nakon tolikih toplih, suhih zima, zar ne?''

Dale je pitao: ''Jeste li pronašli petoricu skinheadsa?''

Šerif je skinuo svoj šešir i prstima prešao preko njegova ruba, pokretom koji je Dalea podsjetio na jednu od navika C. J. Congdena.

Možda to čine svi policajci koji nose kaubojske šešire.

''Ne,'' odgovorio je šerif. ''Nisu se javljali niti svojim obiteljima.

No ima jedna zanimljiva novost.''

Dale je čekao.

''Stari farmer, neženja koji živi sjeverno od vas, nestao je,'' rekao je McKown. ''Bebe Larson. On i njegov stari Chevy Suburban nestali su dan prije Badnjaka.''

''Mislite li da sam ga ubio, baš kao i skinheadse?'', upitao je Dale.

McKown je polako vratio šepir na glavu. ''Zapravo sam mislio da je možda gospodin Larson naletio na vaše prijatelje na Okružnoj 6 i oni su možda posudili njegov kamionet, a možda i njega samoga.''

''Zar mislite da su ti mladići spremni i na otmicu?'', pitao je Dale.

''Mislim da je Lester Bonheur spreman na sve,'' rekao je McKown mirno. ''A ostali ga samo prate.''

Dale je slegnuo ramenima. ''Želio bih otići do Oak Hilla tijekom ovog tjedna kako bih obnovio zalihe,'' rekao je. Zabavljala ga je uporaba riječi 'zalihe'. Uskoro će govoriti poput jedan od gorštaka iz njegovih romana.

''To je u redu,'' rekao je šerif McKown. ''Pretpostavljam kako ćete ostati ovdje dok ne uspijemo raščistiti sve ove stvari.''

''Je li sve te stvari uključuju i povrat moje imovine, šerife?

Mislim na svoju sačmaricu.''

McKown je protrljao bradu. ''Mislim da bi bilo bolje da zadržimo to oružje dok ne pronađemo one mladiće, profesore Stewart.'' Sitni je muškarac na tren oklijevao.

''Uzimate li prozac?''

''Da,'' slagao je Dale.

''I ostale lijekove?''

''Nisam morao,'' rekao je Dale. ''Spavam kao beba. Kao zaklan.''

''Jeste li ponovno razgovarali s doktoricom Williams iz Missoule?''

''Nisam se micao iz Ku... s farme,'' rekao je Dale. ''Nema telefona.''

''No, možda biste je mogli nazvati kada dođete u Oak Hill.''

''Možda,'' složio se Dale.

Kada se šerif vratio do svog vozila, Dale se nagnuo i pokucao po prozoru s vozačke strane. Staklo se spustilo. ''Šerife,'' rekao je Dale, ''hoćete li me vi i vaši zamjenici provjeravati svakog dana?''

''Pa mi smo zabrinuti za vas, gospodine. A tu je i slučaj nevjerojatne lažne prijave.''

Dale nije ništa rekao. Na njegovu je golu glavu i trepavice nježno padao snijeg.

''No, zašto me ne biste nazvali kada ovaj tjedan stignete u Oak Hill, samo da nam javite kada se vraćate. Onda ćemo mi navratiti kasnije tijekom tjedna i provjeriti je li sve u redu.'' Dale je na to samo klimnuo pa je McKown nastavio: ''Pa, ako se ne vidimo prije utorka, sretna vam Nova godina, profesore Stewart.''

Dale se odmaknuo i promatrao kako se šerifovo vozilo okreće po snijegu koji je sve brže padao i krenuo niz snijegom prekriveni prilazni put. Dok se šerifovo vozilo udaljavalo, primijetio je kako su kotači prešli preko svježih otisaka šapa u snijegu.

Tog se popodneva Dale predomislio u svezi kupovine plastike za gornji kat pa je preko otvora prikucao dvije plahte kako bi ga zatvorio. Tanki pamuk nije mogao gotovo ništa učiniti kako bi spriječio hladni zrak da se spušta niz stubište, no prepreka mu je ipak pružila psihičko olakšanje.

Tijekom ostatka popodneva i večeri Dale se udubio u svoj roman pa je zaboravio jesti, čak je zaboravio napraviti stanku za WC. Kako se noć približavala, kuća je postajala sve hladnijom, no Dale se izgubio u vrućim, ljetnim danima svog djetinjstva i nije to zamijetio.

Do tada je već bio napisao gotovo tristo stranica romana i, iako nije bilo jasne radnje, već je iz zelenih ljetnih dana ispleo pletivo, o klincima iz Biciklističke patrole koji su tumarali po Elm Havenu te okolnim poljima i šumama tijekom dugih ljetnih dana i večeri, o beskrajnim utakmicama bejzbola na uzvišenom i prašnjavom školskom igralištu, te divljih igara skrivača, duboko u šumama blizu groblja Calvary. Dale je pisao o Banditskoj pećini, još neodlučan hoće li je ekipa njegovih prijatelja pronaći ili ne. Pisao je o samom prijateljstvu, o prijateljstvu među jedanaestogodišnjacima, u ona davna vremena kada je umirala nevinost.

Kada je podigao pogled s Think-Pada, već je bila prošla ponoć.

Jedina svjetla u kući dopirala su s njegovog računala i stolne svjetiljke. Radnom sobom Duaneovog starog proletio je dašak hladnoće. Dale je pohranio svoj roman na računalu i disketi, provjerio jesu li se pojavile kakve tajanstvene poruke u DOS-u. Nije bilo nikakvih poruka pa je Dale otišao u kuhinju kako bi si pripravio juhu prije počinka.

Dale. Šapat je bio toliko prigušen da ga je bilo teško razlikovati od šištanja vrele vode u grijaču ili grubog stenjanja peći koja je čekala da je netko naloži. Dale. Zvuk je dopirao s vrha zamračenog stubišta.

Ne, ne zamračenog. Na katu je gorjelo svjetlo, gore iza nategnutog, bijelog platnenog zida. Dale nije potražio nikakvo oružje, nije čak niti pomislio da potraži palicu ili metalnu polugu, i uspeo se uz hladno stubište.

Svjetlost je bila prigušeno treperenje koje je dopiralo iz prednje spavaće sobe. Ponovno svijeća. Sjena se pomaknula između vrata sobe i prozirne bijele plahte.

Dale je promatrao kako se sredina plahte mreškala kao na jačem povjetarcu, a potom se na noj pojavila izbočina. Krenuo je prema najgornjoj stubi i približio se.

Petnaestak centimetara od njegovog lica platno je poprimilo oblik nosa, čela,očnih duplji, punih usnica.

Michelle ili Clare?

Prije nego je uspio pronaći sličnost, izbočina je nestala, no plahta se počela nabirati i nešto niže krenula prema njemu. Tri nabora, potom pet. Prsti. Dale je spustio pogled i ugledao savršeno oblikovane ženske ruke, dlanova okrenutih prema njemu te prste koji napinju platno. Čekao je da se platno iščupa zajedno s čavlima. Kada se to nije dogodilo,približio je svoju ruku prema ruci koja se polagano pomicala iza platna, najprije joj se približio na tek dva centimetra, a potom je udaljenost još počela padati.

Njegovi su prsti bili udaljeni tek nekoliko milimetara od vrškova prstiju koji su napinjali platno.

''Ne,'' prošaptao je Dale. Okrenuo se i polako se spustio u prizemlje. Kada je ponovno podigao pogled prema vrhu stubišta, svjetlo je nestalo, a plahta je bila ravna i napeta, nalik kakvom vječnom glečeru. Otišao je u kuhinju, napravio juhu od rajčice, upotrijebivši ostatak mlijeka koje je u konzervi pomiješao s vodom, baš onako kako ga je tome podučila majka kada mu je bilo deset godina.

Upravo je usnuo u podrumu, slušajući kao i obično orkestralnu glazbu, kada ga je naglo probudila iznenadna tišina.

Dale je sjeo na rub Duaneovog kreveta. Podni se radio ugasio. Je li ga on ugasio? Nije se mogao sjetiti te radnje. No svjetiljka za čitanje još je uvijek gorjela, što mu je govorilo da nije pregorio osigurač. Odjednom je osjetio laganu jezu. ''O, ne,'' šapnuo je u praznom podrumu.

Dale se izvukao ispod popluna, odložio na sanduke Proustovu knjigu koju je čitao i krenuo prema ogromnom podnom radiju i jedva ga uspio odmaknuti od zida.

Unutrašnjost je bila prazna. Nije bilo žica, cijevi, nikakvih sijalica, ničega. Dale je pregledao unutrašnjost svih aparata koje je slušao tijekom prošla dva mjeseca. Svi su bili prazni.

Vratio se do kreveta i sjeo na njega. ''Ovo je,'' rekao je, ne obraćajući se nikome posebno, ''jednostavno glupo.''

Negdje je duboko u podsvijesti Dale je osjetio kako je ovo posljednja noć koju će ikada prespavati u Duaneovoj kući, pa se uvukao pod poplun i osluškivao kako vjetar pojačava u tami.

DVADESET ŠESTO POGLAVLJE

Zora posljednjeg dana stare godine, starog stoljeća i starog tisućljeća nije osvanula. Procurila je poput nemarne lokve bolesno svjetla dok se mrlja svjetlije sive boje sporo probijala kroz tamnosivi pokrov. Dale ju je promatrao s kuhinjskog prozora na kojem je stajao od pet sati ujutro. Ispijao je kavu i gledao kroz male prozore, promatrao snijeg koji je padao iza zaleđenih okana i osjećao kretanje crnih pasa koji su kružili u daljini.

Snijeg je već bio dubok oko dvadeset pet centimetara i dalje je padao. Zakržljalo se drveće uz dugi prilazni put, prekriveno snijegom, doimalo nestvarnim, apstraktnim, poput izobličenog bonsaija iscrtanog tušem na nekom japanskom akvarelu.

Gospodarske su se zgrade jedva počele nazirati na slabašnom jutarnjem svjetlu, kada su ponovno počele nestajati pod novim naslagama snijega i snježnim zapusima. Čak je i bijeli Land Cruiser utonuo u snijeg sve do svog crnog podnožja, a poklopac motora i vjetrobransko staklo prekrio je debeli sloj snijega.

Dale je provjerio svoje zalihe, ponovno se smiješeći toj riječi, i zaključio kako ima dovoljno konzervingie hrane i kruha za još nekoliko dana. Negdje je u podsvijesti znao da mu neće biti potrebno hrane za toliko vremena, no potrudio se potisnuti tu misao.

Dan je bio dobar za pisanje pa je Dale pisao, dozivao u sjećanje ljetne dane, dok je zima pritiskala svojom hladnoćom o jednostruka okna na prozorima radne sobe.

Kada je napravio stanku za ručak, nešto prije tri sata, dnevno je svjetlo već slabilo, curilo poput sive vode u slivniku. Dale se vratio do svog Think-Pada, no nije se mogao usredotočiti na odlomak u prizoru u poglavlju koje mu se, tek prije nekoliko trenutaka, doimalo tako živopisnim. Ugasio je Windowse i zablenuo se u zaslon DOS-a.

ponon yogeblond up astigeo won to wolcnum, ponne wind styrep lao gewidri, oopaet lyft orysmap, roderas reotao. Nu is se raed gelang eft aet pe anum. Eard git ne const, frecne stowe, oaer pu findan miht felasinnigne secg; sec if pu dyrre.

Dale se nasmiješio na ovo. Njegov je fantomski sugovornik gubio na maštovitosti.

Ova je poruka, naravno, bila na staroengleskom, no bila je okljaštrena zbog očitog nedostatka dijakritičkih znakova i odgovarajućih staroengleskih oblika riječi, ili na njegovom ili na fantomovom računalu. Na primjer, Dale je odmah prepoznao da ono što je njegov Think-Pad prepoznao kao 'astigeo', kako bi mogao raditi s HP Laserjet 4M pisačem, zapravo trebalo biti astigeS ', a ono što je bilo napisano kao 'oopaet' trebalo je zapravo biti 'o3pget'. Još važnije je bilo što je Dale, čak i bez prevođenja, odmah prepoznao odlomak iz Beowulfa.

Dale je sa sobom u Illinois ponio sjajan prijevod Seamusa Heaneyja iz 2000. godine pa se spustio u podrum po knjigu.

Pronašao je navedeni odlomak, stihovi 1373 do 1379 u opisu uklete vode:

Kada vjetar zapuše, a olujno vrijeme Potjera oblake i nebo zaplače,

Iz dubina prljavi val

Poleti prema nebu. Sad pomoć ovisi Ponovno o tebi, i nikom drugom.

Procjep pogibelji gdje demon vreba Još ti je uvijek nepoznat. Traži ako smiješ.

Dale je razmišljao što bi na ovo mogao odgovoriti, no zaključio je kako ovo ne traži odgovor pa je ispružio ruku kako bi isključio svoje računalo. Zastao je i ipak uključio Windowse i otvorio Word.

No umjesto da otvori dokument s romanom na kojem je svakodnevno radio tijekom protekla dva mjeseca, otvorio je novu, praznu stranicu i počeo tipkati.

Onome koga se možda tiče,

Sve što sam izgubio, izgubio sam jer sam zajebao. Nije to ničija tuđa pogreška već samo moja. Mislim da sam život proveo ili se trudeći biti netko drugi ili očekujući da postanem ja, a nisam znao kako. Previše sam se udaljio odavde i ne znam kako se vratiti.

No barem je nekoliko stvari dobilo smisao. Nakon svih ovih godina, konačno sam uspio pročitati dio Proustovog djela A la Rccherche du temps perdu ili kako je ovo izdanje prevedeno, Sjećanje na prošle stvari, no sjećam se kako mi je Clare rekla da bi bolji prijevod glasio U potrazi za izgubljenim vremenom. Sramotno je za osobu koja je završila englesku književnost, a kamoli za pisca i sveučilišnog profesora engleske književnosti, da nikada nije pročitala ovo klasično djelo, no stotinu sam ga puta uzeo u ruke tijekom proteklih nekoliko desetljeća i nikada se nisam maknuo dalje od prvog, dosadnog dijela. Sada sam pronašao knjigu koja je ležala u Duaneovom podrumu, nasumce sam je otvorio na poglavlje nazvano Zaljubljeni Swann i pročitao ga do kraja. Djelo je sjajno i tako smiješno. Posljednji me odlomak natjerao u takav smijeh da su mi suze krenule na oči.

Pomisliti da sam izgubio godine svog života, da sam žudio za smrću, da sam iskusio svoju najveću ljubav i to sve sa ženom koja mi se nije sviđala, koja uopće nije bila moj tip!

Kada se čovjeku život svede na opsjednutost nizom besmislica, tada je posljednji stadij pretvoriti ljude u opsjednutost.

Žalim što nisam bio bolji suprug i otac. Žalim što nisam bio bolji predavač i pisac. Žalim što nisam bio bolji čovjek.

Tko zna? Možda svemir, ili život, ili nešto značajno što ne možemo vidjeti, doista predstavlja Mobiusovu petlju, kada krenemo jednom stranom, a izađemo na drugoj strani stvari. Ili možda ipak ne. Jako sam umoran.

Završivši, Dale je ponovno pročitao pismo i pohranio ga na računalo. Pogledao je na sat, a onda je ponovno morao baciti pogled.

Bilo je dvanaest minuta do ponoći.

Večer i noć i godina i stoljeće gotovo su prošli dok je on pisao.

Dale je htio ispisati pismo na printeru, no u njemu nije bilo papira, a on je bio preumoran da u njega ubaci listove.

''Nema veze,'' rekao je na glas. ''Ako će itko željeti pronaći poruku, pregledat će računalo.'' Ostavio ga je uključenim i spustio se u podrum. Tamo je oko radnog stola potražio klupko užeta za sušenje rublja koje je vidio onog dana kada se uselio. Bilo je to samo uže za rublje, možda od deset, jedanaest metara, no bilo je debelo i vješto namotano. Dale se pitao je li ga namotao Duane ili njegov stari, jer je prepoznao onu lakoću namota osobe koja je cijelog svog života radila rukama.

Nije bilo važno.

Dale je ponio uže gore u kuhinju, odmotao jedan kraj i pomoću kuhinjskog noža izrezao metar iz cijelog klupka. Od toga je napravio omču, ostavio klupko na radnoj plohi u kuhinji i noseći nož, džepnu svjetiljku i kratku omču uspeo se stubištem na kat.

Zastao je kada je posegnuo za bijelu prepreku koju je sačinio od plahti na vrhu stubišta, potom je zario nož u zategnuto platno i počeo ga parati u raznim smjerovima, kao da neprijatelju vadi utrobu. Prva se plahta odvojila nakon dugog reza po sredini, no na drugoj je primijetio samo malu poderotinu.

Ispustio je nož, uže i svjetiljku gurnuo u džep, a zatim pomoću obje ruke i noktiju počeo širiti rupu, povlačiti platno, grepsti i naposljetku zubima se počeo probijati kroz tanko platno, nalik kakvoj grabežljivici koja se zubima bori i izlazi iz jajeta.

Na katu je bilo studeno i mračno. Ništa se nije micalo. Dale nije obraćao pozornost na prednju spavaću sobu već je, upalivši svjetiljku, krenuo prema stražnjoj sobi.

Soba je bila upravo onakva kakvu ju je prošli puta vidio. Dječja je stolica za ljuljanje stajala u sredini sobe, nezgrapni luster iznad nje, a složena se vodena mrlja širila tri metra visokim stropom.

Pokušavajući ne razmišljati, u čemu je uglavnom uspijevao, Dale je ušao u sobu, postavio svjetiljku plosnata dna na pod tako da je bacala krug svjetlosti na strop i usredotočio se na vezanje užeta u omču koja se neće odvezati. Kada je završio, pogledao je prema lusteru. Doimao se dovoljno čvrstim da može izdržati petoricu ljudi njegove težine. Mrlja na stropu širila se i mijenjala oblik na žućkastoj svjetlosti, čak je nalikovala freski koja prikazuje ratnike na konjima, čas kovitlacu olujnih oblaka, a potom se doimala poput lokve krvi koja se širi.

Dale je trepnuo i skrenuo pogled, dok je po rukama premetao uže i omču.

Tumaram između svjetova od one noći kada je sačmarica zatajila. Stiglo je vrijeme kada se moram odlučiti za jedan od svjetova.

Dječja je stolica izdržala njegovu težinu kada se uspeo na nju, potom je prebacio slobodni kraj užeta oko središnjeg nosača metalnog lustera, napravio trostruki čvor koji neće popustiti, objesio se o njega, skupio noge i visio tako na rukama cijelu minutu, a onda ponovno napipao dječju stolicu pod nogama. Čak i s razvlačenjem, njegova bi stopala trebala ostati više od pola metra iznad poda.

Dale je navukao omču preko glave, dobro je nategnuo i nogom gurnuo stolicu pod sobom. Ovo nije u redu. Ne bih trebao...

Uže mu se odmah duboko usjeklo u vrat i presjeklo mu dah.

Sijalice su mu prsnule iza očiju. Nagonski, Dale se ritnuo, zanjihao, podigao ruke kako bi zgrabio uže, no čvor se još jače stegnuo, a njegovi su prsti skliznuli po užetu. Uspio je skupiti dovoljno snage tek da se podigne na sekundu, dvije prije nego se ponovno počeo gušiti.

Soba oko njega doimala se kao da je oživjela, sjene su skakale s vlažne mrlje na stropu u uglove sobe, tamna su obličja poigravala oko i ispod njega, nalik Indijancima koji kruže oko logorske vatre.

Soba se ispunila šapatom, mnoštvom šuštavih, užurbanih glasova koji su prštali na njega.

Dale je osjećao kako nesvjestica leprša oko njega poput gavranovih krila, udara ga po licu, pokušava ga obgrliti. Onda se udaranje gavranovih krila pretvorilo u slavodobitno zavijanje paklenih pasa. Ponovno je pokušao zgrabiti uže i podići se, no u njegovim rukama nije više bilo snage i njegovi su natečeni prsti klizili užetom dok se ono još dublje urezivalo u njegov vrat. Daleu se zacrvenjelo pred očima, a potom je utonuo u crnilo, bez obzira što se još uvijek trgao i nakašljavao.

Posljednje što je osjetio bilo je veliko kretanje, buka koju je proizveo prasak negdje pokraj njega, oštri štapovi ili koščate ruke koje ga udaraju i grebu, a potom je odletio u noć, utonuo u mrak.

DVADESET SEDMO POGLAVLJE

Dale je kašljao, treptao i pokušavao doći do daha. Ležao je na podu, a nešto je teško ležalo na njemu. Džepna se svjetiljka prevrnula pa je snop svjetlosti bio usmjeren prema van, kroz vrata sobe. Uspio je uhvatiti nešto zraka, no uže ga je još uvijek zatezalo i urezivalo mu se u vrat.

Dale je rukom posegnuo prema vratu i prstima pokušao opustiti omču, dok su mu nokti grebli ionako razderanu kožu na vratu.

Konačno je uspio opustiti zatezanje pa je povukao olabavljeno uže, razvezao čvor i zbacio uže sa sebe u hladnu tamu.

Podigao se na koljena, dok su mu iverje i komadići žbuke padali s ramena i kose, a prašina se slijegala oko njega. Dale je uspio stati na noge, dohvatio svjetiljku i prešao snopom svjetlosti oko sebe po sobi, a zatim prema stropu.

Cijeli se teški luster srušio na njega. Ne, većina se prokletog stropa srušila oko njega. Metalne žice lustera još uvijek su se zmijoliko izvijale prema potkrovlju, dok su se njegovi vijci još uvijek čvrsto držali u dijelovima srušenog stropa, no žice su bile dovoljno duge da ne uguše Dalea tijekom obrušavanja.

Dale je počeo pomicati snop svjetlosti. Pogled mu je dosezao sve do raskidane unutrašnjosti krova s kojeg je kapala voda, više od šest metara iznad njegove glave. Voda je godinama, desetljećima, kapala kroz uništenu krovnu šindru, kap po kap, nagrizala žbuku, natapala drvene grede, rasklimavala strop. Ono što se Daleu doimalo poput jednosatnog koprcanja i polaganog umiranja zapravo je bilo tek nekoliko sekunda prije nego se sva trulež raspala.

Počeo se smijati, no od toga ga je zaboljelo grlo. Prešao je prstima preko kože na vrat. Bila je izgrebena, oguljena, no činilo se kako je to bilo sve.

''Isuse,'' rekao je hrapavim glasom u tami. ''Kakav zajeb.'' Sada mu se izraz doimao toliko smiješnim da se morao nasmijati, bez obzira na ozlijeđeno grlo. Potom je zaplakao. Pao je na koljena i zajecao poput djeteta.

U tom je trenutku znao samo jedno. Želio je živjeti. Smrt je bila izopačena i bilo je izopačeno prizvati je na način kako je to on učinio. Smrt je krala svaki izbor i svaki dah i svaku mogućnost koju mu je pružala njegova budućnost, podjednako bol i obećanja, a Dale Stewart oduvijek je mrzio kradljivce. Smrt je bila studena tišina Kralja Leara i predstavljala je nikad, nikad, nikad, nikad, nikad koje ga je ledilo još od djetinjstva. Od dana kada je umro Duane.

Dale nije imao pojma što će sljedeće učiniti, no završio je ne samo s požurivanjem smrti nego i s grljenjem studeni i osamljenosti, u ovom otužnom oponašanju smrti. Želio se vratiti kući, ma gdje to bilo, no ne na ovakav način, ne ovdje, ne tako daleko od bilo kojeg pravog doma kojeg je možda ostavio za sobom.

Dale je ustao, obrisao suzno i balavo lice, podigao svoju ručnu svjetiljku, izišao iz sobe i spustio se niz stubište. Nije se više osvrtao.

Bilo je vrijeme za postelju.

Ujutro će odlučiti što će učiniti. Otišao je do radne sobe, tek toliko da isključi svoje računalo i svjetla.

Iznenada ga je obasjala jaka svjetlost koja se probila kroz zaleđena okna prozora u radnoj sobi, bijela svjetlost koja je zbog rebrenica dopirala u rezancima. Dale je prišao prozoru, no vidio je samo prednja svjetla nekog vozila, visoka i jarka, daleko niz prilazni put, kao da je vozilo tek skrenulo s Okružne 6. Između svjetala i kuće padao je gust snijeg.

Dale je promrmljao, Snijeg je predubok. Nikada se neće probiti prilaznim putem. No ono što je zapravo pomislio, bilo je: Ovo je vidio Duane one noći kada je ubijen, onako sam.

Prošao je hodnikom i kroz kuhinju, paleći svjetla u prostorijama, a potom je izašao van na trijem. Možda je to bio šerif koji je stizao s novostima. Iza ponoći na Staru godinu. Malo vjerojatno.

Svjetla su se približavala i otkrivala kako su nanosi bili uistinu duboki, kako je snijeg bio uporan, a potom su zaokrenula i osvijetlila Land Cruiser pod debelim slojem snijega, prije nego su se okrenula u dvorištu. Veliko se vozilo ipak uspjelo probiti prilaznim putem.

Nije to bio C. J. Congden. Dale je razabrao Chevroletovo sportsko vozilo, masivno, tamno, dok su se sva četiri kotača divlje okretala.

Suburban Clareinog prijatelja.

Odmahnuo je glavom i otjerao tu pomisao. Ovaj je Suburban bio stariji, oštećeniji. Nije li McKown nešto rekao o...

Stražnji lijevi prozor na vozilu počeo se spuštati, a u tom su trenu bljesnuli jarko svjetlo i eksplozija. Dale se osjećao kao da mu oštro kamenje guli desnu stranu tijela, kida njegovu košulju u sitne komadiće, baca ga kroz zrak i potom na koljena. Svjetlo na trijemu je eksplodiralo, a onda nestalo. Nešto ga je porezalo po čelu i otkinulo komadić desnog uha, no prije nego li je uspio osjetiti sve svoje ozljede, otvorila su se vrata Suburbana i iz njega su izašle tamne prilike, obrisi prema svjetlosti vozila koje je dopiralo iz njegove unutrašnjosti. Skinheadsi. U rukama su držali puške ili sačmarice.

Dale je krvario i sve ga je boljelo, no uspio je naglo otvoriti vrata kuhinje i baciti se u unutrašnjost, na svjetlost. Puzao je po linoleumu u trenutku kada je drugi prasak sačmarice izbio prozorčić s vrata i posvuda razbacao razbijeno staklo.

Dale je nogom zalupio vrata, zaključao ih i bacio se prema zidu, izvan vatrene crte. Prozor je bio razbijen i skinheadsima bi trebalo tek nekoliko sekunda da dotrče do vrata, provuku ruku i otključaju ih. Ili bi jednostavno razvalili vrata.

Odlučio je proviriti. Nisu trčali prema vratima. Prednja su svjetla na Suburbanu još uvijek bila upaljena i sva su četvora vrata bila otvorena pa je unutrašnjost bila osvijetljena. Vozilo je bilo prazno.

Petorica su se mladića nestala iz njegovog vidnog polja, ostavivši za sobom mnoštvo tragova na snijegu.

Zagrmila su još dva pucnja. Kuhinjski se prozor na južnom zidu rasprsnuo, a staklo se razletjelo po radnoj plohi, sudoperu, stolu.

Dale je čučnuo i rukama prekrio lice. Još jedan pucanj s istočne strane, ovoga puta iz puške, i istovremeno s tim pucnjem začulo se razbijanje stakla u prednjoj sobi.

Gdje se nalazila palica za bejzbol? A metalna poluga? Nije se mogao sjetiti.

Zajedno sa snažnim naletom adrenalina osjetio je nepobitnu spoznaju da želi živjeti. Brzo se podigao, tek toliko da udari po prekidaču za svjetlo, a potom je otpuzao u hodnik gdje je također ugasio svjetlo. U hodniku nije bilo prozora. Kada bi barem ovdje mogao dočekati kraj napada ili...

Začuo je lomljavu stakla u blagovaoni, popraćenu glasnim udarcem. Zatim je uslijedila eksplozija vreline i svjetlosti. Dale je puzao potrbuške, dok mu je desna ruka krvarila od sačme, a lijevi mu je lakat razrezalo razbijeno staklo. Povirio je u prostoriju i ugledao zavjese u plamenu, a tapete su upravo počinjale gorjeti.

Molotovljev koktel. Ovi su nitkovi bili ozbiljni.

Pucanj sačmarice izbio je prednji prozor. Netko je pokušao otvoriti zaključana i zapečaćena glavna vrata na prednjoj strani, a potom je ispalio iz puške kroz drvo.

Glasovi su odzvanjali iza kuće. Smijeh. Prasnula je još jedna benzinska bomba, ovoga puta u kuhinji, a plamen je suknuo hodnikom prema blagovaoni, jedva tri metra od mjesta na kojem je čučao Dale.

Sada mu se izbor suzio na podrum ili kat.

Dale je počeo puzati prema stubištu koje je vodilo u podrum kada se sjetio računala. Pismo. Roman. Skočio je na noge, potrčao u radnu sobu, shvatio kako je postao vidljiv u osvijetljenoj sobi pa je brzo zgrabio Think-Pad, strgnuo ga sa žica za napajanje, a potom se bacio natrag prema hodniku, upravo u trenutku kada je prasak sačmarice raznio prozor, raskomadao rebrenice i izderao tapete iznad njega.

Uzvici. Divljački smijeh. I blagovaonu i kuhinju zahvatila je vatra i tako mu presjekla odstupnicu prema bočnim vratima, osim ako nije bio spreman protrčati kroz plamen.

Sve u svemu, imao je vremena za misao, draži su mi psi i duhovi.

Čvrsto privinuvši računalo na grudi, Dale se sjurio niz stube u podrum, dok su novi meci i eksplozije uništavali sobe iznad njega.

Već je prije bio upalio svjetla u podrumu pa se prostor doimao sigurnim i primamljivim nakon ludnice u prizemlju. Njegov je plan A bio da se provuče kroz jedan od uskih, visokih prozora, učinio je to već jednom prije kao jedanaestogodišnjak, no bio mu je potreban samo jedan pogled da spozna kako mu to ovoga puta neće uspjeti.

Drugi mu je pogled otkrio tešku čizmu koja je udarala po prozoru na sjevernom zidu, iznad praznog podnog radija, a vinska je boca puna benzina uletjela unutra, odbila se od Duaneovog kreveta i razbila na betonskom podu. Zapaljeni je fitilj negdje ispao u letu pa se ovaj Molotovljev koktel samo razlio po poplunu, krevetu, knjigama i podu, no Dale je bio siguran kako će za sekundu, dvije stići nova bomba. Ta ga je činjenica istovremeno razbjesnila i rastužila. Ovaj je podrumski prostor, sa svojim četrdesetak godina starim sadržajem, bio posljednji, stvarni ostatak života njegovog prijatelja Duanea.

Još se jedan prozor razbio prema unutra, ovoga puta od sačme.

Mora da im svjetlost privlači pozornost. Dale je morao ugasiti svjetla, no najprije je morao pronaći čekić i metalnu polugu, ne zato da bi ih uporabio kao oružje, već oruđe.

Čekić se nalazio na radnom stolu uz istočni zid. Nije mogao pronaći polugu, niti ručnu svjetiljku. Nema veze. Dale je zadjenuo čekić za pojas, iščupao opeku iz police složene od dasaka i opeka koja je stajala na stolu i bacio je preko sobe. Razbio je svjetiljku i soba je utonula u mrak, a u tom je trenu, kroz prozor na južnom zidu, u podrum uletio još jedan Molotovljev koktel. Taj se zapalio, zapaljeni se benzin razlio po cijelom radnom stolu, a Dale se svom snagom zatrčao prema drugom kraju podruma, zavukao se iza peći i probio se kroz otvor spremnika za ugljen. Umalo nije ispustio računalo, no uspio ga je lijevom rukom stisnuti na grudi, dok je ćekićem, kojeg je držao u desnoj, pokušavao iščupati čavle i vijke iz prepreke od šperploče na južnom zidu spremnika. Podrum se već ispunjavao dimom i u prizemlju je čuo potmule, teške udarce, no nije mogao procijeniti jesu li to bili koraci skinheadsa koji ga traže po zapaljenoj kući ili se kuća počela urušavati.

Nakon što je skinuo ploču, Dale je vratio čekić za pojas i nespretnim prstima počeo tražiti svoj Dunhillov upaljač. Desni džep traperica, u kojem ga je uvijek držao, bio je prazan, i na tren je Dale bio istinski izbezumljen, no brzim je pipanjem pronašao upaljač u lijevom džepu. Upalio se nakon prvog pokušaja, kao i uvijek.

Dale je, već posrćući, prolazio mračnim tunelom, ne obraćajući pozornost na ostatke starih boca koje su od prije ležale u tunelu, niti na svoju desnu ruku i glavu koji su bili razderani i krvarili su.

Vjerojatnost da ovo nije bio tunel za bijeg krijumčara alkohola, nego tek nezavršeni podrum iz 40-tih ili 50-tih, bila je velika, no zbog strujanja zraka koje je osjetio i čuo prije nekoliko tjedana, bio je siguran da negdje izbija na površinu.

No ne otvorom dovoljno velikim da se kroz njega provučeš.

Nije bilo važno. I samo šest metara udaljenosti od podruma i kuće u plamenu bilo je bolje nego ništa.

Ne, nije. Jebeni se tunel već počeo ispunjavati dimom. Dale se nije mogao samo sklupčati u tunelu i mirno pustiti skinheadse da spale kuću, nadajući se kako se neće zadržavati da pročešljaju zgarište. Vatra, a već je osjećao njezinu toplinu na svojim leđima dok je puzao na koljenima, već je isisavala kisik iz njegovog tunela.

Ugušit će se puno prije nego izgori u plamenu. Ovaj tunel mora nekamo voditi, inače je gotov.

Treperavo mu je svjetlo otkrilo da zid, kojeg je vidio kada je prvi puta zavirio u tunel, nije bio kraj. Prolaz se pod kutom nastavljao još dva, dva i pol metra prema sjeverozapadu, a potom se neodređeno dugo protezao prema zapadu. No stari se prolaz jako sužavao kako se udaljavao od temelja kuće. Strop prolaza visine od nešto više od metra pao je ispod metra, da bi se nastavio sužavati dok se nije pretvorio u rupu visine od jedva četrdesetak centimetara. Dale nije oklijevao nego se izvijajući okrenuo na leđa, držao čvrsto Think-Pad na grudima, progurao svoj upaljač prema naprijed, iznad svoje glave, i nogama se počeo odguravati kroz uski procjep, dok su mu tenisice proklizavale po zemlji. Sve je zaudaralo po kanalizaciji i na trenutak je bio siguran kako će plamen njegova upaljač zapaliti metan i pokrenuti eksploziju koja će izbiti zapaljenu kuću iz vlastitih temelja i bogovski zapanjiti skinheadse.

Ništa se slično nje zbilo, no štakori su trčali po Daleovim nogama, grudima i licu, očito bježeći pred vatrom u podrumu. Dale im nije pridavao nikakvu pozornost već se nastavio odguravati nogama i izvijati, centimetar po centimetar napredujući prema zapadu.

Tunel se ponovno proširio u prolaz nalik onom početnom i Dale je vratio na koljena i nastavio se dalje probijati. Upaljač je osvijetlio trule daske u zemlji i stijenu nad glavom. Dale je shvatio kako je ovo doista bio tunel, nalik grubom kamenolomu te da je Duaneova pripovijest o krijumčarima vjerojatno bila istinita.

Nakon još dvije, tri minute probijanja tunel je završavao pred zidom od kamena i zemlje. Ovdje više nije bilo naglih skretanja niti bočnih prolaza. Dale je teško disao i mahao upaljačem u prolazu iza sebe. Iako je hladan zrak udarao po njegovoj razbijenoj glavi, dim je nadirao iza njega i napredovao prema njemu.

Hladan zrak na mojoj glavi. Dale je podigao upaljač i pogledao uvis. Usko se okno, manje od metra širine, pružalo prema gore.

Daleu se učinilo kako se tri slabašne zrake svjetlosti vide negdje dva i pol metra iznad njega.

Nije bilo načina kako bi se uspeo gore. Nije bilo ljestava, prečki, izbočina, samo zemlja, stijena i tama.

Nije Dale uzalud gotovo dvadeset godina živio na planinskom Zapadu. Ugasio je upaljač i strpao ga u džep, izvukao čekić iz pojasa, okrenuo ga tako da ga može uporabiti kao cepin, zabio ga iznad glave u tvrdu glinu, koliko je mogao dosegnuti ispruženom rukom, koljenom se odgurnuo od zida i počeo se uspinjati. Bilo bi neizmjerno lakše kada bi se mogao služiti s obje ruke, no i dalje je na grudima čvrsto stiskao svoje računalo, dok je ozlijeđenom rukom i šakom zabijao oštru stranu čekića, podizao se snagom gornjeg dijela tijela i podupirao koljenom, a zatim bi ponovio postupak.

Udario je glavom o nešto tvrdo. Koristeći ono što mu se doimalo posljednjim atomima snage kako bi se održao u uskom dimnjaku, premjestio je čekić u lijevu ruku i opipao iznad glave. Daske. Vrlo tvrde daske. Osjećao se kao da je stigao do vrha i pronašao poklopac vlastitog lijesa.

Ne.

Odupirući se koljenom i leđima o stjenke okna, ponovno je zgrabio čekić i počeo ga bijesno zabijati u tvrdi strop, kidati ga, ne mareći koliko buke pri tom pravi. Neka ga skinheadsi pronađu. Sve je bilo bolje nego biti zakopan u ovom smrdljivom oknu koje se ispunjavalo sve gušćim i gušćim dimom.

Čekić nije pomagao. Bacio ga je u tamu i odlučio se za rizik.

Podizao je vlastitu težinu prislonivši potplat svoje desne tenisice na klizavi zid iza sebe i ispruživši desnu ruku preko procjepa kako bi se odupirao, dok se povlačio što je više moguće uvis, gotovo vodoravno prema onom što su morale biti drvene podne daske iznad njega, a leđima i ramenima pritiskao je daske. U posljednjem, divljem naletu adrenalina, Dale se ispružio, osjećajući kako mu pucaju ozlijeđeni mišići desne ruke, no nije mario. Gotovo je ispustio Think-Pad, no na vrijeme ga je zgrabio, i nastavio upirati tijelom prema gore, sve dok mu vratni mišići nisu počeli čujno pucketati, a vene iskočile po čelu.

Trule su daske iznad njega pucale, pomakle se, pa ponovno počele pucati. Dale je počeo gubiti ravnotežu pa je stisnuo šaku i probio si put prema gore kroz natrule daske, ponovno udario, ispružio ruku i uspio je provući do lakta, uhvatio se preko rubova, prije nego je umalo pao. Proširio je otvor pomoću laptopa kojim je udarao po daskama i naposljetku provukao glavu i ramena kroz raskomadani otvor.

Nalazio se u kokošinjcu. Dale je ugledao pukotine na istočnom zidu i oko vrata kroz koje je dopirala blještava crvena i živa svjetlost, svjetlost vatre zapaljene kuće koja je bila udaljena tridesetak metara.

Gurnuo je laptop po neravnom podu, provukao se kroz otvor i prinio oko pukotini između vrata i metalnih nosača.

Cijeli je Veseli kutić bio zahvaćen plamenom. Dijelovi su se krova već urušili i dok je promatrao prizor, plamenovi su počeli sukljati kroz kuhinjske prozore u prizemlju te prozor sobe na uglu na katu. Obličja su se pomicala ispred vatre, poskakujući i noseći oružje. Petorica su skinheadsa trčala po dvorištu, pozdravljali se udarcima o dlanove i skakali u zrak. Doimali su se kao da ih nije briga kako će se pojaviti vatrogasna jedinica Elm Havena. U ovo kasno doba na Staru godinu, u ovo ranojutarnje doba na Novu godinu, imali su potpuno pravo što u to vjeruju. Dale je ugledao sjajnu ćelavu glavu glavnog nacističkog skinheada, Lestera Bonheura, koji je pokazivao drugoj dvojici da zaobiđu oko kuće, prema njezinom prednjem dijelu, očito se nadajući kako će profesor sa židovsko-crnačkim sklonostima istrčati zahvaćen plamenom, a oni bi ga potom mogli ustrijeliti.

No skinheadsi su primjećivali jedino svoj vlastiti, podmetnuti požar. Dale je ostao ležati na trbuhu i pokušavao umiriti svoje disanje i udaranje srca. Sve što je trebao učiniti bilo je da se ostane skrivati dok gadovi ne odu, ili dok se požar dovoljno ne priguši kako bi se mogao iskrasti i probiti se preko snijegom prekrivenih polja, prema Johnsonovoj farmi kako bi pozvao pomoć. Ionako se ovdje neće smrznuti.

Čak je i na trideset metara vrelina zapaljene kuće bila dovoljno jaka. Skinheadsi neće moći nekažnjeno čekati cijele noći, a kuća će se ionako početi urušavati za petnaest, dvadeset minuta i ne bi trebali imati razloga za pretraživanje kokošinjac ili druge gospodarske zgrade.

Sve što je Dale trebao učiniti bilo je da ostane pritajen i čeka.

''Nemoj se u to kladiti, Stewarte, ti jebena kukavice.'' Glas je bio neizmjerno hladan i posve mrtav, i dopirao je točno iza njega.

DVADESET OSMO POGLAVLJE

C. J. Congden sjedio je naslanjajući se na stražnji zid kokošinjca, jedva tri metra udaljen od Dalea. Nije izgledao dobro. Čak i na treperavom crvenom svjetlu koje je jedva dopiralo kroz pukotine na istočnom zidu, koža na Congdenovom licu doimala se sivkastom i zelenkastom. Oči su mu bile upale i prekrivene bijelim naslagama, kao da su ih muhe prekrile svojim jajašcima.

Bivši šerif večeras nije nosio svoj šešir i kada je Congden malo okrenuo glavu, Dale je ugledao izlaznu ranu koju je samoubilački metak kalibra .45 ostavio na njegovu zatiljku. Pramenovi krvave kose i dijelovi kože visjeli su preko te rupe kao da je na neki izopačeni način pokušavaju sakriti.

Congden se nacerio i tako otkrio crnu prazninu gdje je pištolj opalio u njegovo nepce, a povratni mu udarac izbio prednje zube. Taj je pištolj još uvijek bio u njegovoj ruci i sada je stvorenje uperilo pištolj u Dalea, dok su mu prsti na okidaču i dršci ukrašenoj biserima nalikovali nadutim crvima. Congdenova se usta nisu pomaknula kada se začuo glas i činilo se kao da dopire iz njegova nadutog trbuha.

''Vrijeme je da izađeš i priključiš se društvu, Stewarte.''

Dale je rukom posegnuo prema pojasu za koji je zataknuo čekić, no onda se sjetio kako mu je ispao u rupu.

''Jebi se, Congdene,'' prošaptao je. Nije nikuda kanio poći, iako nije znao može li ga ova prikaza iz pakla ozlijediti, no nije nimalo sumnjao u ono što će učiniti skinlieadsi. ''Jebi se,'' ponovio je.

Congden se doimao kao da se dobro zabavlja. Usta su mu se raširila za osmijeh, a onda su se nastavila razvlačiti, nevjerojatno, nemoguće široko, dok su mu debeli obrazi i čeljust vijorili kao na vjetru. Stvorova su se usta pretvorila u rupu koja se širila, raskomadanih rubova, poput rupe kroz koju je Dale upravo upao, a razbijene je zube zamijenila tvar nalik rastrganom iverju. U jednom je trenutku, od čega mu je doslovno zastalo srce, Dale spoznao da može vidjeti kroz Congdenovu lubanju u tom lelujavom ždrijelu, kroz rupu na nepcu i van kroz stražnji dio stvorove glave.

Tada je iz Congdenova smjera počeo dopirati zvuk, isprva nalik šištanju, poput čajnika koji se počeo javljati, no onda je šištanje počelo jačati sve dok se nije pretvorilo u zviždanje i urlanje vatrogasnog crijeva, pa pare koja suklja iz pregrijanog bojlera, i na kraju u sirenu.

Dale je puzao na koljenima, a dlanovima je začepio uši. Nije mu pomoglo. Ništa nije moglo spriječiti prodiranje buke. Congden je podigao svoje izobličeno lice prema stropu krvavog kokošinjca i doimao se kao da uvlači zrak kroz ranu na zatiljku, dok mu je istovremeno vrisak izlazio kroz usta koja su sada nalikovala tunelu.

Skinheadsi su morali čuti ovaj zvuk.

Dale se prepustio, okrenuo se, naglo otvorio vrata kokošinjca i isteturao van na snijeg i svjetlost kuće u plamenu.

Jedan od skinheadsa ugledao ga je i ispustio ratni poklič prije nego je Dale otrčao tridesetak koraka prema mračnim poljima. Bio je ozlijeđen i radije bi bio iskušao sreću i potrčao prema svom Land Cruiseru kako bi potražio pomoć, jer je vjerovao kako bi ga njegov pogon na četiri kotača ponovno održao ispred drugog vozila. No ključevi njegovog džipa ostali su u džepu zimske jakne, a jakna je visjela na vješalici u kuhinji.

Cijela strana prizemlja Veselog kutića na kojoj se nalazila kuhinja, doimala se poput plamenog zida koji je prema Daleu bacao crveno svjetlo, nalik reflektorima, dok je ovaj pratio puteljak koji je vodio prema suši, probijao se kroz snijeg, pokušavajući ostaviti kokošinjac i ostale gospodarske zgrade između sebe i skinheadsa koji su urlali. Dvaput je pao i svaki bi puta za sobom ostavio krvave tragove u snijegu. Oba se puta rukama uspio osoviti na noge i nastavio se probijati kroz snijeg koji mu je dopirao do koljena. Čak se i snijeg koji upravo padao doimao krvavo crvenim na svjetlu plamteće kuće.

Koliko sam jako ozlijeđen? Koliko sam krvi izgubio? Bol se nije pogoršavala, no cijela mu je desna strana, od okovratnika na košulji do manžeta na hlačama bila natopljena njegovom vlastitom krvlju.

Dale je osjećao laganu nesvjesticu i borio se s vrtoglavicom svaki puta kada bi posrćući zakoračio.

Udaljavao se od vatre, trčao pokraj spremnika za gorivo i dalje u polja. Ovdje je bilo mračnije. Samo kada bi uspio ostati nevidljiv i nastaviti prema potoku i šumi, udaljenima oko kilometar prema jugozapadu.

Oni mogu pratiti moj trag u snijegu. Dale se osvrnuo i ugledao kako za sobom u snijegu ne ostavlja samo ugaženu stazu već i krvave tragove koji su se doimali poput naslikanih strelica.

Skinheadsi su urlali poput kauboja, nasilno otvarali vrata na gospodarskim zgradama i u njih ubacivali svoje posljednje Molotovljeve koktele. Stara se ostava, u kojoj su ležali strojevi za učenje gospodina McBridea, pretvorila u buktinju.

Sada su skinheadsi pucali iz svojih sačmarica i pušaka prema sjenama iz gospodarskih zgrada, dok su se plamenovi s vrhova cijeli ocrtavali prema tamnim obličjima. Jedna od prilika pronašla je Daleove tragove u snijegu i počela uzvikivati pokušavajući nadglasati buku.

Nikada neću prijeći preko polja. Dale je znao kako nema dostatno snage kako bi potrčao toliko daleko, čak i kada ne bi bilo snijega koji ga je usporavao. Nitkovi će ga sustići za koju minutu.

Daleu se klizalo na snijegom prekrivenom polju, no uspio se zaustaviti. S desne mu je strane stajala suša. Možda bi se mogao uspeti na neko od potkrovlja i sakriti se u mračnom labirintu greda.

Jedan od skinheadsa upalio je ručnu lampu i pretvorio tisuće svijeća u jednu zasljepljujuću zraku koja je rezala poljem. Dale je ipak potrčao prema suši. Jedino mu je to palo na pamet.

Pomoću zraka svjetlosti zaslijepiti vrapce u suši, a onda ih gađati zračnim puškama. Crne oči koje promatraju. Okliznuo se i pao, zdrobio zaleđene ostatke stabljika kukuruza pod snijegom, osovio se na koljena i pokuša se ponovno ustati.

Nešto je iznenada eksplodiralo u kući, možda plinske cijevi.

Iznad kuće uzdigao se visoki plamen nalik gljivi. Obrisi skinheadsa na tren su zastali pokraj ostava i pogledali svoje djelo. Dale je pogledao u tom pravcu, moleći se da ugleda treperava crvena svjetla, vozila hitne pomoći, kamionet šerifa McKowna koji juri kako bi ga spasio. Na istoku je vladala tama i ništa se nije vidjelo od gustog snijega.

Bio je udaljen još tridesetak metara od suše kada je u tami izgubio ravnotežu i ponovno pao. Jako je udario desnom stranom tijela i ovoga je puta osjetio strašnu bol. Kleknuo je i osvrnuo se prema plamtećoj kući. Sjetio se, iako nije o tome osobito razmišljao, svih svojih knjiga i ostale imovine koja je unutra gorjela.

Koja je ono bila riječ za grobnu lomaču junaka u edskoj pjesmi?

Hrotgarmr. 'Pas koji reži.' Plamenovi nalik psima koji reže.

ziikwa UR.BAR.RA kisaat. 'Tako ti postade vuk.'

Dale je klečao i osluškivao kako gadovi viču i urlaju s njegove desne strane. Znao je da nije nikakav junak nego tek ozlijeđeni i prestrašeni sredovječni čovjek koji nije navikao na nasilje i koji se bojao smrti, i u tom se trenutku doista poželio pretvoriti u vuka.

Kada bi se pretvorio u vuka, rastrgao bi grkljan najbližem skinheadu prije nego bi ga ostali uspjeli ubiti. Kada bi se pretvorio u vuka, mogao bi okusiti njihovu toplu krv u trenutku kada ga ubijaju.

Nije se pretvorio u vuka.

Dale se upravo ponovno teško uspravio kada su ogromna vrata na suši eksplodirala prema van, otkinula svoje metalne vodilice.

Doimala su se kao da usporeno, poput pluga, klize po snijegu prema njemu. Tada su vrata pala i Dale je ugledao ogromni kombajn koji mu se teško približavao, dok je njegova deset metara široka beračica razgrtala snijeg poput paklene ralice, beračica na kojoj je nedostajao poklopac pa je razjapljeno ždrijelo otkrivalo šiljke i ogoljele noževe, a lanci su se trzali i mljeli.

Bila je ovo posljednja stvar koji je ugledao Duane McBride.

Staklena je vozačka kabina, četiri metra iznad noževa koji su se okretali te snijega koji je prštao na sve strane, bila je osvijetljena slabom svjetlošću i Dale je blenuo u lice vozača koje se mijenjalo, kao u filmu s lošim digitalnim efektima, najprije bočnu stranu lica Bonheura, najstarijeg skinheada, a potom Congdenovo mrtvačko lice, pa Bonheurovo, pa opet Congdenovo. Svjetlost se u kabini ugasila.

Dale se okrenuo i potrčao.

Prije četrdeset godina Duane je još dublje otrčao u polje i umro.

Dale se okrenuo na lijevo, natrag prema kući i gospodarskim zgradama u plamenu, očajnički nastojeći da se nešto, bilo što, nađe između njega i stroja koji je poskakivao i mljeo njemu iza leđa.

Na pola puta do najbliže ostave Dale je postao svjestan kako neće stići do kokošinjca i ostalih zgrada. A urlanje u tami govorilo mu je gdje su čekali ostali skinheadsi. Trčao je tek desetak metara ispred zahrdanih šiljaka i lanaca koji su se okretali i noževa sjekačice, kada je naglo skrenuo na desno i počeo se probijati kroz snježni nanos prema spremniku goriva. Postojala je mogućnost, samo mogućnost, da će uspjeti popeti na nosače oko spremnika od 750

litara, odatle skočiti na krov ostave u kojoj je bio stari generator i skočiti na tlo, u sigurnost ostalih zdanja.

Dale je uskočio prema metalnim ručkama, razrezao dlanove zahrđanih nosača, podigao se o ruke dok je nogama grebao po velikom, okruglom spremniku tražeći oslonac. Uspeo se tri metra iznad tla kada se divovski kombajn zaletio u spremnik, iščupao nosače iz zemlje i počeo gurati cijelu konstrukciju u ostavu s generatorom, i dalje, kroz nju. Dale je poletio pet metara u zrak, i samo zbog nevjerojatne sreće i tajni gibanja zrakom, tresnuo je o tlo šest metara sjeverno od kombajna, a ne naglavce u pokretne noževe.

Divovski je stroj nastavio još nekoliko metara, dok su se šiljci zabijali i mrvili zahrđani spremnik, a benzin prskao po kombajnu i okolnom prostoru. Samo je tromost prastarog kombajna tjerala stroj naprijed, kroz stražnji zid ostave s generatorom i raskomadao ga u iverje, dok su u kiši benzina šiljci beračice razbacivali usitnjeno drvo i zahrdani čelik.

Dale je pao u duboki snijeg, no usprkos tome bez daha je i ošamućeno ležao na leđima i promatrao kako se Bonheurovo lice pretapa u lice C. J. Congdena. Obje su ga prikaze uporno promatrale iz visoke vozačke kabine. Dale je čuo mrvljenje starog generatora i potom se kombajn počeo izvlačiti iz ruševine, dok je spremnik goriva još uvijek bio naboden na šiljke. Doimao mu se poput štakora, boje hrđe, u zubima terijera. Kombajn se povukao još desetak metara unatrag pokušavajući otresti izobličeni spremnik sa svojih noževa, a potom se okrenuo prema Daleu.

Dale je uspio otpuzati nekoliko metara prema sjeveru, bježeći od ogromnog kruga snijega gorivom obojanog u crvenkasto, no znao je kako nema snage ponovno ustati i potrčati. Jedva je uspio stati na koljena kao bi pogledao divovski stroj.

Iznenada su se upalila svjetla kombajna i zrake svjetlosti nemilosrdno su se usmjerile prema Daleu.

''Ne sada,'' protisnuo je Dale. Iz svog je džepa izvukao Dunhyllov upaljač, Clarein poklon, i kresnuo. Od prve je upalio.

Potpuno iscrpljen, Dale je uspio baciti upaljač dva metra prema krugu natopljenog snijega.

Plamenovi su odmah suknuli tri metra u zrak, okružili kombajn, uspuzali uz natopljene noževe i uspeli se poput plamenog bršljana prema spremniku žita i benzinom poprskanoj kabini. Staklo se zacrnilo i počelo pucketati. Potom je vatra zapalila preostalo gorivo u probušenom spremniku, a eksplozija je podigla kombajn metar i pol u zrak, a Dale odbacila šest metara u suprotnom pravcu.

Dale se počeo valjati po snijegu i rukama ga je razmazivao po oprljenom licu.

Minutu je kombajn samo mirno plamtio, snijeg se otapao, boja bubrila, pregrijano staro željezo i čelik šištanjem su ispunili noć.

Vatra još nije zahvatila njegov vlastiti spremnik s gorivom.

Hrotgarmr, tupo je pomislio Dale. Pogrebni plamen poput pasa koji zavijaju. Vrelina vatre bila je strašna, no istovremeno i gotovo ugodna nakon vlažne hladnoće.

Potom su se, posve neočekivano, polako počela otvarati vrata zapaljene kabine i ljudsko je obličje, zahvaćeno plamenom, kročilo van, na zapaljeni spremnik žita, a zatim skočilo u snijeg, zapaljenog lica prema tlu.

Dale je bio jedva svjestan ostalih skinheadsa koji su stajali petnaestak metara iza njega, poput sjena prema drugoj vatri, buktinji Veselog kutića, no nijedna od njih nije se ni pomaknula. ''Sranje,''

rekao je Dale i posrćući se ustao. Pojurio je najbrže što je mogao prema živoj buktinji, izvukao ga iz kruga zapaljenog goriva i počeo nabacivati snijeg na leđa i meso zapaljenog čovjeka, sve dok nije ugasio plamen.

Preokrenuo je čovjeka na leđa. Koža skinheada Lestera Bonheura bila je spržena do mišića, a očima je treptao kao u grču padavice.

Dale je klečao pokraj njega. Iscrpljeno se okrenuo i povikao prema skinheadsima koji su ukočeno stajali pokraj ostava. ''Za Boga miloga, idite po hitnu pomoć!''

Nijedan od njih nije odgovorio niti se pomaknuo.

Spaljeno obličje ispred njega počelo se mijenjati, okrenulo se i kleknulo. ''Čini se da to moram ipak učiniti sam, prošištalo je tijelo C. J. Congdena i bacilo se na Dalea, srušilo ga na leđa i zgrabilo za vrat.

Daleu je para izlazila na usta dok je pokušavao doći do daha, a prstima je grebao po Congdenovom čeličnom stisku. Iz Congdenovog raskidanog, razjapljenog ždrijela nije izlazio zrak.

Stvorenje je bilo iznimno snažno, a njegovo trulo tijelo teško. Dale je osjećao kako ga napušta njegova vlastita snaga s posljednjim dahom.

''Jebi se,'' Dale je prošaptao prema izobličenoj Congdenovoj mrtvačkoj maski, a potom se predao. Ne Congdenu, ne niti onim jebenim nitkovima iza sebe, već četrdesetogodišnjem otporu.

Konačno je dopustio da se zid u njegovom sjećanju sruši kao da je od pijeska. S posljednjim ostacima daha, Dale je zavikao u noć: ''Gifr!

Gcri! Hurkilas! Osiris sews healf hundisces mancynnes, he hacfde hundes haefod!''

Congdenovi su natruli prsti još više stezali Daleovo grlo, urezivali se u meso njegova vrata, a usta su se spustila, kao da žele usisati posljednje ostatke zraka bude li to potrebno. No umjesto toga, Dale je posljednjim dahom uspio prkosno zaurlati.

''Anubis! Kesta! Hapi! Tuamutef! Kebhesenuf!''

Potom u njemu više nije ostalo zraka niti za vikanje, niti za disanje, a Congdenovo je obličje svom svojom težinom naleglo na Dalea, koji je osjetio no nije mogao vidjeti pet pasa koji su uletjeli među skinheadse, no nisu skočili na njih već su samo projurili pokraj, a potom je najveći od nevjerojatno velikih pasa udario Congdena, udarcem koji se doimao poput malja. Jedan jedini udarac pokosio je trulu lubenicu i otkinuo Congdenovu glavu od ogromne čeljusti.

Congdenove su šake i prsti i dalje gušili Dalea.

Psi su skočili na Congdena i počeli trgati obezglavljeno, no živo tijelo. Doslovno komadić po komadić, a zatim iščupali udove iz tijela. Crni su psi jurili kroz plamenove zapaljenog kombajn, pa bi se potom okrenuli i vratili, kao da vatra nije postojala, režali, frktali i borili se međusobno u svojoj divljačkoj borbi za unakaženo tijelo i razbacane dijelove.

''Jebote,'' zavrištao je jedan od udaljenih skinheadsa i Dale je nejasno čuo kao su svi potrčali natrag prema zapaljenoj kući i svom Chevy Suburbanu.

Dale se podigao četveronoške, otresao ostatke Congdena sa svojih prsa i nogu. Psi užarenih očiju odbacili su Dalea na stranu i zagrizli u trule komade, nogu u kaubojskoj čizmi, mesnati prsni koš za kojim su se vukla crijeva, napola oguljena čeljust, a potom odjurili s mesom kroz vatru i nestali u tami iza buktinje. Dale se okrenuo na bok i pogledao prema mjestu na kojem je još uvijek, u izgaženom snijegu, ležao Bonheur. S njegovog se crnog tijela uzdizao dim. Dale nije mogao zaključiti diše li još.

Dale je pokušao ustati, jer je znao kako se spremnik s gorivom u kombajnu može zapaliti svakog trenutka, no spoznao je kako više ne može ni klečati, a kamoli stajati. Okrenuo se potrbuške i počeo puzati kroz prljavi snijeg prema ostavama i zapaljenoj kući.

Crvena i plava treperava svjetla. Šest vozila, sva s upaljenim rotirajućim svjetlima, na dvorištu pokraj kuće, a još su se prilaznim putem približavala ostala vozila hitnih službi. Dale je krajičkom oka primijetio kako skinheadsi podižu ruke, ispuštaju oružje, vatrogasno vozilo, ljude kako jure s crijevima za vodu, pa druge ljude koji su trčali i spoticali se kroz snijeg prema zapaljenom kombajnu i prema njemu, a potom je Dale zaključio kako bi se bilo dobro malo odmoriti. Ležeći na trbuhu, naslonio je svoje sprženo čelo na krvave podlaktice i zaklopio oči.

DVADESET DEVETO POGLAVLJE

Trećeg se dana ponovno ustajem i napuštam ovo mjesto, bolnicu, farmu, okrug, saveznu državu.

No prvog se dana gotovo uopće ne budim. Kasnije te večeri doktor mi povjerava kako su bili doista zabrinuti za mene, da su moje vitalne funkcije pokazivale kako sam bliži komi nego buđenju ili oporavku, i da ne razumiju, budući da su se moje rane pokazale tek površinskima i obrađene su već tijekom noći. Mogao sam mu objasniti otkuda to stanje blisko komi, no vjerojatno bih završio svezan u luđačkoj košulji. Tog prvog dana i večeri u bolnici, zamenik Brian Presser i zamjenik Taylor bili su tamo, i zajednički su gnjavili i ljutili doktora, jer su uporno tražili da video-kamerom snime moju izjavu, kao da sam ipak bio na rubu smrti. Rekao sam im istinu, uglavnom, iako sam rekao da se ničega ne sjećam nakon prve eksplozije kombajna.

Kada je došao red da ja postavljam pitanja, upitao sam: ''Je li netko umro?''

''Samo stari Larsen,'' reče Taylor.

Na trenutak se sigurno doimam zbunjenim jer tada se ubaci zamjenik Presser: ''Bebe Larsen, čovjek kojem su nasilno oduzeli Chevy Suburban dan prije Badnjaka. Derek i jedan od ostalih klinaca potvrdili su kako su njih petorica bili prilično bijesni kada su se morali pješice vraćati iz kamenoloma one večeri. Najprije su ga premlatili, a potom svezali i ubacili ga u stražnji dio vozila. Bio je mrtav kada su stigli u kuću sestre jednog drugog klinca koja živi u Galesburgu.''

''Srčani udar,'' kaže zamjenik Taylor. ''No skinheadsi to nisu znali.''

''Lester Bonheur?'', pitam ja. Ruke su mi umotane zavojima zbog opeklina. Moja desna strana i desna ruka bole na mjestima iz kojih su izvadili sačmu, a s te strane imam i šavove koji mi drže kožu glave na mjestu. Obrve i trepavice su izgorjele, granica kose povukla se sedamosam centimetara zbog vatre i veći dio lica prekriven mi je ljepljivim, gustim melemom. Osjećaj je prekrasan.

''Bonheur je još uvijek živ,'' gunđa zamjenik Presser, ''no sav je izgorio i neće biti ništa od njega. Premještaju ga na odjel opeklina u bolnici St. Francis u Peoriji, sutra ujutro. Doktori misle da će preživjeti, no čeka ga još cijelo sranje s presađivanjem kože.''

''Hej, profesore,'' kaže zamjenik Taylor, vraćajući se na nešto spomenuto ranije, tijekom snimljenog razgovora, ''tko je bio onaj drugi tip tamo kod vatre...onaj za kojeg klinci tvrde da su ga vidjeli?

Onaj koji se doimao kao da je mrtav?''

Ja zatvaram oči i pretvaram se da spavam.

Drugoga se dana pojavljuje šerif McKown i donosi mi časopise kako bih ih mogao čitati, milk-shake kako bih ga mogao popiti te Think-Pad. ''Pronašli smo ovo u kokošinjcu, kaže. Pretpostavljam da je vaš.''

Klimam glavom.

''Nismo ga uključivali pa ne znam radi li još,'' kaže McKown dok primiče stolicu i prilično se otmjenim pokretom smjesti u nju.

Pretpostavljam da na njemu nema dokaza... barem ne onakvih koji se odnose na ovaj neobičan slijed događaja.''

''Nema,'' kažem iskreno. Samo jedan loš roman i neke osobne stvari. uključujući oproštajno pismo, no to ne spominjem.

McKown ne nastavlja o toj temi. Uvjerava me kako sam dovoljno zdrav i kako bih mogao odgovoriti na još nekoliko pitanja vadi kazetofon i svoj blok i sljedeći sat provodi postavljajući mi vrlo precizna i logična pitanja. Ja odgovaram što iskrenije mogu, no odgovori su često neprecizni i tek rijetko logični. No ponekad ipak moram lagati.

''A tragovi užeta na vašem vratu,'' pita on. ''Sjećate li se kako ste njih zaradili?''

Ja nesvjesno dodirujem oguljenu kožu na vratu. ''Ne sjećam se,''

odgovaram.

''Vjerojatno od nečega dok ste puzali kroz onaj tunel,'' kaže McKown, iako znam kako on zna da to nije istina.

''Da.''

Kada završi, spušta blok i gasi kazetofon pa kaže. ''Doktor Foster mi kaže da možete sutra napustiti bolnicu. Donio sam vam dar.

Stavlja ključ na pomični poslužavnik koji visi iznad kreveta.

Podižem ga. Malo je pougljenio i potamnio, a plastična se drška malo istopila, no ne doima se oštećenim.

''Još uvijek pali vaš Cruiser, govori šerif McKown. Naložio sam Brianu da ga doveze ovamo. Vani je u dvorištu.''

''Nevjerojatno da je ključ preživio vatru i da ste ga pronašli,''

kažem ja.

McKown lagano sliježe ramenima. ''Metal je poput kostiju i nekih uspomena... svašta može podnijeti.''

Pogledam šerifa ispod teških, otečenih kapaka. Ovo nije po prvi puta da me netko podsjeća kako se oštroumnost može naći na najnevjerojatnijim mjestima. Kažem: ''Pretpostavljam da ću još neko vrijeme morati ostati u ovim krajevima.''

''Zašto?'', pita šerif McKown.

Gotovo sam slegnuo ramenima, no onda se ipak predomislim.

Zavoji na desnoj strani tijela i oko mojih rebara vrlo su čvrsti i boli čim malo dublje dišem. ''Poziv na sud?'', kažem. ''Saslušanje?

Istraga? Suđenje?''

McKown ispruži ruku prema mjestu gdje je ostavio Stetson na mom krevetu, podiže ga i nepotrebno popravlja njegovu krunu. ''Još jedan razgovor večeras sa zamjenikom Presscrom, govori, i mislim da imamo sve podatke koje trebamo. Nećete nam biti potrebni za podizanje optužnice protiv onih klinaca i sumnjam da ako dođe do suđenja... mislim, u svezi paljenja kuće na farmi i napada na vas.''

Sjedim u svom bolničkom krevetu i očekujem daljnje objašnjenje.

McKown sliježe ramenima i lupka obodom svog šešira po koljenu. Nabor na njegovim sivozelenim hlačama vrlo je oštar.

''Derekovo, Tobyjevo i Buzzovo priznanje međusobno se slažu u tome da su na Staru godinu došli na farmu kako bi zapalili kuću, a vas ozlijedili. Vi niste upotrijebili nikakvo ubojito oružje... sve što ste učinili je da ste pokušali pobjeći. Nije vaša pogreška što je Bonheur bio takav idiot da se kombajnom gospodina McBridea zaletio u spremnik s gorivom.''

Klimam i ništa ne govorim.

''Osim toga,'' nastavlja šerif, ''ovdje je pravi zločin smrt Bebea Larsona. No sumnjam da će i to dospjeti na sud. Trojica klinaca su još maloljetni, izvući će se s nagodbom i provesti neko vrijeme u popravnom domu, a potom će trošiti moje vrijeme dok će ovdje biti na uvjetnoj. A ostala će dvojica izjaviti da se osjećaju krivima kako bi se izvukli s manjom kaznom nego za umorstvo. Ako Bonheur poživi, a pretpostavljam da hoće, on će na neko vrijeme u zatvor.

Mogu li vas nešto priupitati, profesore Stewart?''

Ponovno klimam glavom. Siguran sam kako će me pitati o onoj prilici za koju su skinheadsi izjavili kako su me na svjetlosti vatre vidjeli dok se borim s njom, iako sam ja tvrdio u svim razgovorima kako je to bio Bonheur koji me pokušao ugušiti prije nego se srušio.

''Psi,'' kaže on i iznenadi me. Nitko, niti u jednoj službenoj izjavi tijekom prošla dvadeset i četiri sata, nije spomenuo pse.

''Mnogi su ljudi i vozila utrli snijeg prije svitanja, no ostalo je još tragova šapa,'' kaže on, smjesti svoj Stetson na koljeno i pogleda me.

Pretrpim slijeganje ramenima. Pomislim, Slava tebi, gospodaru božanskog doma. Tebi posljednja jela posvećujem, a onaj koji porazi tvoje neprijatelje, baci ih pred tvoje noge u nazočnosti tvog pisara i Utchata i Pta Sekera, tvojih vjernih pratitelja.

Zašto je usamljeni devetogodišnji dječak, na usamljenoj farmi u Illinoisu kasnih pedesetih godina izabrao upravo Anubisa kao svoje božanstvo i otišao toliko daleko da je naučio jezik i obrede drevnog božanstva? Možda je to stoga što je dječakov jedini prijatelj bio Wittgenstein, njegov stari pas, i dječaku su se svidjele uši i glava božanstva u obliku šakala. Tko zna? Možda su bogovi oni koji izabiru svoje štovatelje, a ne obrnuto.

Pitanje je bilo valja li reći Daleu da ga Psi nikada nisu ugrožavali. Čuvari putova mrtvih, nalik šakalima koji čiste grobove nevrijednih, trulih strvina, zaštitnici su, gotovo nevidljivog, pograničnog područja dvaju svjetova. Poput fagocita u krvotoku živih, oni nisu tek psihopompi, čuvari duša tijekom putovanja u drugi svijet, nego i strvinari koji traže i vraćaju duše koje se prešle tu gumicu u pogrešnom smjeru i koje ne pripadaju istočnoj obali živih, bez obzira koliko strašan bio jad koji ih je tamo vratio.

No tko može reći da Dale nije bio u opasnosti? On je, naposljetku, svojim pokušajem samoubojstva dragovoljno krenuo na putovanje prema zapadnoj obali nekropolisa i, barem u tom smislu, prizvao Ozirisa da izvaže njegovo srce u Dvorani dviju istina.

''Profesore, je li vam dobro? Doimate se kao da ste na minutu odlutali.''

''Dobro sam,'' odgovaram promuklo. ''Umoran. Bolnog tijela.''

McKown klima, podiže svoj šešir i ustaje. Okrene se prema vratima, no onda se ponovno okrene prema Daleu. Columbo, pomislim prisjećajući se ranije Daleove misli. Umjesto postavljanja nekog završnog, promišljenog pitanja koje nosi osudu, McKown mi daje podatak. ''I da, pregledao sam spise policajca Stilesa za razdoblje između 1960. i 1965. i pronašao nešto zanimljivo u 1961.'' Ponovno čekam.

''Čini se da je doktor Staffney, otac Michelle Stafney, kirurg, nazvao Barneyja Stilesa krajem ožujka te godine i zahtijevao da C. J.

Congden, njegov vjerni pobočnik Archie Kreck i još nekolicina drugih gradskih nasilnika budu uhićeni... zbog silovanja. Prema Barnyjevom traljavom izvješću, doktor Staffney je izjavio kako su ti dječaci, iako je Congdenu u to vrijeme bilo sedamnaset godina, pa nisu više bili dječaci, ti su nitkovi povezli njegovu kćer, odvezli je u praznu kuću McBrideovih, gospodin McBride se prije bio odselio u Chicago i tada je kuća bila prazna, prije nego se doselila njegova sestra, odvezli je u praznu kuću McBrideovih i višestruko je silovali.

Jeste li što znali o tome, profesore?''

''Ne,'' iskreno odgovaram.

McKown odmahuje glavom. ''Doktor Staffney je sljedećeg dana odustao od tužbe i, koliko je meni poznato, niti on niti Barney nikada to više nisu spomenuli. Michelle je u to vrijeme išla u osmi razred.

Pretpostavljam da je J. P. Congden, C. J-jev otac, priprijetio dobrom doktoru Staffneyju.''

Na trenutak niti on niti ja ništa ne govorimo. Potom progovara šerif McKown i kaže: ''Samo sam vas htio izvijestiti o tome.'' Krene prema vratima, još uvijek držeći šešir u ruci, no na trenutak zastaje.

''Ako ne morate ostati u bolnici, pretpostavljam kako ćete željeti otići nakon što vas sutra otpuste.''

''Da.''

''Natrag u Montanu, profesore?''

''Da.''

McKown stavlja šešir i lagano obod povuče na dolje. Njegove se oči doimaju inteligentnima, no hladnijiijia dok na glavi nosi službeni šešir. ''I ako neće biti nikakvog suđenja, ne planirate se vraćati ovamo, zar ne?''

''Ne.''

''Dobro,'' kaže McKown i namješta šešir prije negoli izađe iz sobe. ''Dobro.''

Trećeg me dana kolicima dovoze do izlaza iz bolnice, takav je, kažu, običaj u bolnici, i ostave me da sam odem do Land Cruisera.

Dan je hladan, no bez i jednog oblačka. Sunce i plavo nebo navješćuju proljeće, iako je tek prvi tjedan siječnja.

Zamjenik Taylor donio mi je debelu, vunenu jaknu crvene boje kako bih imao što obući budući da mi je odjeća izgorjela u kući na farmi, zajedno sa svom mojom ostalom imovinom. Cijenim to dok hodam stotinjak metara po prohladnom vremenu do mjesta gdje stoji moj džip. Na trenutak se pitam jesu li porezni obveznici platili ovu milostinju, no kako jakna visi na meni, dva broja prevelika, pretpostavljam kako je to odbačena jakna nekog od krupnijih zamjenika.

Ne mogu odoljeti iskušenju pa usmjerim Land Cruiser natrag prema Veselom kutiću, preko stare Ulice Catton, prolazeći pokraj Elm Havena. Na početku prilaznog puta ne stoji žuta policijska vrpca koja označava mjesto zločina pa skrećem na stazu.

Šok je kada se spustim poznatim, dugim putem na čijem kraju više nema kuće. Sve što je ostalo od Veselog kutića temelji su od opeke i kamena, metar visoki ostatak pocrnjelog kuhinjskog zida i srušena, izgorjela masa koja se obrušava u otvoreni, crni podrum.

Vatra je bila doista temeljita i zapanjen sam što su uspjeli pronaći ključeve Land Cruisera.

Snijeg oko ruševina kuće ugazile su ljudske noge i gume vozila hitnih službi. Daleko iza kokošinjca i ostalih ostava vidim crni, metalni kostur. Ostaci starog kombajna. Brojna su vozila izrovala kanale po snijegu dok su stizala i odlazila s tog mjesta.

Velika suša otrgnutih masivnih vrata doima se ranjivom.

Ne pada mi na pamet izaći iz mog džipa.

Vraćam se natrag stazom i pomalo se trgnem kada ugledam šerifovo vozilo kako skreće s Okružne 6. Pomičem se u desnu stranu i stajem kako bih ga propustio, a onda spuštam prozor kada se vozilo zaustavi i zamjenik Presser izađe iz njega.

Zaviruje na moja prednja sjedala, profesionalnom znatiželjom bilo kojeg policajca kada zaustavi vozilo.

''Odlazite, profesore?''

''Da.''

''Vidim da vaš laptop radi,'' glavom pokazuje prema Think-Padu koji stoji otvoren i upaljen na suvozačkom sjedalu, dok ekreanom prolazi leteći zaštitnik zaslona.

''Nikada se baš nisam dobro snalazio s preklopnim autokartama,''

odvraćam i dodirnem ugrađenog miša. Zaštitnik nestaje, a na zaslonu se pojavljuje Rand McNallyjeva cestovna karta Sjedinjenih Američkih Država. Moj je smjer, od Srednjeg Zapada do Missoule, označen svjetlozelenom bojom.

Presser se zahihoće, a potom podigne dugi predmet, prekriven debelim platnom.

''Šerif McKown rekao mi je kako bih vas mogao zateći ovdje.

Rekao je kako biste vjerojatno ovo željeli.''

Bila je to, naravno, moja sačmarica. Vjerojatno nedavno očišćena i podmazana, ako sam dobro procijenio McKowna.

''Ne,'' govorim. ''Neće mi trebati. Zahvalite šerifu u moje ime i recite mu da je može pokloniti postaji za neku rasprodaju starih stvari ili nešto slično.''

Presser me na tren sumnjičavo promatra, no potom me pozdravlja dodirnuvši prstima rub svog šešira, odlaže oružje na stražnje sjedalo svog vozila i odvozi se prema Veselom kutiću kako bi se okrenuo.

Vozim se prema jugu Okružnom 6, pokraj stare farme ujaka Henryja i ujne Lene, uz prvo brdo i pokraj groblja Calvary. Neka prilika stoji daleko na snijegu, među nadgrobnim spomenicima, a ispred crnih, željeznih vrata nema parkiranih automobila. Čini mi se kako prilika nosi odjeću maslinaste ili kaki boje i vojnički šešir.

Samo ga ovlaš pogledam. Ako tamo i ima drugih duhova, oni nisu moji.

Na raskrižju s Ulicom Jubilee College, razmišljam da li da još po posljednji put prođem Elm Havenom, no onda odbacujem tu pomisao. Elm Haven na neki način predstavlja duha u ovom novom stoljeću i ne želim mu više posvetiti svoje vrijeme.

Vozim se ravno prečicom prema izlazu na autoput. Petstotinjak metara dalje, gdje moram prijeći autoput 150A, moram pričekati dok ne prođe nekoliko kamiona koji idu prema Peoriji.

Crni zaslon na mom Think-Padu zatreperi.

Puno vremena, što ti kažeš?

Cesta je sada prazna, no pričekam dok se ne ubacim i otipkam: Ne, ne predugo. U to sam siguran.

Nemam osobitih planova za nadolazeće tjedne ili mjesece. Ma koliko Daleu trebalo vremena kako bi se oporavio i ponovno postao onaj stari, toliko ću ga vremena... ne opsjedati, nikada ga neću opsjedati... no trudit ću se što više mogu kako bih za njega održao buduće životne trenutke.

Pretpostavljam kako ću, nakon nekog vremena poslije mog povratka, vidjeti i Anne i Mab i Kathie, i nadam se kako ću učiniti nešto što će Daleu pomoći, a ne odmoći u njegovim nastojanjima da se to dogodi. Ne znam njegove točne nakane.

Nekada ću, tijekom sljedećeg tjedna, ili sljedećih tjedana, nazvati Princeton, razgovarati s nekim ljudima, a potom ću pričekati dok ne začujem glas Clare Dva Srca s druge strane linije prije nego spustim slušalicu. On ne osjeća neobuzdani poriv da razgovara s njom, no možda će bolje spavati nakon što se vrati ako zna da je živa i zdrava.

Ako je dar ovih nekoliko tjedana, a to je doista dar, namijenjen meni, baš kao što sam ja dva puta Daleu poklonio drugu priliku, ako se taj dar protegne na mjesec ili dva, mislim da ću nastaviti raditi na Daleovom romanu. Istine o sunčanim danima i ljetu i dječjim prijateljstvima u njemu dostatno su stvarni, no istovremeno mi se sve doima preiskrenim i svrhovitim i umjetničkim. Možda ću dodati i kakve razigrane sitnice, baš kao i mračnije tajne i tišine kojih se Dale bojao ili s kojima se oklijevao suočiti. Možda ću se njime zabavljati i pretvoriti ga u horor. Dale ga uvijek može kasnije preoblikovati, ako ustraje na tome da napiše ozbiljan roman. Ili zajedno možemo izokrenuti stvarnost da se doima poput Mobiusove petlje, što zapravo i j est.

Prelazim 150A i skrećem desno kod ulaza za KWIK'N'EZ i ne osvrćem se. Šerif McKown upravo je skinuo poklopac spremnika i bez obzira što njegova zvijer može progutati benzin velikom brzinom, ja mogu stići već do Des Moinesa, ili i dalje, prije nego stignem razmišljati o zaustavljanju.

Autoput 174 vodi ravno naprijed prema otvorenom i slobodnom zapadu, a ja ga pratim.

FUSNOTE

1 Američki izdavač, čiji se utjecaj proširio na politiku, razvoj komunikacija, umjetnost i Holywood, začetnik žutog tiska

2 Quickening - ubrzanje, niz mentalnih vježbi za postizanje sklada i ubrzanje vlastitog napretka, duhovno iscjeljivanje temeljeno na starim i mističnim religijama (npr. misticizam Druida) te nekim orijentalnim; mnogima vjerojatno poznatiji kao motiv iz serije filmova o Highlanderu.

3 William Makepeace Thackerey (1811-1863), engleski književnik, ilustrator, novinar i putopisac; prema nekim izvorima roman Udovac Lovel izdanje 1860, ili čak 1859.

4 Noć vještica, praznik koji se 1. studenog obilježava, između ostalog, rezbarenjem bundeva u obliku lica te stavljanjem upaljenih svijeća u unutrašnjost. Porijeklo u poganskim ritualima keltskih naroda. Djeca se preoblače (slično našim maškarama) i idu po kućama tražeći slatkiše i ako ih ne dobiju, često iz osvete izvode psine.

5 Henry James, 1843-1916, američki pisac, no većinu života proveo u Engleskoj, u svojim djelima prikazuje ljudsku ograničenost, moć novca kao temelja njihove egzistencije, radnju često prikazuje iz perspektive pripovjedača.

6 Beowulf, najstarija preživjela epska pjesma u britanskoj književnosti, pisana staroengleskim jezikom, a opisuje avanture velikog skandinavskog ratnika, vjerojatno nastala u 7. ili 8. stoljeću.

7 Geoffrey Chaucer, 1340-1400, 'otac engleske književnosti; bio je i vojnik te radio u državnoj službi, u svojim djelima često kritizirao crkvu, što je bilo vrlo opasno u njegovo vrijeme.

8 Kabuki (u značenju: „pesma-ples-veština” ili „neobično pozorište”) je vrsta tradicionalnog japanskog pozorišta u obliku igrane drame; nastalo krajem XVI i početkom XII veka (razdoblje Edo); oslikava tadašnje političke i društvene promene u zemlji, istorijske događaje, moralne konflikte u ljubavnim odnosima i sl.

9 28. siječnja 1986, 73 sekunde nakon polijetanja, space shuttle Challenger eksplodirao je i srušio se u Atlantski ocean i svih 7

članova posade izgubilo je život. Uzrok eksplozije bila je neispravnost brtve jednog od prstenova koji povezuju elemente bočnih pomoćnih raketa, a koje pomažu glavnim motorima prilikom polijetanja. Nesreći su doprinijeli i loši vremenski uvjeti.

10 Američko sveučilište čiji je Odsjek za umjetnost i arheologiju jedan od vodećih u istraživanjima povijesti umjetnosti i klasične arheologije.

11 Bitka u kojoj su Indijanci potukli američku vojsku pod vodstvom generala Custera 1873 u Montani. To je ujedno i prva bitka o kojoj je u vojnoj povijesti napravljeno detaljno arheološko istraživanje 1980-tih.

12 Donalda Westlake, američki pisac humorističnih misterija i krimiromana, John Dortmunder je sitni lopov i glavni lik romana.

13 Glumica s kraja 50tih 20. stoljeća, poznata kao Disneydjevojka te po osmjehu. 60-tih je bila idol tinejdžera, a postala je poznata po zamamnom poprsju.

14 Vestern iz 1972, s Robertom Redfordom u glavnoj ulozi, o čovjeku tajanstvene prošlosti koji odlazi živjeti na Veliki Stjenjak gdje živi od lova.

15 Gentleman's Agreement, drama iz 1947 o novinaru koji se pretvara da je Židov kako bi napravio priču o antisemitizmu i otkriva svu ozbiljnost i veličinu problema.

16 Deliverance, triler s elementima horora iz 1972, o četvorici prijatelja iz grada koji odlaze u divljinu na putovanje kajakom. Tamo susreću neprijateljski raspoloženo stanovništvo i izlet se pretvara u noćnu moru.

17 Zbirke priručnika o književnosti, prvenstveno na engleskom jeziku, no i svjetskoj kniževnosti u cjelosti.

18 1911-1938, snimio je tek 29 pjesama prije nego ga je ubio muž njegove ljubavnice, ali su ostavile snažan, neki kažu demonski, utjecaj na generacije blues pjevača i rock grupa.

19 Julliard, umjetnička akademija, najpoznatija po svom glazbenom odsjeku.

20 Znak za početak rada u DOS-u (Disc Operating System, stariji operativni sustav, u uporabi prije Windowsa)

21 Pravim imenom Harold J. Smith, 1919-1980, rođen u Mohikanskom rezervatu. Bio je boksač i kaskader prije nego je postao glumac. Glumio je uglavnom Indijance, a najpoznatiji je po ulozi Tonta, u seriji Usamljeni rendžer.

22 Škotski pjesnik i romanopisac (1771-1832), začetnik povijesnog romana. U djelu Pogreb posljednjeg pjesnika opisuje običaje i život, mješavinu pastorale i ratovanja, u pograničnom području Škotske i Engleske, iz usta pjesnika, posljednjeg u svojoj lozi. Vrijeme događanja je šesto stoljeće.

23 Nacionalni park u sjeverozapadnoj Montani, koji uključuje nekoliko rezervata. Nastanjen bizonima i mnogobrojnim vrstama ptica.

24 Test su zapravo kartice na kojima su mrlje koje nalikuju prolivenoj tinti, a koriste se u psihologiji za ispitivanje osobnosti.

Suprotno uvriježenom mišljenju i mnogobrojnim filmovima, postoji samo 10 kartica koje se drže strogo u tajnosti, kao i sama pravila pristupanju testu.

25 1924-1975, najpoznatiji kao autor televizijske serije Zona Sumraka.

26 Priča Edgara Allana Poea, o ubojstvu s predumišljajem, a u književnosti se smatra primjerom 'nepouzdanog pripovjedača'.

27 1874-1939, poznati povjesničar i egiptolog, najpoznatiji po tome što je pronašao Tutankamonovu grobnicu.

28 Maat, božica pravde. Tijekom suđenja svaki je preminuli morao bogovima dokazati da je čist od svih grijeha kako bi prešao u svijet mrtvih i tamo nastavio život.

29 'Tuat' i engleska riječ 'twat' (pizda) slično se izgovaraju.

30 Pripovijetka iz Canterburijskih priča Geoffreyja Chaucera, o ne tako savršenoj srednjovjekovnoj ženi koja se udaje nekoliko puta, inteligentna je, ne srami se svoje prošlosti niti svoje životne snage, i ima vrlo nekonvencionalno viđenje braka i fizičkih užitaka.

31 Gestalt, njemački, sustav ili uzorak fizičkih, bioloških, simboličkih ili psiholoških fenomena koji tvore tako povezanu cjelinu da se ta svojstva ne mogu razlučiti unutar nje.

32 Valborg, Walpurgis ili Wealdburg, rođena u 8. stoljeću u Engleskoj, postala redovnicom u Njemačkoj, proglašena sveticom ubrzo nakon svoje smrti. Njezina se noć slavi 30. travnja, a jedan je od najvažnijih praznika u današnjoj Švedskoj i Finskoj, gdje se praznik spojio s vikinškom proslavom proljeća (nekada su mladi skupljali proljetne grančice u sumrak i nosili ih kućama, kasnije su proslave uključile paljenje lomača).

33 John Milton, 1608 - 1674, najpoznatiji po svom epu Izgubljeni raj (priča o Adamu i Evi, koja uključuje i priču o Sotoni, prvotno Luciferu, odgovornom za čovjekov pad), jedan od najvećih engleskih pjesnika, poznat i po pisanju proglasa u kojima je branio građanska i vjerska prava.

34 Christopher Marlowe, 1564-1593, osobito važan za razvoj drame, a najpoznatija mu je Tragična povijest doktora Fausta (doktor koji proda dušu vragu za znanje i moć, Mefisto je bio vražji izaslanik, pali anđeo poput Lucifera).

35 Death Star, mrtva zvijezda, bio je svemirski brod, vrlo moćno oružje, korišteno kao sredstvo zastrašivanja u serijalu Ratovi zvijezda.

36 Lik iz humoristične serije, vrlo popularne u Americi, poznat po osebujnoj odjeći i frizuri.

37 Scrooge, lik iz Božične priče Charlesa Dickensa.

38 Sybil, djevojka koja je imala traumatično djetinjstvo i u odrasloj dobi počinju je mučiti slike potisnutih sjećanja, pojam iz psihologije koji označava poremećaj osobnosti kada se u jednoj osobi krije više ličnosti (Sybil ih je imala 16)

39 1893-1967, jedna od najznačajnijih američkih spisateljica.

Radila je i kao novinarka, neko je vrijeme živjela od pisanja scenarija u Hollywoodu (npr. za film Zvijezda je rođena), živjela je u Europi, a poznata je i po svojoj društvenoj angažiranosti.

40 Klingonci, izvanzemaljski narod iz serijala Zvjezdane staze.

41 Hititi, narod koji je živio u Maloj Aziji (u području današnje središnje Turske) u drugom tisućljeću pr.n.e., a jezik pripada najstarijim sačuvanim jezicima iz indoeuropske obitelji jezika.