Simons Den

USPON ENDIMIONA
Prevod: Skrobonja Goran

Simmons Dan RISE OF ENDYMION (THE), 1997.

Serija "Hiperion-Endimion"
(4)

POLARIS
1998.

UVOD

     Mi nismo tvar koja istrajava, već obrasci koji se obnavljaju.
     Norbert Viner,

     Kibernetika, ili kontrola i komunikacija kod životinja i mašina
     Univerzalna priroda iz univerzalne supstance, kao da je ova vosak, sada lije figuru konja, a kad se kalup za to razlomi, koristi materijal za drvo, zatim za čoveka, potom za nešto drugo; a svaka od tih stvari postoji veoma kratko. Ali za kalup nije tegobno da bude razlomljen, baš kao što mu nije bilo tegobno kada je bio sastavljan.
     Marko Aurelije
     Meditacije

     Ali evo prsta Božjeg, bleska volje što može,
     Iza svih zakona, što ih sačini, i gle, jesu!
     A ja ne znam da li, osim tako, dar taj može pripasti čoveku,
     Da od tri zvuka sačini, ne četvrti zvuk, već zvezdu.
     Robert Brauning
     Abt Vogler

     Ako ono što sam rekao nije dovoljno jasno, a plašim se da možda nije, samo ću te vratiti tamo odakle započeh ovaj niz misli - hoću reći, počeo sam tako što sam shvatio da je čovek sazdan zahvaljujući okolnostima - a šta su okolnosti? - do ogledi njegovog srca - a šta su ogledi? - do dokazi (sic) njegovog srca (sic)? - a šta su dokazi (sic) njegovog srca do utvrđivači ili izmenjivači njegove prirode? - a šta je njegova izmenjena priroda do njegova duša? - a šta je njegova duša bila pre nego je dospela na svet da bi imala te dokaze, izmene i usavršavanja? - Inteligencije (sic) - bez Identiteta - a kako se taj Identitet može sačiniti? Kroz medijum Srca? A kako da srce postane taj Medijum do u svetu Okolnosti? - Stoga sada smatram da, uz Poeziju i Teologiju, i ti možeš zahvaliti Zvezdama za to što mi pero nije mnogo izdržljivo...
     Džon Kits
     U pismu bratu

Prvi deo

1.

     "Papa je mrtav! Živeo papa!"
     Povik je odjekivao unutar i oko vatikanskog dvorišta San Damaso gde je telo pape Julija XIV upravo bilo pronađeno u njegovim papskim odajama. Sveti Otac umro je u snu. Za samo nekoliko minuta, vest se pronela po neskladnom grozdu građevina koje su još nazivane Vatikanska Palata, a zatim je krenula napolje kroz Vatikansku državu brzinom požara u okruženju od čistog kiseonika. Glasine o papinoj smrti gorele su vatikanskim kancelarijskim kompleksom, skakale kroz zagušenu Kapiju Svete Ane sve do Apostolske palate i susedne Palate vlade, pronalazile spremne uši među vernicima u sakristiji Bazilike Svetog Petra do te mere da se nadbiskup koji je držao misu osvrnuo kako bi pogledao kakvo je to šištanje i šaputanje pastve bez presedana, a onda izišao iz Bazilike sa vernicima koji su odlazili da se priključe većim gomilama na trgu Svetog Petra gde je između osamdeset i stotinu hiljada turista i funkcionera Paksa u poseti primilo glasine kao kritičnu masu plutonijuma nabijenu za potpunu fisiju.
     Pošto je izišla na glavnu kapiju za vozila, Lučni zvonik, vest je ubrzala do brzine elektrona, a onda skočila u brzinu svetlosti, da bi konačno pohitala dalje od planete Pacem brzinama Hokingovog pogona, hiljadu puta brže od svetlosti. Bliže, neposredno iza drevnih zidova Vatikana, telefoni i komlogovi zvonili su kroz čitavi glomazni, vlažni Kaštel Sant' Anđelo gde su biroi Svete kancelarije inkvizicije bili duboko ukopani u planinu kamena prvobitno namenjenu za Hadrijanov mauzolej. Čitavog jutra čulo se zveckanje perli i šuštanje uštirkanih mantija dok su vatikanski funkcioneri žurili natrag u svoje kancelarije kako bi se uključili u šifrovane mrežne linije i sačekali naloge odozgo. Lični komunikatori su zvonili, pištali i vibrirali u uniformama i implantima hiljada administratora Paksa, vojnih komandanata, političara i zvaničnika Merkantilusa. Trideset minuta posle otkrića beživotnog papinog tela, informativne organizacije širom sveta Pacema imale su prilog o tome: pripremile su svoje robotske holokamere, donele sve postojeće relejne, sistemske, linijske satelite, poslali svoje najbolje ljudske izveštače u kancelariju Vatikana za štampu i čekale. U međuzvezdanom društvu gde je Crkva vladala gotovo apsolutno, vesti su čekale ne samo na nezavisnu potvrdu, već i na zvaničnu dozvolu da postoje.
     Dva sata i deset minuta posle otkrića tela pape Julija XIV, Crkva je potvrdila njegovu smrt objavom kancelarije vatikanskog državnog sekretara, kardinala Lurdusamija. Za samo nekoliko sekundi, snimljena objava emitovana je svakom radiju i holoviziji na gusto naseljenom svetu Pacemu. Sa populacijom od milijardu i po duša, sve iznova rođenih hrišćana sa kruciformom, većinom zaposlenih u Vatikanu ili u ogromnoj civilnoj, vojnoj ili trgovačkoj birokratiji države Paksa, planeta Pacem zastala je da oslušne sa priličnim zanimanjem. I pre formalne objave, dvanaest novih zvezdanih brodova klase arhanđeo napustilo je orbitalne baze i prebacilo se preko male ljudske sfere u tom delu Galaksije; njihovi gotovo trenutni pogoni smesta su pobili posade, ali su preneli svoju poruku o papinoj smrti, bezbednu u kompjuterima i kodiranim predajnicima, na šezdesetak najvažnijih svetova i zvezdanih sistema arhidioceze. Ti kurirski brodovi, arhanđeli, preneće nekoliko kardinala natrag na Pacem blagovremeno, kako bi stigli da glasaju na izboru, ali većina birača odabraće da ostane na svom rodnom svetu - zazirući od smrti čak i pored sigurnog obećanja vaskrsenja - da bi umesto toga poslali šifrovane, interaktivne holo poruke sa svojim eligo za sledećeg vrhovnog sveštenika.
     Još osamdeset pet brodova Paksa klase Hoking, mahom bakljobrodova visokog ubrzanja, pripremilo se da ubrza do relativističkih brzina, a potom i do konfiguracija za skok, tako da njihovo putovanje bude mereno danima i mesecima, sa relativnim vremenskim dugom od nekoliko nedelja do nekoliko godina. Ti brodovi će sačekati u svemiru Pacema petnaest do dvadeset standardnih dana sve do izbora novog pape, a potom odneti vest u oko sto trideset manje kritičnih sistema Paksa, gde nadbiskupi opslužuju milijarde vernika. Ti svetovi arhidioceze biće, zatim, zaduženi da pošalju vest o papinoj smrti, vaskrsenju i ponovnom izboru manjim sistemima, udaljenim svetovima i bezbrojnim kolonijama u Zabačenosti. Poslednja flota od više od dve stotine kurirskih sondi bez posade izvučena je iz skladišta u ogromnoj asteroidskoj bazi Paksa u Sistemu Pacem, sa čipovima za poruke koji su čekali samo na zvaničnu objavu ponovnog rođenja i izbora pape Julija pre nego što ubrzaju u Hokingov svemir da bi preneli vesti elementima Flote Paksa uključenim u patroliranje ili borbu sa Proteranima duž defanzivne sfere, takozvanog Velikog Zida, daleko izvan granica svemira Paksa.
     Papa Julije umro je već osam puta. Pontifovo srce bilo je slabo, i on nije dozvoljavao njegovu popravku - ni hirurgijom, ni nanoplastijom. Smatrao je da papa treba da proživi svoj prirodni vek i da - posle njegove smrti - treba da se izabere novi papa. Činjenica da je ovaj isti papa iznova biran osam puta nije ga odvratila od tog mišljenja. Već sada, dok je telo pape Julija pripremano za formalno veče izlaganja na odru pre nego što ga odnesu u malu kapelu za vaskrsavanja iza Svetog Petra, kardinali i njihovi surogati pripremali se za ponovni izbor.
     Sikstinska kapela bila je zatvorena za turiste i pripremljena za glasanje koje će se zbiti za manje od tri nedelje. Drevna sedišta sa baldahinima donesena su za osamdeset tri kardinala koji će biti prisutni telom, dok su za kardinale koji će glasati posredno postavljeni holografski projektori i interaktivne veze sa datum-ravni. Sto za kontrolore glasanja postavljen je ispred visokog oltara kapele. Male karte, igle, konac, kutija, tanjir, platnene krpe i drugi predmeti pažljivo su stavljeni na sto kontrolora, a zatim prekriveni većom platnenom krpom. Sto za infirmarije i revizore smešten je pored oltara. Glavna vrata Sikstinske kapele bila su zatvorena, zabravljena i zapečaćena. Komandosi švajcarske garde u punim borbenim oklopima, sa najsavremenijim energetskim oružjem, zauzeli su svoja mesta ispred vrata kapele i na portalima papskog aneksa Svetog Petra za vaskrsavanja, otpornim na eksplozije.
     Sledeći drevni protokol, izbor je zakazan za najmanje petnaest, a najviše dvadeset dana. Oni kardinali koji su se trajno nastanili na Pacemu ili na udaljenosti od tri nedelje vremenskog duga otkazali su svoj redovan raspored i pripremili se za enklavu. Sve ostalo bilo je spremno.

     Neki debeli ljudi nose svoju težinu kao slabost, kao znak samopovlađivanja i lenjosti. Drugi debeli ljudi apsorbuju masu kraljevski, kao spoljnji znak svoje rastuće moći. Simon Avgustino Kardinal Lurdusami pripadao je potonjoj kategoriji. Ogroman čovek, prava planina grimiza u formalnoj kardinalskoj odori, Lurdusami je izgledao kao da je u poznim pedesetim godinama, po standardu, i tako je izgledao već duže od dva veka aktivnog života i uspešnog vaskrsavanja. Sa podvaljcima, prilično ćelav, sa glasom nalik na meku bas-tutnjavu koja je mogla da naraste u Božju riku kadru da ispuni Baziliku Svetog Petra bez korišćenja sistema razglasa, Lurdusami je ostao epitom zdravlja i vitalnosti u Vatikanu. Mnogi u unutrašnjim krugovima hijerarhije Crkve pripisivali su Lurdusamiju - tada mladom, nižem funkcioneru u vatikanskoj diplomatskoj mašineriji - zaslugu za omogućavanje izmučenom i bolom opterećenom bivšem hodočasniku sa Hiperiona, ocu Lenaru Hojtu, da otkrije tajnu koja je kruciformu pripitomila u instrument vaskrsavanja. Njemu su, podjednako kao i tek preminulom papi, pripisivali zaslugu za oporavak Crkve koja se našla na rubu izumiranja.
     Kakva god bila istina iza te legende, Lurdusami je bio u dobroj formi tog prvog dana posle devete smrti Svetog Oca u službi i pet dana pre vaskrsenja Njegove Svetosti. Kao kardinal-državni sekretar, predsednik komisije koja nadgleda dvanaest Svetih Kongregacija i prefekt agencije od koje su svi najviše strepeli i najmanje je razumeli - Svete Kongregacije za doktrinu vere, sada ponovo zvanično poznate, posle više od hiljadu godina međuvlašća, kao Sveta kancelarija vaseljenske inkvizicije - Lurdusami je bio najmoćnije ljudsko biće Kurije. U tom trenutku, dok je Njegova Svetost papa Julije XIV bio izložen na odru u Bazilici Svetog Petra, dok je telo čekalo na premeštaj u aneks za vaskrsavanje odmah po smiraju dana, Simon Avgustino kardinal Lurdusami bio je zasigurno najmoćnije ljudsko biće Galaksije.
     Kardinalu ova činjenica tog jutra nije promakla.
     "Jesu li već stigli, Lukase?" grmnuo je čoveku koji mu je bio pomoćnik i momak za sve duže od dve stotine veoma uposlenih godina. Koliko je kardinal Lurdusami bio ogroman, mesnat, neodredljive starosti i usporen, toliko je monsinjor Lukas Odi bio mršav, koščat, vremešan i užurbanih pokreta. Odijevo puno zvanje podsekretara države u Vatikanu glasilo je 'zamenik i sekretar šifre', ali obično su ga zvali samo zamenik. 'Šifra' je mogao biti podjednako prikladan nadimak za visokog, koščatog benediktinskog administratora, jer u dvadeset dve decenije besprekorne službe kod svog gospodara, niko - čak ni sam Lurdusami - nije znao šta taj čovek privatno misli i oseća. Otac Lukas Odi bio je Lurdusamijeva moćna desna ruka tako dugo da je kardinal-sekretar odavno prestao da misli o njemu kao o bilo čemu drugom do o produžetku sopstvene volje.
     "Upravo su smešteni u čekaonicu u unutrašnjosti zgrade", odgovori monsinjor Odi.
     Kardinal Lurdusami klimnu glavom. Više od hiljadu godina - davno pre nego što je Hedžira poslala čovečanstvo u bekstvo sa Zemlje na umoru i u kolonizaciju zvezda - u Vatikanu je bio običaj da se važni sastanci održavaju u čekaonicama značajnih zvaničnika pre nego u njihovim privatnim kancelarijama. Čekaonica državnog sekretara kardinala Lurdusamija u unutrašnjosti zgrade bila je mala - ne veća od pet kvadratnih metara - i nenameštena izuzev okruglog mermernog stola lišenog ugrađenih komunikacionih jedinica, jednog jedinog prozora koji bi, da nije bio polarizovan do neprozirnosti, gledao u spoljnu lođu sa veličanstvenim freskama i dve slike Karo-tana, genija iz trinaestog veka - jedna je prikazivala Hristovu agoniju u Getsemanu, druga papu Julija (u predpapskom identitetu Oca Lenara Hojta) koji prima prvu kruciformu od moćnog, ali androginog arhanđela, dok Sotona (u obličju Šrajka) to bespomoćno posmatra.
     Četvoro u čekaonici - tri muškarca i jedna žena - predstavljali su Izvršno veće Pankapitalističkog saveza nezavisnih katoličkih međuzvezdanih trgovačkih organizacija, poznatijeg kao Paks Merkantilus. Dva muškarca mogla su biti otac i sin - Č. Helvig Aron i Č. Kenet Hej-Modino - nalik jedan drugome čak i u suptilnim, skupim odelima sa plaštom, skupim, konzervativnim frizurama, suptilno bio-izvajanim licima Severne Evrope sa Stare Zemlje, i još suptilnijim crvenim značkama koje su pokazivale da pripadaju Suverenom vojnom redu bolnice Svetog Jovan u Jerusalimu, na Rodosu i Malti - drevnom društvu popularno poznatom kao Malteški vitezovi. Treći muškarac bio je azijskog porekla i nosio je jednostavnu pamučnu odoru. Ime mu je bilo Kenzo Isozaki i tog dana on je bio - posle Simona Avgustina kardinala Lurdusamija - zasigurno drugo najmoćnije ljudsko biće Paksa. Poslednji predstavnik Paks Merkantilusa, žena pedesetih godina, po standardu, nemarno šišane tamne kose i zgrčenog lica, u jevtinom radnom odelu od češljane fiberplastike, bila je Č. Ana Peli Konjani, navodno Isozakijeva naslednica i, ako je verovati glasinama, dugogodišnja ljubavnica žene-nadbiskupa Renesanse Vektor.
     Njih četvoro ustaše i blago se nakloniše kada je kardinal Lurdusami ušao i zauzeo svoje mesto za stolom. Monsinjor Lukas Odi bio je jedini posmatrač i stajao je dalje od stola, sklopivši koščate šake ispred mantije, dok su izmučene oči Karo-tanovog Hrista u Getsemanu virile u mali skup preko njegovog ramena prekrivenog crnom tkaninom.
     Č. Aron i Č. Hej-Modino krenuše napred da kleknu i poljube kardinalov prsten sa safirom kosih ivica, ali Lurdusami odmahnu rukom i prekinu dalji protokol pre nego što su Kenzo Isozaki ili žena mogli da mu priđu. Kada su četiri predstavnika Paks Merkantilusa ponovo sela, kardinal reče: "Svi smo mi stari prijatelji. Znate da će, dok ja budem predstavljao Svetu Stolicu u ovom razgovoru za vreme privremenog odsustva Svetog Oca, sve o čemu se danas bude razgovaralo ostati unutar ovih zidova." Lurdusami se osmehnu. "A ovi zidovi, prijatelji, jesu najbezbedniji i najotporniji na prisluškivanje u čitavom Paksu."
     Aron i Hej-Modino nasmešiše se usiljeno. Prijatan izraz na licu Č. Isozakija nije se promenio. Č. Ana Peli Konjani još se više namršti. "Vaša Eminencijo", reče ona. "Smem li slobodno da govorim?"
     Lurdusami okrenu bucmasti dlan. Oduvek je osećao nepoverenje prema ljudima koji su tražili da slobodno govore, zaklinjali se da govore iskreno ili koristili izraz 'otvoreno'. On reče: "Naravno, prijateljice draga. Žao mi je što, usled dnevnih obaveza i okolnosti, imamo tako malo vremena."
     Ana Peli Konjani kruto klimnu glavom. Razumela je zapovest da bude precizna. "Vaša Eminencijo", reče ona, "zatražili smo ovaj razgovor kako bismo vam se obratili, ne samo kao odani pripadnici Pankapitalističkog saveza Njegove Svetosti, već i kao prijatelji Svete Stolice i vas lično."
     Lurdusami predusretljivo klimnu glavom. Tanke usne između opuštenih obraza bile su mu izvijene u blagi osmeh. "Naravno."
     Č. Helvig Aron se nakašlja. "Vaša Eminencijo, Merkantilus je razumljivo zainteresovan za predstojeći izbor pape."
     Kardinal sačeka.
     "Naš cilj danas", nastavi Č. Hej-Modino, "jeste da uverimo Vašu Eminenciju - kako u svojstvu državnog sekretara, tako i kao potencijalnog kandidata za papsko zvanje - da će Savez i posle predstojećih izbora krajnje odano nastaviti da sprovodi politiku Vatikana."
     Kardinal Lurdusami jedva primetno klimnu glavom. Savršeno je razumeo. Paks Merkantilus - Isozakijeva obaveštajna mreža - nekako je nanjušio moguću pobunu u vatikanskoj hijerarhiji. Nekako su prisluškivali najtiša šaputanja u sobama poput ove, otpornim na prisluškivanje: da je došlo vreme da papu Julija zameni novi vrhovni sveštenik. A Isozaki je znao da će Simon Avgustino Lurdusami biti taj čovek.
     "U ovom tužnom međuvlašću", nastavi Č. Konjani, "smatrali smo svojom obavezom da damo kako privatna, tako i javna uveravanja da će Savez nastaviti da služi interesima Svete Stolice i Svete Majke Crkve, baš kao što je to činio više od dva standardna veka."
     Kardinal Lurdusami ponovo klimnu glavom i sačeka, ali ništa više nije se čulo od četiri vođe Merkantilusa. Za trenutak je sebi dopustio da razmisli o tome zbog čega je Isozaki lično došao. Da vidi moju reakciju umesto da veruje izveštaju potčinjenih, pomisli on. Starac više veruje svojim čulima i zaključcima nego bilo kome ili bilo čemu drugome. Lurdusami se osmehnu. Dobra politika. On pusti da se rastegne novi minut tišine pre nego što je progovorio. "Prijatelji", grmnu on konačno, "ne znate koliko mi greje srce činjenica da četvoro tako zauzetih i važnih ljudi dolazi u posetu ovom sirotom svešteniku u trenucima zajedničke tuge."
     Isozaki i Konjani ostaše bezizražajnih lica, inertni poput argona, ali kardinal primeti slabo skriveni sjaj iščekivanja u očima preostale dvojice pripadnika Merkantilusa. Ako bi Lurdusami prihvatio njihovu podršku u ovom trenutku, koliko god suptilno, to bi Merkantilus uzdiglo na nivo vatikanskih zaverenika - i učinilo ga dobrodošlim zaverenikom i de fakto podjednako važnim kao što će biti sledeći papa.
     Lurdusami se nagnu bliže stolu. Kardinal primeti da Č. Kenzo Isozaki nije ni trepnuo tokom čitavog razgovora. "Prijatelji", nastavi on, "kao dobri ponovo rođeni hrišćani" - on klimnu glavom prema Č. Aronu i Hej-Modinu - "i kao Vitezovi vere, nesumnjivo znate kakav je postupak za izbor našeg sledećeg pape. Ali dozvolite da vas podsetim. Kada se kardinali i njihovi interaktivni predstavnici nađu zatvoreni u Sikstinskoj kapeli, postoje tri načina na koje papa može biti izabran - aklamacijom, delegacijom ili prebrojavanjem glasova. Aklamacijom, svi kardinali-birači podstaknuti su Svetim Duhom da proglase jednu osobu za vrhovnog sveštenika. Svi kličemo eligo - 'Biram' - i ime osobe koju jednoglasno biramo. Delegacijom, biramo nekolicinu među nama - recimo, desetak kardinala - da izaberu u ime svih. Kada je glasanje u pitanju, kardinali-birači tajno glasaju sve dok neki kandidat ne dobije dvotrećinsku većinu plus jedan glas. Tada se bira novi papa, a milioni koji to čekaju ugledaju sfumata - oblake belog dima - što znači da porodica Crkve ponovo ima Svetog Oca."
     Četvoro predstavnika Paks Merkantilusa sedelo je u tišini. Svako od njih bio je prisno svestan procedure za izbor pape - ne samo starinskih mehanizama, naravno, nego i politike, pritisaka, dogovora, blefiranja i otvorenih ucena koje su vekovima često pratile taj postupak. I počeli su da shvataju zašto kardinal Lurdusami sada ističe očigledne stvari.
     "Na poslednjih devet izbora", nastavi ogromni kardinal glasom koji je zvučao kao teška grmljavina, "papa je bio izabran aklamacijom... zahvaljujući direktnom uplivu Svetog Duha." Lurdusami zastade jedan dugi, napeti trenutak. Iza njega, monsinjor Odi stajao je i posmatrao, nepomičan poput naslikanog Hrista iza njega, ne trepćući baš kao Kenzo Isozaki.
     "Nemam razloga da verujem", nastavi konačno Lurdusami, "da će ovaj izbor biti imalo drugačiji."
     Funkcioneri Paks Merkantilusa nisu se pomerali. Konačno, Č. Isozaki jedva primetno klimnu glavom. Poruka je saslušana i shvaćena. Neće biti pobune unutar zidova Vatikana. Ili, ako je i bude, Lurdusami to sasvim dobro kontroliše i nije mu potrebna podrška Paks Merkantilusa. Ako je u pitanju ono prvo i ako vreme kardinala Lurdusamija još nije nastupilo, papa Julije će ponovo voditi Crkvu i Paks. Isozakijeva grupa preuzela je strašan rizik zbog nepredvidljivih nagrada i moći koja bi joj pripala kada bi uspeli da se udruže sa budućim pontifom. Sada su bili suočeni samo sa posledicama tog strašnog rizika. Vek ranije, papa Julije ekskomunicirao je prethodnika Kenza Isozakija zbog manje greške u proračunu, oduzeo mu sakrament kruciforme i osudio vođu Merkantilusa na život u izgnanstvu iz katoličke zajednice - što je, naravno, podrazumevalo svakog muškarca, ženu i dete na Pacemu i većini svetova Paksa - praćen pravom smrću.
     "A sada, žalim što zbog neodložnih obaveza moram da se lišim vašeg prijatnog društva", grmnu kardinal.
     Pre nego što je stigao da ustane i suprotno standardnom protokolu za napuštanje prisustva jednog glavara Crkve, Č. Isozaki brzo stupi napred, kleknu i poljubi kardinalov prsten. "Eminencijo", promrmlja stari milijarder Paks Merkantilusa.
     Ovaj put, Lurdusami nije ustao niti otišao sve dok svi moćni izvršni direktori nisu stupili napred da mu iskažu poštovanje.

     Zvezdani brod klase arhanđeo prebacio se u svemir Božjeg Gaja dan posle smrti pape Julija. To je bio jedini arhanđeo koji nije imao kurirsku dužnost; bio je manji od novih brodova i ime mu je bilo Rafael.
     Nekoliko minuta pošto je arhanđeo ušao na orbitu oko pepeljastog sveta, padobrod se odvojio i zavrištao u atmosferu. U njemu su bila dva muškarca i jedna žena. Njih troje izgledali su kao srodnici, podjednako vitki, bledog tena, tamne, mlitave, kratko ošišane kose, prikrivenih pogleda i tankih usana. Nosili su brodske crveno-crne uniforme bez odličja, sa složenim komologovima na trakama oko ručnih zglobova. Njihovo prisustvo u padobrodu bilo je neobično - zvezdani brodovi klase arhanđeo bez razlike su ubijali ljudska bića prilikom silovite translacije kroz Plankov svemir, a komorama za vaskrsavanje trebalo je obično tri dana da ožive ljudsku posadu.
     Njih troje nisu bili ljudi.
     Morfujući krila i izravnavši sve površine u aerodinamičnu školjku, padobrod je prešao terminador i uleteo u svetlost dana brzinom od 3 maha. Ispod njega se okretao nekadašnji templarski svet Božji Gaj - masa tragova požara, polja pepela, blatnih reka, glečera u povlačenju i zelenih sekvoja koje su se upinjale da se ponovo rasade u razorenom predelu. Sada usporavajući do podzvučnih brzina, padobrod je leteo iznad uske trake umerene klime i plodnog rastinja blizu polutara planete i pratio reku do panja nekadašnjeg Svetskog Drveta. Prečnika osamdeset tri kilometra, i dalje kilometar visok, čak i u tom uništenom obliku, panj se uzdizao iznad južnog horizonta kao crna visoravan. Padobrod izbeže Svetski Panj i nastavi da prati reku prema zapadu, spuštajući se i dalje sve dok nije sleteo na stenu blizu mesta gde je reka uticala u usku klisuru. Dva muškarca i žena siđoše niz izbačene stepenice i osmotriše prizor. U tom delu Božjeg Gaja bilo je pre podne, reka je žurno hučala zalazeći u brzake, ptice i nevidljive životinje u krošnjama brbljale su na debelim stablima dalje nizvodno. Vazduh je mirisao na borove iglice, neodredljive tuđinske arome, vlažno zemljište i pepeo. Pre više od dva i po veka, ovaj svet pretrpeo je udar i izbacivanje iz orbite. Ona dve stotine metara visoka templarska stabla koja nisu odbegla u svemir izgorela su u požaru koji je nastavio da besni dobar deo veka, da bi ga konačno ugasila tek nuklearna zima.
     "Pažljivo", reče jedan od muškaraca dok su njih troje silazili prema reci. "Monovlakna koje je postavila trebalo bi da su još na mestu."
     Mršava žena klimnu glavom i izvuče lasersko oružje iz svog paketa od prilagodljive mase. Podesivši zrak na najšire rasipanje, prešla je njime iznad reke. Nevidljiva vlakna zasvetlucaše kao paukova mreža na jutarnjoj rosi, izukrštana preko reke i obmotana oko stenja, tako da su uranjala i izranjala iz zapenjene reke.
     "Nema ih tamo gde moramo da radimo", reče žena kada je isključila laser. Njih troje pređoše nizinu kraj reke i popeše se uz kameniti nagib. Tu je granit bio istopljen i istekao je nizbrdo kao lava u vreme uništenja Božjeg Gaja, ali na jednoj od kamenih terasa bilo je skorijih tragova katastrofe. Blizu vrha stene deset metara iznad reke, u tvrdom kamenu plamenom je bio izdubljen krater. Savršeno okrugao, udubljen pola metra ispod nivoa stene, krater je imao pet metara u prečniku. Na jugoistočnoj strani, gde je vodopad istopljenog stenja tekao, zapljuskivao i zasipao reku, obrazovano je prirodno stepenište od crnog kamena. Stena koja je ispunjavala kružnu šupljinu na vrhu hrbata bila je tamnija i uglačanija od ostalog kamenja i ličila je na polirani oniks smešten u granitni kotao.
     Jedan muškarac stupi u udubljenje, opruži se preko glatkog kamena i prisloni uho uz stenu. Trenutak kasnije, ustade i klimnu glavom ostalima.
     "Odstupite", reče žena. Ona dodirnu komlog na ručnom zglobu.
     Njih troje uzmakoše pet koraka kada zrak čiste energije blesnu iz svemira. Ptice i stvorenja u krošnjama pobegoše u bučnoj panici kroz zastor drveća. Vazduh se jonizovao i za samo nekoliko sekundi superzagrejao, zakotrljavši udarni talas u svim pravcima. Granje i lišće planuše pedeset metara od mesta kontakta zraka. Čisti, blistavi konus u potpunosti se poklapao da prečnikom kružne depresije u steni, i pretvorio je glatki kamen u jezero istopljene vatre.
     Dva muškarca i žena nisu se ni pomerili. Njihove brodske uniforme zatinjale su u vrelini otvorene peći, ali specijalna tkanina nije se zapalila. Kao ni njihovo meso.
     "Dosta", reče žena, nadjačavši riku energetskog zraka i sve snažnije plamene oluje. Zlatni zrak iščeznu. Vreli vazduh jurnu da ispuni vakuum silinom bure. Ulegnuće u steni bilo je krug mehuraste lave.
     Jedan muškarac spusti se na kolena, kao da osluškuje. Onda klimnu glavom ostalima i fazno se premesti. U jednoj sekundi bio je od krvi, mesa, kostiju, kože i kose, u sledećoj je bio hromirano-srebrna skulptura u obličju čoveka. Plavo nebo, šuma u plamenu i jezero istopljene vatre savršeno su se ogledali na njegovoj nestalnoj srebrnoj koži. On zavuče ruku u istopljenu lokvu, kleknu niže, posegnu dublje, a onda povuče. Srebrno obličje njegove ruke izgledalo je kao da se stopilo sa površinom drugog srebrnog ljudskog obličja - ovaj put ženskog. Muška hromirana skulptura izvuče žensku hromiranu skulpturu iz šištećeg, prštećeg kotla lave i prenese je pedeset metara do mesta gde trava nije gorela i gde je kamen bio dovoljno hladan da izdrži njihobu težinu. Drugi muškarac i žena krenuše za njima.
     Muškarac se prebaci iz hromirano-srebrnog obličja i sekund kasnije žena učini isto. Žena koja je izronila iz žive izgledala je kao bliznakinja kratko ošišane žene u brodskoj uniformi.
     "Gde je ta mala kučka?" upita izbavljena žena. Nekada je bila poznata kao Radamant Nemes.
     "Nestala je", reče muškarac koji ju je izbavio. On i njegov muški par mogli su joj biti braća ili muški klonovi. "Prošli su kroz poslednji dalekobacač."
     Radamant Nemes blago iskrivi lice. Opružala je i skupljala prste i pomerala ruke kao da se oporavlja od grčeva u udovima. "Bar sam ubila onog prokletog androida."
     "Ne", reče druga žena, njena bliznakinja. Ona nije imala ime. "Otišli su Rafaelovim padobrodom. Android je izgubio ruku, ali autohirurg mu je spasao život."
     Nemes klimnu glavom i ponovo pogleda prema stenovitoj uzvisini gde je lava još tekla. Sjaj vatre osvetljavao je blistavu mrežu monovlakana iznad reke. Iza njih je gorela šuma. "Tamo... unutra... nije bilo baš prijatno. Nisam mogla da se pomerim dok me je brodski zrak pržio punom snagom, a onda nisam mogla da se fazno premestim zbog kamena koji me je okruživao. Bila mi je potrebna ogromna usredsređenost da se isključim, a da ipak održim aktivan interfejs za fazno pomeranje. Koliko sam dugo bila tamo zakopana?"
     "Četiri zemaljske godine", reče muškarac koji do sada nije progovarao.
     Radamant Nemes podiže tanku obrvu, više upitno nego iznenađeno. "A opet, Srž je znala gde sam..."
     "Srž je znala gde si", reče druga žena. Njen glas i izrazi lica bili su istovetni izbavljenoj ženi. "I Srž je znala da nisi uspela."
     Nemes se vrlo stegnuto osmehnu. "Dakle, četiri godine bile su kazna."
     "Podsetnik", reče muškarac koji ju je izvukao iz stenja.
     Radamant Nemes načini dva koraka, kao da isprobava ravnotežu. Glas joj je bio ravan. "Pa, zbog čega ste sada došli po mene?"
     "Devojčica", reče druga žena. "Vraća se. Treba da nastavimo tvoju misiju."
     Nemes klimnu glavom.
     Muškarac koji ju je izbavio spusti ruku na njeno mršavo rame. "I molim te da misliš na to", reče on, "da četiri godine provedene u vatri i kamenu neće biti ništa u poređenju sa onim što te može očekivati ako ponovo ne uspeš."
     Nemes je dugo zurila u njega, ne odgovarajući. Onda, okrenuvši leđa lavi i plamenu u precizno koreografisanom pokretu, ukorak, svih četvoro krenuše u savršenom skladu prema padobrodu.

     Na pustinjskom svetu MadredeDios, na visoravni zvanoj Ljano Estakado zbog nosača atmosferskih generatora koji su izukrštali pustinju u pravilnim desetkilometarskim rešetkastim razmacima, Otac Federiko de Soja pripremao se za ranu jutarnju misu.
     Pustinjski gradić Nuevo Atlan imao je manje od tri stotine stanovnika - mahom rudara boksita iz Paksa koji su čekali da umru pre nego što otputuju kući, pomešanih sa nekoliko preobraćenih Marijaista koji su nekako uspevali da se održe u životu kao goniči krda u otrovnim pustarama - a Otac de Soja znao je tačno koliko će ih biti u kapeli na ranoj misi: četvoro - stara Č. Sančez, drevna udovica za koju se pričalo da je ubila muža u peščanoj oluji pre šezdeset dve godine, blizanci Perel koji su - iz nepoznatih razloga - više voleli staru oronulu crkvu od besprekorne, rashlađene kapele kompanije u rudarskom rezervatu, i tajanstveni starac sa licem punim ožiljaka od zračenja, koji je klečao u poslednjoj klupi i nikada nije uzimao naforu.
     Duvala je peščana oluja - stalno je duvala peščana oluja - i otac De Soja morao je da pretrči poslednjih trideset metara iz svoje parohijske kuće od ćerpiča do crkvene sakristije, sa providnom kapuljačom od fiberplastike navučenom na glavu i ramena kako bi zaštitio mantiju i biretu, sa brevijarom duboko nabijenim u džep mantije kako bi ostao čist. Nije vredelo. Svake večeri, kada bi skinuo mantiju ili okačio biretu o klin, pesak bi se prosuo u crvenoj kaskadi, poput sasušene krvi iz slomljenog peščanika. I svakog jutra, kada bi otvorio brevijar, pesak bi krckao među stranicama i prljao mu prste.
     "Dobro jutro, Oče", reče Pablo, dok je sveštenik žurio u sakristiju i naticao ispucale gumene zaptivače na dovratak.
     "Dobro jutro, Pablo, moj najverniji oltarski pomoćniče", reče otac De Soja. U stvari, sveštenik nemo ispravi sebe, Pablo je bio njegov jedini oltarski pomoćnik. Jednostavno dete - jednostavno u onom drevnom smislu, kao mentalno sporo, ali ujedno i u smislu poštenja, iskrenosti, odanosti i prijateljstva - Pablo je bio tu da bi pomagao De Soji da služi misu jutrom svakog dana u sedmici u 06:30 i dvaput u nedelju - mada je na ranu jutarnju nedeljnu misu dolazilo istih četvoro, a još pet-šest rudara boksita pojavilo bi se na kasnijoj misi.
     Dečak klimnu glavom i ponovo se iskezi, tako da je osmeh na tren nestao dok je navlačio čistu, uštirkanu stolu preko odore oltarskog pomoćnikaa.
     Otac de Soja prođe kraj deteta, prokuštra mu usput tamnu kosu i otvori visoki sanduk sa svečanom odećom. Jutro je postalo mračno koliko i noć u otvorenoj pustinji kada je peščana oluja progutala osvit; jedino osvetljenje u hladnoj, goloj sobi poticalo je od treperave svetiljke sakristije. De Soja se nakloni, pomoli usrdno na tren, pa poče da oblači odoru svoje profesije.
     Dve decenije, kao otac kapetan De Soja iz Flote Paksa, zapovednik bakljobrodova poput Baltazara, Federiko de Soja oblačio je uniforme na kojima su krst i okovratnik bili jedini znaci njegovog svešteničkog zvanja. Nosio je borbeni oklop od plaskeva, svemirska odela, taktičke komunikacione implante, naočari sa datum-ravni, Božje rukavice - sve te drangulije koje priliče jednom kapetanu bakljobroda - ali ništa od svih tih predmeta nije ga toliko doticalo, činilo dirnutim, poput jednostavne odore parohijskog sveštenika. Za četiri godine otkad je ocu kapetanu De Soji oduzet čin kapetana i otkad su ga izbacili iz službe u Floti, ponovo je otkrio svoje prvobitno zvanje.
     De Soja navuče naramnik koji se navlačio preko glave poput mantije i dopirao mu do gležnjeva. Naramnik je bio od belog platna i besprekoran uprkos neprekidnim peščanim olujama, baš kao i alba koja se oblačila posle nje. Stavio je sveštenički pojas oko struka i pri tom prošaputao molitvu. Onda je podigao beli epitrahilj iz škrinje sa odorom, pridržao ga na tren sa poštovanjem obema rukama, a potom stavio oko vrata, ukrstivši dve svilene trake. Pablo se muvao po maloj prostoriji, sklanjao prljave čizme za kretanje napolju i nazuvao patike od jevtine fiberplastike koje mu je majka rekla da drži tu samo za misu.
     Otac de Soja stavi stihar na mesto, tako da je spoljnja odežda spreda imala T-krst. Bio je beo sa suptilnim ljubičastim obrubom: tog jutra govoriće Misu blagoslova dok nemo bude izvodio sakrament pokajanja za navodnu udovicu i ubice u prednjem redu i zračenjem izbrazdanu zagonetku u poslednjem.
     Pablo se domuva do njega. Dečak se kezio, bez daha. Otac de Soja spusti ruku na dečakovu glavu, pokušavši da spljošti pramen neukrotive kose i istovremeno smirujući i ohrabrujući momka. De Soja podiže pehar, skloni desnu šaku sa dečakove glave da bi je podigao iznad velom prekrivenog vrča, pa reče tiho: "U redu." Pablov kez nestade kada ga zapljusnu sva ozbiljnost trenutka, a onda dečak povede dvočlanu procesiju kroz vrata sakristije prema oltaru.
     De Soja smesta primeti da se u kapeli nalazi pet prilika, a ne četiri. Uobičajeni vernici bili su tamo - klečali su, ustajali, pa ponovo klečali na svojim uobičajenim mestima - ali bio je tu još neko, neko visok i tih u najdubljim senkama, gde se iz malog predvorja ulazilo u lađu.
     Za vreme čitave mise duhovnog obnavljanja, prisustvo stranca grickalo je misli Oca de Soje, koliko god se trudio da izostavi sve osim svete misterije čiji je deo bio.
     "Dominus vobiscum", reče Otac de Soja. Više od tri hiljade godina verovao je da Gospod jeste sa njima... sa svima njima.
     "Et cum spiritu tuo", reče Otac de Soja; kada je Pablo ponovio reči, sveštenik malo okrenu glavu da vidi da li je svetlost obasjala visoko, mršavo obličje u tamnom udubljenju u prednjem delu lađe. Nije.
     Za vreme kanona, Otac de Soja zaboravio je tajanstvenu priliku i uspeo je da svu pažnju usmeri na hostiju koju je digao zdepastim prstima. "Hoc est enim corpus meum", izgovori Jezuit razgovetno, osetivši snagu tih reči i pomolivši se desethiljaditi put da grehe nasilja koje je počinio u doba kada je bio kapetan Flote mogu da speru krv i milost njegovog Spasitelja.
     Kraj ograde za Pričest samo su blizanci Perel pristupili. Kao i uvek. De Soja je izgovorio reči i ponudio naforu mladićima. Odoleo je porivu da digne pogled prema prilici u senkama u zadnjem delu crkve.
     Misa se završila gotovo u mraku. Zavijanje vetra zaglušilo je poslednje molitve i odgovore. Mala crkva nije imala elektriciteta - nikada - i deset treperavih sveća na zidu slabo je prodiralo kroz pomrčinu. Otac de Soja dade konačni blagoslov, a onda ponese pehar u mračnu sakristiju i spusti ga tamo na manji oltar. Pablo požuri da strese sa sebe stolu i navuče debelu jaknu za oluju.
     "Vidimo se sutra, oče!"
     "Da, hvala ti, Pablo. Ne zaboravi..." Prekasno. Dečak je izišao i trčao je prema fabrici začina gde je radio sa ocem i stričevima. Crvena prašina ispunila je vazduh oko rasklimatanih vrata izguljenih nepogodama.
     Obično, Otac de Soja bi sada skinuo odoru i odložio je natrag u sanduk. Kasnije tokom dana, odneo bi je do parohijske kuće da je očisti. Ali tog jutra ostao je u stiharu i stoli, albi, pojasu i naramniku. Iz nekog razloga, osećao je da mu trebaju, baš kao što mu je bio potreban bojni oklop od plaskeva za vreme naskakanja u kampanji 'Džak uglja'.
     Visoka prilika, i dalje u senkama, stajala je na vratima sakristije. Otac de Soja čekao je i posmatrao, odupirući se porivu da se prekrsti ili podigne ostatak nafore za Pričest za zaštitu od vampira đavolovih. Napolju, vetar je iz zavijanja prerastao u vrištanje beštija.
     Prilika stupi u rubinsku svetlost svetiljke u sakristiji. De Soja prepozna kapetana Marget Vu, ličnog ađutanta i kurira admirala Marusina, zapovednika Flote Paksa. Drugi put tog jutra, De Soja ispravi sebe - sada je to bila admiral Marget Vu, sa činovima na okovratniku jedva vidljivim u crvenom svetlu.
     "Oče kapetane De Soja?" reče admiral.
     Jezuit sporo klimnu glavom. Bilo je tek 07:30 sati na ovom dvadesettročasovnom svetu, ali on je već osećao umor. "Samo otac de Soja", reče on.
     "Oče kapetane De Soja", ponovi admiral Vu, i ovog puta u njenom glasu nije bilo upitnog prizvuka. "Ovim ste pozvani natrag u aktivnu službu. Imate deset minuta da prikupite lične stvari, a onda ćete poći sa mnom. Poziv je ovog trenutka stupio na snagu."
     Federiko de Soja uzdahnu i zatvori oči. Plakalo mu se. Molim te, dragi Gospode, neka me ovaj pehar zaobiđe. Kada je otvorio oči, pehar je još bio na oltaru, a admiral Marget Vu još je čekala.
     "Da", reče on tiho, a onda sporo, pažljivo, poče da skida svetu odoru.

     Trećeg dana posle smrti i polaganja u grobnicu pape Julija XIV, došlo je do pokreta u njegovoj komori za vaskrsavanje. Tanki pupčanici i tanane mašinske sonde uvukle su se i nestale sa vidika. Leš na ploči najpre je ležao nepomično izuzev podizanja i spuštanja golih prsa, onda se vidno trgao, zatim zastenjao i - posle dugih minuta - pridigao se na lakat i konačno seo, tako da je bogato izvezeni svileni i platneni pokrov skliznuo oko struka nagog muškarca.
     Nekoliko minuta čovek je sedeo na rubu mermerne ploče, sa glavom u drhtavim rukama. Onda je digao pogled kada je tajna ploča na zidu kapele za vaskrsavanje skliznula u stranu sa jedva čujnim šištanjem. Kardinal u formalnoj crvenoj odeći krenu kroz mutno osvetljeni prostor uz šuštanje svile i čegrtanje brojanica. Kraj njega je hodao visok, pristao muškarac sede kose i sivih očiju. Taj muškarac bio je odeven u jednostavno, ali elegantno jednodelno odelo od sivog flanela. Tri koraka iza kardinala i čoveka u sivom išla su dva vojnika švajcarske garde u srednjevekovnoj narandžasto-crnoj uniformi. Nisu nosila oružje.
     Nagi muškarac na ploči trepnu kao da mu oči nisu naviknute čak ni na prigušeno svetlo u sumračnoj kapeli. Oči mu konačno pronađoše žižu. "Lurdusami", reče vaskrsnuti.
     "Oče Dire", reče kardinal Lurdusami. On je nosio predimenzionirani pehar.
     Goli muškarac pomeri usne i jezik kao da se probudio sa gadnim ukusom u ustima. Bio je to stariji čovek mršavog, asketskog lica, tužnih očiju, sa starim ožiljcima na tek vaskrsnutom telu. Na njegovim grudima, dve kruciforme sijale su crvene i natečene. "Koja je ovo godina?" upita konačno.
     "Godina Gospodnja 3131", reče kardinal, i dalje stojeći kraj muškarca koji je sedeo.
     Otac Pol Dire zatvori oči. "Pedeset sedam godina posle mog poslednjeg vaskrsenja. Dve stotine sedamdeset devet godina od Pada dalekobacača." On otvori oči i pogleda kardinala. "Dve stotine sedamdeset godina otkad si me otrovao i ubio papu Tejara Prvog."
     Kardinal Lurdusami se gromko nasmeja. "Brzo se oporavljate iz dezorijentacije vaskrsavanja, kad tako dobro možete da računate."
     Otac Dire pomeri pogled sa kardinala na visokog muškarca u sivom. "Albedo. Ti si došao da posvedočiš? Ili moraš da držiš strah svom pitomom Judi?"
     Visoki muškarac oćuta. Ionako tanke, usne kardinala Lurdusamija stisnuše se toliko da su nestale među naduvenim obrazima. "Imaš li još nešto da kažeš pre nego što se vratiš u pakao, Antipapo?"
     "Tebi ne", promrmlja otac Dire i zatvori oči u molitvi.
     Dva vojnika švajcarske garde zgrabiše mršave ruke oca Direa. Jezuit se nije opirao. Jedan vojnik uhvati vaskrsnutog čoveka za čelo i povuče mu glavu unazad, istegnuvši mu vrat u luku.
     Kardinal Lurdusami se graciozno približi polukorakom. Iz prevoja svilenog rukava pojavi se oštrica noža sa rožnatom drškom. Dok su vojnici držali pasivnog Direa, čija Adamova jabučica kao da je rasla dok su mu na silu pomerali glavu unazad, Lurdusami zamahnu rukom naviše i u krug tečnim gestom odbacivanja. Krv prsnu iz presečene Direove karotidne arterije.
     Povukavši se kako bi izbegao prljanje odore, Lurdusami zavuče oštricu natrag u rukav, podiže pehar širokog oboda i uhvati pulsirajući mlaz krvi. Kada je pehar bio gotovo pun i kada je krv prestala da prska, on klimnu glavom vojniku švajcarske garde, koji smesta pusti glavu Oca Direa.
     Vaskrsnuti čovek ponovo je bio leš, zaljuljane glave, očiju zatvorenih, otvorenih usta, preklanog vrata koji je zjapio poput usana oko groznog, iskrzanog keza. Dva vojnika švajcarske garde postaviše telo na ploču i podigoše pokrov. Nagi mrtvac izgledao je bledo i ranjivo - iskidani vrat, grudi pune ožiljaka, beli prsti, bledi trbuh, mlitave genitalije, mršave noge. Smrt - čak i u doba vaskrsavanja - ostavlja malo ili nimalo dostojanstva čak i onima koji su živeli životom uzdržavanja i samokontrole.
     Dok su vojnici držali divni pokrov po strani, kardinal Lurdusami prosu krv iz teškog pehara po mrtvačevim očima, u razjapljena usta, sirovu ranu od noža i niz prsa, trbuh i prepone leša, tako da je skerletna boja koja se širila bila u skladu i intenzitetom premašivala boju kardinalove odežde.
     "Sie aber seid nicht fleischlich, sondern geistlich", reče kardinal Lurdusami. "Nisi sazdan od mesa, već od duha."
     Visoki muškarac diže obrvu. "Bah, zar ne?"
     "Naravno", reče kardinal, spustivši sada prazan pehar kraj leša. On klimnu vojnicima švajcarske garde koji prekriše telo dvoslojnim pokrovom, Krv smesta natopi divne tkanine. "Jesu, meine Freunde", dodade Lurdusami.
     "Tako sam i mislio", reče viši muškarac. On pogleda kardinala upitno.
     "Da", saglasi se kardinal Lurdusami. "Sada."
     Muškarac u sivom obiđe oko odra i stade iza dva vojnika, koji su dovršavali podešavanje krvlju natopljenog pokrova. Kada su se vojnici uspravili i odstupili od mermerne ploče, čovek u sivom diže ruke obojici do vrata. Oči i usta vojnika širom se otvoriše, ali nisu stigli da jeknu: samo sekund kasnije, njihove otvorene oči i usta buknuše užarenim sjajem, koža im postade prozirna pred narandžastim plamenom u njihovim telima, a onda nestaše - isparivši, razneseni u čestice finije od pepela.
     Čovek u sivom otrese šake da bi se otarasio tananog sloja mikro pepela.
     "Šteta, savetniče Albedo", promrmlja kardinal Lurdusami svojim dubokim glasom.
     Čovek u sivom pogleda prema tragu prašine u vazduhu koja se spuštala u mutnom svetlu, a onda ponovo prema kardinalu. Obrva mu se ponovo upitno podiže.
     "Ne, ne, ne", zatutnja Lurdusami. "Mislim na pokrov. Fleke se nikada neće isprati. Moramo da istkamo novi posle svakog vaskrsavanja." On se okrenu i pođe prema tajnoj ploči, uz šuštanje mantije. "Hodi, Albedo. Treba da popričamo, a čeka me i Misa Zahvalnica pre podneva."
     Kada se ploča zatvorila iza njih dvojice, odaja za vaskrsavanje ostala je nema i prazna izuzev leša pod pokrovom i jedva primetnog traga sive magle u mutnom svetlu, nestalne, blede izmaglice koja je podsećala na odlazeće duše skorijih mrtvaca.

2.

     U nedelji kada je papa Julije umro deveti put i kada je otac Dire peti put bio ubijen, Anea i ja bili smo 160.000 svetlosnih godina daleko, na otetoj planeti Zemlji - Staroj Zemlji, pravoj Zemlji što je kružila oko zvezde tipa G koja nije bila sunce, u Manjem Magelanovom Oblaku, u galaksiji koja nije bila Zemljina Galaksija.
     Za nas je to bila neobična nedelja. Naravno, nismo znali da je papa umro, pošto nije postojao nikakva veza između izmeštene Zemlje i Paksovog svemira izuzev neaktivnih portala dalekobacača. U stvari, sada znam, Anea jeste bila svesna papine smrti na način koji tada nismo ni pretpostavljali, ali nije nam pominjala događaje u svemiru Paksa, a niko se nije setio da je pita. Naš život na Zemlji tokom tih godina izgnanstva bio je jednostavan, miran i sadržajan na način koji je sada teško zamisliti i koji je gotovo bolan za prisećanje. U svakom slučaju, ta nedelja za nas je bila sadržajna, ali ne i jednostavna ili mirna: Stari Arhitekta koji je Aneu podučavao protekle četiri godine umro je u ponedeljak i njegova sahrana bila je tužan i užurban događaj u pustinji te zimske večeri, u utorak. U sredu, Anea je napunila šesnaestu, ali na taj događaj pala je senka koprene tuge i zbrke u Družini Taliesin, pa smo samo A. Betik i ja pokušali taj dan da proslavimo sa njom.
     Android je ispekao tortu od čokolade, Aneinu omiljenu, a ja sam danima deljao da bih napravio složeno izrezbareni štap za hodanje od jake grane koju smo pronašli za vreme jednog od obaveznih piknik-pohoda Starog Arhitekte u obližnje planine. Te večeri, jeli smo tortu i ispili malo šampanjca u Aneinom divnom, malom šegrtskom skloništu u pustinji, ali ona je bila obrvana i rastrojena starčevom smrću i panikom Družine. Sada shvatam da najveći deo njenog rastrojstva mora da je poticao i od svesti o papinoj smrti, o događajima punim nasilja koji su se skupljali na horizontu budućnosti i o kraju onoga što će za nas biti najmirnije zajedničke četiri godine.
     Sećam se razgovora te večeri, na Anein šesnaesti rođendan. Rano se smrklo i vazduh je bio hladan. Ispred udobnog doma od kamena i platna koji je sagradila četiri godine ranije kao šegrtski rad, prašina je letela, a žbunje žalfije i juke strugalo je i grčilo se u stisku vetra. Seli smo kraj šištavog fenjera, zamenili čaše za šampanjac šoljama toplog čaja i tiho počeli da razgovaramo pod šištanjem peska na platnu.
     "Čudno", rekao sam ja. "Znali smo da je star i bolestan, ali kao da niko nije verovao da će umreti." Govorio sam o Starom Arhitekti, naravno, ne o dalekom papi koji nam je tako malo značio. A poput svih nas na izgnanoj Zemlji, Anein mentor nije nosio kruciformu. Njegova smrt bila je konačna na način na koji papina nije mogla da bude.
     "Kao da je znao", reče Anea tiho. "U proteklih mesec dana pozivao je sve svoje šegrte. Ostavljao im poneku poslednju mudru reč."
     "Koju je to poslednju mudru reč podelio sa tobom?" upitah ja. "Hoću reći, ako to nije tajna, ili nešto suviše lično."
     Anea se osmehnu nad šoljom u kojoj se pušio čaj. "Podsetio me je da će mušterija uvek da pristane da plati dvostruki iznos ukoliko ga izvesštavaš o dodatnim troškovima malo-pomalo, kada je izgradnja već započela i građevina poprima oblik. Rekao je da je to iza tačke posle koje više nema povratka, tako da je klijent upecan kao pastrmka na udici."
     A. Betik i ja se nasmejasmo. Nije to bio smeh lišen poštovanja - Stari Arhitekta bio je jedno od onih retkih stvorenja, pravi genije kombinovan sa snažnom ličnošću - ali čak i kada smo o njemu mislili sa tugom i privrženošću, prepoznavali smo sebičnost i lukavost koji su takođe bili deo njegove ličnosti. A ovde ne nameravam da ga krijem tako što ću ga nazivati samo Stari Arhitekta: kibridna ličnost rekonstruisana je iz čoveka iz vremena pre Hedžire, po imenu Frenk Lojd Rajt, koji je radio u devetnaestom i dvadesetom veku. Ali dok su ga svi u Družini Taliesin s poštovanjem pominjali kao gospodina Rajta, uključujući čak i one starije šegrte koji su bili njegovih godina, ja sam uvek o njemu mislio kao o Starom Arhitekti zbog onoga što je Anea rekla o svom budućem mentoru pre nego što smo došli na Staru Zemlju.
     Kao da isto misli, A. Betik reče: "Neobično, zar ne?"
     "Šta to?" upita Anea.
     Android se osmehnu i protrlja levu ruku tamo gde se završavala glatkim patrljkom odmah ispod lakta. To je bila navika koju je stekao tokom godina. Autohirurg padobroda koji nas je proneo kroz dalekobacač na Božjem Gaju održao je androida u životu, ali njegova hemija bila je dovoljno drugačija da predupredi brod da mu odgaji novu ruku. "Mislim", reče on, "da uprkos premoći Crkve u poslovima čovečanstva, pitanje da li ljudska bića imaju dušu koja napušta telo posle smrti tek treba da nađe konačan odgovor. Opet, u slučaju gospodina Rajta, znamo da njegova kibridna ličnost i dalje postoji odvojeno od njegovog tela - ili je bar postojala neko vreme posle trenutka njegove smrti."
     "Da li to znamo sa sigurnošću?" upitah ja. Čaj je bio topao i dobar. Anea i ja smo ga kupili - u stvari, trampili se za njega - na indijanskoj pijaci smeštenoj u pustinji tamo gde je trebalo da bude grad Skotsdejl.
     Anea mi odgovori na pitanje. "Da. Kibridna ličnost mog oca preživela je uništenje tela i bila je uskladištena u Šrenovoj petlji u lobanji moje majke. Čak i posle toga, znamo da je zasebno postojala u megasferi, a potom neko vreme prebivala u Konzulovom brodu. Kibridna ličnost preživljava kao neka vrsta holističkog talasnog fronta raširenog duž matrica datum-ravni ili megasfere, dok se ne vrati AI izvoru u Srži."
     To sam znao, ali nikada nisam shvatio. "Dobro", rekoh ja, "ali gde je otišao talasni front ličnosti gospodina Rajta zasnovane na AI? Ovde u Magelanovom Oblaku ne mogu postojati nikakve veze sa Srži. Ovde nema datasfera."
     Anea spusti praznu šolju. "Mora da postoji neka veza, jer inače gospodin Rajt i druge rekonstruisane kibridne ličnosti okupljene ovde, na Zemlji, ne bi mogle da postoje. Seti se, TehnoSrž je koristila Plankov svemir između portala dalekobacača kao svoj medij i mesto za skrivanje pre nego što je Hegemonija na samrti uništila dalekobacačke ulaze u njega."
     "Praznina koja spaja", rekoh ja, ponovivši frazu iz Speva starog pesnika.
     "Aha", reče Anea. "Mada sam oduvek smatrala da je to ime glupo."
     "Kako god da se zove", rekoh ja, "ne shvatam kako može da dosegne ovamo... do druge galaksije."
     "Medij koji je Srž koristila za dalekobacače doseže svuda", reče Anea. "On prožima prostor i vreme." Moja mlada prijateljica se namršti. "Ne, to nije tačno, prostor i vreme vezani su u njemu... Praznina koja spaja prevazilazi prostor i vreme."
     Obazreh se. Svetlost fenjera bila je dovoljna da ispuni malu šatorsku strukturu, ali napolju je bilo mračno i zavijao je vetar. "Onda Srž može da dosegne ovamo?"
     Anea odmahnu glavom. Već smo razgovarali o tome. Tada nisam shvatao koncept. Nisam ga shvatio ni sada.
     "Ovi kibridi povezani su sa AIma koje i nisu delovi Srži", reče ona. "Ličnost gospodina Rajta nije to bila. Moj otac... drugi Kitsov kibrid... nije bio."
     To je bio deo koji nikada nisam shvatio. "Spev veli da je Kitsove kibride - uključujući tvog oca - stvorio Umon, AI iz Srži. Umon je tvom ocu saopštio da su kibridi eksperiment Srži."
     Anea ustade i priđe otvoru svog šegrtskog skloništa. Platno se sa obe strane mreškalo od vetra, ali zadržalo je oblik i pesak je ostajao napolju. Dobro ga je sagradila. "Čika Martin je napisao Spev", reče ona. "Kazao je istinu što je bolje mogao. Ali postojali su neki elementi koje nije razumeo."
     "Ni ja", rekoh i odustadoh. Priđoh i zagrlih Aneu, osetivši tanane promene u njenim leđima, rameni i ruci u odnosu na prvi put kada sam je zagrlio, četiri godine ranije. "Srećan rođendan, malena."
     Ona diže pogled prema meni, a onda mi prisloni glavu uz grudi. "Hvala, Role."
     Nastupile su i druge promene kod moje mlade prijateljice u odnosu na vreme kada smo se upoznali, neposredno pre nego što će napuniti dvanaest standardnih godina. Mogao bih da kažem da je u godinama koje su u međuvremenu prošle izrasla u ženu, ali uprkos njenom zaobljavanju kukova i primetnim grudima ispod stare dukserice koju je nosila, ja i dalje u njoj nisam gledao ženu. Više ne dete, naravno, ali još ne ženu. Ona je bila... Anea. Sjajne tamne oči bile su iste - inteligentne, upitne, pomalo tužne zbog nekog tajnog uviđanja - a osećaj da te fizički dodiruje kada okrene pogled prema tebi bio je podjednako snažan kao i uvek. Smeđa kosa malo joj je potamnela u poslednjih par godina, ošišala se prošlog proleća - i sada je bila kraća od moje iz vremena kada sam bio u gardi teritorijalaca na Hiperionu pre dvanaest godina; kada sam joj spustio ruku na glavu, kosa joj je bila jedva dovoljno dugačka da mi se digne između prstiju - ali video sam tamo nekoliko odsjaja starih, plavih pruga, izazvanih dugim danima provedenim u radu na suncu Arizone.
     Dok smo stajali tamo i slušali kako prašina nošena vetrom struže po platnu, sa A. Betikom kao nemom senkom iza nas, Anea mi obema rukama uze šaku. Možda je tog dana napunila šesnaest, mlada žena pre nego devojčica, ali šake su joj još bile majušne na mom ogromnom dlanu. "Role?" upita ona.
     Pogledah je i sačekah.
     "Hoćeš li da uradiš nešto za mene?" upita ona tiho, veoma tiho.
     "Da." Nisam oklevao.
     Ni njen pogled ni pristisak na mojoj šaci nisu popuštali. "Hoćeš li da uradiš sve za mene?"
     Ovaj put sam oklevao. Znao sam šta bi takav zavet mogao da podrazumeva, iako ovo neobično i divno dete nikada od mene nije tražilo da uradim bilo šta za nju - nije tražila da pođem sa njom na ovu ludačku odiseju. To je bilo obećanje koje sam dao starom pesniku, Martinu Silenusu, pre nego što sam uopšte sreo Aneu. Znao sam da postoje stvari koje ne bih mogao - u dobru ili zlu - naterati sebe da uradim. Ali prva od tih stvari koje nisam mogao da učinim bilo je odricanje Anei.
     "Da", rekoh. "Uradiću sve što zatražiš." U tom trenutku, znao sam da sam izgubljen - i vaskrsnut.
     Anea je tada oćutala i samo je klimnula glavom, stisnula mi ruku poslednji put i okrenula se ponovo prema svetlu, torti i našem prijatelju androidu koji je čekao. Sutradan ću saznati šta zaista znači njen zahtev i koliko će mi biti teško da ispunim zavet.

     Načas ću zastati. Shvatam da možda ne znate ništa o meni, osim ako ste pročitali prvih nekoliko stotina stranica moje priče koje, pošto moram da recikliram mikrovelum na kom sam ih ispisao, više ne postoje izuzev u memoriji ove tablice za pisanje. Na tim izgubljenim stranicama ispričao sam istinu. Ili makar istinu kakvu sam tada poznavao. Ili sam bar pokušao da ispričam istinu. Uglavnom.
     Pošto sam reciklirao stranice mikroveluma sa tim prvim pokušajem da ispričam priču o Anei, i pošto mi je mašina neprestano bila na oku, moram da pretpostavim da ih niko nije pročitao. Činjenica da su napisane u egzekucionom jajetu-kutiji za Šredingerovu mačku u izgnaničkoj orbiti oko golog sveta Armagasta - mačja kutija jedva da je nešto više od energetske školjke fiksiranog položaja koja održava moju atmosferu, opremu za reciklažu vazduha i hrane, krevet, sto, tablicu za pisanje i bočicu sa gasom cijanida koji čeka da ga oslobodi slučajno zračenje izotopa - trebalo bi da osigura da te stranice niste pročitali.
     Ali nisam siguran.
     Tada su se dešavale neobične stvari. Od tada su se desile neobične stvari. Zadržaću sud o tome da li su te stranice - i ove - ikada mogle biti ili će ikada biti pročitane.
     U međuvremenu, ponovo ću se predstaviti. Ime mi je Rol Endimion, rimuje se sa 'visok' - što i jesam - a prezime mi potiče iz 'napuštenog' univerzitetskog grada Endimiona na zabačenom svetu Hiperionu. Navodim reč 'napušten' zbog toga što je odsečeni grad mesto gde sam sreo starog pesnika - Martina Silenusa, drevnog pisca zabranjene epske poeme Spev - i to je mesto gde je moja pustolovina počela. Koristim reč 'pustolovina' sa izvesnom ironijom, i možda u smislu da je čitav život pustolovina. Jer istina je da je moje putovanje, mada je počelo kao pustolovina - pokušaj izbavljenja dvanaestogodišnje Anee od Paksa i pratnja do bezbednog prispeća na daleku Staru Zemlju - u međuvremenu preraslo u čitav život ispunjen ljubavlju, gubitkom i čudesima.
     U svakom slučaju, u vreme o kome pričam, u nedelji papine smrti, smrti Starog Arhitekte i Aneinog zlokobnog šesnaestog rođendana u izgnanstvu, imao sam trideset dve godine, i dalje sam bio visok, i dalje snažan, i dalje odeven prevashodno za lov, tuču i posmatranje kako drugi vode, i dalje sirov, i upravo na rubu da se zauvek zaljubim u devočicu-dete koju sam štitio kao mlađu sestru i koja je - naizgled, preko noći - postala devojčica-žena, koju sam sada poznavao kao prijateljicu.
     Takođe bi trebalo da kažem da druge stvari o kojima ovde pišem - događaji u svemiru Paksa, ubistvo Pola Direa, izbavljenje ženskog stvorenja po imenu Radamant Nemes, misli oca Federika De Soje - nisu pretpostavljene, izvedene ili izmišljene onako kako je to bilo u starim romanima mašte u doba Martina Silenusa. Ja znam te stvari, sve do samih misli oca De Soje i odeće u kojoj je tog dana bio savetnik Albedo, ne zato što sam sveznajući, već zbog kasnijih događaja i otkrovenja koja su omogućila takvo sveznanje.
     Kasnije će biti jasnije. Bar se nadam da hoće.
     Izvinjavam se zbog ovog nespretnog ponovljenog uvoda. Model za Aneinog kibridnog oca - pesnik po imenu Džon Kits - rekao je u poslednjem pismu oproštaja prijateljima: "Oduvek sam se nespretno klanjao." Uistinu, i ja sam - bio u pitanju odlazak, pozdrav ili, kao što je možda ovde slučaj, neverovatan ponovni susret.
     Zato ću se vratiti sećanjima i zatražiti od vas oproštaj ukoliko ona ne budu imala savršenog smisla u mom prvom pokušaju da ih podelim i uobličim.

     Vetar je zavijao, a prašina letela tri dana i tri noći posle Aneinog šesnaestog rođendana. Devojke za to vreme nije bilo. U protekle četiri godine navikao sam na njena 'odsustva', kako ih je nazivala, i obično se nisam brinuo onoliko koliko sam se brinuo prvih nekoliko puta kada je nestala i danima se nije pojavljivala. Ovaj put, međutim, bio sam zabrinutiji nego inače: zbog smrti Starog Arhitekte dvadeset sedam šegrta i šezdesetak pripadnika pomoćnog osoblja u pustinjskom logoru - kako je Stari Arhitekta nazivao Zapadni Taliesin - osećalo je napetost i nelagodnost. Peščana oluja doprinela je toj napetosti, kako to već peščane oluje uvek čine. Većina porodica i pomoćnog osoblja živela je u blizini, u jednom internatu od pustinjskih cigala koje je gospodin Rajt naložio svojim pomoćnicima da sagrade južno od glavnih zgrada, a sam kompleks logora bio je gotovo nalik na utvrđenje sa zidovima, dvorištima i prekrivenim stazama - pogodnim za trčkaranje između zgrada za vreme peščane oluje - ali svaki sledeći dan kako bez sunca, tako i bez Anee, činio me je sve nervoznijim.
     Po nekoliko puta svakog dana odlazio sam u njeno šegrtsko sklonište: ono je bilo najudaljenije od glavnih zgrada, gotovo četvrt milje severno, prema planinama. Nikada nije bila tamo - ostavila je otvorena vrata i poruku da ne brinem, da je to samo još jedna od njenih ekskurzija i da je ponela dosta vode - ali svaki put kada bih posetio njeno sklonište, sve sam mu se više divio.
     Četiri godine ranije, kada smo ona i ja tek stigli padobrodom ukradenim sa ratnog broda Paksa, oboje iscrpljeni, izubijani i oprženi, da ne pominjem društvo androida koga je lečio brodski autohirurg, Stari Arhitekta i drugi šegrti dočekali su nas sa toplinom i prihvatanjem. Gospodin Rajt nije izgledao iznenađen što je jedno dvanaestogodišnje dete prelazilo sa sveta na svet kroz dalekobacače da bi ga pronašlo i zatražilo da mu bude šegrt. Sećam se tog prvog dana kada ju je Stari Arhitekta upitao šta zna o arhitekturi - "Ništa", odgovorila je Anea tiho, "osim da ste vi onaj od koga treba da učim."
     To je očigledno bio pravi odgovor. Gospodin Rajt joj je rekao da je od svih šegrta koji su stigli pre nje - kako se ispostavilo, od svih preostalih dvadeset šestoro - bilo zatraženo da projektuju i sagrade sopstveno sklonište u pustinji kao neku vrstu prijemnog ispita. Stari Arhitekta ponudio je nekoliko grubih materijala iz naselja - platno, kamen, cement, nešto otpadnog drveta - ali projekt i trud zavisili su od devojčice.
     Pre nego što se dala na posao (pošto ja nisam bio šegrt, zadovoljio sam se šatorom blizu naselja), Anea je sa mnom obišla skloništa ostalih šegrta. Mogla su da posluže, a nekoliko ih je bilo izrađeno sa stilom - jedno je bilo posebno lepo projektovano, premda, kako mi je Anea ukazala, nije moglo da zadrži ni pesak ni kišu i pri najslabijem vetru - ali nijedno nije bilo naročito upečatljivo.
     Anea je na svom skloništu radila jedanaest dana. Pomagao sam joj kod podizanja tereta i malo kod kopanja (A. Betik se u to vreme još oporavljao - najpre u autohirurgu, zatim u bolnici naselja), ali devojčica je sve isplanirala i obavila najveći deo posla. Rezultat je bilo to divno sklonište koje sam obilazio četiri puta dnevno za vreme njenog poslednjeg iščeznuća u pustinji. Anea je iskopala glavni deo skloništa tako da je ono uglavnom bilo ispod nivoa tla. Onda je postavila kamene ploče, postaravši se da se dobro uklapaju, da bi načinila gladak pod. Na kamen je prostrla živopisne ćilime i ćebad za koje se trampila na indijanskoj pijaci udaljenoj petnaest milja. Oko iskopanog jezgra doma postavila je zidove visoke oko jedan metar, ali pošto je glavna prostorija bila pod zemljom, izgledali su viši. Bili su sazidani od istih onih grubih 'pustinjskih cigala' koje je gospodin Rajt koristio za gradnju zidova i gornje građevine glavnih zgrada naselja i Anea je koristila istu tehniku, mada joj je on nikada nije opisao.
     Najpre, prikupila je kamenje iz pustinje i mnoštva jaraka i suvih korita oko naselja na vrhu brda. Kamenje je bilo svih mogućih veličina i boja - ljubičasto, crno, crveno kao rđa i tamnomrko - a u nekim komadima nalazili su se petroglifi ili fosili. Posle prikupljanja kamenja, Anea je sagradila drvene forme i postavila veće kamenje ravnom stranom uz unutrašnju površinu forme. Potom je provela dane na vrelom suncu kopajući pesak u jarugama i noseći ga natrag do gradilišta u kolicima, da bi ga tamo mešala sa cementom i pravila beton koji će kamenje držati na mestu posle stvrdnjavanja mešavine. Bila je to gruba betonsko-kamena skalamerija - pustinjske cigle, kako je to zvao gospodin Rajt - ali neobično lepa, sa raznobojnim kamenjem koje se probijalo kroz beton, posvuda sa pukotinama i teksturama. Jednom postavljeni, zidovi su bili visoki oko metar i dovoljno debeli da danju odbijaju pustinjsku vrelinu, a noću da zadržavaju unutrašnju toplotu.
     Njeno sklonište bilo je složenije nego što je izgledalo na prvi pogled - tek posle mesec dana bio sam u stanju da se divim tananim trikovima koje je izvela prilikom njegovog projektovanja. Čovek je morao da se sagne da bi ušao u predvorje, hodnik od platna i kamena sa tri široka stepenika koja su vodila naniže i okolo do portala od drveta i cigala koji je služio kao ulaz u glavnu prostoriju. Ovo izuvijano, spuštajuće predvorje bilo je ujedno i neka vrsta vazdušne komore, tako da su pustinjski pesak i oštrina ostajali napolju, a način na koji je razapela platno - gotovo nalik na preklopna trouglasta jedra - pojačavao je taj učinak vazdušne komore. 'Glavna prostorija' bila je široka samo tri, a dugačka pet metara, ali izgledala je mnogo veća. Anea je upotrebila ugrađene klupe oko uzdignutog kamenog stola da bi napravila deo za sedenje i obedovanje, a onda je smestila još niša i kamenih sedišta blizu ognjišta koje je napravila u severnom zidu skloništa. U zid je bio ugrađen i pravi kameni dimnjak koji nigde nije dodirivao platno ili drvo. Između kamenih zidova i platna - otprilike u visini oka pri sedenju - postavila je prozore sa zastorima koji su se pružali duž severne i južne strane skloništa. Ovi panoramski prorezi mogli su se zatvoriti kako platnom tako i kliznim drvenim kapcima koji su se postavljali iznutra. Iznad glave, upotrebila je stare grede od fiberstakla koje je našla na otpadu u naselju kako bi platno uobličila u glatke lukove, iznenadne šiljke, lukove kao u katedrali i neobične, preklopljene niše.
     Za sebe je čak sačinila i spavaću sobu, ponovo odvojenu od glavne prostorije pomoću dva stepenika koji su se izvijali pod uglom od šezdeset stepeni, tako da je čitava niša bila ugrađena u blagu strminu, uz ogromnu stenu koju je zatekla na mestu gradnje. Tamo nije bilo vode ili kanalizacije - svi smo delili zajedničke tuševe i toalete u aneksu naselja - ali Anea je sazidala ljupki, mali, kameni lavabo i kadu kraj svog kreveta (platforme od šperploče sa dušekom i ćebadima) i nekoliko puta nedeljno grejala je vodu u glavnoj kuhinji i nosila je u svoje sklonište, kofu za kofom, da bi sebi upriličila toplo kupanje.
     Svetlost koja je prodirala kroz platnene tavanice i zidove bila je topla u osvit, meka u podne i narandžasta u suton. Pored toga, Anea je namerno smestila sklonište na pažljivo odabrano mesto između saguarosa, žbunja sa bodljikavim plodovima i kaktusa kako bi različite senke mogle da padaju na razne ravni platna u različita doba dana. Bilo je to udobno, prijatno mesto. I neopisivo prazno kada je moja mlada prijateljica bila odsutna.
     Pomenuo sam da su šegrti i pomoćno osoblje bili napeti posle smrti Starog Arhitekte. Rastrojeni, to je možda bolja reč. Proveo sam najveći deo ta tri dana Aneinog odsustva slušajući zabrinuto brbljanje gotovo devedeset ljudi - nikada zajedno, pošto su smene za večeru u trpezariji bile sa razmacima, jer gospodin Rajt nije voleo da na večeri bude gužva - a nivo panike kao da je rastao protekom dana i peščane oluje. Aneino odsustvo znatno je doprinelo histeriji: ona je bila najmlađi šegrt u Taliesinu - zapravo, najmlađa osoba - ali ostali su navikli da od nje traže savet i da je slušaju kada govori. U istoj nedelji, ostali su i bez mentora i bez vodiča.
     Četvrtog jutra posle njenog rođendana, okončala se peščana oluja i Anea se vratila. Desilo se da sam trčao neposredno posle osvita i video je kako dolazi kroz pustinju iz pravca planina Mekdauel: njena silueta bila je ocrtana u jutarnjem svetlu, mršava prilika kratke kose naspram blistavog sjaja korone, i u tom trenu pomislio sam na onaj čas kada sam je prvi put video, u Dolini vremenskih grobnica na Hiperionu.
     Iskezila se kada me je ugledala. "Hej, Bu", doviknula mi je. Bila je to stara šala zasnovana na nekim knjigama koje je čitala kada je bila veoma mala.
     "Hej, Izvidniče", odazvah se, odgovorivši istim privatnim jezikom.
     Stali smo kada je između nas ostalo pet koraka. Moj poriv bio je da je zagrlim, privijem uz sebe i zamolim da više ne nestaje. Nisam to učinio. Bogato, nisko svetlo jutra bacalo je dugačke senke iza kaktusa čole, žbunja i žalfije, i kupalo našu inače potamnelu kožu narandžastim sjajem.
     "Kako trupe?" upita Anea. Video sam da je, uprkos obećanju da će biti drugačije, postila protekla tri dana. Oduvek je bila mršava, ali sada su joj se gotovo videla rebra kroz tanku pamučnu košulju. Usne su joj bile suve i ispucale. "Uznemirene?" dodade.
     "Kenjaju cigle", rekoh ja. Godinama sam izbegavao da sa detetom koristim rečnik koji sam usvojio u gardi teritorijalaca, ali ona je sada imala šesnaest godina. Osim toga, oduvek je koristila sočnije reči od onih koje sam ja znao.
     Anea se iskezi. Blistava svetlost obasjavala joj je peščane pruge u kratkoj kosi. "To je, valjda, baš zgodno za gomilu arhitekata."
     Protrljah bradu, opipavši čekinje na njoj. "Ozbiljno, malena, prilično su uznemireni."
     Anea klimnu glavom. "Aha. Sad, pošto nema više g. Rajta, ne znaju šta da rade niti gde da idu." Ona skupi oči i pogleda prema naselju Družine, koje se videlo samo kao nekoliko asimetričnih građevina od kamena i platna jedva vidljivih iznad kaktusa i niskog žbunja. Sunčeva svetlost blistala je na nevidljivim prozorima i jednom od vodoskoka. "Da okupimo sve u muzičkom paviljonu, pa da popričamo", reče Anea i pođe prema Taliesinu.
     I tako je započeo naš poslednji puni zajednički dan na Zemlji.

     Ovde ću malo prekinuti izlaganje. Čujem sopstveni glas u tablici za pisanje i sećam se pauze u pripovedanju na ovom mestu. Ono što sam ovde želeo da uradim bilo je da ispričam sve o četiri godine izgnanstva na Staroj Zemlji - sve o šegrtima i drugim ljudima iz Družine Taliesin, sve o Starom Arhitekti i njegovim hirovima i sitnim surovostima, kao i o njegovoj brilijantnosti i detinjastom oduševljenju. Želeo sam da opišem mnoge razgovore sa Aneom u tih četrdeset osam lokalnih meseci (koji su - što nikada nije prestalo da me zapanjuje - savršeno odgovarali standardnim mesecima Hegemonije/Paksa!) i svoje lagano razumevanje njenih neverovatnih moći i sposobnosti. Konačno, želeo sam da ispričam sve o svojim ekskurzijama za to vreme - o svom putovanju oko Zemlje u padobrodu, o dugim pustolovnim vožnjama po Severnoj Americi, o kratkim kontaktima sa drugim ostrvcima čovečanstva okupljenim oko kibridnih figura iz ljudske prošlosti (skup u Izraelu i Novoj Palestini oko kibridnog Isusa Nazarećanina bio je grupa vredna pamćenja), ali prevashodno, kada čujem kratku tišinu umesto tih priča u mašini, setim se razloga za njihovo izostavljanje.
     Kao što sam već rekao, zapisao sam ove reči u kutiji za Šredingerovu mačku na orbiti oko Armagasta, čekajući na istovremeno zračenje izotopske čestice i aktiviranje detektora čestica. Kada se ta dva događaja poklope, cijanid ugrađen u polje statičke energije oko opreme za reciklažu biće oslobođen. Iako sam ranije izjavio da ću potanko ispričati našu priču - Aneinu i moju - sada shvatam da je došlo do izvesnog skraćivanja, do izvesnih pokušaja da dođem do važnih elemenata pre emitovanja čestice i oslobađanja gasa.
     Sada neću ponovo dovoditi u pitanje tu odluku, i samo ću reći da su te četiri godine na Zemlji vredne pripovedanja u neko drugo vreme: tih devedeset ljudi Družine bilo je pristojno, složeno, lukavo i zanimljivo na način na koji su zanimljiva sva ljudska bića, i njihova priča treba da se ispripoveda. Isto tako, moja istraživanja širom Zemlje, kako padobrodom, tako i karavanom 'vudi' iz 1948, koji mi je pozajmio Stari Arhitekta, mogla bi da posluže kao tema za sopstveni ep.
     Ali ja nisam pesnik. Bio sam, međutim, tragač u vreme kada sam radio kao vodič za lovce, a moj posao ovde jeste da pratim stazu Aneinog izrastanja u ženu i mesiju bez vrludanja prevelikim brojem sporednih puteva. I tako će i biti.

     Stari Arhitekta uvek je govorio o naselju Družine kao o 'pustinjskom logoru'. Većina šegrta zvala ga je 'Taliesin' - što na velškom znači 'Blistavo čelo'. (Gospodin Rajt bio je velškog porekla. Proveo sam nedelje pokušavajući da se setim nekog sveta u Paksu ili Zabačenosti koji bi se zvao Vels, pre nego što sam se setio da je Stari Arhitekta živeo i umro pre svemirskih letova.) Anea je često govorila o tom mestu kao o 'Zapadnom Taliesinu' što je čak i nekome tako glupom kao što sam ja sugerisalo da mora da postoji i 'Istočni Taliesin'.
     Kada sam je pitao tri godine ranije, Anea je objasnila da je originalni gospodin Rajt sagradio prvo naselje Družine Taliesin početkom tridesetih godina u Spring Grinu, u Viskonsinu - a Viskonsin je bio jedna od političkih i geografskih podjedinica drevne severnoameričke nacije-države zvane Sjedinjene Američke Države. Kada sam pitao Aneu da li je prvi Taliesin bio poput ovog, rekla je: "Ne baš. Postojao je niz Taliesina u Viskonsinu - naselja sa kućama i zajednicama - a većinu je uništio požar. To je jedan od razloga zbog kojih je gospodin Rajt u ovom naselju postavio toliko bazena - izvora vode za borbu protiv neizbežnih požara."
     "A njegov prvi Taliesin sagrađen je tridesetih godina?" upitao sam ja.
     Anea odmahnu glavom. "Otvorio je svoju prvu Družinu Taliesin 1932", reče ona. "Ali to je bilo mahom da bi obezbedio sebi robovski rad šegrta - kako za izgradnju svog sna, tako i za obezbeđenje hrane - tokom Depresije."
     "Šta je bila Depresija?"
     "Vreme loše ekonomije u njihovoj čisto kapitalističkoj naciji-državi", reče Anea. "Seti se, ekonomija tada i nije bila globalna i zavisila je od privatnih finansijskih institucija zvanih banke, od zlatnih rezevi i vrednosti fizičkog novca - pravih novčića i komada papira koji je trebalo nešto da vrede. Sve je to, naravno, bila sporazumna halucinacija, a tokom tridesetih halucinacija se pretvorila u košmar."
     "Isuse", rekoh ja.
     "Baš tako", reče Anea. "U svakom slučaju, mnogo pre toga, godine 1909, sredovečni gospodin Rajt ostavio je ženu i šestoro dece i pobegao u Evropu sa jednom udatom ženom."
     Priznajem da sam trepnuo na tu novost. Pomisao na Starog Arhitektu - čoveka u svojim osamdesetim godinama kada sam ga sreo, četiri godine ranije - sa seksualnim životom, pri tom skandaloznim, zahtevala je izvesno privikavanje. Takođe sam se zapitao kakve sve to veze ima sa mojim pitanjem o Istočnom Taliesinu.
     Anea će tek doći na to. "Kada se vratio sa tom drugom ženom", reče ona, osmehujući se mojoj budnoj pažnji, "počeo je da gradi prvi Taliesin - svoju kuću u Viskonsinu - za Mamu..."
     "Za svoju majku?" rekoh ja, potpuno zbunjen.
     "Za Mamu Bortvik", reče Anea, izgovorivši ime slovo po slovo. "Za gospođu Čeni. Drugu ženu."
     "Oh."
     Ona nastavi dok joj je osmeh nestajao. "Skandal je upropastio njegovu praksu arhitekte i žigosao ga u Sjedinjenim Državama. Ali on je sazidao Taliesin i nastavio da gura napred, nastojeći da pronađe nove mušterije. Njegova prva žena, Ketrin, nije htela da mu da razvod. Novine - to su bile banke podataka štampane na papiru i redovno distribuirane - cvetale su zahvaljujući takvim tračevima i potpaljivale su skandal, ne dopuštajući mu da zamre."
     Šetali smo dvorištem kada sam Anei postavio jednostavno pitanje o Taliesinu, i sećam se da sam zastao kraj vodoskoka za vreme ovog dela njenog odgovora. Uvek sam bio zapanjen onim što to dete zna.
     "Onda", reče ona, "petnaestog avgusta 1914, neki radnik u Taliesinu poludeo je, sekiricom ubio Mamu Bortvik, njenog sina Džona i kćer Martu, spalio im tela, podmetnuo požar u naselju, a zatim ubio četiri prijatelja i šegrta gospodin Rajta pre nego što je sam progutao kiselinu. Čitavo mesto je izgorelo."
     "Bože moj", šapnuh, pogledavši prema trpezariji gde je kibridni Stari Arhitekta ručavao sa nekoliko svojih najstarijih šegrta dok smo mi razgovarali.
     "Nikada nije odustao", reče Anea. "Nekoliko dana kasnije, 18. avgusta, gospodin Rajt je obilazio veštačko jezero na imanju Taliesin kada je brana na kojoj je stajao popustila, a njega odneo nabujali tok. Uprkos svemu, isplivao je iz bujice. Nekoliko nedelja kasnije, počeo je ponovnu gradnju."
     Tada pomislih da sam shvatio šta mi govori o Starom Arhitekti. "Zašto nismo u tom Taliesinu?" upitah dok smo se udaljavali od žubora vodoskoka u pustinjskom dvorištu.
     Anea odmahnu glavom. "Dobro pitanje. Sumnjam da on uopšte postoji na ovoj iznova izgrađenoj verziji Zemlje. Ipak, to je gospodinu Rajtu bilo važno. Umro je ovde... blizu Zapadnog Taliesina... 9. aprila 1959, ali pokopan je tamo, blizu Taliesina u Viskonsinu."
     Tada sam prestao da hodam. Pomisao na smrt Starog Arhitekte bila je nova i uznemirujuća. Sve je u našem izgnanstvu bilo mirno, staloženo i samoobnavljajuće, ali Anea me je sada podsetila na to da svemu i svakome dođe kraj. Ili je tako bilo, pre nego što je Paks uveo u čovečanstvo kruciformu i fizičko vaskrsnuće. Ali niko u Družini - možda niko na ovoj otetoj Zemlji - nije podlegao kruciformi.
     Taj razgovor dogodio se tri godine ranije. Ovog jutra, nedelju dana posle smrti kibridnog Starog Arhitekte i neprikladne sahrane u malom mauzoleju koji je sagradio u pustinji, bili smo spremni da se suočimo sa posledicama smrti bez vaskrsnuća i sa krajem svega.

     Kada je Anea otišla u paviljon za kupanje i pranje veša da se okupa, pronašao sam A. Betika i nas dvojica počeli smo da obaveštavamo ostale o skupu u muzičkom paviljonu. Android plavokožac nije delovao iznenađeno zbog toga što je Anea, najmlađa među nama, sazvala sastanak kojim će predsedavati. I A. Betik i ja nemo smo posmatrali kako u proteklih nekoliko godina devojčica postaje stožerna tačka Družine.
     Otrčao sam sa polja do zgrada sa spavaonicama, od spavaonica do kuhinje - gde sam pozvonio velikim zvonom postavljenim u otmeni beli zvonik iznad stepeništa koje je vodilo do gostinskih odaja. Oni šegrti ili radnici koje nisam lično obavestio verovatno će čuti zvono i doći da vide šta je u pitanju.
     Iz kuhinje, gde sam ostavio kuvare i nekoliko šegrta da skidaju kecelje i brišu ruke, objavio sam sastanak ljudima koji su pili kafu u prostranoj trpezariji Družine (pogled iz ove divne prostorije pružao se severno, prema vrhovima Mekdauela, tako da su neki posmatrali Anein i moj povratak i znali da se nešto sprema), a onda sam zavirio u manju, privatnu trpezariju gospodina Rajta - praznu - i otrčao do sobe za crtanje. To je bila verovatno najatraktivnija prostorija u naselju sa dugačkim redovima stolova za crtanje i komodama za odlaganje projekata smeštenim pod kosim platnenim krovom, tako da ju je jutarnje svetlo preplavljivalo kroz dva niza prozora sa zidnim pragom. Sunce je sada bilo dovoljno visoko da sija na krov i miris zagrejanog platna bio je podjednako prijatan kao i bogata, poput maslaca žuta svetlost. Anea mi je jednom rekla da je ovo osećanje logorovanja - rada unutar granica koje su činili svetlost, platno i kamen - bio pravi razlog da gospodin Rajt dođe na zapad, u drugi Taliesin.
     U sobi za crtanje bilo je deset ili dvanaest šegrta i svi su stajali okolo - sada, kada Stari Arhitekta više nije bio tu da predlaže projekte, više niko nije radio - i ja sam im rekao da bi Anea želela da se okupimo u muzičkom paviljonu. Niko se nije usprotivio. Niko nije zagunđao niti prokomentarisao to da jedna šesnaestogodišnjakinja naređuje da se devedeset ljudi starijih od nje okupi usred radnog dana. Štaviše, šegrti su izgledali kao da im je laknulo što su čuli da se vratila i da preuzima komandu.
     Iz sobe za crtanje otišao sam u biblioteku gde sam proveo toliko srećnih sati, a onda pogledao salu za sastanke, obasjanu samo pomoću četiri sjajne ploče u podu, objavivši sastanak ljudima koje sam zatekao na ta dva mesta. Onda sam otrčao betonskom stazom sve do prekrivenog nogostupa od pustinjske cigle i zavirio u kabaretski teatar gde je Stari Arhitekta voleo da prikazuje filmove subotom uveče. To mesto me je uvek golicalo - njegovi debeli kameni zidovi i krov, dugačak, kos prostor sa klupama od šperploče prekrivenim crvenim jastucima, izlizanim crvenim tepihom na podu i mnoštvom belih božićnih svetiljki nanizanih uzduž i popreko na tavanici. Kada smo tek stigli, Anea i ja bili smo zapanjeni kada smo ustanovili da Stari Arhitekta zapoveda da se njegovi šegrti i njihove porodice subotom 'obuku za večeru' - u drevne frakove i crne kravate, od onih kakve se viđaju u najstarijim istorijskim holoima. Žene su nosile neobične haljine, antikvitete. Gospodin Rajt je obezbedio formalnu odeću onima koji su propustili da je ponesu prilikom bekstva na Zemlju kroz Vremenske grobnice ili dalekobacač.
     Te prve subote, Anea se pojavila u fraku, košulji i sa crnom kravatom radije nego u jednoj od haljina koje su joj bile na raspolaganju. Kada sam prvi put ugledao šokirani izraz Starog Arhitekte, bio sam siguran da će nas izbaciti iz Družine i naterati nas da živimo u pustinji, ali onda se staro lice naboralo u osmeh, i samo nekoliko sekundi kasnije smejao se. Nikada nije zatražio od Anee da se obuče u bilo šta drugo.
     Posle formalne subotnje večere ili bismo imali grupni koncert ili bismo se okupili u teatru zbog filma - jednog od onih drevnih, celuloidnih, koje je morala da projektuje mašina. Bilo je to prilično nalik na navikavanje da uživam u pećinskoj umetnosti. I Anea i ja voleli smo filmove koje je on birao - drevne ravne stvari iz dvadesetog veka, mnoge crno-bele - a iz nekog razloga koji nikada nije objasnio, gospodin Rajt je voleo da ih gleda sa 'zvučnom trakom', optičkim krivuljama i zavijucima vidljivim na platnu. U stvari, gledali smo tamo filmove godinu dana pre nego što nam je jedan šegrt rekao da su oni pravljeni da se gledaju bez vidljive zvučne trake.
     Danas je kabaretski teatar bio prazan, a božićne svetiljke tamne. Otrčao sam dalje, od sobe do sobe, od zgrade do zgrade, okupljajući šegrte, radnike i članove porodica pre nego što sam sreo A. Betika kraj vodoskoka, pa smo se pridružili ostalima u velikom muzičkom paviljonu.
     Paviljon je bio prostran, sa širokom binom i šest redova od po osamnaest tapaciranih sedišta u svakom redu. Zidovi su bili od sekvoje ofarbane u 'Čeroki crvenu' (omiljenu boju Starog Arhitekte) i uobičajenih pustinjskih cigala. Koncertni klavir i nekoliko saksija sa biljkama bile su jedine stvari na bini prekrivenoj crvenim tepihom. Iznad, razapeto iznad rešetke od drvenih i čeličnih rebara, bilo je uobičajeno belo platno. Anea mi je jednom rekla da je, posle smrti prvog gospodin Rajta, plastika zauzela mesto platna da bi se izbegla neophodnost zamene platna posle svakih nekoliko godina. Ali po povratku ovog gospodin Rajta, plastika je bila iščupana - baš kao i staklo iznad glavne sobe za crtanje - tako da je ponovo bila obavezna čista svetlost koja se probija kroz belo platno.
     A. Betik i ja stajali smo u zadnjem delu muzičkog paviljona dok su šegrti i drugi radnici mrmljali i zauzimali mesta, a neki zidari ostali su na stepenicama prolaza, pozadi, kraj androida i mene, kao da se plaše da ne zaprljaju blatom i prašinom bogati tepih i tapacirung. Kada je Anea ušla kroz bočne zavese i skočila na binu, svaki razgovor je prestao.
     Akustika je bila dobra u muzičkom paviljonu gospodina Rajta, ali Anea je uvek bila kadra da projektuje svoj glas, a da ga ne povisi. Progovorila je tiho. "Hvala vam što ste se okupili. Smatrala sam da treba da porazgovaramo."
     Džev Piters, jedan od starijih šegrta, smesta ustade u petom redu. "Otišla si, Anea. Ponovo u pustinju."
     Devojka na bini klimnu glavom.
     "Jesi li razgovarala sa Lavovima, Tigrovima i Medvedima?"
     Niko se u publici nije zakikotao ili nasmejao. Pitanje je postavljeno u smrtnoj ozbiljnosti, a devedeset ljudi podjednako je ozbiljno očekivalo odgovor. Trebalo bi da objasnim.
     Sve je započelo u Spevu koji je Martin Silenus napisao pre više od dva veka. Ta priča o hodočasnicima na Hiperionu, o Šrajku i borbi čovečanstva protiv TehnoSrži objasnila je kako su mreže ranog kiberprostora evoluirale u planetne datasfere. U doba Hegemonije, TehnoSrž i njene AI koristile su svoju tajnu tehnologiju dalekobacača i fetlinije da bi istkale stotine datasfera u jedinstveni, tajni, međuzvezdani informacijski medij nazvan megasfera. Ali, po Spevu, Anein otac - kibrid Džon Kits - putovao je u obliku bestelesne data-ličnosti do Srži megasfere i otkrio da postoji i veći medij datum-ravni, možda veći od naše Galaksije, koga su se čak i AI Srži plašile da istražuju zato što je bio pun 'lavova, tigrova i medveda' - to su bile reči AI po imenu Umon. Ta su bića - ili inteligencije - ili, koliko znamo, možda i božanstva - otela Zemlju i donela je ovamo pre nego što je Srž mogla da je uništi, pre jednog milenijuma. Ti Lavovi, Tigrovi i Medvedi bili su babaroge-čuvari našeg sveta. Niko u Družini nikada nije video neki od tih entiteta, niti imao čvrsti dokaz o njihovom postojanju. Niko osim Anee.
     "Ne", reče devojka na bini. "Nisam razgovarala sa njima." Ona spusti pogled kao da joj je neprijatno. Uvek je nerado govorila o tome. "Ali mislim da sam ih čula."
     "Tebi su se obratili?" upita Džev Piters. Paviljon je utihnuo.
     "Ne", reče Anea. "Nisam to rekla. Samo... da sam ih čula. Pomalo kao kada čujete nečiji razgovor kroz zid spavaonice."
     Na to se začu veseli mrmor. I pored svih debelih kamenih zidova na imanju Družine, pregrade u spavaonici bile su primetno tanke.
     "U redu", reče Bets Kimbal iz prvog reda. Bets je bila glavna kuvarica i krupna, razumna žena. "Kaži nam šta su rekli."
     Anea priđe ivici bine sa crvenim tepihom i pogleda svoje starije kolege. "Mogu da vam kažem ovo", reče tiho. "Više neće biti hrane i namirnica sa indijanske pijace. Toga više nema."
     Kao da je aktivirala ručnu bombu u muzičkom paviljonu. Kada je žamor počeo da posustaje, jedan od najkrupnijih zidara, čovek po imenu Husan, viknu i nadjača buku. "Kako misliš, nema? Gde ćemo naći hranu?"
     Postojao je dobar razlog za paniku. U vreme gospodin Rajta, u dalekom dvadesetom veku, pustinjski logor njegove Družine bio je udaljen oko pedeset kilometara od velikog grada po imenu Feniks. Za razliku od Taliesina u Viskonsinu, iz vremena Depresije, gde su šegrti obrađivali bogato tle dok su radili na građevinskim planovima gospodin Rajta, ovaj pustinjski logor nikada nije bio kadar da odgaja sopstvenu hranu. Zato su odlazili u Feniks i trampili se ili plaćali primitivnim novčićima i papirnim novcem osnovne namirnice. Stari Arhitekta oduvek je zavisio od velikodušnosti mušterija - od velikih kredita koji nikada nisu morali da se otplaćuju - kada je u pitanju bio opstanak iz meseca u mesec.
     Ovde, u našem ponovo izgrađenom pustinjskom logoru, nije bilo gradova. Jedini put - dve šljunčane brazde - vodio je u stotine milja praznine. Znao sam to pošto sam nadleteo tu oblast padobrodom i vozio se njome površinskim kolima Starog Arhitekte. Ali na oko trideset klika od naselja svake nedelje bila je indijanska pijaca gde smo trampili rukotvorine za hranu i osnovne materijale. Ona se tamo održavala godinama pre Aneinog i mog dolaska; svi su očito očekivali da ostane tamo večno.
     "Kako to misliš, nema?" ponovi Husan promuklim povikom. "Gde su otišli Indijanci? Zar su i oni bili samo kibridne opsene, kao gospodin Rajt?"
     Anea mahnu rukama pokretom na koji sam se tokom godina navikao - gracioznim gestom odbacivanja koji sam počeo da shvatam kao fizički analog Zen izrazu 'mu', koji, u odgovarajućem kontekstu, može da znači 'povuci to pitanje'.
     "Pijace više nema zato što nam više nije potrebna", reče Anea. "Indijanci su sasvim stvarni - Navahosi, Apači, Hopi i Zuni - ali oni treba da žive sopstvenim životom, da izvode sopstvene eksperimente. Njihova trgovina sa nama bila je... usluga."
     Gomila se na to naljuti, ali se na kraju sve ponovo primiri. Ustade Bets Kimbal. "Dete, šta ćemo?"
     Anea sede na rub bine kao da pokušava da se pridruži publici koja je željno iščekivala odgovor. "Sa Družinom je gotovo", reče ona. "Taj deo naših života mora se okončati."
     Jedan od mladih šegrta viknu iz zadnjeg dela paviljona. "Ne, ne mora! Gospodin Rajt još može da se vrati! Setite se, bio je kibrid... konstrukt! Srž... ili Lavovi, Tigrovi i Medvedi... ko god da ga je stvorio, može nam ga ponovo poslati..."
     Anea odmahnu glavom, tužno ali čvrsto. "Ne. Gospodina Rajta više nema. Sa Družinom je gotovo. Bez hrane i materijala koje su Indijanci donosili sa tolike udaljenosti, ovaj pustinjski logor ne može da potraje ni mesec dana. Moramo otići."
     Mlada šegrtkinja po imenu Pere progovori tiho u tišini. "Kuda, Anea?"
     Možda sam u tom trenu prvi put shvatio da se čitava ova grupa prepustila mladoj ženi koju sam ja poznavao kao dete. Kada je Stari Arhitekta bio tu, držao predavanja, vodio seminare i stroge časove u sobi za crtanje, kada je vodio svoje stado na piknike i plivanje u planine, zahtevao usamljenost i najbolju hranu, stvarno Aneino vođstvo bilo je nekako maskirano. Ali sada je bilo očigledno.
     "Da", doviknu neko iz središta uzdižućih redova stolica, "kuda, Anea?"
     Moja prijateljica raširi ruke drugim pokretom koji sam naučio da prepoznajem. Umesto Povuci pitanje, ovaj je govorio: Moraš sam naći odgovor. Naglas, ona reče: "Postoje dva izbora. Svako od vas došao je ovamo ili kroz dalekobacač ili kroz Vremenske grobnice. Možete se vratiti pomoću dalekobacača..."
     "Ne!"
     "Kako možemo?"
     "Nikad... radije ću umreti!"
     "Ne! Paks će nas pronaći i pobiti!"
     Povici su usledili smesta, pravo iz srca. Bio je to zvuk strave pretočene u reči. Osetio sam miris straha u prostoriji kao što sam ga osećao kod životinja uhvaćenih u zamke u ritovima Hiperiona.
     Anea diže ruku i povici zamreše. "Možete se vratiti u svemir Paksa dalekobacačem ili možete ostati na Zemlji i pokušati da se brinete o sebi."
     Nastade žamor, i ja začuh olakšanje zbog mogućnosti da se ne vrate. Shvatio sam to osećanje - Paks je i za mene postao bauk. Pomisao na povratak tamo budila me je iz sna bez daha najmanje jednom nedeljno.
     "Ali ako ostanete ovde", nastavi devojka dok je sedela na ivici muzičke bine gospodina Rajta, "bićete izgnanici. Sve druge grupe ljudskih bića ovde bave se sopstvenim projektima, sopstvenim eksperimentima. Ovde se nećete uklopiti."
     Ljudi počeše da izvikuju pitanja o tome, da zahtevaju odgovore na misteriju koju nisu shvatili tokom svog dugog boravka ovde. Ali Anea nastavi sa onim što je htela da kaže. "Ako ostanete ovde, protraćićete ono čemu vas je gospodin Rajt naučio, ono što ste ovde došli da saznate o sebi. Zemlji nisu potrebni arhitekte i graditelji. Ne sada. Moramo se vratiti."
     Džev Piters ponovo progovori. Glas mu je bio oštar, ali ne i ljutit. "A zar Paksu trebaju graditelji i arhitekte? Da grade njihove proklete crkve?"
     "Da", reče Anea.
     Džev udari ispred sebe krupnom pesnicom po naslonu sedišta.
     "Ali zarobiće nas i ubiti ako saznaju ko smo... gde smo bili!"
     "Da", reče Anea.
     Bets Kimbal reče: "Da li se ti vraćaš, dete?"
     "Da", reče Anea i odgurnu se sa bine.
     Sada su svi stajali, vikali ili razgovarali sa ljudima kraj sebe. Džev Piters je bio taj koji je izgovorio ono što je devedeset siročadi Družine pomislilo: "Možemo li poći sa tobom, Anea?"
     Devojka uzdahnu. Njeno lice, opaljeno suncem i budno kao i jutros, izgledalo je ujedno umorno. "Ne", reče ona. "Mislim da je odlazak odavde nalik na smrt ili rađanje. Svako mora to da uradi sam." Ona se osmehnu. "Ili u veoma malim grupama."
     Prostorija tada utihnu. Kada je Anea progovorila, činilo se kao da jedan instrument nastavlja melodiju tamo gde je orkestar prekinuo. "Rol će poći prvi", reče ona. "Večeras. Jedno po jedno, svako od vas pronaći će odgovarajući portal dalekobacača. Ja ću vam pomoći. Ja ću poslednja napustiti Zemlju. Ali napustiću je, i to za nekoliko nedelja. Svi moramo poći."
     Ljudi tada nagrnuše napred, i dalje zanemeli, bliže devojci kratko ošišane kose. "Ali neki od nas ponovo će se sresti", reče Anea. "Sigurna sam da će se neki od nas ponovo sresti."
     Ja sam čuo i drugu stranu tog ohrabrujućeg predskazanja: neki od nas neće preživeti da bi se ponovo sreli.
     "Pa", grmnu Bets Kimbal, koja je stajala kraj Anee, obgrlivši je jednom rukom, "imamo dovoljno hrane u kuhinji za poslednju gozbu. Današnji ručak biće obrok koji ćete pamtiti godinama! Ako morate da putujete, kako je govorila moja mama, nikada ne putujte praznog stomaka. Onda, ko će mi pomoći u kuhinji?"
     Grupe su se tada razišle, porodice i prijatelji u grupama, usamljenici ostavljeni da stoje kao da su omamljeni, i svi su se približavali Anei dok smo lagano izlazili iz muzičkog paviljona. Želeo sam da je u tom trenu zgrabim, da je protresem sve dok joj ne poispadaju umnjaci i zapitam: Do đavola, kako to misliš - "Rol će otići prvi... večeras." Ko si ti, do đavola, da mi naređuješ da te ostavim za sobom? I kako misliš da možeš da me nateraš? Ali bila je predaleko i previše se ljudi tiskalo oko nje. Mogao sam samo da koračam kraj gomile koja se približavala kuhinji i trpezariji, sa gnevom primetnim na licu, u pesnicama, mišićima i hodu.
     Jednom sam video da se Anea osvrće i upinje da me pronađe iznad glava gomile oko nje, a oči su joj molile: Dozvoli da ti objasnim.
     Zurio sam u nju kamenim pogledom, nepopustljivo.

     Bio je gotovo sumrak kada mi se pridružila u prostranoj garaži čiju je izgradnju gospodin Rajt naredio na pola klika istočno od naselja. Građevina je bila otvorena sa strane, izuzev platnenih zavesa, ali imala je debele kamene stubove koji su držali trajni krov od sekvoje; sagrađena je kako bi zaklanjala padobrod kojim smo Anea, A. Betik i ja stigli.
     Povukao sam glavna platnena vrata i stajao sam u otvorenoj kabini padobroda kada sam video kako Anea prelazi preko pustinje prema meni. Na ručnom zglobu bila mi je narukvica komloga koju nisam stavio duže od godinu dana: ta stvar sadržala je veliki deo memorije našeg ranijeg svemirskog broda - Konzulovog broda od pre više vekova - i bila mi je veza i tutor dok sam učio da upravljam padobrodom. Sada mi nije bila potrebna - memorija komloga bila je učitana u padobrod, a ja sam postao prilično dobar u samostalnom pilotiranju padobrodom - ali sa njom sam se osećao sigurnije. Komlog je takođe proveravao brodske sisteme: moglo bi se reći da je ćaskao sam sa sobom.
     Anea je stala odmah ispod presavijenog platna. Suton je bacao dugačke senke iza nje i bojio platno u crveno. "Kako je padobrod?" upita ona.
     Bacih pogled na očitavanja komloga. "U redu", progunđah, ne gledajući prema njoj.
     "Ima li dovoljno goriva i naboja za još jedan let?"
     I dalje ne dižući pogled, petljajući oko tastera na rukonaslonu pilotske stolice u kabini, rekoh: "To zavisi od mesta na koje treba da odleti."
     Anea priđe stepenicama padobroda i dodirnu mi nogu. "Role?"
     Ovaj put morao sam da je pogledam.
     "Ne ljuti se", reče ona. "Moramo da radimo ove stvari."
     Odmaknuh nogu. "Prokletstvo, nemoj stalno da govoriš meni i svima ostalima šta moramo da radimo. Ti si samo dete. Možda postoje stvari koje ne moramo da radimo. Možda je jedna od njih i to da odem sam i ostavim te." Siđoh sa stepenica i kucnuh po komlogu. Stepenice se odmorfovaše natrag u oplatu padobroda. Iziđoh iz garaže i krenuh prema svom šatoru. Na horizontu, sunce je bilo savršena crvena sfera. Na poslednjim niskim zracima svetlosti, kamenje i platno naselja izgledali su kao da ih je zahvatio požar - najveći strah Starog Arhitekte.
     "Role, čekaj!" Anea požuri da me sustigne. Jedan pogled na nju uveri me koliko je iscrpljena. Čitavo popodne sastajala se sa ljudima, razgovarala sa ljudima, objašnjavala ljudima, ohrabrivala ljude, grlila ljude. Počeo sam da mislim o Družini kao o gnezdu emocionalnih vampira kome je Anea bila jedini izvor energije.
     "Rekao si da ćeš..." započe ona.
     "Da, da", prekinuh je. Najednom sam osećao da je ona odrasla, a da sam ja dete koje se duri. Da bih prikrio pometnju, ponovo se okrenuh i zagledah u poslednje ostatke sutona. Na trenutak ili dva, oboje smo ćutali i posmatrali kako svetlo bledi, a nebo tamni. Zaključio sam da su sutoni na Zemlji sporiji i lepši nego sutoni na Hiperionu koje sam zapamtio iz detinjstva, a da su pustinjski sutoni naročito lepi. Koliko smo sutona ovo dete i ja podelili u protekle četiri godine? Koliko lenjih večeri uz obed i razgovor pod blistavim pustinjskim zvezdama? Da li je ovo zaista poslednji suton koji ćemo posmatrati zajedno? Ta pomisao činila me je bolesnim i besnim.
     "Role", reče ona ponovo kada su se senke stopile i vazduh počeo da se hladi, "hoćeš li poći sa mnom?"
     Nisam rekao da, ali krenuo sam za njom preko kamenitog polja, izbegavajući bajonetske šiljke juke i bodlje niskih kaktusa u pomrčini, sve dok nismo došli do osvetljenog dela naselja. Koliko još, zapitao sam se, dok ne ponestane goriva za generatore? Odgovor na to sam znao - održavanje generatora i punjenje gorivom bilo je deo mog posla. Imali smo zalihu za šest dana u glavnim rezervoarima i za još deset dana u rezervnim rezervoarima koji su smeli da se diraju samo u slučaju krajnje nužde. Pošto nema više indijanske pijace, novih isporuka neće biti. Gotovo tri nedelje električne svetlosti, rashlađivanja i napajanja za opremu, a onda... šta? Tama, raspad i kraj neprekidne izgradnje, rušenja i ponovne izgradnje koja je činila pozadinski šum u Taliesinu protekle četiri godine.
     Mislio sam da možda idemo u trpezariju, ali prošli smo kraj tih osvetljenih prozora - grupe ljudi još su sedele za stolovima, ozbiljno razgovarale, dizale pogled samo prema Anei dok smo prolazili - ja sam za njih bio nevidljiv u njihovom času panike - a onda smo prišli privatnom studiju gospodin Rajta za crtanje i njegovoj kancelariji, ali nismo stali ni tamo. Kao što nismo stali ni u divnoj, maloj sali za konferencije gde je omanja grupa sela da pogleda poslednji film - još tri nedelje dok filmski projektori ne prestanu da rade - niti smo skrenuli u glavnu sobu za crtanje.
     Naše odredište bila je radionica od kamena i platna smeštena daleko na prilaznom putu sa južne strane, korisna spoljnja zgrada za rad otrovnim hemikalijama ili bučnom opremom. Tamo sam često radio u prvih nekoliko godina u Družini, ali ne i skorijih meseci.
     A. Betik je čekao kraj vrata. Na androidovom mirnom, plavom licu bio je blagi osmeh, baš nalik na onaj kada je uneo rođendansku tortu na Aneinu proslavu iznenađenja.
     "Šta je bilo?" rekoh ja, i dalje nabusit, gledajući naizmenično devojčino umorno lice i samozadovoljan androidov izraz lica.
     Anea stupi u radionicu i uključi svetlo.
     Na radnom stolu u središtu male prostorije nalazio se mali čamac, jedva nešto duži od dva metra. Imao je oblik semena zašiljenog na oba kraja, zatvoren izuzev jednog okruglog otvora sa najlonskom suknjicom koja se očito mogla zategnuti oko struka onoga ko sedne unutra. Dvostruko veslo ležalo je na stolu kraj čamca. Priđoh bliže i pređoh rukom po koritu: polirana smesa fiberstakla sa unutrašnjim aluminijumskim kopčama i sponama. Samo je jedna osoba u Družini mogla da obavi tako pažljiv posao. Pogledah A. Betika gotovo optužujuće. On klimnu glavom.
     "To se zove kajak", reče Anea i pređe rukom preko uglačanog korita. "Dizajniran na staroj Zemlji."
     "Video sam njegove varijacije", rekoh ja, odbijajući da budem impresioniran. "Pobunjenici sa Ledene Kandže Ursusa koristili su ovakve male čamce."
     Anea je još milovala korito, upravivši svu pažnju tamo. Kao da nisam ni progovorio. "Zamolila sam A. Betika da ti ga napravi", reče ona. "Radio je ovde nedeljama."
     "Meni", rekoh tupo. Želudac mi se stegnuo kada sam shvatio šta sledi.
     Anea priđe bliže. Stajala je pravo ispod okačene svetiljke, i senke ispod očiju i jagodica činile su je mnogo starijom od šesnaest godina. "Više nemamo splav, Role."
     Znao sam na koji je splav mislila. Na onaj koji nas je preneo preko toliko svetova sve dok nije bio iseckan u zasedi koja nas umalo nije ubila na Božjem Gaju. Splav koji nas je nosio nizvodno pod ledom na Sol Drakoni Septemu i kroz pustinje Hebrona i Kom-Rijada, preko okeanskog sveta Mare Infinitusa. Znala sam na koji je splav mislila. I znao sam šta znači ovaj čamac.
     "Znači, ovo treba da vratim putem kojim smo došli?" Podigoh ruku kao da želim da dodirnem tu stvar, ali ne uradih to.
     "Ne putem kojim smo došli", reče Anea. "Već niz reku Tetis. Preko drugih svetova. Preko onoliko svetova koliko nam bude potrebno da pronađemo brod."
     "Brod?" rekoh ja. Ostavili smo Konzulov svemirski brod sakriven pod rekom, da se popravlja od oštećenja posle našeg bekstva od Paksa, na svetu čije ime i lokaciju nismo znali.
     Moja mlada prijateljica klimnu glavom i senke umakoše, pa se onda ponovo okupiše ispod njenih umornih očiju. "Biće nam potreban brod, Role. Ako želiš, volela bih da kreneš ovim kajakom niz reku Tetis sve dok ne pronađeš brod, a onda da se vratiš na svet na kome ćemo te čekati A. Betik i ja."
     "Neki svet u svemiru Paksa?" upitah ja i želudac mi se stegnu još malo zbog opasnosti prisutne u toj jednostavnoj rečenici.
     "Da."
     "Zašto ja?" rekoh i pogledah značajno A. Betika. Postideo sam se tada onoga što sam pomislio: Zašto slati ljudsko biće... tvog najboljeg prijatelja... kada može da ode android? Spustih pogled.
     "To će biti opasno putovanje", reče Anea. "Verujem da ti to možeš da uradiš, Role. Poveravam ti da pronađeš brod, a onda i nas."
     Osetih da su mi ramena klonula. "U redu", rekoh ja. "Da li se vraćamo tamo odakle smo ranije izišli iz dalekobacača?" Došli smo sa Božjeg Gaja rečicom koja je tekla blizu remek-dela Starog Arhitekte, zgrade po imenu Folingvoter. To je bilo dve trećine kontinenta daleko.
     "Ne", reče Anea. "Bliže. Rekom Misisipi."
     "U redu", rekoh ja ponovo. Nadletao sam Misisipi. To je bilo gotovo dve hiljade klika istočno odavde. "Kada krećem? Sutra?"
     Anea mi dodirnu ručni zglob. "Ne", reče umorno, ali čvrsto. "Večeras. Smesta."
     Nisam protestovao. Nisam se usprotivio. Bez reči, uzeo sam kajak za pramac, A. Betik je uhvatio krmu, Anea je pridržala sredinu i preneli smo tu prokletu stvar natrag do padobroda u sve dubljoj pustinjskoj noći.

3.

     Veliki inkvizitor je kasnio.
     Vatikanska kontrola vazdušno-svemirskog saobraćaja trasirala je inkvizitorov EMV kroz inače zatvoren vazdušni prostor u blizini svemirske luke, zabranila sav vazdušni saobraćaj na istočnoj strani Vatikana i zadržala robotski teretni brod nosivosti trideset hiljada tona u orbitalnom završnom pristupu sve dok kola Velikog inkvizitora nisu preletela preko jugoistočnog ugla mape sletanja.
     U naročito oklopljenom EMV-u, Veliki inkvizitor - Njegova Eminencija Džon Domeniko kardinal Mustafa - nije pogledao kroz prozore niti na video monitore da bi osmotrio ljupki prizor približavanja Vatikanu, zidova ružičastih na jutarnjem svetlu, ili užurbani autoput sa dvadeset traka ispod njih, po imenu Ponte Vitorio Emanuele, treperav poput suncem obasjane reke zbog sunčeve svetlosti na vetrobranima ili mehurima. Pažnja Velikog inkvizitora bila je usmerena isključivo na ažurirani izveštaj obaveštajne službe koji mu je prolazio ekranom komloga.
     Kada je prošao i poslednji pasus, upamćen i izbrisan u zaborav, Veliki inkvizitor reče svom ađutantu, ocu Farelu: "I više nije bilo sastanaka sa Merkantilusom?"
     Otac Farel, mršavi muškarac ravnih, sivih očiju, nikada se nije osmehivao, ali trzaj mišića na njegovom obrazu kardinalu je izgledao kao simulacija humora. "Ne."
     "Siguran si?"
     "Potpuno."
     Veliki inkvizitor nasloni se na jastuke EMV-a i dopusti sebi kratak osmeh. Merkantilus je samo jednom, rano, katastrofalno pokušao da pristupi jednom od kandidata za papu - sondirajući Lurdusamija - a inkvizitor je saslušao kompletan snimak tog sastanka. Kardinal sebi dozvoli još par sekundi osmeha. Lurdusami je bio u pravu kada je mislio da je njegova sala za sastanke otporna na prisluškivanje - potpuno otporna na uređaje, mikrofone, žice i emitovanje. Svaka sprava za snimanje u toj prostoriji - čak i ona usađena u nekog od učesnika - bila bi otkrivena i pokrivena. Svaki pokušaj emitovanja uskog snopa bio bi otkriven i blokiran. To što je došao do kompletnog vizuelnog i zvučnog snimka sastanka, predstavljalo je jedan od najvećih uspeha Velikog inkvizitora.
     Monsinjor Lukas Odi otišao je u Vatikansku bolnicu na rutinsku zamenu očiju, ušiju i srca pre dve lokalne godine. Hirurgu se obratio otac Farel, i činilo se da je čitava težina Svete Kancelarije spremna da se sruči na vrat jadnog medicinara ukoliko ne bude ugradio izvesne najsavremenije sprave u monsinjorovo telo. Hirurg je to uradio i, nedugo zatim, umro pravom smrću - bez mogućnosti vaskrsenja - u saobraćajnoj nesreći daleko iznad Velikog severnog plićaka.
     Monsinjor Lukas Odi nije imao elektronske ili mehaničke prisluškivače u svom sistemu, ali njegov optički nerv bio je spojen sa sedam potpuno bioloških nanosnimača. Četiri zvučna nanosnimača bila su mu priključena na slušni nervni sistem. Ovi biosnimači nisu emitovali u telu, već su skladištili podatke u hemijskom obliku i fizički ih prenosili kroz krvotok do predajnika - takođe potpuno organskog - smeštenog u levu pretkomoru monsinjora Odija. Deset minuta pošto je Odi napustio obezbeđeni deo kancelarije kardinala Lurdusamija, predajnik je emitovao sabijeni snimak sastanka jednom od obližnjih relejnih primopredajnika Velikog inkvizitora. To nije bilo prisluškivanje u stvarnom vremenu iz Lurdusamijevih prostorija otpornih na prisluškivače - a ta činjenica i dalje je zabrinjavala kardinala Mustafu - ali bilo je blisko tome onoliko koliko je savremena tehnologija uhođenja bila u stanju da omogući.
     "Isozaki se plaši", reče otac Farel. "On misli..."
     Veliki Inkvizitor podiže jedan prst. Farel zaćuta usred rečenice. "Ne možeš da znaš da li se plaši", reče kardinal. "Ne znaš šta on misli. Možeš samo da znaš šta govori i čini, pa da iz toga izvodiš njegove misli i reakcije. Nikada ne donosi pretpostavke o neprijateljima, Martine, ako nemaš čime da ih podupreš. To može da bude kobno samopovlađivanje."
     Otac Farel pognu glavu u saglasnosti i potčinjavanju.
     EMV se spusti na mesto za sletanje na vrhu Kaštela Sant' Anđelo. Veliki inkvizitor izišao je iz kabine i krenuo niz rampu tako brzo da je Farel morao da potrči kako bi pristigao gospodara. Komandosi obezbeđenja, odeveni u crvenu oklopnu tkaninu Svete Kancelarije, krenuše kao pratnja ispred i iza njih, ali Veliki inkvizitor mahnu im da se udalje. Želeo je da završi ovaj razgovor sa ocem Farelom. On dodirnu levu mišicu svog ađutanta - ne u gestu privrženosti, već da bi zatvorio kola za provođenje kroz kosti i tako omogućio podzvučnu komunikaciju - i reče: "Isozaki i vođe Merkantilusa nisu uplašeni. Da je Lurdusami želeo njihovo pročišćenje, sada bi već bili mrtvi. Isozaki je morao da prenese svoju poruku podrške kardinalu i to je učinio. Uplašena je vojska Paksa."
     Farel se namršti i nečujno reče kroz koštana kola: "Vojska? Ali ona još nije odigrala svoju kartu. Nije učinila ništa nelojalno."
     "Baš tako", reče Veliki inkvizitor. "Merkantilus je odigrao potez i zna da će se Lurdusami okrenuti njima kada dođe vreme. Flota Paksa i ostali već su godinama prestravljeni mogućnošću da odaberu pogrešnog. Sada su prestravljeni zato što misle da su predugo čekali."
     Farel klimnu glavom. Spustili su se kroz cev za slobodan pad duboko u kamenu utrobu Kaštela Sant' Anđelo i sada su išli kraj naoružanih stražara i kroz smrtonosna polja sila tamnim hodnikom. Pred neobeleženim vratima, dva komandosa u crvenoj odeći stadoše mirno, podigavši energetske puške.
     "Ostavite nas", reče Veliki inkvizitor i dodirnu dlanom pločicu za identifikaciju na vratima. Čelična ploča kliznu i nestade sa vidika.
     Hodnik je bio sav u kamenu i senkama. U prostoriji, sve je bilo u jarkom svetlu, instrumentima i sterilnim površinama. Tehničari digoše pogled kada su Veliki inkvizitor i Farel ušli. Jedan zid prostorije zauzimala su četvrtasta vrata koja su najviše podsećala na redove ladica za ljude u nekoj drevnoj mrtvačnici. Jedna od tih vrata bila su otvorena i nagi muškarac ležao je na kolicima koja su bila izvučena iz ladice za čuvanje na hladnom.
     Veliki inkvizitor i Farel stadoše sa obe strane kolica.
     "Dobro se vraća u život", reče tehničar koji je stajao kraj konzole. "Držimo ga neposredno ispod površine. Možemo da ga dignemo za samo par sekundi."
     Otac Farel reče: "Koliko je trajao njegov poslednji hladni san?"
     "Šesnaest lokalnih meseci", reče tehničar. "Trinaest i po standardnih."
     "Probudite ga", reče Veliki Inkvizitor.
     Očni kapci muškarca zadrhtaše posle samo nekoliko sekundi. Bio je to nizak čovek, mišićav i nabijen, a na telu nije imao ni tragova niti modrica. Ručni zglobovi i gležnjevi bili su mu vezani lepljivom trakom. Moždani priključak bio mu je usađen odmah iza levog uha i gotovo nevidljiv snop mikrovlakana pružao se odatle do konzole.
     Čovek na kolicima zastenja.
     "Kaplare Basin Ki", reče Veliki Inkvizitor. "Da li me čuješ?"
     Kaplar Ki oglasi se nerazgovetnim zvukom.
     Veliki Inkvizitor klimnu glavom kao da je zadovoljan. "Kaplare Ki", reče on prijatnim, konverzacijskim tonom, "da nastavimo tamo gde smo stali?"
     "Koliko..." promumla Ki između suvih, odrvenelih usana. "Koliko sam bio..."
     Otac Farel je prišao tehničarevoj konzoli. Sada klimnu glavom Velikom inkvizitoru.
     Prenebregavši kaplarevo pitanje, Džon Domeniko kardinal Mustafa reče tiho: "Zašto ste ti i otac kapetan De Soja pustili devojčicu da ode?"
     Kaplar Ki otvori oči, trepćući kao da oseća bol od svetlosti, pa ih ponovo zatvori. Nije progovorio.
     Veliki inkvizitor klimnu glavom svom ađutantu. Ruka oca Farela pređe preko ikona na disključu konzole, ne aktivirajući još nijednu od njih.
     "Ponavljam", reče Veliki inkvizitor. "Zašto ste ti i De Soja dozvolili devojčici i njenim kriminalnim saveznicima da pobegnu na Božjem Gaju? Za koga ste radili? Šta vas je motivisalo?"
     Kaplar Ki ležao je na leđima, stisnutih pesnica i čvrsto zatvorenih očiju. Nije odgovorio.
     Veliki inkvizitor jedva primetno nagnu glavu ulevo i otac Farel pomeri dva prsta iznad jedne od ikona na konzoli. Ikone su bile za neupućeno oko apstraktne poput hijeroglifa, ali Farel ih je dobro poznavao. Ona koju je odabrao mogla je da se prevede kao smrvljeni testisi.
     Na kolicima, Kaplar Ki uzdahnu i otvori usta da vrisne, ali nervni inhibitori blokirali su tu reakciju. Vilice niskog muškarca otvoriše se širom i otac Farel začu istezanje mišića i tetiva.
     Veliki inkvizitor klimnu glavom i Farel skloni prste iz zone aktiviranja iznad ikone. Čitavo telo kaplara Kija zgrči se na kolicima, dok su mu se mišići trbuha nabirali od napetosti.
     "To je samo virtuelni bol, kaplare Ki", šapnu Veliki inkvizitor. "Nervna opsena. Telo ti je nedirnuto."
     Na ploči, Ki se upinjao da digne glavu i pogleda svoje telo, ali lepljiva traka zadržala mu je glavu na mestu.
     "Ili možda i nije", nastavi kardinal. "Možda smo ovaj put pribegli starijem, manje prefinjenom načinu." On kroči bliže kolicima, tako da čovek može da mu vidi lice. "Ponovo... zašto ste ti i otac kapetan De Soja pustili devojčicu da ode na Božjem Gaju? Zašto ste napali člana sopstvene posade, Radamant Nemes?"
     Usta kaplara Kija grčila su se sve dok nisu otkrila zube. "J... j... jebi se", izusti on, vilica stegnutih od drhtanja koje ga je lomilo.
     "Naravno", reče Veliki inkvizitor i klimnu glavom Ocu Farelu.
     Ovaj put, ikona koju je Farel aktivirao mogla se prevesti kao vrela žica iza desnog oka.
     Kaplar Ki otvori usta u nemom kriku.
     "Ponovo", reče Veliki inkvizitor tiho. "Reci nam."
     "Izvinite, Vaša Eminencijo", reče Otac Farel koji je pogledao na svoj komlog, "ali za četrdeset pet minuta počinje Saborna misa."
     Veliki Inkvizitor odmahnu. "Imamo vremena, Martine. Imamo vremena." On dodirnu nadlakticu kaplara Kija. "Reci nam tih nekoliko činjenica, kaplare, i bićeš okupan, odeven i pušten. Zgrešio si protiv svoje Crkve i svog Gospoda ovom izdajom, ali suština Crkve je u praštanju. Objasni svoje izdajstvo i sve će ti biti oprošteno."
     Zapanjujuće, dok su mu se mišići još mreškali u šoku, kaplar Ki se nasmeja. "Jebi se", reče. "Već si me naterao da ti kažem sve što znam pod dejstvom istinozbora. Znaš zašto smo ubili tu kučku i pustili dete. I nikada me nećeš osloboditi. Jebi se."
     Veliki Inkvizitor slegnu ramenima i odstupi. Bacivši pogled na sopstveni zlatni komlog, reče tiho: "Imamo vremena. Mnogo vremena." Klimnu glavom ocu Farelu.
     Ikona koja je izgledala kao dupla zagrada na konzoli za virtuelni bol značila je široko i usijano sečivo niz jednjak. Gracioznim pokretom prstiju, otac Farel je aktivira.

     Otac kapetan Federiko de Soja vraćen je u život na Pacemu i proveo je dve nedelje kao de fakto zatvorenik u Vatikanskom domu Hristovih Legionara. Dom je bio udoban i miran. Niski, debeljuškasti kapelan za vaskrsavanje koji se brinuo za njegove potrebe - otac Bađo - bio je ljubazan i povučen kao i uvek. De Soja je mrzeo i to mesto i tog sveštenika.
     Niko nije rekao ocu kapetanu De Soji da ne sme da napušta dom Legionara, ali stavljeno mu je do znanja da treba tu da ostane dok ga ne pozovu. Posle nedelje provedene u prikupljanju snage i orijentacije po vaskrsavanju, pozvan je u štab Flote Paksa, gde se sreo sa admiralom Vu i njenim šefom, admiralom Marusinom.
     Otac kapetan De Soja malo je učinio tokom tog sastanka, osim što je salutirao, stao na mestu voljno i saslušao. Admiral Marusin objasnio je da je razmatranje vojnog suđenja ocu kapetanu De Soji od pre četiri godine pokazalo nekoliko nepravilnosti i nedoslednosti na strani tužioca. Dalje razmatranje te situacije jemčilo je donošenje suprotne odluke veća vojnog suda. Otac kapetan De Soja smesta je trebalo da bude vraćen u raniji čin kapetana Flote Paksa. Sve je bilo pripremljeno da mu se nađe brod za borbenu dužnost.
     "Vaš stari bakljobrod Baltazar godinama je prizemljen", rekao je admiral Marusin. "Kompletno ponovno opremanje - dovođenje do standarda brodova za pratnju klase arhanđeo. Vaš zamenik, majka kapetan Stoun, odlično je obavila posao zapovednika."
     "Da, ser", reče De Soja. "Stoun je bila izvrstan izvršni oficir. Siguran sam da je bila i dobar zapovednik."
     Admiral Marusin odsutno klimnu glavom dok je prebirao po listovima veluma u svojoj beležnici. "Da, da", reče on. "U stvari, toliko je bila dobra da smo je preporučili da bude zapovednik jednog od novih arhanđela planetne klase. I za vas imamo u vidu jedan arhanđel, oče kapetane.
     De Soja trepnu i pokuša da ne reaguje. "Rafaela, ser?"
     Admiral diže pogled, sa blagim osmehom na potamnelom i izboranom licu. "Da, Rafaela, ali ne onog kojim ste ranije komandovali. Taj prototip poslali smo na kurirsku dužnost i preimenovali ga. Novi arhanđeo Rafael je... pa, čuli ste za arhanđele planetne klase, oče kapetane?"
     "Ne, ser. Ne, zaista." Čuo je glasine na svom pustinjskom svetu kada su kopači boksita glasno razgovarali u jedinoj kantini u gradu.
     "Četiri standardne godine", promrmlja admiral, zavrtevši glavom. Bela kosa bila mu je začešljana iza ušiju. "Admirale, upoznajte Federika sa promenama."
     Marget Vu klimnu glavom i dodirnu disključ na standardnoj taktičkoj konzoli ugrađenoj u zid admirala Marusina. Holo zvezdanog broda iskrsnu između nje i De Soje. Otac-kapetan smesta vide da je ovaj brod veći, duguljastiji, prefinjeniji i smrtonosniji od njegovog starog Rafaela.
     "Njegova Svetost zatražio je od svakog industrijskog sveta Paksa da sagradi - ili bar da finansira - po jednu ovu borbenu krstaricu planetne klase arhanđeo, oče kapetane", reče amiral Vu informativnim glasom. "U protekle četiri godine, dvadeset jedna je dovršena i ušla je u aktivnu službu. Još šezdeset se približava dovršetku." Holo poče da rotira i da se uvećava da bi najednom bio prikazan presek glavne palube. Bilo je to kao da je neki laserski zrak presekao brod napola.
     "Kao što vidite", nastavi Vu, "delovi za boravak, komandne palube i K-tri taktički centri mnogo su prostraniji nego na prethodnom Rafaelu... prostraniji čak nego na vašem starom bakljobrodu. Veličina pogona - kako tajnog trenutnog C-plus Gideonovog pogona, tako i sistemske fuzione jedinice - smanjena je za trećinu dok su oni istovremeno dobili u delotvornosti i lakoći održavanja. Novi Rafael nosi tri atmosferska padobroda i izviđača velike brzine. Tu su automatizovane komore za vaskrsavanje koje mogu opslužiti posadu od dvadeset osam članova i do dvadeset dva marinca ili putnika."
     "Odbrana?" upita otac kapetan De Soja, i dalje u stavu na mestu voljno, ruku stisnutih na leđima.
     "Zaštitna polja klase deset", reče Vu odrešito. "Najnovija tehnologija prikradanja. ECM klase omega i sposobnost ometanja. Kao i uobičajeni asortiman bliskih hiperkinetičkih i energetskih sredstava za odbranu."
     "Mogućnosti za napad?" upita De Soja. To je mogao da razabere po otvorima i opremi vidljivoj na holou, ali želeo je da čuje.
     Admiral Marusin odgovori ponosno, kao da se hvali novim unučetom. "Čitavih devet metara", reče on. "CPB-i, naravno, ali napaja ih jezgro pogona za C-plus umesto fuzionog pogona. Tope bilo šta na udaljenosti od pola AJ. Novi Hokingovi hiperkinetički projektili - minijaturizovani - oko polovine u masi i veličini u odnosu na one koje ste vi nosili na Baltazaru. Igle plazme sa gotovo dvostrukim dometom u odnosu na bojeve glave od pre pet godina. Zraci smrti..."
     Otac kapetan De Soja pokuša da ne reaguje. Zraci smrti bili su zabranjeni u Floti Paksa.
     Marusin vide nešto na licu drugog muškarca. "Stvari su se izmenile, Federiko. Ova borba se bliži kraju. Proterani se množe kao voćne mušice tamo napolju, u mraku, i ako ih ne budemo zaustavili, za godinu ili dve spržiće Pacem."
     Otac kapetan De Soja klimnu glavom. "Da li bi vam smetalo ako bih upitao koji je svet platio za izgradnju ovog novog Rafaela, ser?"
     Marusin se osmehnu i mahnu prema holou. Korito broda kao da je jurnulo prema De Soji prilikom uvećanja. Pogled je prošao kroz oplatu i završio na taktičkom mostu, pomerivši se do ruba središnje taktičke holojame sve dok otac-kapetan nije uspeo da razabere malu bronzanu ploču sa imenom - H.H.S. RAFAEL - a ispod toga, manjim slovima: IZGRAĐEN I PLAĆEN SREDSTVIMA LJUDI RAJSKE KAPIJE ZA ODBRANU ČITAVOG ČOVEČANSTVA.
     "Zbog čega se osmehujete, oče kapetane?" upita admiral Marusin.
     "Pa, ser, jednostavno... pa, ja sam bio na Rajskoj Kapiji, ser. To je, naravno, bilo pre više od četiri standardne godine, ali planeta je bila prazna izuzev desetak kopača i garnizona Paksa na orbiti. Tamo nije bilo prave populacije još od invazije Proteranih, pre trista godina, ser. Naprosto ne mogu da zamislim da je taj svet finansirao jedan od ovih brodova. Čini mi se da bi za plaćanje jednog jedinog arhanđela bio potreban nacionalni bruto proizvod društva poput Renesanse Vektor."
     Marusinov osmeh nije nestao. "Baš tako, oče kapetane. Rajska Kapija je paklena rupa - otrovna atmosfera, kisela kiša, beskrajno blato i sumporne ravnice - i nikada se nije oporavila od napada Proteranih. Ali Njegova Svetost je smatrao da bi pod vođstvom Paksa taj svet mogao bolje biti privatizovan. Ta planeta i dalje sadrži pravo bogatstvo u teškim metalima i hemikalijama. Pa smo je prodali."
     Ovaj put De Soja trepnu. "Prodali, ser? Čitav jedan svet?"
     Dok se Marusin otvoreno kezio, admiral Vu reče: "Kupac je bio Opus Dei, oče kapetane."
     De Soja nije progovorio, ali isto tako nije pokazao ni da shvata.
     "'Božje delo' nekada je bila mala verska organizacija", reče Vu. "Stara je... ah, mislim... oko hiljadu dvesta godina. Osnovana je 1920. U proteklih nekoliko godina, postala je ne samo veliki saveznik Svete Stolice, već i dostojan takmac Paks Merkantilusa."
     "Ah, da", reče otac kapetan De Soja. Mogao je da zamisli da Merkantilus kupuje čitave svetove, ali nije mogao da zamisli da bi ta trgovinska grupacija dozvolila nekom suparniku da stekne toliku moć u tih nekoliko godina koliko on nije pratio vesti iz Paksa. Nije bilo važno. On se okrenu admiralu Marusinu. "I poslednje pitanje, ser."
     Admiral baci pogled na hronometar komloga i kratko klimnu glavom.
     "Četiri godine nisam bio u službi u Floti", reče De Soja tiho. "Nisam nosio uniformu niti dobijao ažurirane tehničke podatke za sve to vreme. Svet na kome sam služio kao sveštenik bio je toliko daleko od glavnine da sam isto tako mogao sve vreme da provedem u kriogenskoj fugi. Kako uopšte, ser, mogu da preuzmem komandu nad zvezdanim brodom klase arhanđeo nove generacije?"
     Marusin se namršti. "Upoznaćemo vas sa onim što ste propustili, oče kapetane. Flota Paksa zna šta radi. Zar vi odbijate ovo postavljenje?"
     Otac kapetan De Soja vidno je oklevao jedan sekund. "Ne, ser", reče on. "Cenim poverenje koje vi i Flota Paksa pokazujete prema meni. Uradiću sve što mogu, admirale." De Soja je dvaput bio obučavan disciplini - jednom kao sveštenik i jezuit, zatim ponovo kao oficir u floti Njegove Svetosti.
     Marusinovo kameno lice omekša. "Naravno da hoćete, Federiko. Drago nam je što ste ponovo sa nama. Voleli bismo da ostanete ovde, u domu Legionara na Pacemu, dok ne budemo spremni da vas pošaljemo na vaš brod, ako vama to odgovara."
     Prokletstvo, pomisli De Soja. I dalje zatvorenik sa ovim prokletim Legionarima. On reče: "Naravno, ser. Ovo je prijatno mesto."
     Marusin ponovo baci pogled na komlog. Razgovor je očito bio završen. "Imate li koji zahtev pre nego što postavljenje postane zvanično, oče kapetane?"
     De Soja je ponovo oklevao. Znao je da će postavljanje zahteva biti nepristojno. Ipak progovori. "Da, ser... jedan. Na starom Rafaelu sa mnom su služila tri čoveka. Komandosi švajcarske garde koje sam poveo sa Hiperiona... Strelac Retig, koji je umro, ser... ali narednik Gregorijus i kaplar Ki bili su sa mnom sve do kraja, pa se pitam..."
     Marusin nestrpljivo klimnu glavom. "Želite ih sa sobom na novom Rafaelu. Zvuči razumno. Ja sam imao kuvara koga sam vukao sa broda na brod... jadnik je poginuo za vreme kampanje 'Drugi Džak Uglja'. Ne znam za te ljude..." Admiral pogleda Marget Vu.
     "Velikim slučajem", reče admiral Vu, "naišla sam na njihove dosjee dok sam pregledala papire za vaše ponovno postavljenje, oče kapetane. Narednik Gregorijus trenutno služi u Teritorijama Prstena. Sigurna sam da možemo da ga prekomandujemo. Što se tiče kaplara Kija, plašim se..."
     Mišići De Sojinog stomaka stegnuše se. Ki je bio sa njim na orbiti oko Božjeg Gaja - Gregorijus je bio vraćen u komoru posle neuspešnog vaskrsavanja - i on je živahnog, niskog kaplara poslednji put video posle njihovog povratka u svemir Pacema, gde su ih vojni policajci razdvojili u zasebne ćelije posle hapšenja. De Soja se rukovao sa kaplarom uz uveravanje da će se ponovo videti.
     "Plašim se da je kaplar Ki umro pre dve standardne godine", dovrši Vu. "Ubijen je za vreme napada Proteranih u sazvežđu Strelca. Koliko sam shvatila, odlikovan je Srebrnom zvezdom Svetog Mihajla... posthumno, naravno."
     De Soja kruto klimnu glavom. "Hvala vam", reče.
     Admiral Marusin uputi mu očinski osmeh političara i pruži ruku De Soji preko stola. "Srećno, Federiko. Zaprži im čorbu sa Rafaela."

     Štab Paks Merkantilusa nije bio na samom Pacemu, već se nalazio - kako dolikuje - na Trojanskoj tački L5 koja se vukla za planetom na nekih šezdeset orbitalnih stepeni. Između vatikanskog sveta i ogormnog, šupljeg Torus Merkantilusa - ugljenično-ugljenične krofne debele 270 metara, široke čitav klik, prečnika 26 kilometara, unutrašnjosti premrežene paučinastim dokovima, komunikacionim antenama i utovarnim rampama - plutala je polovina ukupne vatrene moći Flote Paksa stacionirane na orbiti. Kenzo Isozaki jednom je izračunao da bi pokušaj puča izazvan sa Torus Merkantilusa trajao 12,06 nanosekundi pre nego što bi ovaj bio pretvoren u paru.
     Isozakijeva kancelarija bila je prozirni mehur na cvetnoj stabljici od zališčastog ugljenika nekih četiri stotine metara iznad spoljnjeg ruba torusa. Zaobljena koža-oplata mehura mogla se zatamniti ili ostaviti providna u skladu sa hirom vrhovnog izvršnog funkcionera u njemu. Danas je mehur bio providan izuzev dela polarizovanog tako da ublaži sjaj žutog sunca Pacema. Svemir je trenutno izgledao crn, ali pri rotiranju torusa mehur bi zašao u senku prstena i Isozaki bi mogao da digne pogled i vidi kako se zvezde smesta pojavljuju kao da je teška crna zavesa pomerena u stranu da bi otkrila hiljade blistavih sveća koje nisu treperile. Ili bezbroj logorskih vatri mojih neprijatelja, pomisli Isozaki kada je nastupila tama dvadeseti put ovog radnog dana.
     Sa potpuno providnim zidovima, njegova ovalna kancelarija sa skromnim stolom, stolicama i mekim osvetljenjem kao da se pretvarala u tepihom postavljenu platformu koja stoji sama u neizmernom prostoru, sa pojedinim zvezdama koje blistaju u potezu Mlečnog puta i obasjavaju unutrašnjost. Ali vrhovnog izvršnog funkcionera Merkantilusa nije ovaj poznati prizor naterao da digne pogled: usred zvezdanog polja mogla su se razabrati tri fuziona repa tegljača koji su se približavali, nalik na mrlje u astronomskom holou. Isozaki je toliko bio vičan merenju udaljenosti i delta-v po fuzionim repovima da je na prvi pogled mogao da odredi koliko će trebati ovim tegljačima da pristanu... pa čak i koji su brodovi u pitanju. P.M. Moldahar Ivršilac napunjen je gorivom kada je prošao tik uz gasnog džina u sistemu Epsilon Eridani i plamteo je crvenije nego inače. Zapovednica na H.H.M.S. Ema Konstant žurila je kao i uvek da dovuče do torusa svoj tovar koji se sastojao od reakcionih metala sa Pegaza 51 i usporavala je dobrih petnaest posto iznad preporuka Merkantilusa. Konačno, najmanja mrlja mogla je da bude jedino H.M.S.S. Elemosineria Apostolica, na samom početku usporavanja iz tačke C-plus translacije iz sistema Renesanse: Isozakiju je bio dovoljan jedan pogled da bi to znao, baš kao što je poznavao i ostalih tristotinak tačaka translacije koje su se mogle videti na ovom delu neba sistema Pacema.
     Cev lifta izdiže se iz poda i pretvori se u providni cilindar, tako da je njen putnik bio obasjan svetlošću zvezda. Isozaki je znao da je cilindar providan samo spolja: unutra, putnik je stajao u ogledalima prekrivenom enterijeru i nije video ništa od funkcionerove kancelarije, zureći u sopstveni odraz sve dok Isozaki ne bi omogućio otvaranje vrata.
     Ana Peli Konjani bila je jedina osoba u cevi. Isozaki klimnu glavom i njegova lična AI zarotira vrata kocke tako da se otvore. Njegova koleginica i štićenica nije čak ni podigla pogled prema pokretnom zvezdanom polju dok je išla po tepihu prema njemu. "Dobar dan, Kenzo-san."
     "Dobar dan, Ana." On mahnu prema najudobnijoj stolici, ali Konjani odmahnu glavom i ostade da stoji. Nikada nije sedala u Isozakijevoj kancelariji. Isozaki nikada nije prestao da je nudi.
     "Saborna misa samo što nije gotova", reče Konjani.
     Isozaki klimnu glavom. U tom trenu njegova kancelarijska AI zamrači zidove mehura i poče sa projekcijom prenosa preko vatikanskog uskog snopa.
     Bazilika Svetog Petra bila je tog jutra okupana skerletnom i ljubičastom, crnom i belom bojom, dok su se osamdeset tri kardinala koji će ubrzo biti zaključani u Konklavi klanjali, molili, saginjali glave, klečali, ustajali i pevali. Iza ove terne, ili krda teorijski mogućih kandidata za papsko zvanje, nalazile su se stotine biskupa i nadbiskupa, đakona i članova Kurije, vojnih zvaničnika Paksa i civilnih Paksovih službenika, Paksovih planetnih guvernera i visokih odabranih zvaničnika koji su se zadesili na Pacemu u vreme papine smrti i koji su bili u okviru tronedeljnog vremenskog duga, delegata dominikanaca, jezuita, benediktinaca, Hristovih legionara marijaista, Salesijanaca i jednog jedinog delegata koji je zastupao nekoliko preostalih franjevaca. Najzad, tu su bili i 'cenjeni gosti' u zadnjim redovima - počasni delegati iz Paks Merkantilusa, Opus Dei, Instituto per Opere di Religione (takođe poznatog pod nazivom Vatikanska banka), delegati iz Prefetture, administrativnih službi Vatikana, iz Servizio Assistenziale del Santo Padre (pomoćne službe Svetog Oca), iz ABSS-a (Administracije Baštine Svete Stolice), kao i Apostolske komore kardinala Kamerlenga. Takođe u zadnjim klupama bili su počasni gosti sa Pontifeksove akademije nauka, iz papske komisije za međunarodni mir i pravo, mnogih papskih akademija poput Crkvene Pontifeksove akademije i drugih kvaziteoloških organizacija neophodnih za upravljanje ogromnom državom Paksa. Konačno, tu su bile i jarke uniforme Corps Helvetica - švajcarske garde - kao i zapovednika palatinske garde koju je ponovo uspostavio papa Julije, i - prvi put javno - zapovednika donedavno tajne plemenite garde - bledog, tamnokosog muškarca u čisto crvenoj uniformi.
     Isozaki i Konjani posmatrali su ovaj izbor znalačkim očima. Oboje su bili pozvani na misu, ali u proteklih nekoliko vekova postala je tradicija da vrhovni izvršni funkcioneri Paks Merkantilusa počastvuju najveće ceremonije Crkve svojim odsustvom - tako što su slali samo svoje zvanične delegate u Vatikan. Oboje su posmatrali kako kardinal Kuesnongl slavi misu Svetog Duha i videli kardinala Kamerlenga kao običnu figuru lišenu svake moći; njihove oči bile su na kardinalu Lurdusamiju, kardinalu Mustafi i pet-šest drugih moćnika u prednjim klupama.
     Sa poslednjim blagoslovom, misa se okončala i kardinali-birači izišli su u svečanoj procesiji u Sikstinsku kapelu, gde su holokamere lebdele u blizini dok se vrata nisu zaključala, ulaz u Konklavu zatvorio, da bi ta vrata bila rezom zaključana iznutra, a katancem spolja, uz proglašenje zvaničnog zatvaranja od strane švajcarske garde i Prefekta Pontifeksovog Doma. Vatikanski prenos potom se prebacio na komentare i spekulacije, dok je slika ostala na zatvorenim vratima.
     "Dosta", reče Kenzo Isozaki. Prenos se isključi, mehur postade proziran, a sunčeva svetlost preplavi prostoriju pod crnim nebom.
     Ana Peli Konjani kruto se osmehnu. "Glasanje ne bi trebalo da traje dugo."
     Isozaki se vratio svojoj stolici. Sada spoji prste i kucnu po donjoj usni. "Ana", reče on, "mislite li da mi - iko od nas u predsedništvu Merkantilusa - imamo ikakvu stvarnu moć?"
     Neutralni izraz Konjanijeve pokazao je koliko je iznenađena. Ona reče: "U protekloj fiskalnoj godini, Kenzo-san, moj odsek iskazao je profit od trideset šest milijardi maraka."
     Isozakijevi prsti ostaše spojeni. "Č. Konjani", reč on, "da li biste bili tako ljubazni da skinete jaknu i bluzu?"
     Njegova štićenica ne trepnu. U dvadeset osam standardnih godina koliko su bili kolege - zapravo, potčinjena i gospodar - Č. Isozaki nikada nije učinio, rekao niti nagovestio bilo šta što bi se moglo protumačiti kao seksualna uvertira. Oklevala je samo sekund, a onda je raskopčala jaknu, svukla je, spustila na stolicu na kojoj nikada nije sedela i raskopčala bluzu. Presavila ju je povrh jakne na naslonu stolice.
     Isozaki ustade i obiđe oko stola, zaustavivši se na samo metar udaljenosti. "I vaš donji veš", reče on, svukavši sopstvenu jaknu i otkopčavši staromodnu košulju. Prsa su mu bila zdrava, mišićava, ali ćosava.
     Konjani svuče bluzu. Dojke su joj bile male, ali savršenog oblika, ružičaste na vršcima.
     Kenzo Isozaki podiže ruku kao da će je dodirnuti, pokaza, a onda vrati ruku svojim prsima i dodirnu kruciformu sa dvostrukim kracima koja mu se pružala od grudnjače do mesta neposredno iznad pupka. "Ovo", reče on, "jeste moć." Okrenu se i poče da se oblači. Trenutak kasnije, Ana Peli Konjani pognu ramena, pa poče i sama da se oblači.
     Kada su oboje bili odeveni, Isozaki ponovo sede za sto i mahnu prema drugoj stolici. Na njegovo nemo zaprepašćenje, Č. Ana Peli Konjani sede na nju.
     "Hoćete da kažete", započe Konjani, "da bez obzira na to koliko uspešno budemo učinili sebe nezamenljivim za novog papu - ako ga uopšte ikada i bude - Crkva će uvek imati konačnu polugu moći, vaskrsavanje."
     "Ne sasvim", reče Isozaki, spojivši ponovo prste kao da do malopređašnje međuigre nije ni došlo. "Hoću da kažem da moć koja kontroliše kruciformu kontroliše i ljudski svemir."
     "Crkva..." započe Konjani, pa prekinu. "Naravno, kruciforma je samo jedna strana jednačine moći. TehnoSrž daje Crkvi tajnu uspešnog vaskrsavanja. Ali oni su u savezu sa Crkvom dve stotine osamdeset godina..."
     "Iz sopstvenih razloga", reče Isozaki tiho. "A koji su ti razlozi, Ana?"
     Kancelarija je zarotirala u noć. Zvezde se pojaviše u eksploziji. Konjani diže lice prema Mlečnom Putu da bi dobila trenutak za razmišljanje. "To niko ne zna", reče ona konačno. "Omov zakon."
     Isozaki se osmehnnu. "Vrlo dobro. Ovde nas put najmanjeg otpora možda neće odvesti kroz Crkvu, već kroz Srž."
     "Ali Savetnik Albedo ne sastaje se ni sa kim osim sa Njegovom Svetošću i Lurdusamijem."
     "Ni sa kim koga mi poznajemo", ispravi je Isozaki. "Ali to je stvar pristupa Srži u ljudsku Vaseljenu."
     Konjani klimnu glavom. Shvatila je ono što je bilo nagovešteno: zabranjene AI klase Srži koje je Merkantilus razvijao mogle su da pronađu put kroz datum-ravan i da njime dođu do Srži. Skoro tri stotine godina, prva zapovest Crkve Paksa bila je - Ne gradi sebi misleću mašinu jednaku ili nadmoćnu čovečanstvu. 'AI' koje su se upotrebljavale u Paksu bile su pre 'instrumenti za sve namene' nego 'veštačke inteligencije' kakve su se razvile i udaljile od čovečanstva skoro milenijum ranije: idiotske misleće mašine poput AI Isozakijeve kancelarije ili kretenskog brodskog kompjutera na De Sojinom starom brodu, Rafaelu. Ali u proteklih desetak godina, tajna razvojna odeljenja Paks Merkantilusa ponovo su stvorila AI podjednake ili moćnije od onih koje su bile u opštoj upotrebi u danima Hegemonije. Rizik i korist od ovog projekta gotovo se nisu mogli izmeriti - potpuna prevlast u trgovini Paksa i narušavanje stare ravnoteže moći koja je dovodila u pat poziciju Flotu Paksa i Paks Merkantilus u slučaju neuspeha, ekskomunikacija, mučenja u tamnicama Svete Kancelarije i egzekucija kada bi ih Crkva otkrila. A sada ova mogućnost.
     Ana Peli Konjani ustade. "Bože moj", reče ona, "to bi bio završni gol."
     Isozaki klimnu glavom i ponovi se osmehnu. "Da li znate odakle potiče ta reč, Ana?"
     "Gol? Ne... valjda iz nekog sporta."
     "Iz veoma drevnog sporta, surogata ratovanja, po imenu fudbal", reče Isozaki.
     Konjani je znala da je ova nevažna stvar sve samo ne nevažna. Ranije ili kasnije, njen gospodar objasniće zašto je taj podatak značajan. Sačekala je.
     "Crkva je imala nešto što je Srž želela... što joj je bilo potrebno", reče Isozaki. "Kroćenje kruciforme bilo je njihov deo pogodbe. Crkva je morala da pruži nešto podjednako vredno."
     Konjani pomisli: Podjednako vredno kao besmrtnost triliona ljudskih bića? Ona reče: "Oduvek sam pretpostavljala da se Crkvin deo pogodbe u vreme kada su Lenar Hojt i Lurdusami stupili u vezu sa preživelim elementima Srži pre više od dva veka, sastojao u tajnom ponovnom uvođenju TehnoSrži u ljudski svemir."
     Isozaki raširi ruke. "U kom cilju, Ana? Gde je tu korist za Srž?"
     "Kada je Srž bila sastavni deo Hegemonije", reče ona, "i upravljala fetlinijom Mreže Svetova, koristili su neurone milijardi ljudskih mozgova koji su prolazili kroz dalekobacače kao neku vrstu nervne mreže, deo svog projekta Ultimativne Inteligencije."
     "Ah, da", reče njen mentor. "Ali sada nema dalekobacača. Ako već koriste ljudska bića... kako? I gde?"
     Ne nameravajući to da učini, Ana Peli Konjani podiže ruku do grudne kosti.
     Isozaki se osmehnu. "Iritira, zar ne? Kao reč koja je na vrhu jezika, ali neće da dođe u misli. Slagalica sa delom koji nedostaje. Ali jedan deo koji je nedostajao upravo je pronađen."
     Konjani diže obrvu. "Devojčica?"
     "Ponovo u svemiru Paksa", reče stariji funkcioner. "Naši agenti bliski Lurdusamiju potvrdili su da je Srž to otkrila. To se dogodilo posle smrti Njegove Svetosti... a za to znaju samo državni sekretar, Veliki inkvizitor i ljudi u vrhu Flote Paksa."
     "Gde je?"
     Isozaki odmahnu glavom. "Ako Srž to zna, nije otkrila Crkvi niti bilo kojoj drugoj ljudskoj instituciji. Ali Flota Paksa pozvala je onog brodskog kapetana - De Soju - zbog te vesti."
     "Srž je predvidela da će on biti umešan u hvatanje devojčice", reče Konjani. Začetak osmeha javio joj se u uglovima usana.
     "Da?" upita Isozaki, ponosan na učenicu.
     "Omov zakon", reče Konjani.
     "Upravo tako."
     Žena ustade i ponovo dodirnu grudi, nesvesna da to čini. "Ako mi prvi pronađemo devojčicu, imaćemo polugu za otvaranje razgovora sa Srži. I sredstva - sa novim sposobnostima koje imamo na liniji." Niko od funkcionera koji su znali za tajni projekt AI nikada nije izgovarao reči ili fraze glasno, bez obzira na kancelarije otporne na prisluškivanje.
     "Ako budemo imali devojčicu i sredstva za pregovaranje", nastavi Konjani, "mogli bismo da steknemo polugu potrebnu da zamenimo Crkvu u aranžmanu koji Srž ima sa čovečanstvom."
     "Ako budemo mogli da otkrijemo šta Srž dobija od Crkve kao naknadu za kontrolu kruciforme", promrmlja Isozaki. "I ponudimo isto, ili bolje."
     Konjani rastrojeno klimnu glavom. Uviđala je kako se sve ovo odnosi na njene ciljeve i napore na mestu vrhovnog izvršnog funkcionera Opus Dei. U svemu, shvati ona odjednom. "U međuvremenu, moramo pronaći devojčicu pre drugih... Flota Paksa sigurno koristi resurse koje nikada ne bi otkrila Vatikanu."
     "I obrnuto", reče Isozaki. Ta vrsta takmičenja veoma mu je prijala.
     "A mi ćemo morati da učinimo isto", reče Konjani, okrenuvši se prema cevi lifta. "Svaki resurs." Osmehnu se svom mentoru. "To je konačna trostrana igra nultog rezultata, zar ne, Kenzo-san?"
     "Baš tako", reče Isozaki. "Sve pripada pobedniku - moć, besmrtnost i bogatstvo izvan ljudskog poimanja. Gubitniku - uništenje, prava smrt i večno ropstvo potomaka." On diže prst. "Ali ne trostrana igra, Ana. Šestostrana."
     Konjani zastade pred vratima lifta. "Vidim četvrtu stranu", reče. "Srž ima sopstveni imperativ da prva pronađe devojčicu. Ali..."
     Isozaki spusti ruku. "Moramo pretpostaviti da i dete ima sopstvene ciljeve u ovoj igri, zar ne? A ko god ili šta god ju je uvelo kao figuru u igru... pa, to mora da je naš šesti igrač."
     "Ili jedan od ostalih pet", reče Konjani, osmehujući se. I ona je uživala u igri sa visokim ulogom.
     Isozaki klimnu glavom i okrenu stolicu tako da može da posmatra sledeće rađanje sunca iznad zakrivljene trake Torus Merkantilusa. Nije se ponovo okrenuo kada su se vrata lifta zatvorila i kada je Ana Peli Konjani otišla.

     Iznad oltara, Isus Hrist, lica strogog i neumoljivog, delio je ljude na grupe dobrih i loših - na one nagrađene i one proklete. Treća grupa nije postojala.
     Kardinal Lurdusami sedeo je u svom sedištu sa baldahinom u Sikstinskoj kapeli i posmatrao Mikelanđelovu fresku Poslednjeg suda. Lurdusami je oduvek smatrao da je Isus nasilnička, autoritarna, nemilosrdna figura - ikona koja je možda savršeno pogodovala za nadgledanje ovog izbora novog Hristovog Vikara.
     Mala kapela bila je zagušena sa osamdeset tri sedišta sa baldahinom u kojima je sedelo osamdeset tri kardinala prisutnih telom. Prazan prostor omogućavao je aktiviranje holoa koji su predstavljali odsutnih trideset sedam kardinala - jedan po jedan holo sedišta sa baldahinom.
     Ovo je bilo prvo jutro pošto su kardinali biti 'zakovani' u Vatikanskoj Palati. Lurdusami je dobro spavao i jeo - njegova spavaća soba sastojala se od ležaja u vatikanskoj kancelariji, a obrok mu je bio jednostavan obed koji su skuvale časne sestre iz Vatikanske gostinske kuće: jednostavna hrana i jevtino belo vino posluženo u veličanstvenom apartmanu Bordžija. Sada su svi bili okupljeni u Sikstinskoj kapeli, sa sedištima-prestolima na mestu, podignutih baldahina. Lurdusami je znao da ovaj sjajan prizor nije bio prisutan na Saboru mnogo vekova - otkad je broj kardinala postao preveliki da bi sva sedišta stala u malu kapelu, negde pre Hedžire, u devetnaestom ili dvadesetom veku, kako je mislio - ali Crkva se toliko smanjila pri kraju Pada dalekobacača da je četrdesetak kardinala ponovo lako moglo da se smesti. Papa Julije je zadržao mali broj - nikada više od sto dvadeset kardinala, uprkos širenju Paksa. A pošto je gotovo četrdeset bilo onemogućeno da na vreme doputuje na Sabor, Sikstinska kapela mogla je da primi sedišta onih kardinala koji su stalno bili nastanjeni na Pacemu.
     Došao je trenutak. Svi kardinali-birači u kapeli ustali su kao jedan. U praznom prostoru blizu stola kontrolora kraj oltara, holoi trideset sedam odsutnih kardinala-birača zatrepereše u postojanje. Pošto je prostor bio mali, holoi su bili mali - jedva nešto veći od ljudskih prilika veličine lutke u drvenim sedištima pravljenim za lutke - i svi su oni lebdeli u vazduhu kao duhovi bivših birača Sabora. Lurdusami se osmehnu, kao i uvek, na pomisao koliko je prikladna ta smanjena veličina odsutnih birača.
     Papa Julije uvek je biran aklamacijom. Jedan od tri kardinala koji su nastupali kao kontrolori podiže ruku: Sveti Duh možda je bio spreman da pokrene ove muškarce i žene, ali bila je potrebna izvesna koordinacija. Kada se ruka kontrolora bude spustila, osamdeset tri kardinala i trideset sedam holoa trebalo bi da progovore kao jedan.
     "Eligo oca Lenara Hojta!" uzviknu kardinal Lurdusami i vide da kardinal Mustafa izvikuje iste reči ispod baldahina svog sedišta.
     Kontrolor pred oltarom zastade. Aklamacija je bila jasna i glasna, ali očigledno ne jednoglasna. Ovo je bila novina. U dve stotine sedamdeset godina, aklamacija je bila trenutna.
     Lurdusami je pazio da se ne osmehne niti da pogleda okolo. Znao je koji od novijih kardinala nisu uzviknuli ime pape Julija za ponovni izbor. Znao je koliko je bogatstvo utrošeno na podmićivanje tih muškaraca i žena. Znao je za strašan rizik koji su preuzeli i zbog kog će gotovo izvesno ispaštati. Lurdusami je sve to znao zato što je pomogao da se to izvede.
     Posle trenutka konsultacije među kontrolorima, onaj koji je zatražio aklamaciju sada reče. "Nastavićemo prebrojavanjem glasova."
     Dok su pripremani i deljeni glasački listići, čuo se uzbuđeni žamor kardinala. Ovo se nikada ranije nije dogodilo u životnom veku većine ovih prinčeva Crkve. Aklamacioni holoi odsutnih kardinala-birača smesta su postali nevažni. Mada je nekoliko odsutnih kardinala pripremilo svoje interaktivne čipove za glasanje, većina se nije potrudila da to učini.
     Ceremonijal-majstori krenuše duž sedišta, deleći kartice za glasanje - po tri svakom kardinalu-biraču. Kontrolori su se kretali kroz šumu sedišta da bi se uverili da svaki kardinal ima olovku. Kada je sve bilo spremno, kardinal đakon među kontrolorima ponovo podiže ruku, ovaj put da bi označio trenutak glasanja.
     Lurdusami pogleda svoj glasački listić. U gornjem levom uglu bile su odštampane reči 'Eligo in Summum Pontificem'. Ispod toga bilo je mesta za jedno ime. Simon Avgustino kardinal Lurdusami napisa Lenar Hojt, presavi karticu i podiže je tako da može da se vidi. Minut kasnije, svih osamdeset tri kardinala držali su kartice u rukama, kao i pet-šest interaktivnih holoa.
     Kontrolor poče da proziva kardinale da iziđu po redu važnosti. Kardinal Lurdusami iziđe prvi, ostavi svoje sedište i priđe stolu kontrolora kraj oltara pod pogledom strašnog Hrista sa freske. Poklonivši se, a zatim i kleknuvši na oltar, Lurdusami pognu glavu u nemoj molitvi. Ustavši, reče glasno: "Pozivam Hrista Gospoda koji će mi suditi da posvedoči da je moj glas dodeljen onome koga pred Bogom smatram dostojnim izbora." Lurdusami svečano stavi presavijenu karticu na srebrnu ploču koja se nalazila na vrhu glasačke kutije. Podigavši ploču, on spusti listić u kutiju. Kardinal đakon među kontrolorima klimnu glavom; Lurdusami se pokloni oltaru i vrati svom sedištu.
     Kardinal Mustafa, Veliki inkvizitor, krenu grandiozno prema oltaru da bi dao drugi glas.
     Prošlo je više od jedan sat pre nego što su glasovi bili prebrojani. Prvi kontrolor prodrmao je kutiju kako bi pomešao glasove. Drugi kontrolor ih je prebrojao - uključujući i šest glasova kopiranih iz interaktivnih holoa - odlažući svaki u drugu kutiju. Broj je odgovarao broju kardinala-birača Sabora. Brojanje glasova je nastavljeno.
     Prvi kontrolor razvi karticu, napisa na njoj jedno ime i dodade karticu drugom kontroloru, koji zabeleži i prosledi je trećem i poslednjem kontroloru. Taj čovek - kako se ispostavilo, kardinal Kuesnongl - izgovori glasno ime pre nego što će ga zabeležiti.
     U svakom sedištu, kardinali su zapisali ime pomoću mašina-pisaljki koje su im dali kontrolori. Na kraju Sabora, mašine će biti skremblovane, njihovi fajlovi obrisani, tako da ne ostane nikakav trag glasanja.
     I tako se glasanje nastavilo. Za Lurdusamija i ostale žive prisutne kardinale, jedina napetost sastojala se u nedoumici da li će disidentski kardinali-birači posle aklamacije zaista ubaciti u igru neko drugo ime.
     Posle čitanja svake kartice, poslednji kontrolor prošivao je iglom reč 'Eligo' i nizao kartice na konac. Kada su svi glasovi glasno pročitani, sa obe strane konca vezani su čvorovi.
     Pobednički kandidat primljen je u kapelu. Stojeći pred oltarom u jednostavnoj crnoj mantiji, čovek je izgledao skromno i donekle obrvano.
     Ispred njega, stariji đakon kardinal reče: "Prihvataš li svoj kanonski izbor za Vrhovnog Pontifa?"
     "Prihvatam", reče sveštenik.
     U tom trenutku, iznesoše sedište i spustiše ga iza sveštenika. Kardinal đakon podiže ruke i objavi: "Pošto si tako prihvatio kanonski izbor, ovaj skup - pred očima Boga svemogućeg - priznaje te za Biskupa Rimske Crkve, istinskog papu i poglavara biskupskog kolegijuma. Neka te Bog dobro savetuje pošto ti je dodelio punu i apsolutnu vlast nad Crkvom Isusa Hrista."
     "Amen", reče kardinal Lurdusami i povuče uzicu koja je spuštala baldahin iznad njegovog sedišta. Svih osamdeset tri fizička baldahina i trideset sedam holografskih spustiše se istovremeno, tako da je ostao podignut samo baldahin novog pape. Sveštenik - sada vrhovni - sede na stolicu ispod papskog baldahina.
     "Koje ime biraš kao vrhovni sveštenik?" upita đakon kardinal.
     "Biram ime Urban Šesnaesti", reče sveštenik koji je sedeo.
     Začu se žamor i šapat iz kardinalskih sedišta. Kardinal đakon pruži ruku i on i ostali kontrolori izvedoše sveštenika iz kapele. Mrmljanje i šapat pojačaše se.
     Kardinal Mustafa nagnu se iz svog sedišta i reče Lurdusamiju: "Mora da je mislio na Urbana Drugog. Urban Petnaesti bio je slinavi mali kukavica u dvadeset devetom veku koji jedva da je radio nešto osim što je čitao detektivske romane i pisao ljubavna pisma svojoj bivšoj ljubavnici."
     "Urban Drugi", reče zamišljeno Lurdusami. "Da, naravno."
     Posle nekoliko minuta, Kontrolori se vratiše sa sveštenikom - sada papom odevenim u čisto belo: u mantiju sa belom kapom, beli zuchetto ili kapicu za teme, grudni krst i beli pojas. Kardinal Lurdusami kleknu na kameni pod kapele, kao i svi ostali kardinali, stvarni i holografski, dok je novi pontif davao svoj prvi blagoslov.
     Onda kontrolori i prisutni kardinali odoše do peći da spale glasačke kartice sada vezane crnim koncem, dodavši dovoljno bianco hemikalija da bi se postarali da sfumata zaista bude beo dim.
     Kardinali u koloni iziđoše iz Sikstinske kapele i pođoše drevnim stazama i hodnicima do Svetog Petra, gde je stariji kardinal đakon sam izišao na balkon kako bi objavio ime novog pontifa mnoštvu koje je čekalo.

     Među pet stotina hiljada pojedinaca koji su tog jutra čekali u mnoštvu stisnutom na trgu Svetog Petra, kao i oko njega, bio je i otac kapetan Federiko de Soja. Pušten je iz svog de fakto zarobljeništva u domu Legionara samo nekoliko sati ranije. Trebalo je da se javi Floti Paksa u svemirskoj luci kasnije po podne, kako bi šatlom bio prebačen na novu dužnost. Dok je išao kroz Vatikan, De Soja je pratio gomilu - da bi ga ona potom progutala - dok su muškarci, žene i deca kuljali poput velike reke prema trgu.
     Radosno klicanje začulo se kada su oblaci belog dima postali vidljivi iznad čunka peći. Nemoguće gusta gomila ispod balkona Svetog Petra nekako se još više zgusnu kada još nekoliko desetina hiljada pokulja oko kolonada, kraj kipova. Stotine vojnika švajcarske garde zadržavalo je gomilu ispred ulaza u Baziliku i dalje od privatnih delova zdanja.
     Kada je stariji đakon izišao i objavio da će se novi papa zvati Njegova Svetost Urban XVI, glasni uzdah začu se iz gomile. De Soja shvati da je i sam uzdahnuo od iznenađenja i šoka. Svi su očekivali Julija XV. Pomisao na bilo koga drugog kao papu bila je... pa, nezamisliva.
     Tada novi pontif stupi na balkon i uzdasi se pretvoriše u klicanje koje je trajalo i trajalo i trajalo.
     Bio je to papa Julije - poznato lice, visoko čelo, tužne oči. Otac Lenar Hojt, spasitelj Crkve, još jednom je izabran. Njegova Svetost podiže ruku u poznatom blagoslovu i sačeka da gomila prestane sa klicanjem da bi on mogao da progovori, ali gomila nije htela da prestane da kliče. Rika je rasla iz pola miliona grla i nastavljala se i nastavljala.
     Zašto Urban XVI? - zapita se otac kapetan De Soja. Dovoljno je čitao i izučavao istoriju Crkve u svojim jezuitskim godinama. Brzo je prelistao svoje mentalne beleške o papama po imenu Urban... većina je bila za zaborav ili još gore. Zašto...
     "Prokletstvo", reče otac kapetan De Soja naglas, u blagoj psovci nečujnoj od neprekidne rike vernika koji su ispunili trg Svetog Petra. "Prokletstvo", reče ponovo.
     I pre nego što je gomila dovoljno utihnula da novi-stari pontif progovori, da objasni svoj izbor imena, da objavi ono što je De Soja znao da mora biti objavljeno, otac-kapetan je shvatio. A srce mu je klonulo od tog uviđanja.
     Urban II služio je od 1088. do 1099. Na sinodu koji je papa sazvao u Klemonu u... novembru, godine 1095, mislio je De Soja... Urban II pozvao je na sveti rat protiv muslimana na Bliskom Istoku, za izbavljenje Vizantije i oslobođenje svih istočnih hrišćanskih svetih mesta od muslimanske dominacije. Taj poziv doveo je do Prvog krstaškog rata... do prvog u mnoštvu krvavih pohoda.
     Gomila je konačno ućutala. Papa Urban XVI poče da govori poznatim, ali energičnijim glasom što se dizao i spuštao nad glavama pola miliona vernika koji su slušali neposredno i milijardi koje su slušale putem prenosa uživo.
     Otac kapetan De Soja okrenuo se pre nego što je novi papa progovorio. Počeo je da se gura i lakta kroz nepomičnu masu, pokušavajući da umakne iz najednom klaustrofobične skučenosti trga Svetog Petra.
     Nije vredelo. Gomila je bila ushićena i radosna, a De Soja je bio uhvaćen u masi. Reči novog pontifa takođe su bile radosne i strasne. Otac kapetan De Soja stajao je, u nemogućnosti da umakne, pognute glave. Kada je gomila počela da kliče i izvikuje: "Deus le volt! - takva je volja Božja - De Soja zajeca.
     Krstaški rat. Slava. Konačno rešenje Problema Proteranih. Smrt izvan granica zamislivog. Uništenje izvan granica zamislivog. Otac kapetan De Soja zatvori oči što je jače mogao, ali vizija zraka nabijenih čestica koji bukte u crnilu svemira, čitavih svetova u plamenu, okeana koji se pretvaraju u paru i kontinenata koji postaju reke istopljene lave, vizije orbitalnih šuma koje eksplodiraju u dim, ugljenisanih tela koja se tumbaju pri nultoj-g, krhkih, krilatih stvorenja koja bukte, crne i šire se u pepeo...
     De Soja je jecao dok su milijarde klicale.

4.

     Iz iskustva sam znao da su kasni noćni odlasci i opraštanja najteži za duh.
     Vojska je naročito bila dobra za otpočinjanje velikih putovanja usred noći. Za vreme koje sam proveo među teritorijalcima na Hiperionu, činilo se da sva važna pomeranja trupa počinju u sitne sate. Počeo sam da vezujem tu čudnu mešavinu straha i uzbuđenja, strepnje i iščekivanja, sa tamom pred zoru i mirisom poznog. Anea je rekla da ću krenuti u noći njene objave Družini, ali bilo je potrebno izvesno vreme da se utovari kajak, da ja spakujem opremu i odlučim šta da ostavim zauvek za sobom, da sklopim šator i zatvorim svoj radni deo u naselju, tako da nismo poleteli padobrodom sve do iza dva ujutro, a gotovo da je granulo sunce pre nego što smo stigli do odredišta.
     Priznajem da sam osećao da je devojčina prethodna najava bila ishitrena i zapovedna. Mnogi ljudi došli su da od Anee zatraže vođstvo i savet za četiri godine koje smo proveli u Zapadnom Taliesinu, ali ja nisam bio među njima. Imao sam trideset dve godine. Anea je imala šesnaest. Moj posao bio je da se brinem za nju, da je štitim i - ako dođe do toga - da ja govorim njoj šta i kada da radi. Nimalo mi se nije dopadao ovaj preokret.
     Pretpostavio sam da će A. Betik leteti sa nama do mesta sa koga bi trebalo da se otisnem, ali Anea je rekla da će android ostati u naselju, tako da sam utrošio dodatnih dvadeset minuta da ga pronađem i oprostim se s njim.
     "Č. Anea tvrdi da ćemo se ubrzo ponovo sresti", reče plavokožac, "tako da sam ubeđen da hoćemo, Č. Endimione."
     "Rol", rekoh ja po petstoti put. "Zovi me Rol."
     "Naravno", reče A. Betik sa blagim osmehom koji je nagoveštavao potčinjavanje.
     "Jebi ga", rekoh rečito i pružih ruku. A. Betik se rukova sa mnom. Tada osetih poriv da zagrlim starog saputnika, ali znao sam da bi ga to postidelo. Androidi nisu bili bukvalno programirani da budu kruti i uslužni - oni su, najzad, bili živa, organska stvorenja, ne mašine - ali zbog RNK-obuke i duge prakse, bili su beznadežno formalna stvorenja. Bar je ovaj to bio.
     A onda krenusmo, Anea i ja, izvezavši padobrod iz hangara u pustinjsku noć i uzletevši što je moguće tiše. Oprostio sam se sa onim drugim šegrtima i radnicima Družine koje sam pronašao, ali bilo je kasno i ljudi su se raštrkali u svoje kabine za spavanje, šatore i šegrtska skloništa. Nadao sam se da ću ponovo sresti neke od njih - naročito neke građevince sa kojima sam četiri godine radio - ali malo sam verovao da će tako uistinu biti.
     Padobrod je mogao sam sebe da odveze do odredišta - bio je dovoljan niz koordinata koje mu je Anea dala - ali ja sam ostavio poluručne kontrole kako bih mogao da se pravim da imam šta da radim za vreme leta. Znao sam po koordinatama da ćemo putovati oko hiljadu pet stotina klika. Negde na reci Misisipi, rekla je Anea. Padobrod je tu udaljenost mogao da prevali za deset podorbitalnih minuta, ali mi smo čuvali njegovu sve manju rezervu energije i goriva, tako da smo, posle maksimalnog širenja krila, zadržali podzvučnu brzinu na visini podešenoj na komotnih deset hiljada metara, i izbegli ponovno morfovanje broda sve do sletanja. Naredili smo ličnosti Konzulovog zvezdanog broda - koju sam odavno učitao iz komloga u AI srži padobroda - da ćuti osim ako nema da nam kaže nešto važno, a onda smo seli u crvenom sjaju instrumenata da razgovaramo i posmatramo kako tamni kontinent prolazi ispod nas.
     "Malena", rekoh, "čemu ova galopirajuća žurba?"
     Anea odmahnu rukom na onaj samosvesni, odbacujući način koji sam kod nje prvi put video skoro pet godina ranije. "Činilo se važno da se stvari pokrenu." Glas joj je bio tih, gotovo beživotan, lišen vitalnosti i energije koja je upravljala čitavom Družinom u skladu sa njenom voljom. Možda sam ja bio jedina živa osoba koja je mogla da prepozna taj ton, ali zvučala je kao da je na ivici suza.
     "Nije valjda toliko važno", rekoh. "Da me nateraš da odem usred noći..."
     Anea odmahnu glavom i pogleda na trenutak kroz tamni vetrobran. Shvatih da plače. Kada se konačno ponovo okrenula, oči su joj u sjaju instrumenata izgledale veoma vlažno i crveno. "Ako ne odeš večeras, izgubiću petlju i zatražiti da ne ideš. Ako ne odeš, ponovo ću izgubiti petlju i ostati na Zemlji... i nikada se neću vratiti."
     Tada sam osetio poriv da je uzmem za ruku, ali umesto toga zadržao sam svoju veliku šapu na omnikontrolama. "Hej", rekoh, "možemo zajedno da se vratimo. Ne vidim nikakav smisao u tome da ja odem jednim putem, a ti drugim."
     "Smisao postoji", reče Anea tako tiho da sam morao da se nagnem udesno kako bih je čuo.
     "A. Betik bi mogao da ode po brod", rekoh ja. "Ti i ja možemo da ostanemo na Zemlji sve dok ne budemo spremni za povratak..."
     Anea odmahnu glavom. "Ja nikada neću biti spremna da se vratim, Role. Na smrt sam preplašena pri samoj pomisli na to."
     Ja pomislih na divlju trku koja nas je naterala da bežimo sa Hiperiona kroz svemir Paksa, jedva izbegavši zvezdane brodove, bakljobrodove, lovce, marince Paksa, švajcarsku gardu i Bog sveti zna šta sve ne - i rekoh: "I ja osećam isto, malena. Možda bi trebalo da ostanemo na Zemlji. Ovde ne mogu doći do nas."
     Anea me pogleda i ja prepoznah taj izraz: to nije bila puka tvrdoglavost, već okončavanje svake rasprave o stvari koja je već dogovorena.
     "U redu", rekoh ja, "ali i dalje nisam čuo zašto A. Betik nije mogao da uzme ovaj kajak i ode po brod, a da se ja vratim sa tobom dalekobacačem."
     "Jesi, čuo si", reče Anea. "Nisi slušao." Ona se pomeri postrance na velikom sedištu. "Role, ako odeš i dogovorimo se da se sastanemo u određeno vreme i na određenom mestu u svemiru Paksa, ja ću morati da prođem kroz dalekobacač i uradim ono što moram. A ono što sledeće moram da uradim, moram da uradim sama."
     "Anea", rekoh ja.
     "Da?"
     "To je stvarno glupo. Znaš li to?"
     Šesnaestogodišnjakinja oćuta. Ispod, levo, negde u zapadnom Kanzasu, postao je vidljiv krug logorskih vatri. Pogledah svetla usred tolike tame. "Imaš li ikakvog pojma o tome kakav to opit tvoji tuđinski prijatelji izvode tamo dole?" upitah.
     "Ne", reče Anea. "A oni nisu moji tuđinski prijatelji."
     "Šta to nisu?" upitah ja. "Tuđinci? Ili prijatelji?"
     "Ni jedno, ni drugo", reče Anea. Shvatih da je to bilo nešto najodređenije što je ikada rekla o inteligencijama nalik na božanstva koje su otele Staru Zemlju - i nas, kako mi se ponekad činilo, dok smo bili gurani i terani kroz dalekobacače kao goveda.
     "Da li bi možda mogla da mi kažeš još nešto o svojim netuđinskim neprijateljima?" upitah ja. "Najzad, nešto bi moglo da pođe kako ne treba... možda ne uspem da stignem na mesto sastanka. Voleo bih da znam tajnu naših domaćina pre nego što pođem."
     Zažalio sam što sam to rekao čim su reči bile izgovorene. Anea se trže kao da sam je ošamario.
     "Izvini, malena", rekoh. Ovaj put sam spustio šake na njene. "Nisam tako mislio. Samo sam besan."
     Anea klimnu glavom i ponovo sam mogao da joj vidim suze u očima.
     I dalje šutirajući sebe u mislima, rekoh: "Svi u Družini bili su sigurni da su tuđinci blagonaklona, božanska stvorenja. Ljudi su govorili 'Lavovi, Tigrovi i Medvedi', a mislili su zapravo 'Isus, Jehova i E.T.' iz onog starog ravnog filma koji nam je gospodin R. prikazao. Svi su bili sigurni da će se, kada dođe vreme da se Družina raspusti, tuđinci pojaviti i povesti nas natrag u Paks velikim matičnim brodom. Bez opasnosti. Bez frke. Bez strke."
     Anea se osmehnu, ali oči su joj se još presijavale. "Ljudska bića čekaju da im Isus, Jehova i E.T. spasu guzice još od vremena pre nego što su te iste guzice prekrili medveđom kožom i izišli iz pećine", reče ona. "Moraće da nastave da čekaju. Ovo je naš posao... naša borba... i moramo da se za to pobrinemo sami."
     "Kada kažeš 'mi', misliš na sebe, mene i A. Betika protiv osamstotinak milijardi ponovo rođenih vernika?" upitah ja tiho.
     Anea ponovo graciozno odmahnu rukom. "Aha", reče. "Za sada."

     Kada smo stigli, ne samo da je još bio mrak, već je i pljuštala kiša - hladna, u naletima, kiša pozne jeseni. Misisipi je bio velika reka - jedna od najvećih na Staroj Zemlji - i padobrod je jednom okružio iznad nje pre nego što se spustio u mali grad na zapadnoj obali. Video sam to na ekranu sa uvećanjem slike: pogled kroz stvarni vetrobran bio je sav u crnilu i kiši.
     Naišli smo iznad visokog brda prekrivenog golim stablima, prešli preko praznog druma koji je se pružao iznad Misisipija po uskom mostu i spustili se na otvoreni, popločani prostor pedesetak metara od reke. Grad se protezao od reke, ovde, u dolini, između pošumljenih brežuljaka i mogao sam na ekranu da razaberem male, drvene zgrade, veća skladišta od opeka i nekoliko viših građevina blizu reke, koje su mogle predstavljati silose za žito. Takve građevine bile su uobičajene u devetnaestom, dvadesetom i dvadeset prvom veku u ovom delu Stare Zemlje; nisam imao pojma zbog čega je ovaj grad bio pošteđen zemljotresa i požara Iskušenja, ili zašto su ga Lavovi, Tigrovi i Medvedi ponovo sagradili, ako već jesu. Nije bilo nikakvog traga ljudima u uskim ulicama, niti toplotnih potpisa u infracrvenom rasponu - ni živih stvorenja, ni površinskih kola sa pregrejanim pogonskim sistemima sa unutrašnjim sagorevanjem - ali opet, bilo je skoro pola pet ujutro, u hladnoj, kišnoj noći. Niko sa trunkom razuma ne bi izišao po tom pasjem, gadnom vremenu.
     Oboje smo navukli pončo, ja sam nabacio mali ranac i rekao: "Zbogom, Brode. Nemoj da radiš ništa što ne bih radio ja", a onda smo sišli niz morfovane stepenice, na kišu.
     Anea mi je pomogla da izvučem kajak iz spremišta u trbuhu padobroda, a onda smo pošli klizavom ulicom prema reci. U našoj prethodnoj rečnoj pustolovini, imao sam naočari za noćni vid, raznovrsno oružje i splav pun zgodnih spravica. Ove noći imao sam laser-svetiljkicu koja je bila naša jedina uspomena sa putovanja na Zemlju - podešena na najslabiji naboj koji štedi najviše energije, osvetljavala je oko dva metra ulice klizave od kiše - lovački nož Navaha u rancu i malo spakovanih sendviča i sušenog voća. Bio sam spreman da sredim Paks.
     "Kakvo je ovo mesto?"
     "Hanibal", reče Anea, upinjući se da drži klizavi kajak dok smo se teturali ulicom.
     Tada sam morao da premestim tanku laser-svetiljkicu među zube, da bih obema rukama mogao da držim glupi mali čamac. Kada smo stigli do tačke gde je ulica postala utovarna rampa, zagnjurena u crnu bujicu Misisipija, spustio sam kajak, izvadio svetiljkicu i rekao: "Sankt Petersburg." Proveo sam stotine i stotine sati čitajući u bogatoj biblioteci naselja Družine, sa štampanim knjigama.
     Video sam da Aneina prilika pod kapuljačom klima glavom u odsjaju zraka svetiljkice.
     "Ovo je ludo", rekoh, okruživši zrakom svetiljkice po praznoj ulici, zidu skladišta od opeka, pa natrag prema tamnoj reci. Huk tamne vode bio je zastrašujući. Svaka pomisao na otiskivanje po tome bila je bezumna.
     "Da", reče Anea. "Ludo." Hladna kiša dobovala je po kapuljači njenog pončoa.
     Obišao sam oko kajaka i uhvatio je za mišicu. "Ti vidiš budućnost", rekoh. "Kada ćemo se ponovo sresti?"
     Glava joj je bila pognuta. Mogao sam da razaberem samo jedva primetni sjaj njenog bledog obraza u odsjaju zraka. Mišica koju sam zgrabio kroz rukav pončoa mogla je isto tako biti i grana mrtvog drveta, ako je suditi po životu koji sam tamo osetio. Rekla je nešto suviše tiho da bih mogao da to razaberem od zvukova kiše i reke.
     "Šta?" upitah ja.
     "Kazala sam da ja ne vidim budućnost", reče ona. "Sećam se nekih njenih delova."
     "U čemu je razlika?"
     Anea uzdahnu i kroči bliže. Bilo je dovoljno hladno da nam se dah zaista meša u vazduhu. Osetih adrenalinski nalet napetosti, straha i iščekivanja.
     "Razlika je", reče ona, "u tome da vid podrazumeva jasnoću, dok je sećanje... nešto drugo."
     Zavrteh glavom. Kiša mi je kapala u oči. "Ne razumem."
     "Role, sećaš se rođendanskog slavlja Bets Kimbal? Kada je Džev svirao klavir, a Kiki bila toliko pijana da nije mogla da stoji?"
     "Aha", rekoh, iritiran ovim razgovorom usred noći, usred oluje, usred našeg rastanka.
     "Kada je to bilo?"
     "Šta?"
     "Kada je to bilo?" ponovi ona. Iza nas, Misisipi je tekao iz mraka i natrag u mrak brzinom voza na magnetnu levitaciju.
     "U aprilu", rekoh ja. "Početkom maja. Ne znam."
     Figura sa kapuljačom ispred mene klimnu glavom. "A šta je gospodin Rajt nosio te večeri?"
     Nikada nisam poželeo da udarim, ispljeskam ili dreknem na Aneu. Sve do tog trenutka. "Otkud znam? Zbog čega bih se sećao toga?"
     "Pokušaj."
     Ispustih dah i odvratih pogled od tamnih brda u crnoj noći. "Sranje, šta znam... svoje sivo vuneno odelo. Aha, sećam se kako je u tome stajao kraj klavira. Ono sivo odelo sa velikim dugmetima."
     Anea ponovo klimnu glavom. "Betsina rođendanska proslava bila je sredinom marta", reče ona nadjačavši dobovanje kiše po našim kapuljačama. "Gospodin Rajt nije došao zato što je bio prehlađen."
     "Pa?" upitah ja, znajući veoma dobro šta je time upravo dokazala.
     "Pa, ja se sećam delova budućnosti", reče ona ponovo; glas joj je zvučao kao da je na ivici suza. "Plašim se da verujem tim sećanjima. Ako budem rekla da ćemo se ponovo videti, može da se ispostavi da je to poput sivog odela gospodin Rajta."
     Jedan dugi minut nisam ništa govorio. Kiša je dobovala poput malih pesnica po zatvorenim mrtvačkim sanducima. Konačno rekoh: "Aha."
     Anea načini dva koraka i zagrli me. Pončoi nam se nabraše jedan uz drugi. Osetio sam napetost u njenim leđima i novu mekoću njenih grudi dok smo se nespretno grlili.
     Ona odstupi. "Smem li na trenutak da uzmem svetiljkicu?"
     Pružih joj je. Ona povuče najlonsku kecelju u majušnom otvoru kajaka i obasja tamo usku traku poliranog drveta ispod fiberglasa. Jedno jedino crveno dugme, ispod providnog, zaštitnog poklopca, blesnu na kiši. "Vidiš ovo?"
     "Aha."
     "Ne pipaj to, šta god da uradiš."
     Priznajem da sam se na to grohotom nasmejao. Među stvarima koje sam pročitao u biblioteci Taliesina bili su i komadi apsurda, poput Čekajući Godoa. Osećao sam da smo tu nekako doleteli u prostore apsurda i nadrealnog.
     "Ozbiljno", reče Anea.
     "Čemu dugme koje ne sme da se pritiska?" upitah ja dok sam brisao kapavu vlagu sa lica.
     Prilika sa kapuljačom odmahnu glavom. "Mislim, ne diraj to sve dok apsolutno ne budeš morao."
     "A kako ću da znam da apsolutno moram, malena?"
     "Znaćeš", reče ona i ponovo me zagrli. "Bolje da spustimo ovo u reku."
     Tada se sagnuh da je poljubim u čelo. Učinio sam to na desetine puta u proteklih nekoliko godina - da joj poželim srećan put pre nekog od njenih lutanja, da je smestim na spavanje, ljubio sam joj lepljivo čelo kada je bila bolesna ili polumrtva od umora. Ali kada sam se sagnuo da je poljubim, Anea podiže lice i prvi put otkad smo se sreli usred prašine i zbrke u Dolini vremenskih grobnica ja joj poljubih usne.
     Verujem da sam već pomenuo da je Anein pogled moćniji i prisniji od fizičkog dodira većine ljudi... da je njen dodir nalik na električni udar. Ovaj poljubac bio je... iznad svega toga. Te noći u Hanibalu, na zapadnoj obali reke zvane Misisipi, na svetu nekada poznatom kao Zemlja, sada izgubljenom negde u Manjem Magelanovom Oblaku, u mraku i na kiši, imao sam trideset dve godine, a nikada ranije nisam iskusio udar osećaja nalik na taj prvi poljubac.
     Trgnuh se u šoku. Laser-svetiljkica iskrenula se naviše između nas i mogao sam da vidim sjaj njenih tamnih očiju... koje su izgledale nestašno, možda, pune olakšanja, možda, kao da je dugo čekanje okončano, i... još nekako.
     "Do viđenja, Role", reče ona i podiže svoj kraj kajaka.
     Dok mi se vrtelo u glavi, spustio sam pramac u tamnu vodu na dnu rampe i smestio se u otvor. A. Betik je to skrojio za mene poput dobro sašivenog odela. Postarao sam se da ne pritisnem crveno dugme dok sam mlatarao okolo. Anea gurnu, i kajak zapluta u vodi dubokoj dvadeset centimetara. Ona mi pruži dvostruko veslo, zatim ranac, pa onda laser-svetiljkicu.
     Uperih zrak u tamnu vodu između nas. "Gde je portal dalekobacača?" upitah. Čuo sam reči izdaleka, kao da je to progovorio neko treći. Moj um i osećanja još su se rvali sa poljupcem. Imao sam trideset dve godine. Ovo dete tek je napunilo šesnaestu. Moj posao bio je da je štitim i održim u životu sve dok ne budemo mogli da se jednog dana vratimo na Hiperion, starom pesniku. Ovo je bilo ludilo.
     "Videćeš ga", reče ona. "Nešto posle osvita."
     Znači, nekoliko sati. Ovo je bio teatar apsurda. "A šta da radim kada pronađem brod?" upitah. "Gde ćemo se sresti?"
     "Postoji jedan svet po imenu T'ien Šan", reče Anea. "To znači 'Nebeske planine'. Brod će umeti da ga pronađe."
     "Nalazi se u Paksu?" upitah ja.
     "Jedva", reče ona, dok joj je dah visio u hladnom vazduhu. "Bio je u Zabačenosti Hegemonije. Paks ga je uključio u Protektorat i obećao da će poslati misionare, ali još ga nije ukrotio."
     "T'ien Šan", ponovih. "U redu. Kako da te pronađem? Planete su velike stvari."
     Video sam joj tamne oči u nestalnom zraku svetiljkice. Bile su vlažne od kiše ili suza, ili od oboje. "Pronađi planinu po imenu Heng Šan... Svetu Planinu Severa. Blizu nje nalaziće se mesto po imenu Hsuan-k'ung Su", reče ona. "To znači 'Hram koji visi u vazduhu'. Trebalo bi da budem tamo."
     Mahnuh nepristojno pesnicom. "Sjajno, znači samo treba da svratim u lokalni garnizon Paksa i pitam gde je Hram koji visi u vazduhu, a ti ćeš da visiš tamo i da me čekaš."
     "Ima samo nekoliko hiljada planina na svetu T'ien Šan", reče ona, glasom ravnim i nesrećenim. "I samo nekoliko... gradova. Brod može da pronađe Heng Šan i Hsuan-k'ung Su iz orbite. Nećeš moći tamo da sletiš, ali moći ćeš da se iskrcaš."
     "Zašto neću moći tamo da sletim?" upitah ja, iritiran svim tim zagonetkama u enigmama unutar šifara.
     "Videćeš, Role", reče ona, glasom koji je podjednako bio pun suza kao i njene oči. "Molim te, idi."
     Struja je pokušavala da me odnese, ali ja doveslah laki, mali kajak natrag. Anea je hodala ivicom reke da bi održala korak sa mnom. Nebo na istoku kao da je postajalo malo svetlije.
     "Jesi li sigurna da ćemo se tamo videti?" viknuh kroz kišu koja je postajala sve ređa.
     "Nisam sigurna ni u šta, Role."
     "Čak ni u to da ćemo ovo preživeti?" Nisam siguran na šta sam mislio kada sam rekao 'ovo'. Nisam čak siguran ni šta sam mislio kada sam rekao 'preživeti'.
     "Pogotovo ne u to", reče devojčica i ja videh stari osmeh, pun nestašluka, iščekivanja i nečeg nalik na tugu pomešanu sa nevoljnom mudrošću.
     Struja me je odvlačila. "Koliko će mi trebati da dođem do broda?"
     "Mislim, samo nekoliko dana", doviknu ona. Sada nas je razdvajalo nekoliko metara i struja me je odvlačila u Misisipi.
     "A kada budem pronašao brod, koliko će mi trebati do... T'ien Šana?" doviknuh ja.
     Anea mi doviknu odgovor, ali on se izgubi u zapljuskivanju talasa o moj mali kajak.
     "Šta?" dreknuh. "Nisam te čuo."
     "Volim te", viknu Anea; glas joj je bio jasan i vedar nad tamnom vodom.
     Reka me odvuče dalje. Nisam mogao da progovorim. Ruke me nisu poslušale kada sam pomislio da zaveslam protiv moćne struje. "Anea?" uperih svetiljkicu prema obali, ugledah načas njen pončo kako blista u noći, bledi oval njenog lica u senci kapuljače. "Anea!"
     Ona viknu nešto, mahnu. Mahnuh i ja njoj.
     Struja je na tren bila veoma jaka. Silovito zaveslah da bih izbegao da me odvuče na čitavo drvo koje se nasukalo na peščani sprud, a onda se nađoh u središnjoj struji i jurnuh prema jugu. Osvrnuh se, ali zidovi poslednjih zgrada u Hanibalu sakrili su moju dragu devojčicu od pogleda.
     Minut kasnije, začuo sam šum nalik na EM potisnike padobroda, ali kada sam digao pogled, ugledao sam samo senku. Možda je to ona kružila. A mogao je to biti i niski oblak u noći.
     Reka me odvuče prema jugu.

5.

     Otac kapetan De Soja krenuo je iz sistema Pacema na H.H.S. Ragel, krstarici klase arhanđeo sličnoj brodu kojim je dobio nalog da komanduje. Ubijen strašnim vrtlogom tajnog trenutnog pogona, sada poznatog u Floti Paksa kao Gideonov pogon, De Soja je bio vaskrsnut za dva dana umesto za uobičajena tri - kapelani za vaskrsavanje preuzeli su dodatni rizik neuspešnog vaskrsavanja zbog hitnosti naređenja koje je imao otac-kapetan - i našao se na strateškom položaju stanice Flote Paksa Omikron2-Epsilon3, koja je kružila na orbiti oko beživotnog, kamenog sveta što se okretao u tami iza Epsilon Eridanija u Starom Susedstvu, samo pregršt svetlosnih godina od mesta gde je nekada postojala Stara Zemlja.
     De Soja je dobio jedan dan da se oporavi, a onda je šatlom prebačen na položaj za formacijsko raspoređivanje flote, stotinu hiljada klika udaljen od vojne baze. Podoficir koji je upravljao šatlom-osom učinio je sve da omogući ocu kapetanu De Soji da dobro pogleda ono čime će komandovati, i - iako nerado - De Soja je bio uzbuđen zbog onoga što je video.
     H.H.S. Rafael očito je bio izrađen na osnovu najsavremenije tehnologije i više nije koristio - kao što je to bilo sa svim prethodnim brodovima Paksa koje je De Soja ranije video ili na kojima je bio - ponovo otkrivene nacrte Hegemonije iz vremena pre Pada. Oblik mu je generalno izgledao isuviše tanano za praktičan rad u vakuumu i previše složeno za atmosferu, ali ostavljao je sveukupan utisak aerodinamične smrtonosnosti. Oplata je bila izrađena od kompozita legura koje su mogle da se morfuju i oblasti čiste fiksirane energije, tako da je omogućavala brze izmene oblika i funkcija koje su pre nekoliko godina bile nemoguće. Dok je šatl prolazio kraj Rafaela u dugom, balističkom luku, De Soja je posmatrao kako se spoljašnjost dugačkog broda menja iz hromirano-srebrne do mat-crne za prikradanje, tako da mu je praktično nestao pred očima. Istovremeno, nekoliko greda sa instrumentima i živih kabina progutao je glatki središnji trup, tako da su ostali samo mehuri sa oružjem i sonde zaštitnog polja. Ili se brod pripremao za proveru pred translaciju iz sistema, ili su oficiri u njemu dobro znali da osa koja prolazi nosi njihovog novog zapovednika, pa su se malo pravili važni.
     De Soja je znao da su obe pretpostavke gotovo izvesno istinite.
     Pre nego što je krstarica pocrnela i nestala, De Soja je primetio da su sfere fuzionog pogona grupisane nalik na bisere oko središnje brodske osovine umesto da budu usredsređene u jednoj jedinoj izbočini kao na njegovom starom bakljobrodu, Baltazaru. Takođe je primetio koliko je manji heksagonalni Gideonov pogon na ovom brodu nego na prototipu Rafaelu. Poslednje što je video pre nego što je brod postao nevidljiv bila su svetla koja su sijala iz uvučenih, providnih kabina za boravak i kupole na komandnoj palubi. Za vreme borbe - znao je De Soja zahvaljujući onome što je čitao na Pacemu i RNK-instruktivnim injekcijama koje je dobio u štabu Flote Paksa - ovi providni delovi morfuju se u deblji, oklopljeni epiderm, ali De Soja je uvek uživao u pogledu i umeo je da ceni prozor u svemir.
     "Stižemo na Urijel, ser", reče pilot-podoficir.
     De Soja klimnu glavom. H.H.S. Urijel izgledao je gotovo kao klon novog Rafaela, ali dok je šatl-osa usporavao i približavao se, otac-kapetan mogao je da razabere dodatne generatore omega-noža, pridodate sjajne kabine za sastanke i složenije komunikacione antene koje su ovu letelicu činile komandnim brodom udarne formacije.
     "Upozorenje za pristajanje, ser", reče devojka-podoficir.
     De Soja klimnu glavom i zauze mesto na ležaju za ubrzanja broj dva. Njegova površina bila je dovoljno glatka da ne oseti nikakav trzaj kada su se hvataljke za spajanje zatvorile, a koža i pupčanici broda počeli da se morfuju oko šatla. De Soja je došao u iskušenje da pohvali mladu ženu-podoficira, ali stare navike iz vremena komandovanja ponovo su se vratile.
     "Sledeći put", reče on, "pokušajte da priđete bez mlaza u poslednjem trenutku. To je razmetanje, a oficiri na komandnom brodu mršte se na to."
     Lice mlade žene pilota sneveseli se.
     De Soja joj spusti ruku na rame. "Inače, dobro obavljen posao. U svakom trenutku bih vas uzeo za pilota padobroda na mojoj letelici."
     Utučena devojka se razvedri. "Kad bi to samo bilo moguće, ser. Ova dužnost na stanici..." Ona zaćuta, shvativši da je preterala.
     "Znam", reče De Soja, stojeći kraj vazdušne komore. "Znam. Ali za sada, neka vam bude drago što ne učestvujete u Krstaškom pohodu."
     Komora se otvori i počasna straža doprati ga na palubu H.H.S. Urijela - arhanđela koga je, ako se otac kapetan De Soja dobro sećao, Stari zavet opisao kao vođu nebeske vojske anđela.

     Devedeset svetlosnih godina odatle, u zvezdanom sistemu udaljenom samo tri svetlosne godine od Pacema, prvobitni Rafael prebacio se u stvarni svemir silinom koja bi izbila srž iz ljudskih kostiju, prosekla ljudske ćelije kao vrelo sečivo svetlucavu paučinu i razbacala ljudske neurone kao klikere na strmoj kosini. Radamant Nemes i njeni klonirani srodnici nisu uživali u tom osećaju, ali nisu ni ječali niti krivili lica.
     "Gde smo sada?" upita Nemes dok je posmatrala kako mrka planeta raste na ekranu. Rafael je usporavao pod 230 gravitacija. Nemes nije sedela na ležaju za ubrzanja, već je visila o podupiraču palube sa nehajnom lakoćom nekoga ko odlazi na posao punim površinskim autobusom.
     "Kod Svobode", reče jedan od njena dva muška srodnika.
     Nemes klimnu glavom. Niko od njih četvoro više nije progovarao sve dok se arhanđeo nije našao na orbiti i dok se padobrod nije otkačio i zaurlao kroz redak vazduh.
     "On će biti tu?" upita Nemes. Mikrovlakna su joj se pružala pravo iz slepoočnica do konzole padobroda.
     "Oh, da", reče Nemesina bliznakinja.
     Nekoliko ljudskih bića živelo je na Svobodi, ali posle Pada povukli su se u kupole od zaštitnih polja u zoni sumraka i nisu imali tehnologiju da prate arhanđela ili njegov padobrod. U ovom sistemu nije bilo baza Paksa. U međuvremenu, strana kamenog sveta okrenuta suncu ključala je tako da je olovo teklo kao voda, a na tamnoj strani retka atmosfera bila je na ivici smrzavanja. Međutim, ispod površine beskorisne planete pružalo se više od osam stotina kilometara tunela, i svaki hodnik imao je tačno trideset kvadratnih metara. Svoboda je bila jedan od devet svetova sa Lavirintom otkrivenih u ranim danima Hedžire i istraženih u doba Hegemonije. Hiperion je takođe bio jedan od tih devet svetova. Nijedno ljudsko biće - živo ili mrtvo - nije znalo za tajnu Lavirinta ili njegovih tvoraca.
     Nemes je upravljala padobrodom kroz snažnu oluju amonijaka na tamnoj strani; ostala je da lebdi na trenutak ispred ledene litice vidljive samo u infracrvenom polju i na ekranima sa pojačivačima, a onda je sklopila krila broda i krenula napred u četvrtasti otvor ulaza u Lavirint. Ovaj tunel skrenuo je jednom, a onda nastavio da se proteže kilometrima pravo. Duboki radar pokazivao je saće drugih prolaza ispod njega. Nemes je letela napred tri klika, skrenula levo na prvoj raskrsnici tunela, porinula pola kilometra ispod površine dok je putovala pet klika južno, a onda spustila brod.
     Ovde je infracrveno pokazivalo tragove toplote iz otvora sa lavom, a pojačivači na ekranima nisu pokazivali ništa. Namrštivši se na ponovnu radarsku sliku, Nemes uključi spoljna svetla padobroda.
     Koliko god je mogla da vidi duž beskrajno pravog hodnika, zidovi tunela bili su isklesani u niz vodoravnih kamenih ploča. Na svakoj ploči nalazilo se po jedno nago ljudsko telo. Ploče i tela nizali su se u tamu. Nemes baci pogled na sliku dubokog radara: niži nivoi takođe su bili puni ploča i tela.
     "Napolje", reče muški srodnik koji je izvukao Nemes iz lave na Božjem Gaju.
     Nemes se nije obazirala na vazdušnu komoru. Atmosfera nagrnu iz padobroda sa zamirućom rikom. U pećinama se osećao slabi pritisak - dovoljan da ne mora da se fazno pomera da bi preživela - ali vazduh je bio ređi nego na Marsu pre njegovog teraformiranja. Nemesini lični senzori pokazivali su da je temperatura stalna, na minus 162 stepena Celzijusa.
     Neka ljudska prilika bila je napolju i čekala obasjana reflektorima padobroda.
     "Dobro veče", reče Savetnik Albedo. Visoki muškarac bio je besprekorno odeven u sivo odelo skrojeno po ukusu Pacema. Komunicirao je neposredno na frekvenciji od 75 megaherca. Albedova usta nisu se pomerala, ali savršeni zubi videli su mu se dok se osmehivao.
     Nemes i srodnici sačekaše. Znala je da neće biti novih prekora niti kazni. Tri Sektora želela su je živu, u funkciji.
     "Devojka, Anea, vratila se u svemir Paksa", reče Albedo.
     "Gde?" upita Nemesina srodnica. U ravnim tonovima njenog glasa moglo se naslutiti nešto kao nestrpljivost.
     Savetnik Albedo raširi ruke.
     "Portal..." započe Nemes.
     "Nemoj nam sada ništa pričati", reče Savetnik Albedo. Osmeh mu nije silazio sa lica.
     Nemes se namršti na to. Tokom svih vekova Mreže Svetova Hegemonije, Tri Sektora Svesti Srži nisu pronašla način da koriste portal Praznine - tu trenutnu sponu koju su ljudi poznavali kao dalekobacač - bez ostavljanja traga moduliranih neutrina u matrici prevoja. "Nešto Drugo..." reče ona.
     "Naravno", reče Albedo. Odmahnu rukom kao da odbacuje beskorisni segment ovog razgovora. "Ali i dalje možemo da registrujemo vezu. Sigurni smo da je devojka među onima koji se vraćaju sa Stare Zemlje kroz staru mrežu dalekobacača."
     "Ima i drugih?" upita jedan od muškaraca.
     Albedo klimnu glavom. "Isprva nekoliko. Sada ih je više. Najmanje pedeset aktiviranja po poslednjem izveštaju."
     Nemes prekrsti ruke. "Da li mislite da Nešto Drugo okončava eksperiment sa Starom Zemljom?"
     "Ne", reče Albedo. On priđe najbližoj ploči i spusti pogled na nago ljudsko telo na njoj. To je bila neka mlada žena, ne starija od sedamnaest ili osamnaest standardnih godina. Imala je riđu kosu. Bleda koža i otvorene oči bile su joj prekrivene belim injem. "Ne", reče on ponovo. "Sektori su saglasni da se to vraća samo Aneina grupa."
     "Kako da je pronađemo?" upita Nemesina srodnica, očito razmišljajući naglas na frekvenciji od 75 megaherca. "Možemo da se prebacimo do svakog sveta koji je u vreme Hegemonije imao dalekobacač i da lično ispitamo portale dalekobacača."
     Albedo klimnu glavom. "Nešto Drugo može da prikrije odredište dalekobacača", reče on, "ali Srž je gotovo sigurna da ono ne može da prikrije činjenicu samog savijanja matrice."
     Gotovo sigurna. Nemes primeti neuobičajeni modifikator percepcija TehnoSrži.
     "Hoćemo da ti..." započe Albedo, pokazavši na njenu srodnicu. "Sektor Stabilnih nije ti dao ime, zar ne?"
     "Ne", reče Nemesina bliznakinja. Mlitave, tamne šiške padale su joj na bledo čelo. Tanke usne bile su lišene osmeha.
     Albedo se zakikota na frekvenciji od 75 megaherca. "Radamant Nemes morala je da ima ime kako bi prošla kao ljudski član posade na Rafaelu. Mislim da bi i vi ostali trebalo da dobijete imena, makar samo da bi meni bilo zgodnije." On pokaza na ženu. "Scila." Pokazavši zatim na jednog, pa onda drugog muškarca, on reče: "Gajgs. Brajareus."
     Niko od njih troje nije reagovao na svoje krštenje, ali Nemes je prekrstila ruke i rekla: "Da li vas ovo zabavlja, Savetniče?"
     "Da", reče Albedo.
     Oko njih, atmosfera izvučena iz padobroda uvijala se i kovitlala kao gusta magla. Muškarac čije je ime sada bilo Brajareus reče: "Zadržaćemo ovog arhanđela kao prevozno sredstvo i započeti pretraživanje svih svetova stare Mreže, i to najpre, kako pretpostavljam, svetova reke Tetis."
     "Da", reče Savetnik Albedo.
     Scila kucnu noktima po zamrznutoj tkanini svog kombinezona. "Sa četiri broda, pretraga bi bila četiri puta brža."
     "Očito", reče Albedo. "Postoje dva razloga zbog kojih smo odlučili da ne bude tako - od kojih je prvi to da Paks ima malo ovih brodova arhanđela na raspolaganju za pozajmljivanje."
     Nemes diže obrvu. "A otkad to Srž traži pozajmicu od Paksa?"
     "Otkad su nam potrebni njihov novac, fabrike i ljudski resursi za izgradnju brodova", reče Albedo ravno. "Drugi - i poslednji - razlog jeste to da želimo da vas četvoro budete zajedno u slučaju da sretnete nekoga ili nešto sa čime jedno od vas ne bi moglo da iziđe na kraj."
     Nemesina obrva ostade podignuta. Očekivala je neko pominjanje njenog neuspeha na Božjem Gaju, ali Gajgs je bio taj koji je progovorio: "Sa čime to u Paksu ne bismo mogli da iziđemo na kraj, Savetniče?"
     Čovek u sivom ponovo raširi ruke. Iza njega, isparenja magle kovitlala su se i najpre zaklanjala, zatim otkrivala bleda tela na pločama. "Sa Šrajkom", reče on.
     Nemes se oglasi nepristojnim zvukom na frekvenciji od 75 megaherca. "Sama sam pobedila to stvorenje", reče ona.
     Albedo odmahnu glavom. Izluđujući osmeh ostao je fiksiran. "Ne", reče on. "Nisi. Upotrebila si hiperentropijsku spravu koju smo ti dali da ga pošalješ pet minuta u budućnost. To nije isto kao da si ga pobedila."
     Brajareus reče: "Šrajk više nije pod kontrolom UI?"
     Albedo poslednji put raširi ruke. "Bogovi budućnosti više nam ne šapuću, moj skupi prijatelju. Njihov međusobni rat i zveket njihove bitke odjekuje unazad kroz vreme. Ako posao našeg boga treba da se obavi u naše vreme, onda moramo da ga obavimo sami." On pogleda četiri klona. "Da li su uputstva jasna?"
     "Da pronađemo devojku", reče Scila.
     "I?" upita savetnik.
     "Da je smesta ubijemo", reče Gajgs. "Bez oklevanja."
     "A ako se umešaju njeni sledbenici?" upita Albedo, sada sa širim osmehom, glasom koji je bio karikatura glasa ljudskog učitelja.
     "Da ih pobijemo", reče Brajareus.
     "A ako se pojavi Šrajk?" upita on, uz iznenadno nestajanje osmeha.
     "Da ga uništimo", reče Nemes.
     Albedo klimnu glavom. "Ima li nekih poslednjih pitanja pre nego što se raziđemo?"
     Scila reče: "Koliko ovde ima ljudi?" Ona mahnu prema pločama i telima.
     Savetnik Albedo dodirnu bradu. "Nekoliko desetina miliona na ovom svetu sa Lavirintom, u ovom odeljku tunela. Ali ovde ima još mnogo tunela." On se ponovo osmehnu. "I još osam svetova sa Lavirintom."
     Nemes lagano okrenu glavu, osmotrivši na raznim nivoima spektra uskovitlanu maglu i niz kamenih ploča koje su se gubile u daljini. Nijedno telo nije pokazivalo nikakav znak toplote iznad ambijentalne temperature tunela. "A ovo je delo Paksa", reče ona.
     Albedo se zakikota na frekvenciji od 75 megaherca. "Naravno", reče. "Zbog čega bi Tri Sektora Svesti ili naša buduća UI želela da skladišti ljudska tela?" On priđe telu mlade žene i kucnu po njenoj zaleđenoj dojci. Vazduh u pećini bio je suviše redak da bi preneo zvuk, ali Nemes zamisli zvuk kuckanja noktiju po hladnom mermeru.
     "Ima li još pitanja?" upita Albedo. "Čeka me važan sastanak."
     Bez reči na frekvenciji od 75 megaherca - ili na bilo kojoj drugoj frekvenciji - četiri klona okrenuše se i vratiše u padobrod.

     U mehuru kružnog taktičkog centra za sastanke na H.H.S. Urijelu bilo je okupljeno dvadeset oficira Paksa, uključujući i sve kapetane i izvršne oficire udarne jedinice GIDEON. Među tim izvršnim oficirima nalazio se i Zapovednik Hagan 'Hag' Libler. Star trideset šest standardnih godina, ponovo rođen posle krštenja na Renesansi Minor, potomak nekada velike slobodne porodice Libler čiji je posed prekrivao oko dva miliona hektara - Libler je svoj privatni život posvetio služenju Crkvi, a profesionalni život darovao Floti Paksa. Bio je takođe uhoda i potencijalni atentator.
     Libler je sa zanimanjem digao pogled kada je njegov novi zapovednik usisan kroz cev na palubu Urijela. Svi u udarnoj jedinici - gotovo svi u Floti Paksa - čuli su za oca kapetana De Soju. Nekadašnji zapovednik bakljobroda dobio je papski disključ - što je podrazumevalo gotovo neograničeni autoritet - zbog nekog projekta pre pet standardnih godina, a onda nije uspeo u svojoj misiji. Niko nije bio siguran kakva je to misija bila, ali De Soja je upotrebom tog disključa stekao neprijatelje među oficirima Flote širom Paksa. Naknadni neuspeh i nestanak oca-kapetana bili su uzrok dodatnih glasina u oficirskim menzama i prostorijama za osoblje Flote: najprihvaćenija teorija bila je da je De Soja predat Svetoj kancelariji, da je tiho ekskomuniciran i verovatno pogubljen.
     Ali, eto ga sada, dobio je komandu nad jednim od najdragocenijih delova arsenala Flote Paksa: bila je to jedna od ukupno dvadeset jedne operativne krstarice klase arhanđeo.
     Librer je bio iznenađen De Sojinom pojavom: otac-kapetan bio je nizak, tamne kose, krupnih, tužnih očiju prikladnijih ikoni nekog sveca-mučenika nego zapovedniku borbene krstarice. Predstavljanje je brzo obavila admiral Aldikakti, zdepasta Lusijanka zadužena kako za ovaj sastanak, tako i za udarnu jedinicu.
     "Oče kapetane De Soja", reče Aldikakti kada je De Soja zauzeo svoje mesto za sivim, kružnim stolom u sivoj, kružnoj prostoriji. "Mislim da poznajete neke od ovih oficira." Žena-admiral bila je čuvena po svom nedostatku takta kao i po žestini u borbi.
     "Majka kapetan Stoun stara mi je prijateljica", reče De Soja i klimnu glavom prema svom ranijem izvršnom oficiru. Kapetan Hern bio je pripadnik moje poslednje udarne jedinice, a upoznao sam kapetana Satija i kapetana Lemprijera. "Takođe sam imao tu povlasticu da radim sa zapovednicima Učikavom i Barns-Avni."
     Admiral Aldikakti zagunđa. "Zapovednik Barns-Avni ovde predstavlja marince i švajcarsku gardu u udarnoj jedinici GIDEON", reče ona. "Da li ste upoznali svog izvršnog, oče kapetane De Soja?"
     Sveštenik-kapetan odmahnu glavom i Aldikakti mu predstavi Liblera. Zapovednik je bio iznenađen čvrstinom u stisku nižeg oca-kapetana i autoritetom u pogledu tog čoveka. Oči mučenika ili ne, pomisli Hag Libler, ovaj čovek navikao je na komandovanje.
     "U redu", zareža admiral Aldikakti, "da počnemo. Kapetan Sati održaće kratak uvod."
     Sledećih dvadeset minuta, mehur za sastanke bio je zamagljen holoima i slojevima sa krivuljama. Komlogovi i pisaljke punili su se podacima i naškrabanim beleškama. Satijev tihi glas bio je jedini zvuk izuzev ponekog retkog pitanja ili zahteva za razjašnjenje.
     Libler je vodio sopstvene beleške, iznenađen rasponom misije udarne jedinice GIDEON, i zauzet poslom svakog izvršnog oficira - beleženjem svih važnih činjenica i pojedinosti koje bi kapetan mogao da poželi da kasnije ponovo razmotri.
     GIDEON je bila prva udarna jedinica sačinjena u potpunosti od krstarica arhanđela. Sedam arhanđela bilo je određeno za ovu misiju. Konvencionalni bakljobrodovi klase Hoking mesecima ranije odaslani su da se sa njima sastanu na prvoj tački ispada u Zabačenosti, nekih dvadeset svetlosnih godina iza defanzivne sfere Velikog Zida da bi učestvovali u manevarskoj borbi, ali posle tog prvog skoka, udarna jedinica od sedam brodova delovaće samostalno.
     "Dobra metafora bio bi marš generala Šermana kroz Džordžiju u predhedžirskom Građanskom ratu u Severnoj Americi, u devetnaestom veku", reče kapetan Sati, nateravši pet-šest oficira za stolom da zakuckaju po disključevima komloga da bi prizvali taj zaboravljeni delić vojne istorije.
     "Ranije", nastavi sati, "naše borbe sa Proteranima bile su ili na ničijoj zemlji kod Velikog Zida ili na rubovima svemira Paksa ili Proteranih. Bilo je vrlo malo pohoda sa dubokim prodorom u teritoriju Proteranih." Sati zastade sa izlaganjem. Udarna jedinica MAGI oca-kapetana De Soje pre nekih pet standardnih godina bila je u jednom od najdubljih takvih pohoda.
     "Imate li ikakav komentar u vezi sa tim, oče kapetane?" upita admiral Aldikakti.
     De Soja je na trenutak oklevao. "Spalili smo orbitalni šumski prsten", reče on konačno. "Nije bilo otpora."
     Sati klimnu glavom kao da je zadovoljan. "Nadamo se da će tako biti i u čitavoj ovoj misiji. Naši obaveštajci sugerišu da su Proterani rasporedili ogromnu većinu svojih defanzivnih snaga duž sfere Velikog Zida, ostavivši vrlo malo u smislu naoružanog otpora u srcu svojih kolonizovanih oblasti izvan Paksa. Gotovo tri veka raspoređivali su snage, baze i nastanjene sisteme sa ograničenjem tehnologije Hokingovog pogona kao primarnim određujućim činiocem."
     Taktički holoi ispuniše mehur za sastanke.
     "Veliki kliše", nastavi Sati, "jeste da Paks ima prednost unutrašnjih linija transporta i komunikacije, dok Proterani imaju defanzivnu snagu skrivenosti i udaljenosti. Prodor duboko u svemir Proteranih bio je gotovo nemoguć zbog ranjivosti naših linija snabdevanja i njihove spremnosti da umaknu pred našom nadmoćnom silom, da bi napali kasnije - često sa razornim učinkom - kada bi se naše udarne jedinice suviše udaljile od Velikog Zida."
     Sati zastade i pogleda oficire oko stola. "Dame i gospodo, to vreme je prošlo." Novi holoi zamagliše se u sliku, sa crvenom linijom krivulje udarne jedinice GIDEON koja je izlazila i vraćala se u sferu Paksa, zasecajući prostor između sunaca kao laserski nož.
     "Naša misija jeste da uništimo svaku bazu Proteranih za snabdevanje unutar sistema i svaku koloniju u dubokom svemiru na koju naiđemo", reče Sati, a njegov blagi glas poprimi snagu. "Kometne farme, gradove-konzerve, torus-baze, grozdove L-tačke, orbitalne šumske prstenove, asteroide za rađanje, mehuraste košnice... sve."
     "Uključujući i civilne anđele?" upita otac kapetan De Soja.
     Hag Libler trepnu na pitanje svog zapovednika. Flota Paksa neformalno je pominjala za svemir skrojene DNK-mutante kao 'Luciferove anđele', obično skraćeno 'anđele' u ironiji koja se graničila sa svetogrđem, ali ta fraza retko se koristila pred oficirima najvišeg ranga.
     Admiral Aldikakti odgovori: "Pogotovo anđele, oče kapetane. Njegova Svetost, papa Urban, objavio je ovaj krstaški pohod protiv neljudskih travestija koje Proterani odgajaju tamo, u mraku. Njegova Svetost izjavio je u svojoj Krstaškoj enciklici da se te svetogrdne mutacije moraju izbrisati iz Božje Vaseljene. Ne postoje civili među Proteranima. Imate li nekih problema sa razumevanjem ovog uputstva, oče kapetane De Soja?"
     Oficiri oko stola kao da su zadržavali dah sve dok De Soja konačno nije odgovorio: "Ne, Admirale Aldikakti. Razumem encikliku Njegove Svetosti."
     Izlaganje se nastavi. "Biće upotrebljene ove krstarice klase arhanđeo", reče Sati. "Brod Njegove Svetosti Urijel kao komandni brod, Rafael, Mihajlo, Gavrilo, Ragel, Remiel i Sariel. U svakom slučaju, brodovi će koristiti svoj Gideonov pogon za trenutni skok do sledećeg sistema, utrošiće dodatna dva dana da uspore i uđu u sistem i tako će omogućiti vaskrsavanje posade. Njegova Svetost dopustio nam je da koristimo nove komore za ciklus vaskrsavanja koji traje dva dana... uz verovatnoću za uspeh od devedeset dva odsto. Posle pregrupisanja u napadačku formaciju, nanećemo maksimalnu štetu svim snagama i instalacijama Proteranih pre translacije do sledećeg sistema. Svaki brod Paksa oštećen toliko da se ne može popraviti biće napušten, posada prebačena na druge brodove udarne jedinice, a krstarica uništena. Neće se dozvoliti nikakva mogućnost da Proterani zarobe tehnologiju Gideonovog pogona, mada bi ona za njih bila beskorisna bez Sakramenta Vaskrsavanja. Misija bi trebalo da potraje oko tri standardna meseca. Ima li pitanja?"
     Otac kapetan De Soja diže ruku. "Moram da se izvinim", reče on, "nekoliko standardnih godina ne pratim situaciju, ali zapažam da je ova udarna jedinica sačinjena od brodova klase arhanđeo nazvanim po arhanđelima koji se imenom pominju u Starom zavetu."
     "Da, oče kapetane?" podstaknu ga admiral Aldikakti. "Vaše pitanje?"
     "Samo ovo, admirale. Čini mi se da se sećam da je bilo samo sedam arhanđela koje Biblija pominje imenom. Šta je sa ostalim brodovima klase arhanđela koji su dovršeni?"
     Začu se kikot oko dugog stola i De Soja uvide da je presekao napetost baš kao što je i nameravao.
     Osmehnuvši se, admiral Aldikakti reče: "Primamo natrag sa dobrodošlicom našeg bludnog kapetana i obaveštavamo ga da su vatikanski teolozi istražili Knjigu Enohovu i ostalih pseudoepigrafa, da bi pronašli te druge anđele koji bi se mogli unaprediti u 'počasne arhanđele', a sama Sveta Kancelarija odobrila je Floti Paksa da koristi njihova imena. Smatrali smo... ovaj... prikladnim... da prvih sedam sagrađenih arhanđela planetne klase bude nazvano po onima navedenim u Bibliji i da svoju svetu vatru odnesu neprijatelju."
     Kikot se pretvori u zvuke odobravanja i konačno u blagi pljesak među zapovednicima i njihovim izvršnim oficirima.
     Nije bilo drugih pitanja. Admiral Aldikakti reče: "Oh, još jedan detalj, ako vidite ovaj brod..." Holo zvezdanog broda neobičnog izgleda zalebde iznad središta stola. Stvar je bila mala po merilima Flote Paksa, aerodinamična kao da je građena da ulazi u atmosferu, i imala je peraja blizu fuzionog repa.
     "Šta je to?" upita majka kapetan Stoun, i dalje sa osmehom zahvaljujući dobrom raspoloženju u prostoriji. "Neki vic Proteranih?"
     "Ne", reče otac kapetan De Soja tiho, ne dižući glas, "to je tehnologija iz doba Mreže. Privatni zvezdani brod... čiji je vlasnik bio pojedinac."
     Nekoliko izvršnih oficira ponovo se zakikota.
     Admiral Aldikakti preseče smeh zamahnuvši debelom šakom kroz holo. "Otac kapetan je u pravu", grmnu Lusijanka. "To je stari brod iz doba Mreže, nekada u vlasništvu jednog diplomate Hegemonije." Ona zavrte glavom. "Imali su tada bogatstvo koje je omogućavalo takve gestove. U svakom slučaju, brod ima Hokingov pogon modifikovan tehnologijom Proteranih, moguće je da je dobro naoružan i mora se smatrati opasnim."
     "Šta da radimo ako naiđemo na njega?" upita majka kapetan Stoun. "Da ga zarobimo kao ratni plen?"
     "Ne", reče admiral Aldikakti. "Uništite ga čim ga spazite. Raznesite ga u paru. Pitanja?"
     Nije ih bilo. Oficiri se raziđoše svojim brodovima da bi se pripremili za početnu translaciju. Dok se vozio osom natrag na Rafaela, izvršni oficir Hag Libler ljubazno je ćaskao sa svojim novim kapetanom o spremnosti broda i visokom moralu posade, misleći sve vreme: Nadam se da neću morati da ubijem ovog čoveka.

6.

     Iz iskustva sam znao da odmah posle određenog traumatičnog rastanka - napuštanja porodice da bi se otišlo u rat, na primer, ili posle smrti člana porodice, ili posle rastanka sa voljenom osobom bez sigurnosti da će doći do ponovnog sastanka - postoji neobična smirenost, gotovo osećaj olakšanja, kao da se najgore desilo i ne postoji više ništa čega bi se trebalo plašiti. Tako je bilo tog kišnog praskozorja kada sam ostavio Aneu na Staroj Zemlji.
     Kajak u kome sam veslao bio je mali, a reka Misisipi velika. Isprva, u tami, veslao sam sa pomnim oprezom koji je bio blizu strahu, teran adrenalinom, naprežući oči da bih mogao da uočim podvodne klade, peščane sprudove i plutajuće predmete u besnoj bujici. Reka je tamo bila veoma široka, gotovo čitavu milju, pretpostavljao sam - Stari Arhitekta koristio je arhaične engleske jedinice za dužinu i udaljenost, stope, jarde, milje, a većina nas u Taliesinu navikla je da ga oponaša - i rečne obale izgledale su poplavljeno, sa mrtvim stablima koja su pokazivala gde se voda izdigla stotinama metara izvan prvobitnih obala, tako da je reka izbila do visokih obronaka sa obe strane.
     Oko jedan sat pošto sam se rastao sa prijateljicom, svetlost je počela lagano da jača, najpre pokazavši granicu između sivih oblaka i crnosivih obronaka s moje leve strane, da bi zatim ravno, hladno obasjala površinu same reke. Sa razlogom sam se plašio u mraku: reka je bila puna podvodnih klada i dugačkih prstiju peščanih sprudova; velika, vodom natopljena stabla sa hidrinim glavama od korenja tutnjala su kraj mene nošena središnjim strujama i treskala u sve što bi im se našlo na putu kao džinovski ovnovi za probijanje kapija. Odabrao sam struju koja mi se činila najblaža i nastavio da snažno veslam kako bih ostao dalje od plutajućih otpadaka, a onda pokušao da uživam u svitanju.
     Čitavo jutro veslao sam prema jugu, ne opazivši nikakav znak ljudskih naseobina na obe obale, izuzev jednog jedinog oproštajnog pogleda upućenog drevnim, nekada belim zgradama potopljenim usred mrtvog drveća i ustajale vode tamo gde je nekada bila zapadna obala, a sada se nalazila močvara u podnožju obronaka. Dvaput sam pristao na ostrvca: jednom da bih se olakšao, a drugi put da bih odložio mali ranac koji mi je bio jedini prtljag. Prilikom tog drugog prekida - u kasno prepodne, dok je sunce zagrevalo i reku i mene - seo sam na kladu na peščanoj obali i pojeo jedan od sendviča sa hladnim mesom i senfom koje mi je Anea spremila prošle noći. Poneo sam dve boce za vodu - jedna mi je bila za opasač, dok je druga trebalo da mi ostane u rancu - i pio sam odmereno, ne znajući da li je voda Misisipija pogodna za piće i isto tako ne znajući kada ću pronaći nove zalihe.
     Bilo je popodne kada sam ispred sebe ugledao grad i luk.
     Nešto ranije, druga reka ulila se u Misisipi s moje desne strane i značajno proširila kanal. Bio sam siguran da to mora biti Misuri, a kada sam upitao komlog, brodska memorija potvrdila je moju pretpostavku. Nedugo zatim, spazio sam luk.
     Ovaj portal dalekobacača izgledao je drugačije od onih kroz koje smo prošli prilikom našeg puta na Staru Zemlju: bio je veći, stariji, tamniji, prekriveniji rđom. Možda je nekada bio uzdignut, na suvom, na zapadnoj obali reke, ali sada se metal luka izdizao iz vode stotinama metara daleko od obale. Kosturni ostaci potopljenih zgrada - niski 'neboderi' iz prehedžirskih dana, ako je verovati mom novom arhitektonskom senzibilitetu - takođe su se izdizali iz spore vode.
     "Sent Luis", reče narukvica komloga kada sam upitao brodsku AI. "Uništen još pre Iskušenja. Napušten pre Velike Greške iz '08."
     "Uništen?" upitah ja, upravih kajak prema džinovskoj omči luka i opazih prvi put kako zapadna obala iza njega obilazi u savršenom polukrugu, obrazujući plitko jezero. Drevno drveće pružalo se u oštrom luku na obali. Krater od udara, pomislih, mada nisam mogao da razlučim da li je to bio meteorski krater, krater od bombe, od uništenja nekog izvora energije ili druge vrste nasilnog događaja. "Kako je uništen?" upitah komlogu.
     "Nema informacija", reče narukvica. "Međutim, imam unesene podatke koji se poklapaju sa lukom ispred nas."
     "To je portal dalekobacača, zar ne?" upitah ja, boreći se sa snažnom strujom tu, na zapadnoj obali glavnog kanala, da bih upravio kajak prema luku koji je bio okrenut istočno.
     "Prvobitno ne", reče tihi glas na mom ručnom zglobu. "Veličina i orijentacija artefakta poklapaju se sa položajem i razmerama takozvane Lučne Kapije, arhitektonske nastranosti sagrađene u gradu Sent Luisu za vreme nacije-države po imenu Sjedinjene Američke Države, sredinom dvadesetog veka. Trebalo je da simbolizuje širenje na zapad hegemonijskih protonacionalističkih pionira evropskog porekla koji su ovuda migrirali u svom nastojanju da isteraju prvobitne severnoameričke domorce iz prerezervatskog doba."
     "Indijance", rekoh ja, dahćući dok sam veslao uz poskakivanje kajaka kroz poslednju struju koja je vukla u suprotnom smeru, da bih se poravnao uz ogromni luk. Prošlo je sat ili dva bogate sunčeve svetlosti, ali sada su se vratili hladan vetar i oblaci. Kišne kapi zadobovale su po fiberstaklu kajaka i istačkale vrhove talasa sa obe strane. Struja je sada nosila kajak prema središtu luka i ja sam za tren položio veslo, postaravši se da slučajno ne pritisnem tajanstveno crveno dugme. "Znači, ovaj portal dalekobacača sagrađen je u slavu ljudi koji su ubijali Indijance", rekoh ja, naslonivši se na laktove.
     "Prvobitna Lučna Kapija nije imala funkciju dalekobacača", reče brodski glas sitničavo.
     "Da li je preživeo katastrofu koja je... učinila ovo?" upitah ja, pokazavši veslom na udarni krater i mnoštvo poplavljenih zgrada.
     "Nema informacija", uzvrati komlog.
     "A ti ne znaš da li je ovo dalekobacač?" upitah ja, zadahtavši ponovo dok sam snažno veslao. Luk se uzdizao visoko iznad nas, najmanje stotinu metara do vrha. Zimska sunčeva svetlost mutno je sijala na njegovim zarđalim stranama.
     "Ne", reče brodska memorija. "Nema podataka ni o kakvim dalekobacačima na Staroj Zemlji."
     Naravno da ne postoje takvi podaci. Stara Zemlja kolabirala je u crnu rupu Velike Greške - ili su je oteli Lavovi, Tigrovi i Medvedi - najmanje vek i po pre nego što je TehnoSrž dala Hegemoniji tehnologiju dalekobacača. Ali postojao je mali, premda veoma funkcionalni luk dalekobacača iznad te reke - zapravo, potoka - u zapadnoj Pensilvaniji gde smo Anea i ja bili prebačeni sa Božjeg Gaja četiri godine ranije. A video sam i druge na svojim putovanjima.
     "Pa", rekoh ja, više za sebe nego idiotskoj AI komloga, "ako ovo nije to, naprosto ćemo nastaviti nizvodno. Anea je imala razlog da nas pošalje sa mesta sa kog smo pošli."
     Nisam bio tako siguran. Ispod luka nije bilo izdajničkog treperenja dalekobacača - niti se iza njega moglo videti svetlo sunca ili zvezda. Samo sve tamnije nebo i crna traka šume na obali iza jezera.
     Nagnuh se unazad i pogledah naviše uz luk, šokiran prizorom nedostajućih ploča i otkrivenih čeličnih rebara. Kajak je već prošao ispod njega i nije bilo tranzicije, niti iznenadne promene svetlosti, gravitacije i tuđinskih mirisa. Ova stvar bila je samo urušena stara arhitektonska nakaza koja je slučajno podsećala na...
     Sve se promeni.
     Jedne sekunde, kajak i ja poskakivali smo na Misisipiju nošeni vetrom, na putu prema plitkom jezeru u krateru koji je nekada bio grad Sent Luis, a sledećeg trena bila je noć i mali čamac od fiberstakla i ja klizili smo uskim kanalom između kanjona osvetljenih zgrada pod tamnim svetlarnikom koji se nalazio kilometar ili više iznad moje glave.
     "Isuse", šapnuh.
     "Drevna mesijanska figura", reče komlog. "Religije zasnovane na njegovim navodnim učenjima obuhvataju hrišćanstvo, zen-hrišćanstvo, stari i moderni katolicizam i takve protestantske sekte kao što su..."
     "Umukni", rekoh ja. "Modus dobrog deteta." Ova komanda primoravala je komlog da govori samo onda kada mu se obratim.
     Po ovom kanalu, ako je to uopšte bio kanal, plovili su i drugi ljudi. Mnoštvo čamaca sa veslima, malih jedrilica i drugih kajaka kretalo se uzvodno i nizvodno. U blizini, na rečnim šetalištima i esplanadama, na uzdignutim putevima koji su se ukrštali iznad dobro osvetljene vode, stotine drugih hodale su u parovima ili u malim grupama. Zdepasti pojedinci u šarenoj opremi džogirali su tuda.
     Osetih težinu gravitacije na mišicama posle pokušaja da podignem veslo kajaka - trenutni utisak bio je da je najmanje upola jača od Zemljine - pa lagano podigoh lice da pogledam te stotine - hiljade - osvetljenih prozora i tornjeva, nogostupa, balkona i sletališta, i nova svetla hromirano-srebrnih vozova koji su tiho zujali kroz providne cevi iznad reke, EMV-a koji su prosecali vazduh na visini, levitacionih platformi i nebeskih skela koje su prenosile ljude tamo-amo preko ovog neverovatnog kanjona... i shvatih.
     Lusus. Ovo mora da je Lusus.
     I ranije sam sretao Lusijance: bogate lovce koji su dolazili na Hiperion da love patke ili polu-gire, još bogatije kockare sa drugog sveta koji su se muvali po kockarnicama na Devet Repova, gde sam radio kao izbacivač, čak i nekoliko iseljenika u našoj teritorijalnoj jedinici, najverovatnije prestupnika koji su bežali od pravde Paksa. Svi su imali taj izgled neuglednih, niskih, zdepastih, veoma mišićavih džogera pod visokom gravitacijom, koji su trčali po rečnim šetalištima i esplanadama poput nekih primitivnih, ali moćnih parnih mašina.
     Izgleda da niko nije obraćao pažnju na moj kajak ili na mene. To me je iznenadilo: iz perspektive ovih domorodaca, mora da sam se pojavio niotkuda, materijalizovao se ispod portala dalekobacača koji je ostao za mnom.
     Osvrnuh se i shvatih zbog čega je moje pojavljivanje ostalo neprimećeno. Portal dalekobacača bio je star, naravno, deo srušene Hegemonije i nekadašnje reke Tetis, i luk je bio ugrađen u zidove grada Košnice - platforme i nogostupi bili su načičkani oko vitkog portala - tako da je deo reke ili kanala direktno ispod luka bio jedini vidljivi deo ovog unutrašnjeg grada koji je ležao u dubokoj senci. Dok sam se osvrtao, mali motorni čamac iskliznu iz te senke, uhvati sjaj osvetljenja od natrijumovih isparenja koje se nadnosilo nad rečno šetalište i naizgled banu u postojanje baš kao i ja pola trenutka ranije.
     Onako natrpan, u džemperu i jakni, tesno uglavljen u najlonski prekrivač na otvoru malog kajaka, verovatno sam izgledao zdepasto poput Lusijanaca koje sam video sa obe strane. Neki muškarac i žena na mlaznim skijama mahnuše mi dok su uz šištanje jurili kraj mene.
     Mahnuh i ja njima.
     "Isuse", šapnuh ja ponovo, više u molitvi nego u svetogrđu. Ovaj put, komlog se uzdržao od komentara.

     Ovde ću prekinuti svoje izlaganje.
     Osećao sam iskušenje na ovom mestu pripovedanja, uprkos gasu cijanida koji može da zašišti u kutiju za Šredingerovu mačku svakog trena, pa me stoga požuruje, da veoma podrobno opišem svoju odiseju među svetovima. Uistinu, to je za mene bilo nešto najbliže pustolovini otkad smo Anea i ja stigli u sigurnost Stare Zemlje četiri standardne godine ranije.
     U tridesetak standardnih sati otkad je Anea odlučno najavila moj predstojeći odlazak dalekobacačem, prirodno sam pretpostavljao da će to putovanje biti slično našem ranijem putovanju - od Renesanse Vektor do Stare Zemlje, putovali smo kroz puste i napuštene pejsaže na svetovima kao što su Hebron, Nova Meka, Božji Gaj i bezimenim svetovima poput planete sa džunglom na kojoj smo ostavili skriven Konzulov brod. Na jednoj od nekoliko planeta gde smo se sreli sa stanovnicima - ironično, bio je to Mare Infinitus, retko naseljeni okeanski svet - kontakt je bio katastrofalan za sve koji su u njemu učestvovali: ja sam digao u vazduh najveći deo njihove plutajuće platforme; oni su me zarobili, uboli nožem, pucali na mene i umalo me nisu udavili. Pri tom sam izgubio neke izuzetno vredne stvari koje smo poneli na put, uključujući i drevnu hoking-prostirku koja je predavana iz ruke u ruku još od dana legende o Siri i Merinu, i podjednako drevni pištolj kalibra 45 koji je, kako sam želeo da verujem, pripadao Aneinoj majci, Bron Lamiji.
     Ali najvećim delom putovanja, reka Tetis nosila je Aneu, A. Betika i mene kroz prazne predele - zlokobno prazne na Hebronu i Novoj Meki, kao da je neki užas odneo čitavu populaciju - i bili smo sami.
     Ali ne ovde. Lusus je bio živ i uskomešan. Prvi put sam shvatio zašto su ova planetna saća nazvana Košnice.
     Putujući zajedno kroz nenaseljene oblasti, devojčica, android i ja bili smo prepušteni sami sebi. Sada, sam i praktično nenaoružan u svom malom kajaku, ustanovio sam da mašem policiji Paksa i ponovo rođenim lusijanskim sveštenicima koji su šetali kraj mene. Kanal ovde nije bio širi od trideset metara, oivičen betonom i plastikom, bez pritoka ili skrovišta. Bilo je senki ispod mostova i nadvožnjaka, baš kao i ispod portala dalekobacača uzvodno, ali rečni saobraćaj kretao se kroz ta zasenčena mesta u stalnom toku. Nisam imao gde da se sakrijem.
     Prvi put sam pomislio na bezumnost putovanja dalekobacačem. Odeća će mi biti neprikladna i smesta će privući pažnju, čim iziđem iz kajaka. Telo mi je pogrešno građeno. Moj dijalekt sa Hiperiona biće im neobičan. Nisam imao novca, čip sa identitetom, dozvolu za EMV ili keditne kartice, parohijske papire Paksa niti prebivalište. Zaustavivši kajak na trenutak kraj rečne kafane - miris šnicle na roštilju ili nekog sličnog jela dopirao je napolje nošen ventilatorima, tako da sam lučio pljuvačku od gladi, a u istom lahoru osećao se i miris kvasca koji je ukazivao na bačve sa hladnim pivom - shvatio sam da ću gotovo izvesno biti uhapšen samo dva minuta pošto stupim u neko takvo mesto.
     Ljudi su putovali između svetova Paksa - mahom milioneri, poslovni ljudi i pustolovi spremni da provedu mesece u kriogenskom snu i uzmu godine vremenskog duga putujući Merkantilusovim transporterima između zvezda, samozadovoljni u svojoj kruciformom izazvanoj sigurnosti da će ih posao, dom i porodica čekati u postojanoj hrišćanskoj vaseljeni kada se budu vratili - ali to je bilo retko, i niko nije putovao između svetova bez novca i dozvole Paksa. Dva minuta pošto ušetam u ovaj kafe, bar ili restoran, šta god bio, neko će verovatno pozvati lokalnu policiju ili vojsku Paksa. Posle prve pretrage utvrdiće da ne nosim krst - pagan u vaseljeni ponovo rođenih hrišćana.
     Oblizujući se, uz krčanje creva, mišica premorenih od dodatne gravitacije, očiju koje su suzile zbog nedostatka sna i duboke osujećenosti, odveslao sam dalje od kafea kraj obale i nastavio nizvodno, u nadi da će sledeći dalekobacač biti što je moguće bliže.
     I ovde se odupirem iskušenju da ispričam sve o čudesnim prizorima i zvucima, o neobičnim ljudima koje sam video i bliskim susretima na koje sam se usudio. Nikada nisam bio na tako naseljenom, pretrpanom, unutrašnjem svetu kao što je Lusus, i lako sam mogao da provedem mesece u istraživanju užurbane Košnice koju sam gledao iz reke u betonskom kanalu.
     Posle šest sati putovanja nizvodno kanalom na Lususu, doveslao sam pod dobrodošli luk i pojavio se na Frojdi, užurbanom, veoma naseljenom svetu o kome sam malo toga znao i koji ne bih mogao čak ni da prepoznam da nije bilo navigacionih fajlova komloga. Tu sam konačno zaspao, sakrivši kajak u pet metara visokoj kanalizacionoj cevi, sklupčan pod pipcima industrijske fiberplastike uhvaćene u žičanu ogradu.
     Spavao sam čitav standardni dan i noć na Frojdi, ali tamo su dani trajali trideset devet standardnih sati, i tek uveče istog dana kada sam prispeo pronašao sam sledeći luk, manje od pet klika nizvodno, i ponovo se prebacio.
     Sa sunčane Frojde, naseljene građanima Paksa u složenim harlekinskim tkaninama i jarkim plaštovima, reka me je odnela na Nikadviše, sa turobnim selima uklesanim u stenje i kamenim zamkovima postavljenim na zidove kanjona pod neprestano sumornim nebom. U noći na Nikadviše, komete su išarale nebo prugama, a leteća stvorenja slična vranama - pre džinovski šišmiši nego ptice - lepetala su kožnatim krilima nisko iznad reke i zaklanjale sjaj kometa crnim telima.
     Tu su me pozdravili komercijalni splavari, a ja sam im uzvratio pozdravom, veslajući sve vreme prema brzacima koji mi umalo nisu prevrnuli kajak, a svakako su stavili na probu i poslednje deliće moje umešnosti kajakaša-početnika. Sirene su trubile iz naherenih zamkova na Nikadviše kada sam mahnito doveslao ispod sledećeg portala dalekobacača i shvatio da se kuvam na pustinjskom suncu užurbanog, malog sveta čije je ime, kako je komlog rekao, bilo Vitus-Grej-Balianus B. Nikada za njega nisam čuo, čak ni iz starih atlasa iz doba hegemonije koje je Grandam čuvala u svom putujućem karavanu i koje sam krišom izučavao uz svetlo svetlećeg štapa kad god sam mogao.
     Reka Tetis nosila je Aneu, A. Betika i mene pustinjskim planetama na putu prema Staroj Zemlji, ali to su bili čudnovato prazni svetovi Hebron i Nova Meka - njihove pustinje bile su lišene života, gradovi napušteni. Ali ovde, na Vitus-Grej-Balianusu B. kuće od čerpiča bile su zgurene uz samu reku, a na svaki klik nailazio sam na prevodnice gde je najveći deo vode odvođen za navodnjavanje do zelenih polja koje su pratile rečni tok. Na sreću, reka je ovde služila i kao glavna ulica i središnji drum, pa sam iz senke luka drevnog dalekobacača izronio u okrilje masivne barže i nastavio mirno da veslam usred gustog rečnog saobraćaja - skifovi, splavovi, barže, tegljači, električni gliseri, brodovi-kuće, pa čak i poneka EM levitaciona barža koja bi lebdela tri ili četiri metra iznad rečne površine.
     Gravitacija je ovde bila laka, verovatno manje od dve trećine gravitacije Stare Zemlje ili Hiperiona, i povremeno sam mislio da će moji zamasi veslom izbaciti i kajak i mene iz vode. Ali ako je gravitacija bila laka, svetlost - sunčeva svetlost - bila je teška kao džinovski, oznojeni dlan. Posle pola sata veslanja, iskapio sam i drugu bocu s vodom i znao sam da moram da pristanem kako bih pronašao nešto za piće.
     Čovek bi pomislio da će na svetu slabije gravitacije stanovnici biti kao motke - uspravna antiteza lusijanskog bačvastog obličja - ali većina muškaraca, žena i dece koje sam video na užurbanim ulicama i teretnim prolazima duž reke bili su gotovo podjednako niski i zdepasti kao Lusijanci. Odeća im je bila jarka poput harlekinske mešavine sa Frojde, ali ovde je svaka osoba nosila jednu jedinu blistavu nijansu - uske grimizne kombinezone od glave do pete, plaštove i kapuljače intenzivne nebeski plave boje, smaragdne haljine i odela koji su probadali oči sa složenim smaragdnim kapama i šalovima, šlajere od žutog šifona i svetle ćilibarske turbane. Shvatio sam da su vrata i kapci kuća od ćerpiča, prodavnica i svratišta takođe ofarbani u te upadljive boje i zapitao se šta li to može da znači - kasta? Politička sklonost? Društveni ili ekonomski status? Neka vrsta signala za srodstvo? Šta god bilo, neću se uklopiti kada budem stupio na obalu da pronađem piće, odeven ovako u tamnu kaki boju i iznošeni pamuk.
     Ali morao sam da biram između pristajanja uz obalu ili smrti od žeđi. Odmah iza jedne od mnogih prevodnica kojima se svako plovilo moglo poslužiti bez tuđe pomoći, doveslao sam do keja, privezao poskakujući kajak dok je neka teška barža izlazila iz prevodnice iza mene i krenuo prema kružnoj građevini od drveta i ćerpiča u nadi da je to arteški bunar. Video sam kako nekoliko žena u haljinama žutim kao šafran nose odatle nešto nalik na krčage za vodu, pa sam bio prilično siguran da sam pogodio svrhu građevine. Ono u šta nisam mogao da se pouzdam bili su izgledi da sam tamo natočim vodu, a da ne prekršim neki zakon, kodeks, kastinsko pravilo, versku zapovest ili lokalni običaj. Nisam video primetno prisustvo Paksa na ulicama ili teretnim stazama - ni crnu odeću sveštenika, ni crveno-crnu standardnu uniformu policije Paksa - ali to nije značilo mnogo. Postojalo je veoma malo svetova, čak i u Zabačenosti u kojoj je, kako me je obavestio komlog, bio Vitus-Grej-Balianus B, gde Paks nije bio stalno prisutan u nekom vidu. Potajno sam izvukao kaniju sa lovačkim nožem iz ranca i stavio je u zadnji džep, ispod prsluka, a jedini plan bio mi je da oštricom sebi prokrčim put natrag do čamca ukoliko se okupi rulja. Ako stigne policija Paksa, sa omamljivačima ili flešetnim pištoljima, moje putovanje biće okončano.
     Ubrzo će biti okončano - bar za izvesno vreme - iz daleko drugačijih razloga, ali ništa me nije upozoravalo na to, ako se izuzme bol u leđima koji me je pratio i pre nego što sam napustio Lusus, dok sam snebivljivo prilazio bunaru, ako je to uopšte bio bunar.
     Bio je to bunar.
     Niko nije reagovao na moj visoki stas ili neuglednu boju. Niko - čak ni deca odevena u blistavocrveno i svetloplavo koja su prekinula igru da bi me osmotrila, a onda odvratila pogled - nije me zaustavio niti pokazao da primećuje očiglednog stranca u svojoj sredini. Dok sam žudno pio, a zatim punio obe boce vodom, imao sam utisak - ne znam odakle mi to - da su stanovnici Vitus-Grej-Balianusa B, ili bar ovog sela duž davno napuštenog dalekobacačkog puta reke Tetis, naprosto isuviše učtivi da bi pokazali na mene i zurili, ili pitali šta tu tražim. Osećao sam u tom trenutku, dok sam zatvarao drugu bocu i okretao se da se vratim kajaku, da kada bi neki troglavi mutantni tuđinac ili - da govorimo o nečemu stvarnijem, a bizarnijem - kada bi sam Šrajk došao da pije iz tog arterskog bunara tog prijatnog pustinjskog popodneva, građani ga ne bi zaustavljali niti zapitkivali.
     Načinih tri koraka prašnjavom stazom kada osetih bol. Najpre se presamitih, uzdahnuvši od bola, nesposoban da uzmem vazduh, a onda padoh na koleno, pa se izvrnuh na bok. Sklupčah se u agoniji. Vrisnuo bih da mi strašan bol nije oduzeo vazduh i energiju. A jeste. Dahćući kao rečna riba izbačena na tu prašnjavu obalu, sklupčao sam se još jače u položaj fetusa, jašući na talasima agonije.
     Ovde bi trebalo da kažem da mi bol i neugodnosti nisu bili sasvim nepoznati. Kada sam bio u teritorijalcima, jedna studija vojske Hiperiona pokazala je da većina regruta koje su poslali na jug da se bore protiv pobunjenika na Ledenoj Kandži slabo podnosila bol. Gradlije iz gradova severne Akvile i lepših gradova na Devet Repova retko su, ako su uopšte ikada iskusili ikakav bol koji se nije mogao otkloniti gutanjem pilule, pozivanjem autohirurga ili vožnjom do najbližeg 'doktora-u-kutiji'.
     Kao pastir i seljače, ja sam imao nešto više iskustva sa podnošenjem bola: slučajne posekotine nožem, slomljeno stopalo kada me je nagazilo goveče, modrice i kontuzije od padova daleko u stenovitim predelima, potres mozga jednom dok sam se hrvao na sastanku karavana, plikovi od jahanja, čak i naduvene usne i šljive na oku posle tuča oko logorske vatre za vreme Muškog sabora. A na Glečeru sam bio tri puta ranjen - dvaput su to bile posekotine od šrapnela pošto su mi bele mine pobile drugove, a jednom od hica iz dalekometnog snajpera - ta potonja rana bila je dovoljno ozbiljna da pozovu sveštenika koji umalo nije zahtevao da primim kruciformu pre nego što bude prekasno.
     Ali nikada nisam iskusio ovakav bol.
     Stenjući, dahćući, dok su učtivi građani konačno uzmicali od te prikaze koja se bacakala i primoravala ih da primete stranca, podigao sam ručni zglob i zatražio od komloga da mi kaže šta mi se to dešava. Nije odgovorio. Između talasa neizdrživog bola, upitah ponovo. I dalje bez odgovora. Onda se setih da sam ostavio prokletinju u modusu dobrog deteta. Pozvah ga imenom i ponovih pitanje.
     "Smem li da uključim neaktivnu biosenzornu funkciju, Č. Endimione?" upita idiotska AI.
     Nisam znao da je sprava posedovala biosenzornu funkciju, aktivnu ili ne. Dadoh pristanak uz psovku i presavih se još jače u položaj fetusa. Kao da me je neko proburazio kroz gornji deo leđa, pa sada okreće tamo-amo nazubljeno sečivo. Bol je kuljao kroz mene kao struja kroz vrelu žicu. Povratih u prašinu. Neka lepa žena u čisto beloj odori ustuknu za još jedan korak i diže jednu belu sandalu.
     "Šta je to?" prodahtah ponovo u najkraćem mogućem razmaku između probadanja bola. "Šta se dešava?" upitah komlog. Drugom rukom opipah leđa, u potrazi za krvlju ili ulaznom ranom. Očekivao sam da pronađem strelu ili koplje, ali tamo nije bilo ničega.
     "Obuzima vas šok, Č. Endimione", reče lobotomizovano parče AI sa Konzulovog broda. "Krvni pritisak, otpor kože, rad srca i atropinski broj, sve to podržava ovu dijagnozu."
     "Zašto?" upitah ja ponovo i rastegoh ta dva sloga u dugo stenjanje dok mi se bol kotrljao sa leđa kroz čitavo telo. Ponovo povratih. Želudac mi je bio prazan, ali povraćanje se nastavljalo. Građani odeveni u jarke boje ostali su na udaljenosti, ne okupljajući se u radoznalu gomilu, ne pokazujući loše manire kroz buljenje ili mrmljanje, ali očito su prekinuli ono što su radili.
     "Šta nije u redu?" prodahtah ponovo, pokušavši da šapnem narukvici komloga. "Šta bi moglo ovo da izazove?"
     "Pogodak iz puške", uzvrati slabašni, metalni glas. "Rana od uboda. Koplje, nož, strela, ručna strelica. Rana od energetskog oružja. Zrak, laser, omega nož, pulsna oštrica. Koncentrisani flešetni udar. Možda dugačka, tanka igla zabijena kroz gornji deo bubrega, jetru i slezinu."
     Koprcajući se od bola, ponovo opipah leđa, istrgnuvši sopstvenu kaniju sa nožem i bacivši je dalje od sebe. Spoljnji deo prsluka i košulja pod njim bili su neoprljeni i bez rupa. Nije bilo oštrih predmeta koji bi mi virili iz mesa.
     Bol me ponovo prože plamenom i ja glasno zastenjah. Nisam to učinio kada me je snajper pogodio zrakom na Glečeru niti kada mi je bivo Ujka Vanje slomio stopalo.
     Bilo mi je teško da mislim razgovetno, ali mislio sam otprilike... domoroci Vitus-Grej-Balianusa B... nekako... snaga uma... otrov... voda... nevidljivi zraci... kažnjavaju me... zbog...
     Odustadoh od tog napora i ponovo zastenjah. Neko u svetloplavoj suknji ili togi i besprekornim sandalama, sa noktima na nogama lakiranim u plavo, priđe bliže.
     "Izvinite, gospodine", reče blagi glas engleskim jezikom stare Mreže, sa jakim naglaskom. "Ali, imate li nekih problema?" Mate l' proublemma?
     "Aaarrrgghhhggghuhh", odgovorih, podvukavši taj zvuk novim suvim povraćanjem.
     "Smem li onda da vam pomognem?" upita isti blagi glas iznad plave toge. Pou-moug-nemm?
     "O... ahhrrgghah... nnnrrehhakk", rekoh ja i umalo se ne onesvestih od agonije. Crne tačke zaigraše mi pred očima sve dok nisam više mogao da vidim ni sandale niti plave nokte, ali strašni bol nije me puštao... nisam mogao da umaknem u nesvesticu.
     Haljine i toge zašuštaše oko mene. Osetih parfem, kolonjsku vodu, sapun... osetih snažne ruke na mišicama, nogama i bokovima. Njihov pokušaj da me podignu bio je poput zagrejane žice koja mi je probila kičmu i zarila mi se u podnožje lobanje.

7.

     Velikom inkvizitoru naređeno je da se pojavi sa svojim ađutantom u audijenciji kod pape u 08:00 po vatikanskom vremenu. U 07:52, njegov crni EMV stigao je do kontrolnog punkta na Via del Belvedere odakle se ulazilo u papine odaje. Inkvizitor i njegov ađutant, otac Farel, propušteni su kroz portale sa detektorima i ručne senzore - najpre na kontrolnom punktu švajcarske garde, zatim na stražarskom mestu palatinske garde, i konačno na mestu gde je bila postavljena nova plemenita garda.
     Džon Domeniko kardinal Mustafa, Veliki inkvizitor, uputio je najsuptilniji mogući pogled svom ađutantu dok su ih propuštali kroz taj poslednji kontrolni punkt. Plemenita garda na tom mestu kao da se sastojala od kloniranih blizanaca - sve su to bili mršavi muškarci i žene mlitave kose, žućkastog tena i mrtvih pogleda. Pre jednog milenijuma, Mustafa je to znao, švajcarska garda sastojala se od plaćenika koji su služili papi, palatinska garda sastojala se od poverljivih lokalnih stanovnika, uvek rođenih Rimljana, koji su davali počasnu stražu na javnim nastupima Njegove Svetosti, a plemenita garda birana je među aristokratijom kao neka vrsta papske nagrade za odanost. Danas je švajcarska garda predstavljala najelitnije regularne snage Flote Paksa; palatince je papa Julije XIV uveo pre samo godinu dana, a sada je papa Urban, izgleda, poverio svoju ličnu bezbednost novoj plemenitoj gardi.
     Veliki inkvizitor je znao da su blizanci iz plemenite garde uistinu klonovi, rani prototipovi tajne Legije koja se tek gradila, i prethodnica nove borbene sile čije su projektovanje papa i njegov državni sekretar zatražili od Srži. Inkvizitor je skupo platio ove informacije i znao je da bi njegov položaj - ako ne i život - mogao biti u pitanju ako Lurdusami ili Njegova Svetost saznaju da on za to zna.
     Kada je prošao kraj nižih stražarskih mesta, sa ocem Farelom koji je ispravljao mantiju posle pretrage, kardinal Mustafa odmahnuo je papskom asistentu koji je ponudio da ih povede naviše. Kardinal lično otvori vrata drevnog lifta koji će ih poneti do papinih odaja.
     Ovaj privatni put do papinih odaja praktično je počinjao u podrumu, pošto je rekonstruisani Vatikan bio sagrađen na brdu sa ulazom iz Via del Belvedere ispod uobičajenog prizemlja. Dok su se uspinjali u škriputavom kavezu i dok je otac Farel nervozno petljao oko svoje pisaljke i fascikle sa papirima, Veliki inkvizitor opustio se dok su promicali kraj dvorišta San Damasko u prizemlju. Prošli su kraj prvog sprata sa fantastičnim odajama Bordžija i Sikstinskom kapelom. Škripali su i stenjali dok su prolazili kraj drugog sprata sa papinim državnim odajama, salom kardinalske skupštine, bibliotekom, apartmanom za audijencije i predivnim Rafaelovim sobama. Na trećem spratu se zaustaviše, i vrata kaveza otvoriše se s treskom.
     Kardinal Lurdusami i njegov ađutant, monsinjor Lukas Odi, klimnuše im i osmehnuše se.
     "Domeniko", reče Lurdusami, uze šaku Velikog inkvizitora i snažno je stisnu.
     "Simone Avgustino", reče Veliki inkvizitor uz naklon. Dakle, državni sekretar će prisustvovati ovom sastanku. Mustafa je to podozrevao i strepeo zbog toga. Izišavši iz lifta i krenuvši sa ostalima prema privatnim papinim odajama, Veliki inkvizitor pogleda načas niz hodnik prema kanclearijama državnog sekretarijata i - po desethiljaditi put - pozavide tom čoveku na bliskosti sa papom.
     Papa je sačekao grupu u širokoj, blistavo obasjanoj galeriji koja je spajala kancelarije državnog sekretarijata sa dva sprata odaja koje su bile privatno područje Njegove Svetosti. Obično ozbiljan, Pontif se osmehivao. Tog dana bio je odeven u mantiju sa belim plaštom i belim zucchetom na glavi, sa belim pojasom oko struka. Njegove bele cipele pravile su jedva čujne zvuke na popločanom podu.
     "A, Domeniko", reče papa Urban XVI dok je pružao ruku za prstenom radi poljupca. "Simone. Baš dobro što si došao."
     Otac Farel i monsinjor Odi klečali su i čekali da se Sveti Otac okrene prema njima kako bi mogli da poljube prsten Svetog Petra.
     Njegova Svetost izgleda dobro, pomisli Veliki inkvizitor, neosporno mlađe i odmornije nego pred nedavnu smrt. Visoko čelo i plamteće oči bile su iste, ali Mustafa je mislio da tog jutra u izgledu vaskrsnutog pape postoji nešto istovremeno žurnije i zadovoljnije.
     "Baš smo se spremali da krenemo na jutarnju šetnju vrtom", reče Njegova Svetost. "Da li biste želeli da nam se priključite?"
     Četiri muškarca klimnuše glavom i krenuše za hitrim papinim korakom dok je ovaj hodao galerijom, da bi se onda popeo glatkim, širokim stepenicama do krova. Lični ađutanti Njegove Svetosti držali su se podalje, vojnici švajcarske garde na ulazu u vrt stajali su kruto u stavu mirno dok su zurili pravo napred, Lurdusami i Veliki inkvizitor hodali su samo korak iza Svetog Oca, dok su monsinjor Odi i otac Farel ostali dva koraka iza njih.
     Papski vrtovi sastojali su se od lavirinta cvetnih zasada na rešetkastim letvicama, žubornih vodoskoka, savršeno potkresanih živica i oblikovanih stabala sa tri stotine svetova Paksa, kamenih staza i fantastičnog cvetnog žbunja. Iznad svega toga, zaštitno polje klase deset - providno sa ove strane, zatamnjeno za spoljne posmatrače - pružalo je i privatnost i zaštitu. Nebo Pacema bilo je tog jutra blistavo plavo, bez ijednog oblačka.
     "Da li se ijedan od vas dvojice seća", započe Njegova Svetost, dok mu je mantija šuštala pri žustrom hodu baštenskom stazom, "kada nam je nebo bilo žuto?"
     Kardinal Lurdusami oglasi se dubokom tutnjavom koja je kod njega predstavljala kikot. "Oh, da", reče on, "sećam se kada je nebo bilo bolesno žuto, vazduh se gotovo nije mogao disati, stalno je bilo hladno, a kiša nikako da prestane. Pacem je tada bio marginalni svet. To je bio jedini razlog zbog kog je stara Hegemonija uopšte dopustila Crkvi da se ovde naseli."
     Papa Urban XVI osmehnu se kratko i pokaza prema plavom nebu i toplom suncu. "Dakle, došlo je do izvesnih poboljšanja za vreme naše službe ovde, eh, Simone Avgustino?"
     Oba kardinala tiho se nasmejaše. Brzo obiđoše oko krova i Njegova Svetost sada krenu drugim smerom kroz središte vrta. Koračajući sa kamena na kamen po uskoj stazi, dva kardinala i njihovi ađutanti pratili su Pontifa u beloj mantiji, u koloni jedan po jedan. Iznenada, Njegova Svetost se zaustavi i okrenu. Neka fontana tiho je žuborila iza njega.
     "Čuli ste", reče on, glasom sada lišenim šaljivosti, "da se udarna jedinica admirala Aldikakti prebacila iza Velikog Zida?"
     Oba kardinala klimnuše glavom.
     "To je samo prvi od mnoštva takvih upada", reče Sveti Otac. "Ne nadamo se tome... ne predviđamo to... već to znamo."
     Šef Svete kancelarije, državni sekretar i njihovi ađutanti sačekaše.
     Papa pogleda svakog od njih naizmenično. "Ovog popodneva, prijatelji, nameravamo da otputujemo do Kaštela Gandolfo..."
     Veliki inkvizitor uzdrža se od pogleda naviše, znajući da papin asteroid ne može da se vidi po danu. Znao je da Pontif govori kraljevskim 'mi' i da ne poziva njega i Lurdusamija da krenu sa njim.
     "...gde ćemo se moliti i meditirati nekoliko dana dok budemo sastavljali našu novu encikliku", nastavi papa. "Naziv će joj biti Redemptor hominis i biće to najvažniji dokument u toku naše službe kao pastira Svete Majke Crkve."
     Veliki inkvizitor pognu glavu. Izbavitelj čovečanstva, pomisli. To bi moglo da govori o bilo čemu.
     Kada je kardinal Mustafa digao pogled, Njegova Svetost se osmehivao, kao da mu čita misli. "Tamo će se govoriti o našoj svetoj obavezi da čovečanstvo održimo ljudskim, Domeniko", reče papa. "To će proširiti, razjasniti i produbiti ono što je sada postalo poznato kao Krstaška enciklika. Definisaće želju... ne, zapovest... našeg Gospoda da čovečanstvo ostane u obliku i liku čovečanstva i da ne bude zaprljano namernim mutacijama i unakaživanjem."
     "Konačno rešenje problema Proteranih", promrmlja kardinal Lurdusami.
     Njegova Svetost nestrpljivo klimnu glavom. "To, i više od toga. Redemptor hominis razmotriće ulogu Crkve u definisanju budućnosti, dragi prijatelji. U neku ruku, doneće plan za sledećih hiljadu godina."
     Majko milostiva, pomisli Veliki inkvizitor.
     "Paks je bio koristan instrument", nastavi Sveti Otac, "ali u danima, mesecima i godinama koje su pred nama stvorićemo podlogu za način na koji će Crkva postati aktivnija u svakodnevnom životu svih hrišćana."
     Stavljanje svetova Paksa pod veću kontrolu, prevede to Veliki inkvizitor, očiju i dalje spuštenih kao da zamišljeno, pažljivo prati papine reči. Ali kako... pomoću kog mehanizma?
     Papa Urban XVI ponovo se osmehnu. Kardinal Mustafa primeti, ne prvi put, da osmesi Svetog Oca nikada ne dotiču i njegove izmučene i umorne oči. "Po objavljivanju enciklike", reče Njegova Svetost, "moći ćete jasnije da uvidite ulogu koju vidimo za Svetu Kancelariju, za našu diplomatsku službu i za premalo iskorišćene entitete poput Opus Dei, Pontificijske komisije za pravdu i mir, i Cor Unum."
     Veliki inkvizitor pokuša da prikrije iznenađenje. Cor Unum? Pontificijska komisija, zvanično poznata kao Pontificum Consilium 'Cor Unum' de Humana et Christiana Progressione Fovenda, vekovima jedva da je bila nešto više od odbora lišenog svake moći. Mustafa je morao da razmisli da bi se setio njenog predsednika... kardinal Di Noje, rekao bi. Sitni vatikanski birokrata. Starica koja nikada ranije nije igrala nikakvu ulogu u politici Vatikana. Do đavola, šta se to ovde dešava?
     "Ovo je uzbudljivo vreme", reče kardinal Lurdusami.
     "Zaista", reče Veliki inkvizitor, prisetivši se drevne kineske kletve koja je o tome govorila.
     Papa krenu dalje i njih četvorica požuriše da ga sustignu. Lahor je prolazio kroz zaštitno polje i nosio zlatne pupoljke na izvajanom svetom hrastu.
     "Naša nova enciklika takođe će se pozabaviti sve većim problemom zelenašenja u našem novom dobu", reče Njegova Svetost.
     Veliki inkvizitor umalo se ne ukopa u mestu. Ovako, morao je da načini brzi polukorak kako ne bi zaostao. Veći napor bio mu je da zadrži neutralni izraz lica. Gotovo da je mogao da oseti šok oca Farela iza sebe.
     Zelenašenje? pomisli Veliki inkvizitor. Crkva je strogo regulisala trgovinu Paksa i Paks Merkantilusa tri veka... nikakav povratak danima čistog kapitalizma nije bio tražen niti dozvoljen... ali ruka koja je to kontrolisala bila je laka. Je li ovo potez za konsolidaciju čitavog političkog i ekonomskog života neposredno pod kontrolom Crkve? Zar će Julije... Urban... pokušati da ukine civilnu autonomiju Paksa i trgovinske slobode merkantilusa ovako kasno? I kakva je u svemu tome uloga vojske?
     Njegova Svetost zastade kraj divnog grma belih pupoljaka i svetloplavog lišća. "Naša ilirska lincura ovde dobro napreduje", reče on tiho. "To je bio poklon nadbiskupa Poskija sa Galabe Peskazusa."
     Zelenašenje! pomisli Veliki inkvizitor krajnje zbunjen. Kazna ekskomunikacije... gubitak kruciforme... zbog kršenja stroge kontrole trgovine i profita. Direktna intervencija iz Vatikana. Majko Hristova...
     "Ali nisam vas zato pozvao ovde", reče papa Urban XVI. "Simone Avgustino, da li bi bio tako ljubazan da preneseš kardinalu Mustafi uznemirujuće vesti koje su ti juče stigle?"
     Znaju za biouhode, pomisli Mustafa u panici. Srce mu zalupa. Znaju za raspoređene agente... za pokušaj Svete kancelarije da neposredno kontaktira sa Srži... za sondiranje kardinala pre izbora... za sve! On zadrža prikladni izraz na licu - budan, zainteresovan, zabrinut samo u profesionalnom smislu zbog toga što je Sveti Otac upotrebio reč 'uznemirujuća'.
     Velika masa kardinala Lurdusamija kao da se uzdiže. Teška tutnjava reči kao da je dopirala iz njegovih prsa ili trbuha, a ne iz usta. Iza njega, prilika monsinjora Odija podsećala je Mustafu na strašila sa njiva njegove mladosti provedene na poljoprivrednom svetu Renesansa Minor.
     "Ponovo se pojavio Šrajk", započe kardinal.
     Šrajk? Kakve to veze ima sa... Mustafin inače vispren um povodio se, ne uspevajući da savlada sve te promene i otkrovenja. I dalje je zazirao od zamke. Shvativši da je državni sekretar zastao u iščekivanju odgovora, Veliki inkvizitor reče: "Mogu li vojne vlasti na Hiperionu da iziđu sa njim na kraj, Simone Avgustino?"
     Podvaljci kardinala Lurdusamija vibrirali su dok se velika glava pomerala tamo-amo. "Domeniko, demon se nije pojavio na Hiperionu."
     Mustafa pokaza da je prikladno šokiran. Znam po ispitivanju kaplara Kia da se čudovište pojavilo na Božjem Gaju pre četiri standardne godine, naizgled u pokušaju da osujeti ubistvo deteta po imenu Anea. Da bih do toga došao, morao sam da priredim lažnu smrt i otmem Kia posle njegove prekomande u Floti Paksa. Da li oni to znaju? I zašto mi to sada govore? Veliki inkvizitor i je dalje čekao da mu metaforično sečivo padne na veoma stvarni vrat.
     "Pre osam standardnih dana", nastavi Lurdusami, "neko čudovišno stvorenje koje može biti samo Šrajk pojavilo se na Marsu. Broj mrtvih... zaista mrtvih, pošto to stvorenje čupa kruciforme iz tela svojih žrtava... veoma je veliki."
     "Mars", ponovi kardinal Mustafa glupavo. On pogleda Svetog Oca, ne bi li pronašao objašnjenje, smernice, čak i osudu koje se plašio, ali Pontif je razgledao pupoljke na ružinom grmu. Iza njega, otac Farel načini korak napred, ali Veliki inkvizitor mahnu ađutantu da odstupi. "Mars?" upita ponovo. Decenijama se, možda i vekovima, nije osećao tako loše obavešten i glup.
     Lurdusami se osmehnu. "Da... jedan od teraformiranih svetova u sistemu Stare Zemlje. SILA je tamo imala komandni centar pre Pada, ali taj svet je za Paks od male koristi ili važnosti. Suviše je daleko. Nema razloga da znaš za njega, Domeniko."
     "Znam gde je Mars", reče Veliki inkvizitor, tonom oštrijim nego što je nameravao. "Naprosto ne razumem kako to stvorenje, Šrajk, može da bude tamo." I, tako mi Danteovog pakla, kakve to veze ima sa mnom? dodade u mislima.
     Lurdusami je klimao glavom. "Istina je da po našim saznanjima demon Šrajk nikada nije napuštao svet Hiperion pre ovoga. Ali nema nikakve sumnje. Taj užas na Marsu... Guverner je objavio vanredno stanje, a nadbiskup Robson lično je zamolio Njegovu Svetost za pomoć."
     Veliki inkvizitor protrlja obraz i zabrinuto klimnu glavom. "Flota Paksa..."
     "Elementi Flote koji se inače nalaze u Starom Sudedstvu već su, naravno, upućeni tamo", reče državni sekretar. Vrhovni sveštenik nagnuo se nad drvo bonsaija, podigavši ruku iznad majušne, izuvijane grane kao da ga blagoslovi. Činilo se da ne sluša.
     "Na brodovima će biti kombinovane jedinice švajcarske garde i marinaca", nastavi Lurdusami. "Nadamo se da će savladati i/ili uništiti stvorenje..."
     Majka me je učila da nikada ne verujem nikome ko koristi izraz 'i/ili', pomisli Mustafa. "Naravno", reče naglas. "Održaću misu sa tom molitvom na umu."
     Lurdusami se osmehnu. Sveti Otac diže pogled sa mesta gde je stajao nagnut nad kržljavim drvcetom.
     "Baš tako", reče Lurdusami, i u ta tri sloga Mustafa začu zvuk preuhranjene mačke koja se sa Velikim inkvizitorom igra kao sa nesrećnim mišem. "Saglasni smo da je to više pitanje vere nego Flote. Šrajk je - kako se to Svetom Ocu ukazalo pre više od dva veka - uistinu demon, možda glavni agent Mračnoga."
     Mustafa je mogao samo da klimne glavom.
     "Smatramo da je samo Sveta kancelarija odgovarajuće obučena, opremljena i spremna - kako duhovno, tako i materijalno - da istraži tu stvar valjano... i da spasi zlosrećne muškarce, žene i decu Marsa."
     E da ga jebeš, pomisli Džon Domeniko kardinal Mustafa, Veliki inkvizitor i prefekt Svete kongregacije za doktrinu vere, inače poznate kao Vrhunska kongregacija svete inkvizicije jeretičkih grešaka. On automatski ponudi mentalno pokajanje za sopstvenu psovku.
     "Shvatam", reče Veliki inkvizitor naglas, ne shvatajući ni najmanje, i gotovo se osmehnu zbog domišljatosti svojih neprijatelja. "Smesta ću odrediti komisiju..."
     "Ne, ne, Domeniko", reče Njegova Svetost, približivši se da bi dodirnuo mišicu Velikog inkvizitora. "Moraš krenuti odmah. Ova... materijalizacija... demona preti čitavom Telu Hristovom."
     "Krenuti..." reče Mustafa glupavo.
     "Zvezdani brod klase arhanđeo, jedan od naših najnovijih, rekviriran je od Flote Paksa", reče Lurdusami odrešito. "Njegova posada broji dvadeset osmoro, ali ti možeš da povedeš još dvadeset jednog pripadnika svog osoblja i službe obezbeđenja... njih dvadeset jedan i ti, naravno."
     "Naravno", reče kardinal Mustafa i stvarno se osmehnu. "Naravno."
     "Flota Paksa vodi bitku sa ovaploćenim agentima Sotone... sa Proteranima... još dok mi razgovaramo", grmnu Lurdusami. "Ali, moramo se suočiti sa ovom demonskom pretnjom - i poraziti je - svetom moći same Crkve."
     "Naravno", reče Veliki inkvizitor. Mars, pomisli. Najudaljeniji mogući čir na guzici civilizovane vaseljene. Pre tri veka, mogao sam da pozovem preko fetlinije, ali sada ću biti lišen informacija sve dok me budu držali tamo. Bez obaveštajnih novosti. Bez mogućnosti da dajem naloge svojim ljudima. A Šrajk... ako čudovište još kontroliše svetogrdna Ultimativna Inteligencija Srži, svi su izgledi da je programirano da me ubije čim stignem. Brilijantno. "Naravno", reče on ponovo. "Sveti Oče, kada polazim? Ako bih mogao da dobijem par dana ili nedelja da valjano dovršim tekuće stvari Svete Kancelarije..."
     Papa se osmehnu i stisnu Mustafi mišicu. "Arhanđeo čeka da prenese tebe i tvoje odabrano ljudstvo koliko danas, Domeniko. Šest sati od ovog trenutka biće optimalno, kako nam kažu."
     "Naravno", reče kardinal Mustafa poslednji put. Kleknu da poljubi papin prsten.
     "Neka Bog bude uz tebe i neka te uvek štiti", reče Sveti Otac, dodirnuvši pognutu kardinalovu glavu dok je izgovarao formalniji blagoslov na latinskom.
     Poljubivši prsten i osetivši kiselu hladnoću kamena i metala u ustima, Veliki inkvizitor se ponovo osmehnu u mislima pameti onih koje je nameravao da nadmudri i nadigra.

     Otac kapetan De Soja nije imao priliku da razgovara sa narednikom Gregorijusom sve do poslednjih minuta prvog Rafaelovog skoka u prostor iza Zabačenosti.
     Prvi skok bio je trenažni upad u nekartografisani sistem dvadeset svetlosnih godina iza Velikog Zida. Poput Epsilon Eridani, zvezda ovog sistema bila je sunce tipa K; za razliku od Eridanija, narandžastog patuljka, ovaj K-tip bio je džin nalik na Arkturusa.
     Udarna jedinica GIDEON prebacila se bez incidenta, nove dvodnevne komore za vaskrsavanje dejstvovale su bez greške, a trećeg dana, sedam arhanđela usporavalo je u sistemu džina, igrajući taktičku igru mačke i miša sa devet bakljobrodova klase Hoking koji su tamo stigli pre njih, sa mesecima vremenskog duga. Bakljobrodovima je naređeno da se sakriju u sistemu. Zadatak arhanđela bio je da ih nanjuše i unište.
     Tri bakljobroda bila su daleko u Ortovom oblaku i plutali su tamo među proto-kometama, isključenih pogona, zanemelih komunikacija, sa unutrašnjim sistemima na najnižem nivou energije. Urijel ih je pronašao sa udaljenosti od 0,96 svetlosnih godina i lansirao tri virtuelna Hokingova hiperkinetička projektila. De Soja je stajao sa ostalih šest kapetana u taktičkom svemiru, sa suncem sistema u visini pojasa i dve stotine kilometara dugačkim plamenim repovima sedam fuzionih pogona arhanđela nalik na dijamantske ogrebotine na crnom staklu u visini prsa, i posmatrao kako se holoi zamagljuju, formiraju i dematerijalizuju u Ortovom oblaku, tražeći teorijske projektile za presretanje hiperkinetika dok su oni prelazili iz Hokingovog svemira, pronalazili neaktivne bakljobrodove i registrovali dva virtuelna pogotka i jedno 'sigurno teško oštećenje - visoka verovatnoća za uništenje' na taktičkoj tabli.
     Sistem nije imao planeta, ali četiri bakljobroda od preostalih pronađena su kako vrebaju u zasedi unutar diska planetnog uvećanja duž ravni ekliptike. Remiel, Gavrilo i Rafael upustili su se u bitku sa velike udaljenosti i registrovali pogotke pre nego što su senzori bakljobrodova mogli da registruju prisustvo arhanđela-uljeza.
     Poslednja dva bakljobroda krila su se u heliosferi džinovske zvezde K-tipa, zaklonjena zaštitnim poljima klase deset, odvodeći toplotu tako što su za sobom vukla monovlakna dugačka milion kilometara. Flota Paksa više se nego mrštila na ovakav manevar za vreme simuliranih bitaka, ali De Soja je morao da se osmehne drskosti zapovednika dva broda: nešto slično bi i on uradio pre jedne standardne decenije.
     Ovi poslednji bakljobrodovi izleteli su iz K-zvezde sa visokim ubrzanjem, dok su im polja zračila toplotom u vidljivom spektru, dve bukteće, usijane proto-zvezde ispljunute iz svog masivnog roditelja, i oba broda pokušala su da se približe udarnoj jedinici koja je već jurila kroz sistem pri tri četvrtine brzine svetlosti. Najbliži arhanđeo - Sariel - oba je uništio ne oduzevši ni erg snage iz polja klase trideset koje je morao da održava na stotinu klika ispred pramca samo da bi sebi prokrčio prolaz kroz sistem pun molekula. Takva strašna ubrzanja imala su strašnu cenu u slučaju da polja otkažu makar za trenutak.
     Onda, dok je admiral Aldikakti gunđala zbog onog 'verovatno' u Ortovom oblaku, udarna jedinica oštro je usporila u jednom velikom luku oko džina K-tipa, tako da su svim zapovednici i izvršni oficiri mogli da se sastanu u taktičkom svemiru da bi porazgovarali o simulaciji pre nego što se brodovi GIDEON-a prebace u svemir Proteranih.
     De Soja je oduvek smatrao te konferencije ispoljavanjem oholosti: tridesetak muškaraca i žena u uniformama Paksa stajalo je poput džinova - ili u ovom slučaju, sedelo poput džinova, pošto su koristili ravan ekliptike kao virtuelni sto - i razgovaralo o pogocima, strategijama, otkazivanju opreme i stopi akvizicije dok je sunce K-tipa jarko gorelo u središtu prostora, a uveličani brodovi se kretali sporim, njutnovskim elipsama kao ćilibar koji progara crni somot.
     Za vreme tročasovne konferencije, zaključeno je da 'verovatno uništenje' nije prihvatljivo i da je trebalo da ispale niz od najmanje pet hiperkinetika sa AI-pilotima na tako teške mete, da bi vratili sve neupotrebljene projektile pošto sva tri pogotka budu potvrđena. Usledila je rasprava o tome šta se može žrtvovati, o stepenu vatre i jednačinama uništenja/uštede/rezerve u jednoj ovakvoj misiji, gde možda neće biti moguće ponovno snabdevanje. Odabrana je strategija po kojoj će jedan od arhanđela da ulazi u svaki sistem trideset svetlosnih minuta pre ostalih i da služi kao 'tačka' za privlačenje svih senzornih i ECM upita, dok će još jedan da zaostaje pola svetlosna sata iza njih, kako bi počistio sve 'verovatne'.
     Posle dvadeset-dvočasovnog dana provedenog mahom na mestima za borbu, sa svim članovima posade koji su se borili sa emocionalnim problemima usled vaskrsavanja, sa Urijela su preko uskog snopa primljene koordinate za skok u sistem za koji se znalo da je pun Proteranih, i sedam arhanđela ubrzalo je prema tački translacije, a otac kapetan De Soja obišao je svoju novu posadu kako bi proćaskao sa njenim članovima i 'ušuškao ih'. Sačuvao je narednika Gregorijusa i njegovih pet vojnika švajcarske garde za kraj.

     Jednom, za vreme njihove duge potere preko spiralnog kraka za devojčicom po imenu Anea, i posle meseci provedenih zajedno na starom Rafaelu, otac kapetan De Soja zaključio je da se umorio od obraćanja naredniku Gregorijusu kao 'naredniku Gregorijusu', pa je učitao njegove podatke da bi ustanovio kako mu glasi ime. Na svoje iznenađenje, De Soja je ustanovio da narednik nema ime. Ogromni podoficir postao je punoletan na severnom kontinentu močvarnog sveta Patopa u ratničkoj kulturi gde su svi rađani sa osam imena - sedam od njih bila su 'imena slabosti' - i gde su samo oni koji prežive 'sedam iskušenja' imali tu povlasticu da odbace imena slabosti kako bi bili poznati po svom imenu snage. Brodska AI saopštila je ocu-kapetanu da je samo jedan ratnik od približno tri hiljade koji pokušaju da savladaju 'sedam iskušenja' preživljavao i uspevao u odbacivanju imena slabosti. Kompjuter nije imao informaciju o prirodi tih iskušenja. Osim toga, podaci su pokazali da je Gregorijus bio prvi patopijski Škot-Mavar koji je postao odlikovani marinac, a zatim bio odabran da pristupi elitnoj švajcarskoj gardi. De Soja je oduvek nameravao da pita narednika od čega se sastoji tih 'sedam iskušenja', ali nikada nije skupio hrabrost za to.
     Danas, kada se De Soja odbacio niz cev za slobodni pad pod nultom gravitacijom i prošao kroz opnu kabine koja se skupljala i širila kao zenica, narednik Gregorijus izgledao je toliko srećan što ga vidi da se činilo da namerava da oca-kapetana uzme u medveđi zagrljaj. Umesto toga, narednik se zakači golim stopalima za šipku ispod kasete, zauze stav mirno i viknu: "MIR-no u kabini!" Njegovih pet vojnika prekinuše sa onim što su radili - sa čitanjem, čišćenjem ili rasklapanjem oružja - i pokušaše da se okrenu tako da im pregradni zid bude pod nogama. Za trenutak kabinu ispuniše lebdeće pisaljke, časopisi, pulsni noževi, protivudarni oklop i rasklopljene energetske puške.
     Otac kapetan De Soja klimnu glavom naredniku i izvrši smotru pet komandosa - tri muškarca, dve žene: svi su bili strašno, strašno mladi. Takođe su bili vitki, mišićavi, savršeno prilagođeni nultoj gravitaciji i očito spremni za borbu. Svi su bili veterani iz bitaka. Svako od njih dovoljno se istakao da bi bio odabran za ovu misiju. De Soja primeti njihovo nestrpljivo iščekivanje borbe i sneveseli se zbog toga.
     Posle nekoliko minuta smotre, upoznavanja i ćaskanja komandanta i komandosa, De Soja pozva Gregorijusa da krene za njim i odbaci se kroz zadnju opnu u prostoriju sa lansirnim cevima. Kada su ostali nasamo, otac kapetan De Soja pruži ruku. "Prokleto mi je drago što vas vidim, naredniče."
     Gregorijus se rukova sa njim i isceri. Četvrtasto, izbrazdano lice i kratka kosa krupnog muškarca bili su isti, a kez mu je bio širok kao što se De Soja sećao. "Prokleto mi je drago što vas vidim, oče kapetane. A otkad to sveštenik poput vas koristi prostote, ser?"
     "Otkad sam unapređen u zapovednika ovog broda, naredniče", reče De Soja. "Kako ste?"
     "Dobro, ser. I više nego dobro."
     "Učestvovali ste u akciji prilikom Upada Svetog Antonija i u sazvežđu Strelca", reče De Soja. "Jeste li bili sa kaplarom Kijem pre nego što je umro?"
     Narednik Gregorijus protrlja bradu. "Ne, ser. Bio sam u sazvežđu Strelca pre dve godine, ali Kija uopšte nisam video. Čuo sam da je njegov transport spržen, ali nisam ga video. Tamo sam imao još nekoliko prijatelja, ser."
     "Žao mi je", reče De Soja. Njih dvojica lebdela su blizu jedne od skladišnih nacela za hiper-k. Otac kapetan zgrabi držač i okrenu se tako da može da pogleda Gregorijusu u oči. "Jeste li dobro prošli kroz ispitivanje, naredniče?"
     Gregorijus slegnu ramenima. "Zadržali su me na Pacemu nekoliko nedelja, ser. Stalno su mi postavljali ista pitanja na različite načine. Činilo se da mi ne veruju u vezi sa onim što se dogodilo na Božjem Gaju - o onoj demonskoj ženi, o Šrajkiću. Na kraju, kao da su se zamorili od zapitkivanja, ražalovali su me na čin kaplara i prekomandovali."
     De Soja uzdahnu. "Žao mi je, naredniče. Ja sam vas preporučio za unapređenje i pohvalu. Sreća da nas obojicu nisu ekskomunicirali, a onda pogubili."
     "Da, ser", reče Gregorijus, pogledavši kroz okno u pokretno zvezdano polje. "Nisu bili zadovoljni nama, to je sigurno." On pogleda De Soju. "A vi, ser? Čuo sam da su vas izbacili iz službe i sa svih dužnosti."
     Otac kapetan De Soja se osmehnu. "Ražalovali su me u rang parohijskog sveštenika."
     "Na nekom prljavom, pustinjskom, bezvodnom svetu, kako sam čuo, ser. Na nekom mestu gde se pišaćka prodaje za deset maraka po boci."
     "Istina", reče De Soja, i dalje sa osmehom. "MadredeDios. To je moj rodni svet."
     "Oh, sranje, ser", reče narednik Gregorijus, stegnuvši ogromne šake zbog neprijatnosti. "Nisam hteo da vređam, ser. Mislim... nisam... ne bih..."
     De Soja dodirnu rame krupnog muškarca. "Niste me uvredili, naredniče. Imate pravo. Pišaćka se prodaje tamo... samo za petnaest maraka po boci, ne za deset."
     "Da, ser", reče Gregorijus, čija je tamna koža još više potamnela od navale krvi u obraze.
     "I naredniče..."
     "Da, ser?"
     "To će biti petnaest zdravomarija i deset očenaša zbog skarednog ispada. Znate, ja sam i dalje vaš ispovednik."
     "Da, ser."
     De Sojin implant zagolica ga istog trena kada se začula zvonjava preko brodskih komunikatora. "Trideset minuta do translacije", reče otac kapetan. "Smestite svoje piliće u komore, naredniče. Ovaj sledeći skok je istinski."
     "Razumem, ser." Narednik se odgurnu prema opni, ali zaustavi se odmah pošto se kružna zenica otvorila. "Oče kapetane?"
     "Da, naredniče."
     "Ovo je samo predosećanje, ser", reče vojnik švajcarske garde, nabravši veđe. "Ali naučio sam da verujem predosećanjima, ser."
     "I ja sam naučio da verujem vašim predosećanjima, naredniče. Šta je u pitanju?"
     "Čuvajte leđa, ser", reče Gregorijus. "Mislim... ništa konkretno, ser. Ali, čuvajte leđa."
     "Razumem", reče otac kapetan De Soja. On sačeka da se Gregorijus vrati u svoju prostoriju i da se opna zatvori pre nego što se odbio prema glavnoj cevi i sopstvenom ležaju za umiranje i komori za vaskrsavanje.

     Sistem Pacema bio je zagušen saobraćajem Merkantilusa, ratnih brodova Flote Paksa, raštrkanim staništima poput Torus Merkantilusa, vojnim bazama Paksa i postajama za osluškivanje, grupisanim i teraformiranim asteroidima poput Kaštela Gandolfo, orbitalnim gradovima-konzervama sa niskom rentom za milione željnih da budu blizu središta čovečanstva, ali isuviše siromašnih da plaćaju preterane cene na Pacemu, i najvećom koncentracijom privatnih svemirskih letelica za razdaljine unutar sistema u poznatoj vaseljeni. Tako se dogodilo da je Č. Kenzo Isozaki, vrhovni izvršni funkcioner i predsednik izvršnog veća Pankapitalističke lige nezavisnih katoličkih međuzvezdanih trgovinskih organizacija, kada je poželeo da bude potpuno sam, morao da zakupi privatni brod i da leti trideset dva sata pod visokom gravitacijom do spoljnjeg prstena tame daleko iza Pacemove zvezde.
     Čak i izbor broda bio je problem. Paks Merkantilus održavao je malu flotu skupih funkcionerskih šatlova za sistem, ali Isozaki je morao da pretpostavi da su brodovi, uprkos svim pokušajima da se očiste od prisluškivača, ipak kompromitovani. Za ovaj sastanak pomislio je da preusmeri jedan od Merkantilusovih teretnih brodova koji su prolazili trgovinskim putanjama između orbitalnih grozdova, ali mogao je da očekuje da su njegovi neprijatelji - Vatikan, Sveta Kancelarija, obaveštajna služba Flote Paksa, Opus Dei, takmaci unutar Merkantilusa, bezbroj drugih - prisluškivačima opremili svaki brod u ogromnoj trgovisnkoj floti Merkantilusa.
     Na kraju, Kenzo Isozaki se prerušio, otišao na javne dokove Torusa, kupio drevni asteroidni skakač na licu mesta i naredio svojoj nelegalnoj AI da upravlja tom spravom sve dok ne iziđu iz zone logorskih vatri duž ekliptike. Prilikom izlaska, njegov brod šest puta su prozvale bezbednosne patrole i stanice Paksa, ali skakač je bio registrovan, tamo gde je išao bilo je kamenja - kopanog i prekopanog, svakako, ali to je i dalje bilo legitimno odredište za nekog očajnog kopača - i propušten je dalje bez ličnog ispitivanja.
     Isozaki je sve to smatrao melodramaskim traćenjem svog vrednog vremena. Sastao bi se sa sagovornikom u svojoj kancelariji na Torusu, da se sagovornik sa tim saglasio. Sagovornik se nije saglasio, a Isozaki je morao da prizna da bi na ovaj sastanak otpuzao do Aldebarana.
     Trideset dva sata posle odlaska sa Torusa, skakač je spustio svoje zaštitno polje, iskapio rezervoar za visoku gravitaciju i probudio ga. Brodski kompjuter bio je suviše glup da uradi bilo šta osim da mu da koordinate i očitavanja lokalnog stenja, ali nezakoniti komlog-interfejs sa AI pretražio je čitavo područje ne bi li pronašao brodove - isključenog pogona ili aktivne - i objavio da je ova sfera u svemiru sistema Pacem prazna.
     "Kako će onda da dođe ovamo ako nema broda?" promrmlja Isozaki.
     "Nema drugog načina osim brodom, ser", reče AI. "Osim ako već nije ovde, što se čini malo verovatno, pošto..."
     "Tišina", naredi Kenzo Isozaki. Sedeo je u mraku komandnog mehura skakača koji je zaudarao na maziva i posmatrao asteroid udaljen pola klika. Skakač i stena tumbali su se istom brzinom, tako da mu se činilo da se to okreće poznato zvezdano polje sistema pacem iza prekopanog kamena punog kratera. Osim asteroida, tamo napolju nije bilo ničega izuzev čistog vakuuma, jakog zračenja i hladne tišine.
     Iznenada, začu se kucanje na vratima spoljne vazdušne komore.

8.

     Za vreme odvijanja svih tih pokreta trupa, istovremeno dok su velike armade mat-crnih zvezdanih brodova bušile rupe u vremenskom i prostornom kontimuumu kosmosa, tačno u trenutku kada su Velikog inkvizitora Crkve poslali da se spakuje i ode na Šrajkom ugroženi Mars i dok je vrhovni izvršni funkcioner Paks Merkantilusa putovao na tajni sastanak u dubokom svemiru sa neljudskim posrednikom, ja sam ležao bespomoćan u krevetu sa strahovitim bolom u leđima i trbuhu.
     Bol je zanimljiva stvar koja sve drugo ostavlja po strani. Vrlo je malo stvari u životu - ako ih uopšte ima - koje tako potpuno i strašno vezuju našu pažnju, i vrlo je malo stvari o kojima je dosadnije slušati ili čitati.
     Ovaj bol apsorbovao je sve ostalo. Bio sam zapanjen njegovom neumoljivošću i kontrolom uma. U satima agonije koje sam već istrpeo i koje ću tek istrpeti, pokušao sam da se usredsredim na okruženje, da mislim na druge stvari, da stupim u vezu sa ljudima oko sebe, čak i da se bavim prostim tablicama množenja u mislima, ali bol je prodirao u sve odeljke moje svesti kao topljeni čelik u pukotine naprsle visoke peći.
     U to vreme, bio sam maglovito svestan sledećeg: da se nalazim na svetu koji je moj komlog identifikovao kao Vitus-Grej-Balianus B. i da sam točio vodu na bunaru kada me je bol pokosio; da je neka žena odevena u plavu odoru, sa plavim noktima vidljivim u otvorenim sandalama dok sam ležao i koprcao se u prašini, pozvala druge u plavim odorama i ogrtačima, i da su me ti ljudi odneli u kuću od ćerpiča gde sam nastavio da se borim sa bolom u mekom krevetu; da je u kući bilo nekoliko ljudi - još jedna žena u plavom ogrtaču, sa plavom maramom na glavi, mlađi muškarac u plavoj odori, sa turbanom, najmanje dvoje dece, takođe odevene u plavo; i da ti velikodušni ljudi ne samo da su trpeli moja prostenjana izvinjenja i manje artikulisano cviljenje dok sam se uvijao i odvijao od bola, već su mi neprestano pričali, tapšali me, stavljali mi vlažne obloge na čelo, izuli mi čizme, čarape i prsluk i uopšte nastavili da mi šapuću ohrabrenja mekim dijalektom, dok sam ja pokušavao da zadržim dostojanstvo pred naletom agonije u leđima i stomaku.
     Prošlo je nekoliko sati otkad su me doneli u svoj dom - kroz prozor sam video da plavo nebo bledi u ružičasto veče - kada je žena koja me je pronašla kraj bunara rekla: "Građanine, zatražili smo pomoć od lokalnog sveštenika misionara i on je otišao po lekara u bazu Paksa u Bombasino. Iz nekog razloga, letači Paksa i druge letelice sada su zauzete, tako da sveštenik i lekar... ako lekar uopšte dođe... moraju da putuju pedeset zahvata nizvodno, ali sa nešto sreće, trebalo bi da stignu ovde pre osvita."
     Nisam znao koliko je dug zahvat, niti koliko će im vremena trebati da prevale pedeset, čak ni koliko traje noć na ovom svetu, ali bila je dovoljna pomisao na to da možda postoji kraj mojoj agoniji da mi suze navru u oči. Svejedno, prošaputao sam: "Molim vas, gospođo, bez lekara Paksa."
     Žena mi spusti hladne prste na čelo. "Moramo. Ovde, u Prevodnici Lomond, više nema medicinara. Plašimo se da biste mogli umreti bez medicinske pomoći."
     Zastenjao sam i okrenuo se u stranu. Bol se kotrljao kroz mene kao vrela žica koja mi se provlači kroz preuske kapilare. Shvatio sam da će lekar Paksa smesta shvatiti da sam sa drugog sveta, da će me prijaviti policiji ili vojsci Paksa - ako 'sveštenik misionar' već to nije uradio - i da ću gotovo sasvim sigurno biti ispitivan i zatvoren. Moja misija za Aneu završiće se rano, neuspehom. Kada me je stari pesnik, Martin Silenus, poslao u ovu odiseju pre četiri i po standardne godine, ispio je šampanjac i nazdravio mi - 'Za heroje'. Da je samo znao koliko je ta zdravica bila daleko od stvarnosti. Možda i jeste znao.
     Noć je prošla sa sporošću glečera. Nekoliko puta, dve žene su navraćale da vide kako mi je, a povremeno su i deca, u plavim odorama koje su mogle da budu i spavaćice, virila unutra iz zamračenog hodnika. Tada nisu nosila ništa na glavi i video sam da devojčica ima plavu kosu veoma nalik na Aneinu u vreme našeg prvog susreta, kada je imala skoro punih dvanaest godina, a ja dvadeset osam po standardu. Dečak - mlađi od devojčice koja mu je, pretpostavljao sam, bila sestra - izgledao je izuzetno bledo; glava mu je bila potpuno obrijana. Svaki put kada bi pogledao unutra, stidljivo bi mi mahnuo prstićima. Između naleta bola, slabašno sam mu otpozdravljao, ali svaki put kada bih otvorio oči da ponovo pogledam, dete bi nestalo.
     Osvit je došao i prošao bez lekara. Beznađe me je preplavilo kao plima. Nisam više mogao da se odupirem tom strašnom bolu ni sat. Nagonski sam znao da bi mi ljubazni ljudi iz ovog domaćinstva odavno dali neki sedativ da su ga samo imali. Proveo sam noć pokušavajući da se setim bilo čega što sam poneo sa sobom u kajaku, ali jedini lek u mom spakovanom kompletu bilo je sredstvo za dezinfekciju, kao i nešto aspirina. Znao sam da ovo potonje ne bi ništa moglo protv plime bola.
     Zaključio sam da mogu da izdržim još deset minuta. Skinuli su mi narukvicu komloga i stavili je tamo gde sam mogao da je vidim, na policu od ćerpiča blizu kreveta, ali nisam nameravao da pomoću nje merim noćne sate. Sada sam pokušao da je dohvatim, dok je bol palacao u meni kao usijana žica, i najzad sam uspeo da navučem narukvicu na ručni zglob. Šapnuo sam brodskoj AI koja je u njoj bila uskladištena: "Da li je biomonitor još aktivan?"
     "Da", reče narukvica.
     "Da li umirem?"
     "Životni znaci nisu kritični", reče brod uobičajenim ravnim tonom, "ali čini se da ste u šoku. Krvni pritisak je..." Nastavio je da trtlja tehničke informacije sve dok mu nisam rekao da zaveže.
     "Jesi li ustanovio šta je uzrok tome?" prodahtao sam. Talasi mučnine pratili su bol. Odavno sam ispovraćao sve iz želuca, ali presamićivao sam se od suvog grčenja.
     "Nije neodgovarajuće za napad slepog creva", reče komlog.
     "Slepo crevo..." Čovečanstvo je genetskim inženjeringom odavno bilo lišeno tog beskorisnog viška. "Zar ja imam slepo crevo?" šapnuh narukvici. Sa osvitom čulo se šuštanje odora u tihoj kući, i žene su me nekoliko puta obišle.
     "Negativno", reče komlog. "To bi bilo krajnje neverovatno, osim ako niste genetski izuzetak. Izgledi za to bili bi..."
     "Tišina", prošištah. Dve žene u plavim odorama upadoše unutra sa još jednom ženom, višom, mršavijom, očito rođenom na nekom drugom svetu. Ona je nosila tamni kombinezon sa krstom i grbom Medicinskih trupa Flote Paksa na levom ramenu.
     "Ja sam doktor Molina", reče žena dok je raspakivala mali kofer. "Svi letači iz baze nalaze se na manevrima, a ja sam došla brodićem sa mladićem koji me je pozvao." Ona mi stavi lepljivi dijagnostički flaster na gole grudi, i još jedan na trbuh. "I ne umišljajte da sam došla ovamo samo zbog vas... jedan od letača iz baze srušio se blizu Keroa Tambata, osamdeset klika južno odavde, pa moram da pripazim na povređenu posadu Paksa dok ne dođe letelica za medicinsku evakuaciju. Ništa ozbiljno, samo modrice i jedna slomljena noga. Nisu hteli da izvuku letača iz manevara samo zbog toga." Ona izvadi iz kofera neku spravu veličine dlana i proveri prima li informacije iz flastera. "A ako ste vi jedan od onih članova posade koji su se iskrcali iz broda Merkantilusa u luci pre nekoliko nedelja", nastavi ona, "neka vam ne pada na pamet da me opljačkate zbog lekova ili novca. Putujem sa dva stražara koji su odmah tu, napolju." Ona stavi slušalice. "A sad, šta je sa vama, mladiću?"
     Odmahnuh glavom, stegnuvši zube zbog naleta bola koji mi je u tom trenutku kidao leđa. Kada sam bio u stanju, rekao sam: "Ne znam, doktore... leđa... i mučnina..."
     Prenebregla me je dok je gledala spravicu na dlanu. Najednom se nagnula napred i bocnula mi prstom trbuh s leve strane. "Boli li ovo?"
     Umalo nisam vrisnuo. "Da", rekao sam kada sam bio u stanju da govorim.
     Ona klimnu glavom i okrenu se ženi u plavom koja me je spasla. "Recite svešteniku koji me je pozvao da unese onu veću torbu. Ovaj čovek je potpuno dehidrirao. Moramo da mu postavimo infuziju. Kada to uradimo, daću mu ultramorf."
     Tada sam shvatio ono što sam znao još otkad sam kao dete posmatrao kako mi majka umire od raka - naime, da iza ideologije i ambicije, iza misli i emocija, postoji samo bol. I izbavljenje od njega. Učinio bih tada bilo šta za tu grubu, pričljivu lekarku iz Flote Paksa.
     "Šta je to?" upitah je dok je postavljala bocu i cevčice. "Odakle taj bol?" Držala je staromodni špric sa iglom i punila ga iz male bočice ultramorfa. Da mi je rekla da sam zaražen nekom smrtonosnom bolešću i da ću umreti pre večeri, i dalje bi sve bilo u redu, samo ako bi mi prvo dala tu injekciju sedativa.
     "Kamen u bubregu", reče doktor Molina.
     Mora da se na meni videlo da nisam shvatio, jer je nastavila: "Kamenčić u vašem bubregu... suviše velik da ga izmokrite... verovatno od kalcijuma. Da li ste nedavno imali problema sa mokrenjem?"
     Pomislio sam na početak putovanja i vreme pre toga. Nisam pio dovoljno vode, i povremeni bol i poteškoće pripisivao sam toj činjenici. "Da, ali..."
     "Kamen u bubregu", reče ona dok mi je mazala levi ručni zglob. "Mali boc ovde." Ona mi zavuče iglu infuzije u venu i prilepi je tamo. Ubod igle bio je potpuno izgubljen u kakofoniji bola iz mojih leđa. Za trenutak je petljala oko cevčice infuzije i uglavljivala špric u njen bočni izdanak. "Ovome će trebati oko minut da počne da deluje", reče ona. "Ali trebalo bi da odstrani neprijatnost."
     Neprijatnost. Zatvorio sam oči kako tamo niko ne bi mogao da vidi suze olakšanja. Žena koja me je našla kraj bunara uze mi ruku među svoje dve šake.
     Minut kasnije, bol poče da jenjava. Ništa nikada nije bilo tako dobrodošlo kao njegovo odsustvo. Kao da je neka velika i strašna buka konačno bila utišana toliko da mi omogući da mislim. Ponovo sam postao ja dok je agonija padala do nivoa koje sam upoznao zahvaljujući ranama od noža i slomljenim kostima. Sa ovim sam mogao da iziđem na kraj tako da zadržim dostojanstvo i samosvest. Žena u plavom držala me je za ručni zglob dok je ultramorf polako delovao.
     "Hvala vam", rekoh kroz sasušene, ispucale usne, stisnuvši šaku žene u plavom. "A hvala i vama, doktore Molina", rekoh medicinarki Paksa.
     Doktor Molina se nagnu nad mene i blago me potapša po obrazima. "Neko vreme ćete spavati, ali najpre treba da mi odgovorite na neka pitanja. Nemojte zaspati dok ne završite razgovor sa mnom.
     Omamljeno klimnuh glavom.
     "Kako se zovete?"
     "Rol Endimion." Shvatio sam da ne mogu da je lažem. Mora da je stavila Istinozbor ili neku drugu drogu u infuziju.
     "Odakle ste, Role Endimione?" Držala je dijagnostičku spravicu na dlanu kao da snima.
     "Sa Hiperiona. Sa kontinenta Akvila. Moj klan je..."
     "Kako ste došli u Prevodnicu Čajld Lamond na Vitus-Grej-Balianusu B, Role Endimione? Jeste li vi jedan od onih članova posade koji su se iskrcali prošlog meseca iz teretnog broda Merkantilusa?"
     "Kajakom", čuo sam sebe dok se sve lagano udaljavalo. Ispunila me je velika toplota, gotovo nerazaznatljiva od osećanja olakšanja koje je naviralo u meni. "Doveslao sam nizvodno kajakom", brbljao sam. "Kroz dalekobacač. Ne, ja nisam jedan od članova posade..."
     "Dalekobacač?" čuo sam kako lekarka ponavlja, zbunjenim glasom. "Kako to mislite da ste došli kroz dalekobacač, Role Endimione? Da li to mislite da ste doveslali ispod njega? Samo ste prošli tuda dok ste putovali nizvodno?"
     "Ne", rekoh ja. "Došao sam kroz njega. Sa drugog sveta."
     Lekarka pogleda ženu u plavom, a onda se ponovo okrenu prema meni. "Došli ste kroz dalekobacač sa drugog sveta? Mislite... on je proradio? Prebacio vas ovamo?"
     "Aha."
     "Odakle?" upita lekarka, proveravajući mi puls levom rukom.
     "Sa Stare Zemlje", rekoh ja. "Došao sam sa Zemlje."
     Na trenutak sam lebdeo, blaženo lišen bola, dok je lekarka izlazila u hodnik da porazgovara sa ženama. Čuo sam odlomke razgovora.
     "...očigledno mentalno neuravnotežen", govorio je lekarkin glas. "Nemoguće je da je došao kroz... halucinacije o Staroj Zemlji... verovatno jedan od drogiranih članova posade..."
     "Rado ćemo ga zadržati tu..." govorila je žena u plavoj odori. "Pazićemo na njega dok..."
     "Ovde će ostati sveštenik i jedan od stražara..." reče lekarka. "Kada letač za medicinsku evakuaciju dođe u Keroa Tambat, svratićemo ovamo da ga povedemo prilikom povratka u bazu... sutra ili prekosutra... ne dajte mu da ode... vojna policija će verovatno želeti da..."
     Nošen nadimajućim talasom blaženstva zbog odsustva bola, prestao sam da se borim protiv struje i dozvolio sebi da otplutam nizvodno u raširene ruke morfijuma.

     Sanjao sam Anein i moj razgovor koji se zbio nekoliko meseci ranije. Bila je sveža, pustinjska letnja noć i sedeli smo u predvorju njenog skloništa, ispijali šolje čaja i posmatrali kako se pojavljuju zvezde. Razgovarali smo o Paksu, ali za sve negativno što bih ja rekao o njemu, Anea je odgovarala nečim pozitivnim. Na kraju sam se naljutio.
     "Gledaj", rekoh, "govoriš o Paksu kao da nije pokušao da te zarobi i ubije. Kao da te brodovi Paksa nisu gonili preko pola spiralnog kraka i oborili nas na Renesansi Vektor. Da nije bilo onog dalekobacača tamo..."
     "Paks nas nije gonio, pucao na nas niti pokušavao da nas ubije", reče devojka tiho. "Samo neki njegovi elementi. Muškarci i žene koji su slušali naređenja iz Vatikana ili sa neke druge strane."
     "Pa", rekoh ja, i dalje iznerviran i iritiran, "dovoljni su samo elementi Paksa da pucaju na nas i ubiju nas..." Zastadoh na tren. "Kako to misliš - 'iz Vatikana ili sa neke druge strane'? Zar misliš da postoje i drugi koji naređuju? Mislim, osim Vatikana?"
     Anea slegnu ramenima. Bio je to graciozan pokret, ali iritirajući do krajnosti. Jedna od najmanje privlačnih među njenim manje nego privlačnim tinejdžerskim manirima.
     "Postoje li drugi?" zapitah, oštrije nego što sam inače razgovarao sa svojom mladom prijateljicom.
     "Uvek postoje drugi", reče Anea tiho. "Bili su u pravu što su pokušali da me zarobe, Role. Ili da me ubiju."
     U snu, kao i u stvarnosti, spustio sam šolju sa čajem na kameni pod predvorja i zapiljio se u nju. "Hoćeš da kažeš da bi ti... i ja... trebalo da budemo zarobljeni i ubijeni... kao životinje. Da imaju to pravo?"
     "Naravno da ne", reče devojka, prekrstivši ruke na grudima, dok se čaj pušio u svežem noćnom vazduhu. "Govorim da je Paks u pravu - iz sopstvene perspektive - što koristi neuobičajena sredstva da bi pokušao da me zaustavi."
     Zavrteh glavom. "Nisam čuo da si rekla išta tako subverzivno: da bi oni trebalo da pošalju eskadrile zvezdanih brodova za tobom, malena. U stvari, najsubverzivnija jeretička stvar koju sam čuo da si rekla glasi da je ljubav osnovna sila Vaseljene, kao gravitacija ili elektromagnetizam. Ali to je samo..."
     "Sranje?" upita Anea.
     "Dvosmislica", rekoh ja.
     Anea se osmehnu i prođe prstima kroz kratku kosu. "Role, druže moj, nije za njih opasno ono što ja govorim. Već ono što radim. Ono čemu podučavam... dodirom."
     Pogledah je. Gotovo sam zaboravio stvari o Onoj Koja Podučava, utkane u epos Spev njenog Čika Martina Silenusa. Anea je trebalo da bude mesija čije je pojavljivanje stari pesnik prorekao u svojoj dugoj, zbrkanoj poemi pre otprilike dva veka... ili mi je tako rekao. Do sada sam video vrlo malo toga kod devojčice što bi nagovestilo njeno mesijanstvo, osim ako se ne računa putovanje napred kroz Vremensku grobnicu Sfingu i opsesiju Paksa koji želi da je zarobi i ubije... kao i mene, pošto sam ja bio njen čuvar tokom teškog putovanja na Staru Zemlju.
     "Nisam čuo da podučavaš druge ničemu jeretičkom ili opasnom", rekoh ponovo, gotovo mrzovoljno. "Niti sam te video da radiš bilo šta što bi moglo da predstavlja pretnju za Paks." Mahnuh prema noći, pustinji i udaljenim, osvetljenim zgradama Družine Taliesin, i sada - u snu pod dejstvom ultramorfa, koji je bio više sećanje nego san - videh sebe kako ponavljam taj pokret kao da posmatram sve to iz mraka izvan osvetljenog skloništa.
     Anea odmahnu glavom i srknu čaj. "Ti ne vidiš, Role, ali oni vide. Već su me pominjali kao virus. U pravu su... upravo bih to mogla da budem za Crkvu. Virus, poput onog drevnog HIV-soja na Staroj Zemlji ili Crvene smrti koja je prohujala kroz Zabačenost posle Pada... virus koji zauzima svaku ćeliju organizma i reprogramira DNK u tim ćelijama... ili bar inficira dovoljno ćelija da se organizam razboli, prestane da funkcioniše... umre."
     U snu, uzleteo sam iznad Aneinog skloništa od platna i kamena kao noćni soko, zavrtevši se visoko među tuđinskim zvezdama iznad Stare Zemlje, posmatrajući nas - devojku i muškarca - kako sedimo u svetlu fenjera na kerozin u predvorju kao izgubljene duše na izgubljenom svetu. A upravo to smo i bili.

     Sledeća dva dana uranjao sam i izranjao iz bola i svesti kao što bi odvezani čamac na okeanu plutao kroz kišne bure i sunčevu svetlost. Pio sam mnogo vode koju su mi žene u plavom donosile u staklenim bokalima. Šepao sam do kabine toaleta i mokrio kroz filter, pokušavajući da uhvatim kamen koji je prouzrokovao moju isprekidanu agoniju. Kamena nije bilo. Svaki put bih došepao natrag do kreveta i sačekao da bol ponovo počne. Nikada nije omanuo. Još tada sam bio svestan da se od takvih stvari ne sastoje herojske pustolovine.
     Pre nego što je lekarka krenula dalje rekom do mesta gde se srušio letač, stavljeno mi je do znanja da i stražar Paksa i lokalni sveštenik imaju komunikatore i da će obavestiti bazu ako budem pravio bilo kakve neprilike. Doktor Molina mi je objasnila koliko bi nepovoljno bilo za mene kada bi zapovednik Flote Paksa morao da izvuče letača iz ratnih igara samo da bi prerano doveo zarobljenika. U međuvremenu, rekla je, nastavite da pijete mnogo vode i da piškite kad god možete. Ako ne izmokrim kamen, ona će me odvesti u zatvorsku bolnicu u bazi i razbiti ga zvučnim talasima. Ostavila je još četiri injekcije ultramorfa ženi u plavom i otišla ne rekavši do viđenja. Stražar - sredovečni Lusijanac dvostruko teži od mene, sa flešetnim pištoljem u futroli i nervnom šipkom za mirno privođenje za opasačem - provirio je unutra, namrštio se na mene i vratio se napolje da stane pred ulazna vrata.
     Prestaću da govorim o glavi domaćinstva kao o 'ženi u plavom'. U prvih nekoliko sati agonije, to je sve što je ona bila za mene - osim što je bila moj spasilac, naravno - ali do popodneva prvog punog dana koji sam proveo u njenom domu, znao sam da joj je ime Dem Ria; da je njen primarni bračni partner druga žena, Dem Loa; da je treći član njihovog trostranog braka mnogo mlađi muškarac, Alem Mikail Dem Alem; da je tinejdžerka u kući Ces Ambre, Alemova kćerka iz prethodnog trobraka; da se bledi dečak bez kose - koji je izgledao kao da mu je oko osam standardnih godina - zove Bin Ria Dem Loa Alem, da je dete trenutne veze - mada nikada nisam otkrio koja mu je žena biološka majka - i da umire od raka.
     "Naš seoski medicinski starešina... umro je prošlog meseca i još nije zamenjen... slao je zimus Bina u našu novu bolnicu u Keroa Tambat, ali oni su mogli da ga leče samo zračenjem i hemoterapijom i da se nadaju najboljem", rekla je Dem Ria dok je sedela kraj moje postelje tog popodneva. Dem Loa je sedela u blizini, na drugoj stolici uspravnog naslona. Pitao sam za dečaka da bih skrenuo temu razgovora sa sopstvenih problema. Složena odora žena svetlucala je dubokom kobaltno plavom bojom dok je sunce iza njih padalo gusto i crveno kao krv na unutrašnje zidove od čerpiča. Čipkaste zavese presecale su svetlost i senke u složeni negativni prostor. Ćaskali smo u razmacima između naleta bola. Leđa su me tada bolela kao da me je neko udario teškom tojagom, ali to je bio tup bol u poređenju sa vrelom agonijom kada se kamen pokrenuo. Lekarka je rekla da je bol dobar znak - da se kamen kreće onda kada najviše boli. A agonija kao da mi je dopirala iz nižeg dela trbuha. Ali lekarka je takođe rekla da bi za mokrenje kamena mogli proći i meseci, ako je uopšte dovoljno mali da se može izmokriti. Mnogi kamenčići, rekla je, morali su se smrviti ili hirurški odstraniti. Usmerio sam misli ponovo na zdravlje deteta o kome smo pričali.
     "Zračenje i hemoterapija", ponovio sam, izgovarajući te reči sa gnušanjem. Bilo je to kao da je Dem Ria rekla da je medicinar dečaku odredio terapiju pijavicama i živom. Hegemonija je znala kako da leči rak, ali najveći deo znanja o genetskom prekrajanju i tehnologiji izgubljen je posle Pada. A ono što nije izgubljeno, bilo je preskupo da bi se podelilo sa masama posle bespovratnog nestanka Mreže Svetova; Paks Merkantilus je prevozio robu između zvezda, ali taj proces bio je spor, skup i ograničen. Medicina je skliznula unazad nekoliko vekova. Moja majka je umrla od raka - posle odbijanja zračenja i hemoterapije po dijagnozi u klinici Paksa na Pustopoljinama.
     Ali zašto lečiti smrtonosnu bolest kada se od nje čovek može oporaviti tako što će umreti i vaskrsnuti zahvaljujući kruciformi? Kruciforme su 'lečile' čak i neke genetički izvedene bolesti za vreme prestrukturiranja tela tokom vaskrsavanja. A smrt je, kako je Crkva neprestano isticala, podjednako sakrament kao i samo vaskrsavanje. Mogla se ponuditi kao molitva. Posečna osoba mogla je sada da preobrazi bol i beznadežnost bolesti i smrti u slavu Hristovog žrtvovanja zarad iskupljenja. Dok god je ta prosečna osoba nosila kruciformu.
     Nakašljao sam se. "Ah... Bin nema... Mislim..." Kada mi je dečak prošle noći mahnuo, ispod komotne spavaćice videla su mu se bleda prsa, bez krsta.
     Dem Loa odmahnu glavom. Plava kapuljača njene odore bio je od providne, svilenkaste tkanine. "Niko od nas još nije prihvatio krst. Ali otac Klifton nas stalno... ubeđuje."
     Mogao sam samo da klimnem glavom. Bol u leđima i preponama vraćao mi se kroz nerve se kao električna struja.
     Trebalo bi da objasnim odore raznih boja koje nose građani Prevodnice Čajld Lamond na svetu Vitus-Grej-Balianus B. Dem Ria je objasnila melodičnim šapatom da se pre nešto više od jednog veka većina ljudi koji su sada živeli duž velike reke doselila ovamo iz obližnjeg zvezdanog sistema, Lakaj 9352. Svet koji se tamo nalazio, prvobitnog naziva Sibiatusovo Ogorčenje, kolonizovali su verski fanatici Paksa koji su ga preimenovali u Neizbežna Milost i počeli da pokrštavaju urođeničke kulture koje su preživele Pad. Kultura Dem Rie - blaga, filozofska kultura koja je naglašavala saradnju - rešila je da se radije ponovo odseli nego pokrsti. Dvadeset sedam hiljada njenih sunarodnika utrošilo je svoje bogatstvo i rizikovalo život da bi opremilo drevni semebrod iz Hedžire i preselilo svakoga - muškarce, žene, decu, kućne ljubimce, stoku - putovanjem u hladnom snu do obližnjeg Vitus-Grej-Balianusa B, gde su stanovnici iz doba Mreže Svetova izumrli posla Pada.
     Sunarodnici Dem Rie nazivali su sebe Helikoidom Amojetovog Spektra, po epskoj filozofskoj holosimfonijskoj poemi Halpula Amojeta. U svojoj poemi, Amojet je koristio boje spektra kao metaforu za pozitivne ljudske vrednosti i pokazao helikoidne uporedne položaje, interakcije, sadejstva i sudare koje te vrednosti izazivaju. Amojetova Simfonija Helikoidnog Spektra trebalo je da se izvodi, sa simfonijom, poezijom i holopredstavom u filozofskoj zajedničkoj igri. Dem Ria i Dem Loa objasnile su kako je njihova kultura pozajmila značenja boja od Amojeta - belo za čistotu intelektualnog poštenja i fizičke ljubavi; plavo za introspektivna otkrovenja muzike, matematike, ličnu terapiju za pomaganje drugima i za dizajn tkanina i tekstura; smaragdno zeleno za sklad sa prirodom, lagodno korišćenje tehnologije i očuvanje ugroženih oblika života; abonos za kreaciju ljudskih misterija; i tako dalje. Trostrani brakovi, nenasilje i druge kulturne osobenosti rasle su nezavisno od Amojetove filozofije, uglavnom zahvaljujući bogatoj kooperativnoj kulturi koju su ljudi Spektra stvorili na Sibiatusovom Ogorčenju.
     "Znači, otac Klifton vas ubeđuje da pristupite Crkvi?" rekao sam kada je bol posustao toliko da sam ponovo mogao da mislim i govorim.
     "Da", reče Dem Loa. Njihov tripartner, Alem Mikail Dem Alem, ušao je i seo na prozorski prag od ćerpiča. Slušao je razgovor, ali retko je progovarao.
     "I šta mislite o tome?" upitah, pomerivši se malo da bih rasporedio bol u leđima. Nekoliko sati nisam tražio ultramorf. Bio sam veoma svestan želje da ga sada zatražim.
     Dem Ria diže ruku u složenom pokretu koji me podseti na Anein omiljeni gest. "Ako svi primimo krst, mali Bin Ria Dem Loa Alem imaće pravo na punu medicinsku negu u bazi Paksa u Bombasinu. Čak i ako ne izleče rak, Bin će nam se... vratiti... posle." Ona spusti pogled i sakri izražajne šake u prevojima odore.
     "Ne dozvoljavaju da samo Bin primi krst", rekoh ja.
     "Oh, ne", reče Dem Loa. "Njihov stav je oduvek takav da čitava porodica mora da se pokrsti. Uviđamo šta time hoće. Otac Klifton veoma je tužan zbog toga, ali veoma se nada da ćemo prihvatiti sakramente Isusa Hrista pre nego što bude prekasno za Bina."
     "Šta vaša devojčica - Ces Ambre - misli o tome da postane ponovo rođena hrišćanka?" upitah, shvativši koliko su ta pitanja lična. Ali bio sam zaintrigiran, a pomisao na bolnu odluku sa kojom su bili suočeni odvlačila mi je misli od mog veoma stvarnog, ali mnogo manje važnog bola.
     "Ces Ambre je oduševljena pomišlju da se priključi Crkvi i postane punopravni građanin Paksa", reče Dem Loa, podigavši lice ispod ruba meke plave kapuljače. "Onda će joj dozvoliti da pohađa Crkvenu akademiju u Bombasinu ili Keroa Tambatu, a ona smatra da će tamošnje devojke i momci biti mnogo zanimljiviji potencijalni bračni partneri."
     Zaustih nešto da kažem, zastadoh, pa svejedno progovorih. "Ali trostrani brak neće biti... mislim, zar bi Paks dozvolio..."
     "Ne", reče Alem sa svog mesta kraj prozora. Namršti se i ja mu videh tugu u sivim očima. "Crkva ne dopušta brakove sa partnerom istog pola ili sa više partnera. Naša porodica biće uništena."
     Primetih kako njih troje u tom trenutku razmenjuju poglede; ljubav i osećanje gubitka u tim pogledima ostaće sa mnom godinama posle toga.
     Dem Ria uzdahnu. "Ali ovo je u svakom slučaju neizbežno. Mislim da je otac Klifton u pravu... da to moramo da učinimo sada, za Bina, umesto da sačekamo da umre pravom smrću i da zauvek bude izgubljen za nas... pa da onda pristupimo Crkvi. Radije bih vodila našeg dečka na nedeljnu misu i smejala se sa njim posle toga na suncu, nego išla u katedralu da mu palim sveću."
     "Zbog čega je to neizbežno?" upitah tiho.
     Dem Loa ponovo graciozno mahnu rukom. "Naše društvo Helikoide Spektra zavisi od svih svojih članova... svi nivoi i sastojci Helikoide moraju biti na svom mestu kako bi zajednički vodili ljudskom napretku i moralnoj dobroti. Sve više ljudi Spektra napušta svoje boje i pristupa Paksu. Središte se neće održati."
     Dem Ria mi dodirnu nadlakticu kao da želi da naglasi sledeće reči. "Paks nas ni na koji način nije mamio sebi", reče ona tiho, dok se njen ljupki dijalekt uzdizao i spuštao kao zvuk vetra kroz čipkaste zavese iza nje. "Mi poštujemo činjenicu da oni čuvaju svoje lekove i svoje čudo vaskrsenja za one koji im se pridruže..." Ona zaćuta.
     "Ali jeste teško", reče Dem Loa, čiji je glatki glas najednom bio hrapav.
     Alem Mikail Dem Alem ustade sa prozorskog praga i priđe da klekne između dve žene. Beskrajno nežno dodirnu Dem Loin ručni zglob. Obgrli Dem Riu. Za trenutak, njih troje bili su izgubljeni za svet i za mene, okruženi sopstvenom ljubavlju i jadom.
     A onda se bol vrati kao plameno koplje u mojim leđima i donjem delu prepona, proburazivši me, vreo kao laser. Zastenjah, iako sam se uzdržavao.
     Njih troje se razdvojiše gracioznim, svrhovitim pokretima. Dem Ria ode po sledeći špric sa ultramorfom.

     San je počeo isto kao i ranije - leteo sam kroz noć iznad pustinje Arizone, zagledan odozgo u Aneu i sebe dok smo pili čaj i čavrljali u predvorju njenog skloništa - ali ovaj put razgovor je otišao daleko od sećanja na našu stvarnu konverzaciju te večeri.
     "Kakav si ti to virus?" pitao sam tinejdžerku koja je sedela kraj mene. "Kako bi išta čemu ti podučavaš bilo pretnja za nešto tako veliko i moćno kao što je Paks?"
     Anea je gledala napolje u pustinjsku noć i udisala miris noćnih pupoljaka. Nije me pogledala kada je progovorila. "Da li znaš koja je glavna greška u Čika Martinovom Spevu, Role?"
     "Ne", rekoh ja. Ukazala mi je na nekoliko grešaka, propusta ili pogrešnih nagađanja u proteklih par godina, a zajedno smo otkrili nekoliko prilikom putovanja na Staru Zemlju.
     "Ona je dvostruka", reče ona tiho. Negde u pustinjskoj noći oglasi se soko. "Najpre, poverovao je ono što je TehnoSrž rekla mom ocu."
     "O tome kako su oni oteli Zemlju?" upitah ja.
     "O svemu", reče Anea. "Umon je lagao kibrida Džona Kitsa."
     "Zašto?" upitah. "Nameravali su da ga unište."
     Devojka me pogleda. "Ali moja majka bila je tamo da zabeleži razgovor", reče ona. "A Srž je znala da će ona to ispričati starom pesniku."
     Klimnuh lagano glavom. "I da će on to staviti kao činjenicu u epsku poemu koju je pisao", rekoh ja. "Ali zašto bi hteli da lažu o..."
     "Njegova druga greška bila je tananija i ozbiljnija", reče ona, prekinuvši me bez podizanja glasa. Bledi sjaj još je visio iza planina na severu i zapadu. "Čika Martin je verovao da je TehnoSrž neprijatelj čovečanstva", nastavi ona.
     Spustih šolju sa čajem na kamen. "Zbog čega je to greška?" upitah. "Zar oni nisu naši neprijatelji?"
     Pošto mi devojka nije odgovorila, podigao sam šaku, ispruživši pet prstiju. "Pod jedan, prema Spevu, Srž je bila ona stvarna sila iza napada na Hegemoniju koji je doveo do Pada Dalekobacača. Ne Proterani... već Srž. Crkva je to porekla i proglasila Proterane za odgovorne. Zar hoćeš da kažeš da je Crkva u pravu, a da je stari pesnik tu pogrešio?"
     "Ne", reče Anea. "Srž je orkestrirala taj napad."
     "Milijarde mrtvih", rekoh ja, gotovo frfljajući od besa. "Srušena Hegemonija. Uništena Mreža. Presečena fetlinija..."
     "TehnoSrž nije presekla fetliniju", reče ona tiho.
     "U redu", rekoh ja i udahnuh. "To je bio neki tajanstveni entitet... tvoji Lavovi, Tigrovi i Medvedi, recimo. Ali, ipak je Srž bila iza tog napada."
     Anea klimnu glavom i nasu sebi još čaja.
     Savih palac uz dlan i drugom rukom dodirnuh kažiprst. "Pod dva, je li TehnoSrž koristila dalekobacače kao nekakva kosmička pijavica za sisanje ljudske nervne mreže u svom prokletom projektu Ultimativne Inteligencije, ili nije? Kad god bi neko prošao kroz dalekobacač, bio bi... upotrebljen... od strane tih prokletih autonomnih inteligencija. Tačno ili pogrešno?"
     "Tačno", reče Anea.
     "Pod tri", rekoh ja, savivši kažiprst i kucnuvši po sledećem prstu, "u poemi Rejčel - dete hodočasnika Sola Vejntrauba koje se vratilo kroz Vremenske grobnice iz budućnosti - govori o tome da će doći vreme kada će", promenio sam ton dok sam citirao, "'...poslednji rat besneti između UI začete u Srži i ljudskog duha.' Je li to bila greška?"
     "Ne", reče Anea.
     "Pod četiri", rekoh ja, počevši da se osećam budalasto zbog svoje vežbe prstima, ali dovoljno ljutit da bih nastavio, "zar Srž nije priznala tvom ocu da ga je ona stvorila... da ga je stvorila kao kibrida Džona Kitsa... samo kao zamku za - kako su oni to nazvali? - empatijsku komponentu ljudske Ultimativne Inteligencije koja bi trebalo da se pojavi negde u budućnosti?"
     "Tako su rekli", saglasi se Anea i srknu čaj. Činilo se gotovo kao da se zabavlja. To me je još više razbesnelo.
     "Pod pet", rekoh ja i savih i poslednji prst, tako da mi se šaka pretvorila u pesnicu. "Zar nije Srž, kao i Paks - do đavola, zar nije Srž naredila Paksu - da te zarobi i ubije na Hiperionu, Renesansi Vektor, Božjem Gaju... na putu po polovini spiralnog kraka?"
     "Da", reče ona tiho.
     "I zar nije Srž", nastavih ljutito, zaboravivši na nabrajanje prstima i na činjenicu da pričamo o greškama starog pesnika, "stvorila tu žensku... stvar... zahvaljujući kojoj je jadni A. Betik izgubio ruku na Božjem Gaju i koja bi strpala tvoju glavu u torbu da nije bilo Šrajkove intervencije." Tresao sam pesnicom, koliko sam bio ljut. "Jebote, zar nije Srž pokušavala da ubije mene baš kao i tebe, i zar nas neće verovatno ubiti ako budemo dovoljno glupi da se vratimo u svemir Paksa?"
     Anea klimnu glavom.
     Gotovo da sam dahtao, kao da sam sprintom pretrčao pedeset metara. "Pa?" upitah neuverljivo, otvorivši pesnicu.
     Anea mi dodirnu koleno. Kao prilikom svakog dodira sa njom, osetih da me prožima električni udar. "Role, nisam rekla da Srž nije bila nevaljala. Naprosto sam rekla da je čika Martin pogrešio kada ju je prikazao kao neprijatelja čovečanstva."
     "Ali ako su sve te činjenice tačne..." Zavrteh glavom, zbunjen.
     "Elementi Srži napali su Mrežu pre Pada", reče Anea. "Znamo zahvaljujući poseti mog oca Umonu da se Srž nije slagala sa mnogim njegovim odlukama."
     "Ali..." izustih.
     Anea pruži ruku dlanom prema meni. Zaćutah.
     "Koristili su naše nervne mreže za svoj projekt UI", reče ona, "ali ne postoji nikakav dokaz da je to ljudima na bilo koji način škodilo."
     Umalo nisam zinuo na taj komentar. Pomisao na to da te proklete AI koriste ljudske mozgove kao nervne mehurove u svom jebenom projektu nagonila me je na povraćanje. "Nisu imali prava!" započeo sam.
     "Naravno da nisu", reče Anea. "Trebalo je da traže dozvolu. Šta bi ti rekao?"
     "Rekao bih im da se jebu", uzvratih, shvativši apsurdnost te fraze primenjene na autonomne inteligencije čim sam je izgovorio.
     Anea se ponovo osmehnu. "A mogao bi da se prisetiš da smo mi koristili njihovu mentalnu moć za sopstvene svrhe više od hiljadu godina. Ne verujem da smo mi tražili dozvolu od njihovih predaka kada smo stvorili prve silikonske AI... ili prve entitete od magnetnog mehura i DNK, kad smo već kod toga."
     Odmahnuh ljutito. "To je drugo."
     "Naravno", reče Anea. "Grupa AI po imenu Ultimativni pravila je čovečanstvu probleme u prošlosti i praviće ih u budućnosti - uključujući i pokušaje da ubije tebe i mene - ali oni su samo deo Srži."
     Zavrteh glavom. "Ne razumem, malena", rekoh, sada tišim glasom. "Zar stvarno hoćeš da kažeš da postoje dobre AI i loše AI? Zar se ne sećaš da su uistinu razmatrali da li da unište ljudsku rasu? I da to i dalje mogu da učine ako im stanemo na put? Po meni, to ih čini neprijateljima čovečanstva."
     Anea mi ponovo dodirnu koleno. Njene tamne oči bile su ozbiljne. "Ne zaboravi, Role, da je čovečanstvo takođe došlo blizu toga da uništi ljudsku rasu. Kapitalisti i komunisti bili su spremni da razore Zemlju kada je ona bila jedina planeta na kojoj su živeli. A zbog čega?"
     "Aha", rekoh neuverljivo, "ali..."
     "A Crkva je spremna da uništi Proterane upravo dok mi ovo pričamo. Genocid... u razmerama koje naša rasa nikada ranije nije videla."
     "Crkva... i mnogi drugi... ne smatraju Proterane ljudskim bićima", rekoh ja.
     "Besmislica", odbrusi Anea. "Naravno da jesu to. Oni su evoluirali iz zajedničkog ljudskog porekla sa Zemlje, baš kao i AI TehnoSrži. Sve tri rase su siročad u oluji."
     "Sve tri rase..." ponovih ja. "Isuse Hriste, Anea, zar uključuješ i Srž u svoju definiciju čovečanstva?"
     "Mi smo ih stvorili", reče ona tiho. "Na samom početku, koristili smo ljudsku DNK da bismo povećali njihovu računarsku moć... njihovu inteligenciju. Imali smo robote. Oni su stvorili kibride iz ljudske DNK i AI persone. U ovom trenutku, na vlasti imamo ljudsku instituciju koja sebi prisvaja svu slavu i zahteva svu moć zbog svog saveza i veze sa Bogom... sa ljudskom Ultimativnom Inteligencijom. Možda je u Srži slična situacija sa Ultimativnima na vlasti."
     Mogao sam samo da zurim u devojku. Nisam razumeo.
     Anea spusti drugu ruku na moje koleno. Osetio sam njene snažne prste kroz tkaninu pantalona. "Role, da li se sećaš šta je AI Umon rekao drugom Kitsovom kibridu? To je tačno zapisano u Spevu. Umon je govorio nekom vrstom zen-koana... ili je bar tako čika Martin preveo taj razgovor."
     Zatvorih oči kako bih se setio tog dela epske poeme. Prošlo je mnogo vremena otkad smo Grandam i ja naizmenično recitovali tu priču kraj logorske vatre karavana.
     Anea izgovori te reči još dok su one počinjale da mi se oblikuju u pamćenju. "Umon je rekao drugom Kitsovom kibridu:

     (Moraš shvatiti/
     Kitse/
     naša jedina prilika
     bila je da stvorimo kibrida/
     Sina Čoveka/
     Sina Mašine//
     I da tog izgnanika učinimo tako privlačnim
     da Empatija u bekstvu
     ne poželi drugi dom/
     Svest već gotovo onoliko božansku
     koliko je čovečanstvo to nudilo u trideset
     pokolenja/
     maštu koja može da premosti
     prostor i vreme//
     I time ponudi/
     i spoji se/
     stvori sponu između svetova
     koja bi mogla dozvoliti
     tom svetu da postoji
     i za jedne i za druge)

     Protrljah obraz i razmislih. Noćni vetar pomerao je platnene prevoje na ulazu u Aneino sklonište i donosio slatke mirise iz pustinje. Nepoznate zvezde visile su na horizontu iznad starih planina Zemlje.
     "Empatija je navodno ona komponenta koja je umakla iz ljudske UI", rekoh ja lagano, kao da rešavam zagonetku. "Deo naše evoluirane ljudske svesti u budućnosti vratio se kroz vreme."
     Anea me pogleda.
     "Taj hibrid bio je kibrid Džona Kitsa", nastavih. "Sin Čoveka i Mašine."
     "Ne", reče Anea tiho. "To je druga greška Čika Martina. Kitsovi kibridi nisu stvoreni kao utočište za Empatiju u ovom dobu. Stvoreni su da bi bili oruđa te fuzije između Srži i čovečanstva. Drugim rečima, da bi začeli dete."
     Pogledah šake te tinejdžerke na svojim nogama. "Dakle, ti si ta svest... 'gotovo onoliko božanska koliko je čovečanstvo to nudilo u trideset pokolenja'?"
     Anea slegnu ramenima.
     "I ti imaš... 'maštu koja može da premosti prostor i vreme'?"
     "Sva ljudska bića to imaju", reče Anea. "Stvar je samo u tome da kada sanjam i zamišljam, mogu da vidim stvari koje će se zaista dogoditi. Sećaš se da sam ti rekla da se sećam budućnosti?"
     "Aha."
     "E, pa sada se sećam da ćeš sanjati ovaj razgovor za nekoliko meseci, dok budeš ležao u postelji - u strahovitom bolu, plašim se - na svetu složenog imena, u domu gde se ljudi oblače u plavo."
     "Šta?"
     "Nema veze. Biće ti jasno kada dođe do toga. Tako je sa svim neverovatnoćama kada se talasi verovatnoće obruše u neki događaj."
     "Anea", čuo sam sebe dok sam leteo u sve višim krugovima iznad pustinjskog skloništa i posmatrao kako devojka i ja dole postajemo sve manji, "reci mi koja je tvoja tajna... tajna koja te čini mesijom, tom 'sponom između dva sveta.'"
     "U redu, Role, ljubavi", reče ona, pojavivši se najednom kao odrasla žena u trenu pre nego što sam odleteo previše visoko da bih razabrao pojedinosti ili čuo jasno reči iznad hučanja vazduha na krilima sna, "reći ću ti. Slušaj."

9.

     Kada je došlo vreme da se prebace u peti sistem Proteranih, udarna jedinica GIDEON uzdigla je pokolj na nivo nauke.
     Otac kapetan De Soja znao je sa svojih kurseva iz vojne istorije u Komandnoj školi Flote Paksa da se u gotovo sve svemirske borbe koje se vode na više od pola AJ od neke planete, meseca, asteroida ili strateške tačke u svemiru ulazi na osnovu zajedničke volje. Sećao se da je isto važilo za primitivne okeanske mornarice na prehedžirskoj Staroj Zemlji, gde je većina pomorskih bitaka vođena nadomak kopna u istom vodenom prostoru za ubijanje, i tu se samo tehnologija površinskih brodova polako menjala - od grčkih trirema do bojnih brodova sa čeličnim koritom. Nosači aviona sa svojim napadačkim avionima velikog dometa izmenili su to zauvek - dopuštajući armadama da napadaju jedna drugu daleko na moru i sa velikih udaljenosti - ali te bitke bile su daleko drugačije od legendarnih pomorskih bojeva gde su komandni brodovi bili međusobno u vidokrugu i gađali jedni druge. I pre nego što su krstareći projektili, taktičke nuklearne bojeve glave i grubo oružje sa nabojem čestica zauvek okončali doba površinskih okeanskih bitaka, mornarice Stare Zemlje počele su da osećaju nostalgiju za danima kada je plamen sukljao sa bokova i kada se vodila bliska borba.
     Svemirski rat doneo je povratak takvim zajednički dogovorenim bitkama. Velike bitke iz dana Hegemonije - bilo da su u pitanju drevni istrebljivački ratovi sa generalom Horasom Glenon-Hajtom i njemu sličnima, ili vekovi ratovanja između svetova Mreže i Rojeva Proteranih - obično su se vodile blizu neke planete ili svemirskog portala dalekobacača. A razdaljine između protivnika bile su besmisleno male - stotine hiljada klika, često desetine hiljada, još češće čak i manje od toga - u poređenju sa svemirskim godinama i parsecima koje su zaraćene strane prevalile. Ali to približavanje neprijatelju bilo je neophodno imajući u vidu vreme potrebno da laserski zrak na fuzioni pogon, CPB ili običan napadački projektil pređu makar jednu AJ - sedam minuta da bi svetlost puzeći prevalila udaljenost između potencijalnog ubice i mete, mnogo duže čak i za najbrže projektile, gde su lov, potera i pogodak mogli da oduzmu dane traganja i protivmera, napada i odbrane. Brodovi sa mogućnostima C-plus nisu imali nameru da se motaju okolo po neprijateljskom svemiru i čekaju te projektile-tragače, a zabrana koju je Crkva uvela u pogledu AI i bojevih glava u najboljem slučaju je delotvornost tog oružja učinila problematičnom. I tako je oblik svemirskih bitaka tokom vekova Hegemonije bio jednostavan - flote su se prebacivale u sporni svemir i zaticale druge prebačene flote ili statičniju odbranu unutar sistema, brzo se primicale na smrtonosnije udaljenosti, kratko, ali žestoko razmenjivale energiju, a ona bi se flota koja bi izvukla deblji kraj neumitno povlačila - ili bi došlo do potpunog uništenja ukoliko sila koja se brani nema gde da se povuče; posle toga bi usledila konsolidacija dobitka od strane pobedničke flote.
     Tehnički, sporiji brodovi na kojima je De Soja ranije služio imali su veliku taktičku prednost nad krstaricama-arhanđelima sa trenutnim pogonom. Oživljavanje iz kriogenske fuge trajalo je u najgorem slučaju samo nekoliko sati, u najboljem par minuta, tako da su kapetan i posada broda sa Hokingovim pogonom mogli da budu spremni ubrzo posle translacije iz C-plusa. Sa arhanđelima, čak i sa papinom dozvolom za ubrzan i rizičan ciklus dvodnevnog vaskrsavanja, trebalo je pedeset ili više sati da se ljudski elementi broda pripreme za bitku. Teorijski, to je braniocima davalo veliku prednost. Teorijski, Paks je mogao da optimizuje upotrebu brodova sa Gideonovim pogonom tako što bi u neprijateljski svemir poslao letelicu bez posade kojom bi upravljala AI, da napravi haos i ponovo skoči natrag pre nego što branioci uopšte shvate da su napadnuti.
     Ali takva teorija ovde se nije mogla primeniti. Autonomne inteligencije kadre za tako naprednu sveobuhvatnu logiku nikada neće dobiti dozvolu Crkve. Još važnije, Flota Paksa projektovala je strategije napada tako da ispune zahteve vaskrsavanja i nikakvo preimućstvo ne daju braniocima. Jednostavno rečeno, nijedna bitka neće se voditi sa zajedničkim pristankom. Sedam arhanđela projektovano je tako da se spuste na neprijatelja poput oklopljene Božje pesnice, i upravo to su sada radili.
     U prva tri upada udarne jedinice GIDEON u svemir Proteranih, brod majke kapetana Stoun, Gavrilo, prvi se prebacio i oštro usporio unutar sistema, privukavši dugometne elektromagnetne, neutronske i druge senzorne sonde. Zabranjene AI na Gavrilu bile su dovoljne za katalogizaciju položaja i identiteta svih odbrambenih položaja i centara populacije u sistemu, uz istovremeno praćenje sporih pokreta svih borbenih i trgovačkih letelica Proteranih unutar sistema.
     Trideset minuta kasnije, Urijel, Rafael, Remiel, Sariel, Mihajlo i Ragel prebacili bi se unutar sistema. Usporivši na samo tri četvrtine brzine svetlosti, udarna jedinica kretala se poput metka u poređenju sa brzinama bakljobrodova Proteranih koji su ubrzavali kao kornjače. Po prijemu informacija i podataka o metama sa Gavrila, odaslanih uskim snopom, udarna jedinica bi otvorila vatru oružjem koje nije poštovalo ograničenja brzine svetlosti. Poboljšani hiper-k projektili sa Hokingovim pogonom trepnuli bi u postojanje među neprijateljskim brodovima i iznad naseljenih centara, neki koristeći brzinu i precizno ciljanje za uništenje meta, drugi detonirajući u pažljivo oblikovane, ali neselektivne udare plazme ili termonuklearne eksplozije. U istom trenutku, brze sonde sa Hokingovim pogonom koje su se mogle opozvati skočile bi do ciljnih tačaka i prebacile se u stvarni svemir, zračeći konvencionalnim laserskim zracima i CPB-ima poput mnoštva morskih ježeva, uništavajući sve i svakoga u prečniku od stotinu hiljada klika.
     Najstrašnije od svega, zraci smrti koje su brodovi nosili kliznuli bi iz arhanđela udarne jedinice kao nevidljive kose, zasipajući trag Hokingovog pogona sondi i projektila i prebacujući se u stvarni svemir sa podjednakom sigurnošću kao strašni, brzi mač Božji. Bezbroj triliona sinapsi bilo je sprženo i smešano u trenu. Desetine hiljada Proteranih umrle su bez ikakvog saznanja da ih neko uopšte napada.
     A onda bi se udarna jedinica GIDEON vratila u sistem na plamenim repovima dugačkim hiljadu kilometara, da bi zadala konačni udarac.

     Svaki od sedam zvezdanih sitema koje je trebalo napasti ispitivan je sondama sa trenutnim pogonom, prisustvo Proteranih je potvrđeno, preliminarne mete određene. Svaki od sedam zvezdanih sistema imao je naziv - obično samo alfanumeričku oznaku iz Novog revidiranog opšteg kataloga - ali komandna ekipa na brodu H.H.S. Urijel odredila je za sedam sistema imena šifrirana na osnovu sedam arhidemona koje pominje Stari zavet.
     Otac kapetan De Soja smatrao je malčice preteranom svu tu kabalističku numerologiju - sedam arhanđela, sedam ciljnih sistema, sedam arhidemona, sedam smrtnih grehova. Ali ubrzo je navikao da govori o metama na taj skraćeni način.
     Ciljni sistemi su bili - Belfegor (lenjost), Levijatan (zavist), Belzebub (proždrljivost), Sotona (gnev), Asmodej (sladostrašće), Mamon (pohlepa) i Lucifer (gordost).
     Belfegor je bio sistem crvenog patuljka koji je De Soju podsećao na sistem Barnardove Zvezde, ali umesto ljupkog, u potpunosti teraformiranog Barnardovog Sveta koji bi lebdeo blizu sunca, Belfegorova jedina planeta bio je gasni džin koji je podsećao na zaboravljeno dete Barnardove Zvezde, Vrtlog. Oko tog bezimenog gasnog džina nalazile su se prave vojne mete: stanice za snabdevanje bakljobrodova Roja Proteranih gorivom na putu prema Velikom Zidu Paksa, džinovski brodovi-ronioci koji su dovozili gasove sa sveta na orbitu, mnoštva malih orbitalnih šuma ispunjenih desetinama hiljada 'anđela' prilagođenih svemiru, od kojih je većina širila krila od polja sila pred slabim, crvenim svetlom sunca u panici pred naletom udarne jedinice. Sedam arhanđela pustošilo je njihove tanane ekostrukture, uništavalo sve šume, pastirske asteroide i komete za navodnjavanje, spaljujući svemiru prilagođene anđele Proteranih u bekstvu, kao da prinose plamen mnoštvu leptira, a sve to bez značajnog usporavanja između ulazne i izlazne tačke translacije.
     Drugi sistem, Levijatan, uprkos svom upečatljivom imenu, bio je beli patuljak tipa Sirusa B, sa samo desetak asteroida Proteranih zgurenih oko njegove blede vatre. Ovde nije bilo nikakvih očiglednih vojnih meta koje je De Soja sa toliko volje napao u Belfegorovom sistemu: asteroidi su bili nebranjeni, verovatno porodilišta i izdubljena staništa pod pritiskom za Proterane koji nisu odlučili da se prilagode vakuumu i jakom zračenju. Udarna jedinica GIDEON zasula ih je zracima smrti i nastavila dalje.
     Treći sistem, Belzebub, bio je crveni patuljak nalik na Alfa Kentaura C, bez svetova ili kolonija, samo sa jednom vojnom bazom Proteranih koja se ljuljala u mraku nekih trideset AJ dalje, i sa pedeset sedam brodova Roja zatečenih usred punjenja gorivom i prepravki. Trideset devet tih ratnih brodova, raznih veličina i naoružanja, od majušnih ovnova-izvidnika do napadačkih nosača klase Orion, bilo je sposobno za borbu i bacilo se na udarnu jedinicu GIDEON. Borba je trajala dva minuta i osamnaest sekundi. Svih pedeset sedam brodova Proteranih i kompleks baze pretvoreni su u molekule gasa ili beživotne sarkofage. Nijedan arhanđeo nije bio oštećen prilikom razmene vatre. Udarna jedinica krenula je dalje.
     U četvrtom sistemu, Sotoni, nije bilo brodova, već samo kolonija za razmnožavanje raštrkanih čak do Ortovog oblaka. GIDEON je proveo jedanaest dana u tom sistemu, spaljujući Luciferove anđele.
     Peti sistem, Asmodej, sa prijatnim, malim, narandžastim patuljkom tipa K u središtu, donekle sličnim Epsilon Eridaniju, poslao je talase bakljobrodova u odbranu naseljenog pojasa asteroida. Talasi su sprženi i razneseni na ekonomičan način iznedren praksom. Gavrilo je prijavio osamdeset dve naseljene stene u pojasu, sa populacijom procenjenom na milion i po prilagođenih i neprilagođenih Proteranih. Osamdeset jedan asteroid bio je uništen ili zasut zracima smrti sa velike daljine. Onda je admiral Aldikakti naredila zarobljavanje. Udarna jedinica GIDEON usporila je u dugoj, četvorodnevnoj elipsi koja ju je vratila do pojasa i njegove jedine preostale naseljene stene - asteroida malog poput krompira, dugačkog manje od četiri klika, sa jednim klikom u najširem, kraterom izrošavljenom delu. Doplerov radar pokazao je da on orbitira i tumba se u nasumičnim putanjama koje mogu da shvate samo bogovi haosa, ali da se okreće oko vlastite ose u pažljivoj rotaciji od jedne desetine gravitacije. Duboki radar pokazao je da je šupalj. Sonde su saopštile da je tamo nastanjeno možda čak i deset hiljada Proteranih. Analiza je nagovestila da je u pitanju porodilište.
     Šest nenaoružanih skakača za asteroide bacilo se na udarnu jedinicu. Urijel ih je pretvorio u plazmu sa udaljenosti od osamdeset šest hiljada klika. Hiljadu anđela Proteranih, od kojih su neki bili naoružani energetskim oružjem ili bestrzajnim puškama, raširilo je krila zaštitnog polja i poletelo prema udaljenim brodovima Paksa u dugim, zbijenim elipsama nošeno solarnim vetrom. Bili su toliko spori da bi im trebali dani da prevale to rastojanje. Gavrilu je poveren zadatak da ih spali u hiljadu treptaja koherentne svetlosti.
     Uski snopovi aktivirali su se između arhanđela. Rafael i Gavrilo potvrdili su naređenja i približili se na udaljenost od hiljadu klika od nemog asteroida. Bočna vrata su se otvorila i dvanaest majušnih prilika - po šest iz svakog broda - pojavilo se na svetlosti narandžaste patuljaste zvezde kada su se komandosi švajcarske garde, marinci i vojnici mlazevima odbacili prema steni. Nije bilo otpora. Vojnici su pronašli dva zaštićena ulaza u vazdušne komore. Uskladivši precizno vreme, razneli su spoljna vrata i ušli unutra u ekipama od po troje.

     "Blagoslovite me, oče, jer sam grešio. Prošla su dva standardna meseca od moje poslednje ispovesti."
     "Nastavite."
     "Oče, današnja akcija... muči me, oče."
     "Da?"
     "Osećam da je... pogrešna."
     Otac kapetan De Soja je ćutao. Posmatrao je napad narednika Gregorijusa na virtuelnim taktičkim kanalima. Ispitao je ljude posle misije. Sada je znao da će to ponovo čuti u tami ispovedaonice. "Nastavite, naredniče", reče on tiho.
     "Da, ser", reče narednik sa druge strane pregrade. "Mislim, da, oče."
     Otac kapetan De Soja je čuo kako krupni muškarac uzima vazduh.
     "Došli smo na stenu bez otpora", započe narednik Gregorijus. "Mislim, ja i pet klinaca. Bili smo u vezi preko uskog snopa sa odredom narednika Kligea sa Gavrila. I naravno, sa zapovednicima Barns-Avni i Učikavom."
     De Soja nastavi da ćuti u svom delu ispovedaonice. Kabina je bila montažna i namenjena uskladištenju za vreme Rafaelovog ubrzanja ili borbenog zadatka, što je bilo gotovo uvek, ali sada je mirisala na drvo, znoj, somot i greh, kao sve prave ispovedaonice. Otac-kapetan je izdvojio ovih pola sata za vreme poslednje faze uspona ka tački translacije prema šestom sitemu Proteranih, Mamonu, i ponudio posadi to vreme za ispovedanje, ali samo je narednik Gregorijus istupio.
     "Dakle, kad smo pristali, ser... oče, rasporedio sam klince iz mog odreda kod južne polarne vazdušne komore, baš kao u simulacijama. Razneli smo vrata kao od šale, oče, a onda aktivirali sopstvena polja za borbu u tunelima."
     De Soja klimnu glavom. Borbena odela švajcarske garde oduvek su bila najbolja u ljudskoj vaseljeni - podobna za preživljavanje, kretanje i borbu u vazduhu, vodi, čistom vakuumu, jakom zračenju, naletu projektila, napadu energetskim zracima i visokoeksplozivnom okruženju sve do raspona od jedne kilotone, ali nova odela za komandose imala su sopstvena zaštitna polja klase četiri i mogla su da jašu na mnogo snažnijim brodskim poljima.
     "Proterani su nas tamo napali, oče, boreći se u mračnom lavirintu prilaznih tunela. Neki od njih bili su stvorenja prilagođena svemiru, ser... anđeli čija krila nisu bila raširena. Ali većina se sastojala samo od prilagođenih na nisku gravitaciju, u pripijenim svemirskim odelima... jedva da se i može reći da su bili oklopljeni, oče. Pokušali su da nas napadnu zracima, puškama i laserima, ali koristili su bazične noćne naočari da bi pojačali mutni sjaj stenja, ser, a mi smo ih prvi videli pomoću svojih filtera. Prvi smo ih videli i prvi pripucali." Narednik Gregorijus ponovo udahnu. "Trebalo nam je samo nekoliko minuta da se probijemo do unutrašnjih komora, oče. Svi Proterani koji su pokušali da nas zaustave u tunelima završili su tamo lebdeći..."
     Otac kapetan De Soja je čekao.
     "Unutra, oče... pa..." Gregorijus se nakašlja. "Oba odreda raznela su u istom trenutku unutrašnja vrata, ser... istovremeno na južnom i severnom polu. Kugle repetitori koje smo ostavili za sobom u tunelima sasvim fino su prenosile emisije uskog snopa, tako da nijednog trenutka nismo izgubili vezu sa Kligeovim odredom... kao ni sa brodovima, što već znate, oče. Na unutrašnjim vratima bili su rezervni sistemi, baš kao što smo i pretpostavili, ali razneli smo i njih, a membrane za slučaj opasnosti sekund kasnije. Unutrašnjost stene bila je potpuno šuplja, oče... pa, naravno, i to smo znali... ali ja nikada ranije nisam bio u nekom asteroidu-porodilištu, oče. U mnogim vojnim stenama, da, ali nikada u onim za trudnice..."
     De Soja je čekao.
     "Bila je široka oko jedan klik sa puno njihovih paučinastih kula od bambusa za nisku gravitaciju, u najvećem delu središnjeg prostora, oče. Unutrašnja školjka nije bila kružna niti glatka, već je manje-više pratila oblik spoljašnjosti stene, znate."
     "Krompir", reče otac kapetan De Soja.
     "Da, ser. I unutra je bilo puno rupa i kratera, oče. Mnogo jama i pećina na sve strane... valjda kao legla za trudnice Proteranih."
     De Soja klimnu glavom u tami i baci pogled na hronometar, zapitavši se hoće li inače koncizni narednik doći do sagledanih grehova u ovoj priči pre nego što budu morali da prepuste ispovedaonicu za potrebe translacije u C-plus.
     "To za Proterane mora da je bio pravi haos, oče... sa urlanjem ciklona dok je stena gubila pritisak i čitava atmosfera hrlila napolje kroz dve raznesene vazdušne komore kao voda kroz odvod kade, sa vazduhom punim otpadaka, prašine i Proteranih koji su leteli kao lišće u oluji. Bile su nam uključene spoljnje slušalice, oče, i buka je bila neverovatna sve dok se vazduh nije toliko razredio da više nije mogao da je prenosi - urlanje vetra, vrištanje Proteranih, pucketanje njihovih i naših lasera poput gomile gromobrana, eksplozije ručnih plazma bombi i odbijanje zvuka u toj velikoj plamenoj pećini, sa odjecima koji su trajali minutima - bilo je to bučno, oče."
     "Da", reče otac kapetan De Soja u tami.
     Narednik Gregorijus ponovo udahnu. "U svakom slučaju, oče, naređenja su bila da donesemo po dva uzorka od svega... odrasle mužjake, prilagođene svemiru, neprilagođene; odrasle ženke, trudne i neoplođene; par klinaca Proteranih, pretpubertetskog uzrasta, i bebe... oba pola. I tako se Kligeov i moj odred dao na posao, omamljujući ih i pakujući. Bilo je taman dovoljno gravitacije na unutrašnjoj površini stene... jedna desetina g... da vreće ostanu tamo gde smo ih ostavili."
     Za trenutak zavlada tišina. Otac kapetan De Soja upravo se spremao da progovori, da ovo ispovedanje privede kraju, kada narednik Gregorijus šapnu kroz zastor i tamu koja ih je razdvajala.
     "Izvinite, oče, znam da sve ovo znate. Samo... teško je... u svakom slučaju, to je bio gadan deo, oče. Većina Proteranih koji nisu bili modifikovani... prilagođeni svemiru... bila je mrtva ili je u tom trenutku umirala. Od dekompresije, laserske vatre ili bombi. Nismo koristili štapove sa zracima smrti koje smo zadužili. Ni Klige ni ja nismo momcima ništa rekli... naprosto, niko od nas to nije koristio.
     E sad, ti prilagođeni Proterani pretvorili su se u anđele, tela su im postala sasvim sjajna kada su aktivirali lična zaštitna polja. Tamo unutra nisu mogli sasvim da razviju krila, naravno, a ne bi im vredelo ni da su mogli... nije bilo sunčeve svetlosti koju bi uhvatili, a jedna desetina g bila je prevelika da bi je savladali čak i da je bilo ikakvog solarnog vetra... ali svejedno su se pretvorili u anđele. Neki od njih pokušali su da upotrebe krila kao oružje protiv nas."
     Narednik Gregorijus se oglasi grubim zvukom koji je mogao biti parodija kikota. "Mi smo imali polja sile klase četiri, oče, a oni su lupali po nama tim paučinastim krilima... U svakom slučaju, spalili smo ih i poslali po troje iz svakog odreda sa spakovanim uzorcima, a Klige i ja poveli smo svaki po preostalu dvojicu momaka da počistimo pećine kao što nam je bilo naređeno..."
     De Soja je čekao. Preostalo je manje od minuta do trenutka kada će morati da okonča ovu ispovest.
     "Znali smo da je ta stena porodilište, oče. Znali smo... svi znaju... da Proterani, čak i oni koji su pustili mašine u svoje ćelije i krv i koji čak više i ne izgledaju ljudski... nisu naučili kako da omoguće svojim ženkama da nose i rode decu u čistoj nultoj gravitaciji i pri jakom zračenju, oče. Znali smo da je ta stena porodilište kada smo ušli u prokleti asteroid... izvinite, oče..."
     De Soja ostade nem.
     "Ali bez obzira na to, oče... te pećine bile su kao kuće... sa krevetima, kabinama, vid-kompletima ravnog ekrana i kuhinjama... ne sa onim stvarima koje obično mislimo da Proterani imaju, oče. Ali najveći broj tih pećina bile su..."
     "Dečje sobe", reče otac kapetan De Soja.
     "Da, ser. Dečje sobe. Sa krevecima i bebicama unutra... nisu to bila čudovišta Proteranih, oče, ne one blede, sjajne stvari protiv kojih se borimo, niti oni prokleti Luciferovi anđeli sa krilima dugačkim stotinama klika na zvezdanom svetlu... naprosto... bebice. Na stotine njih, oče. Na hiljade. Pećina za pećinom. Većina prostorija već je izgubila pritisak, što je mališane pobilo tamo gde su ležali. Neka telašca bila su raznesena gubitkom pritiska, ali većina ih je bila čvrsto ušuškana. Ipak, neke sobe još su imale vazduha, oče. Razneli smo vrata i probili se unutra. Majke... žene u haljinama, trudnice raščupane pri jednoj desetini gravitacije... napale su nas noktima i zubima, oče. Prenebregavali smo ih sve dok ih olujni vetar nije odneo ili dok nisu pomrle od gušenja, ali neke bebe... mnoge, oče... bile su u onim malim plastičnim respiratornim kutijama..."
     "U inkubatorima", reče otac kapetan De Soja.
     "Da", šapnu narednik Gregorijus, konačno zamorenim glasom. "I pitali smo preko uskog snopa šta žele da radimo sa njima? Sa čitavim tim mnoštvom beba Proteranih u inkubatorima. A zapovednica Barns-Avni odgovorila nam je..."
     "Da nastavite", šapnu otac kapetan De Soja.
     "Da, oče... i tako smo mi..."
     "Izvršili naređenja, naredniče."
     "I tako smo upotrebili poslednje bombe u tim dečjim sobama, oče. A kada su nam ponestale plazma bombe, zasuli smo inkubatore laserima. Sobu za sobom, pećinu za pećinom. Plastika se istopila oko beba, prekrila ih. Ćebad se zapalila. Kutije mora da su bile hranjene čistim O ₂, oče, pošto je veliki broj njih eksplodirao kao same bombe... morali smo da aktiviramo polja u odelima, oče, pa čak i tada... trebalo mi je dva sata da očistim borbeni oklop... ali najveći broj inkubatora nije eksplodirao, oče, samo su goreli kao suvo drvo, goreli kao baklje, sve je u njima jarko gorelo kao u malim pećima. I tada su već sve prostorije i pećine bile u vakuumu, ali kutije... mali inkubatori... i dalje su imali atmosferu dok su goreli... a mi smo isključili spoljne slušalice, ser. Svi smo to uradili. Ali nekako smo i dalje mogli da čujemo vrisku i plač kroz zaštitna polja i šlemove. Još to čujem, oče..."
     "Naredniče", reče De Soja, glasom oštrim i zapovednički ravnim.
     "Da, ser?"
     "Izvršavali ste naređenja, naredniče. Svi smo izvršavali naređenja. Njegova Svetost odavno je objavio da su Proterani predali svoju ljudskost nanospravama koje puštaju u svoju krv, promenama koje su izvršili na hromozomima..."
     "Ali, vrištanje, oče..."
     "Naredniče... Vatikansko Veće i Sveti Otac objavili su da je ovaj krstaški pohod neophodan ukoliko ljudska porodica misli da se sačuva pred pretnjom Proteranih. Dobili ste naređenja. Izvršili ste ih. Mi smo vojnici."
     "Da, ser", šapnu narednik u tami.
     "Nemamo više vremena, naredniče. Razgovaraćemo o ovome kasnije. Za sada, želim da okajete grehe... ne zato što ste se poneli kao vojnik i izvršili naređenja, već zato što ste u ta naređenja posumnjali. Pedeset zdravomarija, naredniče, i stotinu očenaša. I želim da se molite zbog ovoga... da se veoma usrdno molite kako biste shvatili."
     "Da, oče."
     "A sada izgovorite iskreno molitvu pokajanja... samo brzo..."
     Kada su reči izgovorene šapatom počele da dopiru kroz zastor, otac kapetan De Soja podigao je ruku u blagoslovu i dao mu oprost. "Ego te absolvo..."
     Osam minuta kasnije, otac-kapetan i njegova posada ležali su u ležajevima za ubrzavanje/komorama za vaskrsavanje dok se Rafaelov Gideonov pogon aktivirao, prenoseći ih trenutno u ciljni sistem Mamon kroz strašnu smrt i sporo, bolno ponovno rođenje.

     Veliki inkvizitor umro je i otišao u pakao.
     Bila je to tek njegova druga smrt praćena vaskrsenjem i on nije uživao nitu u jednom od ta dva iskustva. A Mars jeste bio pakao.
     Džon Domeniko kardinal Mustafa i njegov kontigent od dvadeset jednog člana uprave i obezbeđenja Svete Kancelarije - uključujući i nezamenljivog ađutanta, oca Farela - otputovali su do sistema Stare Zemlje novim zvezdanim brodom-arhanđelom po imenu Džibril i dobili velikodušna četiri dana posle vaskrsavanja da se oporave i mentalno priberu pre nego što započnu sa poslom na samoj površini Marsa. Veliki inkvizitor je čitao i bio dovoljno upoznat sa crvenom planetom da bi doneo nepokolebljivi zaključak - Mars je bio pakao.
     "U stvari", odgovorio je otac Farel kada je Veliki inkvizitor prvi put pomenuo svoj zaključak o Marsu kao paklu, "jedna od preostalih planeta u ovom sistemu... Venera... bolje odgovara tom opisu, Vaša Ekselenciju. Temperature ključanja, pritisci koji mrve, jezera tečnog metala, vetrovi siline raketnih izduvnih gasova..."
     "Zaveži", rekao je Veliki inkvizitor uz umorni pokret rukom.
     Mars: prvi svet koji je ljudska rasa kolonizovala uprkos niskom plasmanu od 2,5 na staroj Solmevljevoj lestvici, prvi pokušaj teraformiranja, prvo neuspelo teraformiranje - svet zaobiđen posle smrti Stare Zemlje u crnoj rupi zahvaljujući Hokingovom pogonu, zahvaljujući imperativima Hedžire, zahvaljujući tome što niko nije želeo da živi na zarđaloj kugli stalnog mraza kada je Galaksija nudila gotovo beskonačan broj lepših, zdravijih, za život pogodnijih svetova.
     Vekovima posle smrti Stare Zemlje, Mars je bio tako zabačena planeta da Mreža Svetova nije tamo postavila portale dalekobacača - pustinjska planeta zanimljiva samo za siročad Nove Palestine (legendarni pukovnik Fedman Kasad bio je rođen tamo, u palestinskoim logorima za preseljenja, saznao je Mustafa sa iznenađenjem) i za zen hrišćane koji su se vratili u Basen Helas da bi sprovodili prosvetljenje učitelja Šrodera kod Zen Masiva. Oko jedan vek činilo se da će ogroman projekt teraformiranja delovati - mora su ispunila džinovske basene nastale udarima, a papratnice su bujale duž reke Marineris - ali onda je došlo do povlačenja, nije bilo para za borbu protiv entropije i došlo je sledeće ledeno doba za novih šezdeset hiljada godina.
     Na vrhuncu civilizacije Mreže Svetova, vojno krilo Hegemonije, SILA, donelo je dalekobacače na crveni svet i napravilo saće staništa u najvećem delu ogromnog vulkana, Mons Olimpusa, za svoju Olimpijsku školu komande. Marsova izolovanost od trgovine i kulture Mreže dobro je poslužila SILI i planeta je ostala vojna baza sve do Pada dalekobacača. U veku posle Pada, ostaci SILE formirali su surovu vojnu diktaturu - takozvanu Marsovsku Ratnu Mašinu - koja je vladala sve do sistema Kentaura i Tau Cetusa, i mogla je lako postati semeni kristal drugog međuzvezdanog carstva da nije stigao Paks, brzo savladao marsovske flote, oterao Ratnu Mašinu natrag u sistem Stare Zemlje, oterao razbaštinjene gospodare rata da se kriju među ruševinama orbitalnih baza SILE i u starim tunelima ispod Mons Olimpusa, zamenivši prisustvo Ratne Mašine u sistemu Stare Zemlje bazama Flote Paksa u pojasu asteroida i između Jupiterovih meseca, da bi konačno poslao misionare i guvernere Paksa na pacifikovani Mars.
     Malo je toga na planeti rđe preostalo misionarima za preobraćivanje ili Paksovim administratorima za vladanje. Vazduh se proredio i postao hladan; veliki gradovi opljačkani su i napušteni; velike peščane oluje simumi ponovo su duvale od pola do pola; zaraze i pošasti vrebale su u ledenoj pustinji i desetkovale - ili još gore satirale - poslednje grupe nomada koji su bili potomci nekada plemenite rase Marsovaca; a sada jedva da je nešto više od bodljikavog kaktusa raslo tamo gde su davno cvetali voćnjaci jabuka i polja jagoda.
     Začudo, preživelo je i napredovalo upravo društvo tlačenih i zlostavljanih Palestinaca na zaleđenoj visoravni Tarsis. Siročad Nuklearne Dijaspore iz 2038. prilagodila se teškom životu na Marsu i proširila islamsku kulturu među mnogim preživelim nomadskim plemenima i slobodnim gradovima-državama u vreme dolaska misionara Paksa. Novi Palestinci, koji su duže od jednog veka odbijali poslušnost bezobzirnoj Marsovskoj Ratnoj Mašini, nisu pokazali zanimanje za predaju svoje autonomnosti Crkvi.
     I upravo se u palestinskoj prestonici Arafat-kafijeh pojavio Šrajk i pobio stotine... možda i hiljade... ljudi.
     Veliki inkvizitor posavetovao se sa svojim ađutantima, sastao sa zapovednicima Flote Paksa na orbiti i spustio se u punoj pratnji. Glavna svemirska luka u prestonici Svetog Malahije zatvorena je za svaki saobraćaj osim vojnog - što i nije bila velika šteta, pošto nijedan putnički ili trgovački padobrod nije bio predviđen u čitavoj sledećoj marsovskoj nedelji. Šest napadačkih brodova prethodilo je padobrodu Velikog inkvizitora, i kada je kardinal Mustafa stupio na tle Marsa - ili na asfalt Paksa, ako ćemo tačno - stotinu vojnika švajcarske garde i komandosa Svete Kancelarije okružilo je svemirsku luku. Zvanični marsovski odbor za doček, uključujući nadbiskupa Robsona i guvernera Kler Palo, pretražen je i ispitan zvučnim talasima pre nego što je dobio dozvolu za pristup.
     Iz svemirske luke, grupa Svete Kancelarije odvezena je površinskim šatlovima kroz ulice u raspadanju do novoizgrađene Paksove guvernerske palate na rubu Svetog Malahija. Obezbeđenje je bilo jako. Osim ličnog obezbeđenja Velikog inkvizitora, marinaca Flote Paksa, guvernerovih vojnika i nadbiskupovog kontigenta švajcarske garde, tu je bio i bojni puk oklopne pešadije teritorijalne garde, ulogoren oko palate. Tamo su Velikom inkvizitoru pokazani dokazi o Šrajkovom prisustv dve nedelje ranije na visoravni Tarsis.
     "Ovo je apsurdno", rekao je Veliki inkvizitor u noći pre leta na mesto Šrajkovog napada. "Svi ti holoi i video snimci stari su dve nedelje i snimljeni su sa velike visine. Vidim tih par holoa nečega što mora da je Šrajk i nekoliko zamućenih prizora pokolja. Vidim fotose tela Paksovih ljudi i milicije pronađenih pri ulasku u grad. Ali gde su lokalni stanovnici? Gde su očevici? Gde je dve hiljade sedam stotina stanovnika Arafat-kafijeha?"
     "Ne znamo", reče guverner Kler Palo.
     "Javili smo Vatikanu pomoću arhanđela-sonde, i kada se sonda vratila, saopšteno nam je da ne diramo dokaze", reče nadbiskup Robson. "Rečeno nam je da čekamo vaš dolazak."
     Veliki inkvizitor zavrte glavom i diže ravnu foto-sliku. "A šta je ovo?" upita on. "Baza Flote Paksa u predgrađu Arafat-kafijeha? Ova svemirska luka novija je nego u Svetog Malahiju."
     "To nije Flota Paksa", reče kapetan Volmak, zapovednik Džibrila i novi komandant udarne jedinice u sistemu Stare Zemlje. "Mada procenjujemo da je trideset do pedeset padobrodova dnevno koristilo ovo mesto u nedelji pre pojavljivanja Šrajka."
     "Trideset do pedeset padobrodova dnevno", ponovi Veliki inkvizitor. "A nije Flota Paksa. Ko onda?" On se namršti na nadbiskupa Robsona i guvernerku.
     "Merkantilus?" nastavi Veliki inkvizitor pošto niko nije progovarao.
     "Ne", reče nadbiskup posle par trenutaka. "Merkantilus nije."
     Veliki inkvizitor prekrsti ruke i sačeka.
     "Padobrodove je zakupio Opus Dei", reče guverner Palo tanušno.
     "Za koju svrhu?" upita Veliki inkvizitor. Samo je stražarima Svete kancelarije bilo dozvoljeno da budu u ovom krilu palate i oni su stajali u razmacima od po šest metara duž kamenog zida.
     Guverner raširi ruke. "Ne znamo, Ekselencijo."
     "Domeniko", reče nadbiskup, čiji je glas blago podrhtavao, "rečeno nam je da ne pitamo."
     Veliki inkvizitor ljutito stupi napred. "Rečeno da ne... ko vam je to rekao? Ko to ima ovlašćenja da naredi predsedavajućem nadbiskupu i guverneru Paksa na jednom svetu 'da se ne mešaju'?" Njegov gnev je proključao. "Za ime Hristovo! Ko ima takvu moć?"
     Nadbiskup diže izmučene, ali prkosne oči prema kardinalu Mustafi. "Za ime Hristovo... baš tako, Ekselencijo. Predstavnici Opus Dei imali su zvanične disključeve Pontificijske komisije za pravdu i mir", reče on. "Rečeno nam je da je to stvar bezbednosti u Arafat-kafijehu. Rečeno nam je da nas se to ne tiče. Rečeno nam je da se ne mešamo."
     Veliki inkvizitor oseti kako mu u lice navire jedva obuzdani bes. "Pitanja bezbednosti na Marsu ili bilo gde u Paksu spadaju u nadležnost Svete Kancelarije!" odbrusi on. "Pontificijska komisija za pravdu i mir ovde nema ovlašćenja! Gde su predstavnici Komisije? Zbog čega nisu na ovom sastanku?"
     Guverner Kler Palo diže mršavu ruku i pokaza na ravni fotos u ruci Velikog inkvizitora. "Tamo, Ekselencijo. Tamo su zvaničnici Komisije."
     Kardinal Mustafa spusti pogled na sjajnu fotografiju. Obličja tela u beloj odeći videla su se na prašnjavim crvenim ulicama Arafat-kafijeha. Uprkos zrnastoj slici, bilo je očigledno da su tela unakažena u groteskne oblike i da su se nadula od raspadanja. Veliki inkvizitor tiho progovori, opirući se porivu da vrisne, a zatim da naredi da se ovi imbecili muče i streljaju. "Zašto", upita on tiho, "ti ljudi nisu vaskrsnuti i ispitani?"
     Nadbiskup Robson pokuša čak i da se osmehne. "To ćete videti sutra, Ekselencijo. To će vam sutra biti potpuno jasno."

     EMV-i su na Marsu bili beskorisni. Za let do visoravni Tarsis koristili su letače Paksove službe bezbednosti. Bakljobrodovi i Džibril pratili su njihovo putovanje. Lovci-škorpioni leteli su u svemirsko/vazdušnoj borbenoj patroli. Dve stotine klika od visoravni, pet odreda marinaca spustilo se iz letača i odletelo napred na maloj visini, pročešljalo oblast akustičnim sondama i zauzelo borbeni položaj.
     Ništa se nije pomeralo u Arafat-kafijehu osim peska.
     Letači Svete Kancelarije prvi su se spustili i njihove noge za sletanje usadile su se u pesak tamo gde je nekada rasla trava u ovalnim gradskim ostrvima, dok su spoljnji brodovi uspostavljali i povezivali zaštitno polje klase šest zbog koga se činilo da zgrade oko trga trepere u jari. Marinci su se spustili u odbrambenom krugu sa nekadašnjim travnjacima kao uporištima. Sada su trupe guvernera Paksa i teritorijalne garde ušle da načine drugi perimetar na ulicama i uličicama oko trga. Nadbiskupovih osam švajcarskih gardista obezbedilo je krug neposredno izvan zaštitnog polja. Konačno je obezbeđenje Svete kancelarije Velikog inkvizitora nahrupilo niz rampe letača i uspostavilo unutrašnji perimetar klečećih prilika u crnim borbenim oklopima.
     "Čisto", začu se glas isturenog narednika marinaca preko taktičkog kanala.
     "Ništa se ne kreće niti je živo na kilometar od Lokacije Jedan", zastruga poručnik teritorijalne garde. "Ima tela na ulicama."
     "Ovde je čisto", reče kapetan švajcarske garde.
     "Potvrđujem da se ništa ne pomera u Arafat-kafijehu izuzev vaših ljudi", začu se glas kapetana Džibrila.
     "Potvrđeno", reče zapovednik Svete kancelarije bezbednosti Brauning.
     Iako se osećao budalasto i nezadovoljno, Veliki inkvizitor sišao je brzo niz rampu i prešao preko peščanih utrina. Raspoloženje mu nije popravila glupava osmotska maska koju je morao da nosi, sa kružnim pojačivačem prebačenim preko ramena poput otkačenog medaljona.
     Otac Farel, nadbiskup Robson, guverner Palo i gomila funkcionera potrčaše da sustignu kardinala Mustafu, dok je ovaj koračao kraj klečećih pripadnika obezbeđenja i carskim pokretom ruke naređivao da se u polju sila proseče portal. Prošao je bez obzira na proteste zapovednika Brauninga i drugih obličja u crnim oklopima koja su trčkarala za njim ne bi li ga sustigla. "Gde je prvi od..." započe Veliki inkvizitor dok je skakutao uskom uličicom naspram nekadašnjih travnjaka. Još se nije navikao na laku gravitaciju.
     "Odmah iza ovog ugla..." prodahta nadbiskup.
     "Stvarno bi trebalo da sačekamo da spoljnja polja budu..." reče guverner Palo.
     "Evo", reče otac Farel, pokazavši niz ulicu u koju su izišli.
     Grupa od petnaestoro stade tako brzo da su oni ađutanti i ljudi iz obezbeđenja pozadi jedva uspeli da ne udare u VIP-ovce napred.
     "Dragi Gospode", šapnu nadbiskup Robson i prekrsti se. Kroz providnu osmotsku masku lice mu je bilo vidno bledo.
     "Hriste!" promrmlja guverner Kler Palo. "Gledala sam holoe i fotose dve nedelje, ali... Hriste."
     "Ahh", reče otac Farel i kroči bliže prvom telu.
     Veliki inkvizitor mu priđe. On kleknu na crveni pesak. Zgrčena prilika u prašini izgledala je kao da je neko napravio apstraktnu skulpturu od mesa, kostiju i srži. Ne bi moglo da se prepozna kao ljudsko da nije bilo zuba koji su blistali u širom razjapljenim ustima i jedne šake koja je ležala u blizini u nestalnoj marsovskoj prašini.
     Trenutak kasnije, Veliki inkvizitor reče: "Jesu li strvožderi uradili deo ili ponajviše od ovoga? Lešinari, možda? Pacovi?"
     "Ne", reče major Pijet, površinski zapovednik guvernerove Flote Paksa. "Na visoravni Tarsis nema ptica otkad je atmosfera počela da se proređuje, pre dva veka. Pacovi... niti bilo šta drugo što se kreće... nije uhvaćeno na detektorima kretanja otkad se ovo dogodilo."
     "Ovo je uradio Šrajk", reče Veliki inkvizitor. Nije zvučao ubeđeno. Uspravio se, a onda krenuo do drugog tela. To je mogla biti žena. Izgledala je kao da je izvrnuta naopako i iseckana na komadiće. "I ovo?"
     "Mislimo da je tako", reče guverner Palo. "Milicija koja je pronašla sve ovo donela je kameru obezbeđenja; njome je snimljen holo od trideset osam sekundi koji smo vam prikazali."
     "Tamo se činilo da ima desetak Šrajkova koji ubijaju desetak ljudi", reče otac Farel. "Bilo je nejasno."
     "Duvala je peščana oluja", reče major Pijet. "A bio je samo jedan Šrajk... izučili smo pojedinačne slike. Naprosto se kretao kroz gomilu toliko brzo da je izgledalo kao da postoji više stvorenja."
     "Kretao se kroz gomilu", promrmlja Veliki inkvizitor. On kroči preko trećeg tela koje je moglo biti dete ili neka niska žena. "I radio ovo."
     "Radio ovo", reče guverner Palo. Ona pogleda nadbiskupa Robsona koji se pomerio do zida da bi se tamo oslonio.
     U ovom delu ulice nalazilo se dvadeset do trideset tela.
     Otac Farel kleknu i pređe rukom u rukavici preko prsa i grudne šupljine prvog leša. Meso je bilo zaleđeno, kao i krv koja je padala u crnom ledopadu. "I nigde nema ni traga kruciformi?" upita on tiho.
     Guverner Palo odmahnu glavom. "Ne u dva tela koja je milicija vratila radi vaskrsavanja. Ni traga kruciformi. Da je postojao ijedan ostatak... čak i milimetarski čvorić ili komad vlakna u moždini ili..."
     "Znamo to", odbrusi Veliki inkvizitor, dovršivši objašnjenje.
     "Veoma neobično", reče biskup Erdl, stručnjak Svete kancelarije za tehniku vaskrsavanja. "Po mom saznanju, nikada nije postojao slučaj kada je telo ostavljeno u ovom stanju, a da nismo mogli da pronađemo ostatak kruciforme u lešu. Guverner Palo je, naravno, u pravu. Čak i najmanji komadić kruciforme jeste sve što je neophodno za Sakrament Vaskrsavanja."
     Veliki inkvizitor stade da pregleda telo koje je bilo bačeno na gvozdenu ogradu dovoljno snažno da bude probodeno na desetak mesta. "Izgleda da je Šrajk tražio kruciforme. Istrgnuo je i poslednji njihov delić iz leševa."
     "Nemoguće", reče biskup Erdl. "Naprosto, nemoguće. U ćelijskim čvornim ekstenzijama ima više od pet stotina metara mikrovlakana..."
     "Nemoguće", saglasi se Veliki inkvizitor. "Ali kada budemo preneli natrag ova tela, kladim se da se nijedno neće moći vaskrsnuti. Šrajk im je možda iščupao srca, pluća i grla, ali ono što je tražio bile su njihove kruciforme."
     Zapovednik obezbeđenja Brauning obiđe oko ugla sa pet vojnika u crnim oklopima. "Ekselencijo", reče on na taktičkom kanalu tako da to samo Veliki inkvizitor može da čuje. "Najgori je onaj blok... onamo."
     Procesija krenu za čovekom u crnom oklopu, ali sporo, nevoljno.

     Popisali su 362 tela. Mnoga su bila na ulicama, ali većina ih je bila u gradskim zgradama ili u šupama, hangarima i svemirskim letelicama u novoj svemirskoj luci na rubu Arafat-kafijeha. Snimljeni su holoi i ekipa Svete kancelarije za sudsku medicinu preuzela je stvar, beležeći svaku lokaciju pre odnošenja tela u mrtvačnicu baze Paksa kod Svetog Malahija. Zaključeno je da su sva tela pripadala ljudima sa drugog sveta - to jest, među njima nije bilo lokalnih Palestinaca niti marsovskih domorodaca.
     Svemirska luka najviše je intrigirala stručnjake Flote Paksa.
     "Osam padobrodova opsluživalo je samo polje", rekao je major Pijet. "To je ozbiljan broj. Svemirska luka Svetog Malahija koristi samo dva." On diže pogled prema ljubičastom nebu Marsa. "Pod pretpostavkom da su brodovi obavljali letove od sopstvenih padobrodova i do njih - najmanje po dva za svaki, ako su u pitanju teretnjaci - onda ovde imamo vrlo ozbiljnu logistiku."
     Veliki inkvizitor pogleda nadbiskupa Marsa, ali Robson samo diže ruke. "Nismo znali ništa o tim operacijama", reče niski muškarac. "Kao što sam već objasnio, to je bio projekt Opus Dei."
     "Pa", reče Veliki inkvizitor, "koliko ja mogu da vidim, čitavo osoblje Opus Dei je mrtvo... zaista, nepovratno mrtvo... tako da je stvar sada u nadležnosti Svete kancelarije. Nemate pojma zbog čega su sagradili tu luku? Zbog teških metala, možda? Je li ovo nekakva rudarska operacija u potrazi za mineralima?"
     Guverner Palo odmahnu glavom. "Ovaj svet je prekopan pre više od hiljadu godina. Nije ostalo nekih metala u količinama vrednim prevoza. Nema ni minerala koji bi opravdali utrošak lokalnog vremena na njihovo kopanje, a kamoli vremena Opus Dei."
     Major Pijet diže vizir i protrlja čekinje na bradi. "Nešto se ovde prevozilo u velikim količinama, Ekselencijo. Osam padobroda... sofisticirani sistem prevoza... automatsko obezbeđenje."
     "Da Šrajk... ili ko god bio... nije uništio kompjutere i sisteme podataka..." započe zapovednik Brauning.
     Major Pijet odmahnu glavom. "Nije to uradio Šrajk. Kompjuteri su već bili uništeni podmetnutim eksplozivom i veštačkim DNK virusima." On se obazre u praznoj upravnoj zgradi. Crveni pesak već je pronašao put unutra kroz portale i spojeve. "Pretpostavljam da su ovi ljudi uništili svoje podatke pre nego što je Šrajk došao. Mislim da su se upravo spremali da odu. Zbog toga su padobrodovi bili u fazi koja prethodi lansiranju... a brodski kompjuteri bili su im podešeni za polazak."
     Otac Farel klimnu glavom. "Ali sve što imamo jesu orbitalne koordinate. Nema podataka o tome sa kim ili sa čim su tamo nameravali da se sastanu."
     Major Pijet pogleda kroz prozor peščanu oluju koja je tamo duvala. "Na onom parkiralištu nalazi se dvadeset površinskih autobusa", promrmlja on kao da govori sebi. "Svaki može da preveze do osamdeset ljudi. Malo preterano logistički gledano, ako je kontigent Opus Dei ovde brojao samo trista šezdesetak ljudi čija smo tela pronašli."
     Guverner Palo se namršti i prekrsti ruke. "Ne znamo koliko je ovde bilo ljudtsva Opus Dei, majore. Kao što ste istakli, podaci su uništeni. Možda ih je bilo na hiljade.."
     Zapovednik Brauning stupi u krug VIP-ovaca. "Izvinite, guverneru, ali kasarne zatečene ovde u perimetru polja mogle su da posluže za smeštaj oko četiri stotine ljudi. Mislim da je major možda u pravu... može se smatrati da je čitavo osoblje Opus Dei na broju među telima koja smo pronašli."
     "Ne možete biti sigurni u to, zapovedniče", reče guverner Palo, nezadovoljnim glasom.
     "Ne, madam."
     Ona mahnu prema peščanoj oluji koja je gotovo sasvim sakrila parkirane autobuse. "A mi imamo dokaze da im je trebao prevoz za mnogo više ljudi."
     "Možda su oni bili prethodnica", reče zapovednik Brauning. "Možda su pripremali mesto za mnogo veću populaciju."
     "Zbog čega su onda uništili sve podatke i ograničene AI?" upita major Pijet. "Zašto izgleda kao da su se spremali da zauvek odu odavde?"
     Veliki inkvizitor stupi u krug i diže ruku u crnoj rukavici. "Za sada ćemo završiti sa spekulacijama. Sveta kancelarija sutra će početi da uzima izjave i da vrši ispitivanja. Guverneru, smemo li da koristimo vašu kancelariju u palati?"
     "Naravno, Ekselencijo." Palo spusti lice, da bi pokazala poštovanje ili sakrila oči, ili i jedno i drugo.
     "Vrlo dobro", reče Veliki inkvizitor. "Zapovedniče, majore, pozovite letače. Ostavićemo ovde ekipu za sudsku medicinu i radnike mrtvačnice." Kardinal Mustafa pogleda oluju koja se pogoršavala. Njen urlik sada se mogao čuti i kroz deset slojeva plastike prozora. "Koja je lokalna reč za ovu peščanu oluju?"
     "Simum", reče guverner Palo. "Oluje su nekada pokrivale čitav svet. Svake marsovske godine sve više jačaju."
     "Lokalni stanovnici tvrde da su to stari marsovski bogovi", šapnu nadbiskup Robson. "Da ponovo uzimaju ono što im pripada."

     Manje od četrnaest svetlosnih godina od sistema Stare Zemlje, iznad sveta po imenu Vitus-Grej-Balianus B, zvezdani brod koji se nekada zvao Rafael, a sada nije imao ime, završio je kočenje i ulazak u geosinhronu orbitu. Četiri živa stvora u njemu lebdela su pri nultoj gravitaciji, pogleda prikovanih za sliku pustinjskog sveta na komandnoj tabli.
     "Koliko su pouzdani podaci naših očitavanja o nedavnim poremećajima polja dalekobacača?" upita žena po imenu Scila.
     "Pouzdaniji od većine drugih tragova", reče žena koja je izgledala kao njena bliznakinja, Radamant Nemes. "Proverićemo."
     "Da počnemo nekom bazom Paksa?" upita muškarac po imenu Gajgs.
     "Najvećom", reče Nemes.
     "To će biti baza Paksa Bombasino", reče Brajareus, proverivši šifru na komandnoj tabli. "Severna polulopta. Duž središnjeg kanala-saobraćajnice. Populacija..."
     "Nije važno kolika je populacija", prekinu ga Radamant Nemes. "Važno je samo da li su dete Anea, android i onaj gad Endimion prošli tuda."
     "Padobrod je spreman", reče Scila.
     Zavrištali su u atmosferu, isturili krila odmah pošto su prešli preko terminadora, upotrebili šifru vatikanskog ključa preko primopredajnika da bi sebi obezbedili nesmetano sletanje i spustili se među Škorpione, letače za prevoz trupa i oklopne EMV-e. Zajapureni poručnik pozdravio ih je i otpratio do kancelarije zapovednika baze.
     "Kažete da pripadate plemenitoj gardi?" upita zapovednik Solznjikov, zagledajući im istovremeno lica i podatke očitavanja interfaze na disključu.
     "To smo već rekli", odgovori Radamant Nemes bezbojnim glasom. "Naši papiri, čipovi sa naređenjima i disključ to su već rekli. Koliko vam je ponavljanja potrebno, zapovedniče?"
     Solznjikovljevo lice i vrat zacrveneše se iznad visokog okovratnika tunike. On spusti pogled na holo interfaze umesto da odgovori. Tehnički, ovi oficiri plemenite garde - pripadnici novih egzotičnih papinih jedinica - mogli su da se postave kao njegovi pretpostavljeni. Tehnički, mogli su da ga streljaju ili ekskomuniciraju, pošto su njihovi činovi vođe kohorte kombinovali moć Flote Paksa i Vatikana. Tehnički - prema tekstu i šifri prioriteta u disključu - mogli su da se postave kao pretpostavljeni planetnom guverneru ili da diktiraju politiku Crkve predsedavajućem nadbiskupu sveta. Tehnički, Solznjikov bi najradije želeo da se te blede nakaze nikada nisu pojavile na njegovom zabačenom svetu.
     Zapovednik se usiljeno osmehnu. "Naše snage su vam na raspolaganju. Šta mogu da učinim za vas?"
     Mršava, bleda žena po imenu Nemes diže holokarticu iznad zapovednikovog stola i aktivira je. Iznenada, glave troje ljudi u prirodnoj veličini zalebdeše u prostoru između njih - ili radije, dvoje ljudi, pošto je treće lice očigledno pripadalo nekom androidu-plavokošcu.
     "Nisam znao da je u Paksu preostalo androida", reče Solznjikov.
     "Imate li izveštaje o pojavljivanju bilo koga od ovih troje na vašoj teritoriji, zapovedniče?" upita Nemes, prenebregnuvši njegovo pitanje. "Verovatno bi bilo javljeno da su se pojavili negde duž glavne reke koja teče od vašeg severnog pola do polutara."
     "To je, zapravo, kanal..." započe Solznjikov i zaćuta. Niko od njih četvoro nije izgledao kao da ga zanimaju ćaskanje ili nepotrebne informacije. On pozva svog ađutanta, pukovnika Vinaru, u kancelariju.
     "Njihova imena?" upita Solznjikov, dok je Vinara stajao sa spremnim komlogom.
     Nemes izgovori tri imena koja zapovedniku nisu ništa značila.
     "To nisu lokalna imena", reče on dok je pukovnik Vinara proveravao podatke. "Pripadnici domorodačke kulture - nazivaju sebe Helikoid Amojetovog Spektra - obično akumuliraju imena onako kako je moj lovački pas na Patopi sakupljao krpelje. Vidite, imaju te trostrane bračne aranžmane koji..."
     "Ovo nisu lokalni stanovnici", prekinu ga Nemes. Tanke usne izgledale su joj beskrvno kao i ostatak bledog lica iznad crvenog okovratnika uniforme. "Oni su sa drugog sveta."
     "Ahh, dobro", reče Solznjikov sa olakšanjem zbog toga što neće morati da se bakće sa tim nakazama iz plemenite garde duže od minut ili dva, "onda vam ne možemo pomoći. Vidite, Bombasino je jedina svemirska luka na Vitus-Grej-Balianusu B. koja radi, sada, pošto smo zatvorili domorodačku luku u Keroa Tambatu, i izuzev nekoliko svemirskih putnika koji završe u našoj brigadi, ovde uopšte nema imigracije. Svi lokalni stanovnici pripadaju Helikoidi Spektra... i, pa... oni vole boje, svakako, ali android bi štrčao među njima kao... Pa, pukovniče?"
     Pukovnik Vinara diže pogled sa pretrage baze podataka. "Ni slike ni imena ne odgovaraju ničemu u našim podacima, izuzev opšteg biltena izdatog preko Flote Paksa pre oko četiri i po standardne godine." On upitno pogleda plemenite gardiste.
     Nemes i njeni srodnici zurili su u njega bez komentara.
     Zapovednik Solznjikov raširi ruke. "Žao mi je. Bili smo zauzeti poslednje dve lokalne nedelje velikom vojnom vežbom kojom ovde upravljam, ali da je ovuda prošao iko sa odgovarajućim opisom..."
     "Ser", reče pukovnik Vinara, "bila su tu ona četiri odbegla člana posade."
     Proklet da si! pomisli Solznjikov. Plemenitim gardistima reče: "Četiri člana posade Merkantilusa pobegla su sa broda radije nego da se suoče sa optužbama za korišćenje zabranjenih droga. Koliko se sećam, svi su bili muškarci, svi u svojim šezdesetim godinama, a" - tu se značajno okrenu pukovniku Vinari, pokušavajući da mu pogledom i tonom stavi do znanja da zaveže - "pronašli smo njihova tela u Velikoj Masnoj Mrlji, zar ne, pukovniče?"
     "Tri tela, ser", reče pukovnik Vinara, slep za signale svog komandanta. Ponovo je proveravao bazu podataka. "Jedan od naših letača srušio se blizu Keroa Tambata i Medicinari su poslali... ovaj... doktora Abni Molinu... da ode kanalom sa jednim misionarom da bi se pobrinula za povređenu posadu."
     "Do đavola, kakve to ima veze sa bilo čime, pukovniče?" odbrusi Solznjikov. "Ovi oficiri tragaju za tinejdžerkom, muškarcem tridesetih godina i androidom."
     "Da, ser", reče Vinara i podiže pogled sa komloga, trgnuvši se. "Ali doktor Molina je javila radiom da je lečila nekog bolesnog putnika sa drugog sveta u Prevodnici Čajld Lamond. Pretpostavili smo da je to bio četvrti član posade..."
     Radamant Nemes kroči napred tako brzo da se zapovednik Solznjikov nevoljno trgnu. Nešto u pokretima vitke žene nije bilo sasvim ljudsko.
     "Gde je Prevodnica Čajld Lamond?" upita Nemes.
     "To je obično selo duž kanala oko osamdeset klika južno odavde", reče Solznjikov. Okrenu se pukovniku Vinari kao da je njegov ađutant kriv za svu tu strku. "Kada će dovesti zarobljenika ovamo?"
     "Sutra ujutro, ser. Planirali smo da medicinski letač pokupi posadu u Keroa Tambatu tačno u šest ujutro, a onda svrati u..." Pukovnik zaćuta kada su se četiri oficira plemenite garde okrenula na petama i pošla prema vratima.
     Nemes zastade taman dovoljno da kaže: "Zapovedniče, očistite nam trasu leta odavde do Prevodnice Čajld Lamond. Idemo padobrodom."
     "Ah, to nije neophodno!" reče zapovednik, pogledavši ekran na stolu. "Taj član posade je uhapšen i biće doveden... hej!"
     Četiri oficira plemenite garde zadumbarala su niz stepenice ispred njegove kancelarije i pošla preko asfalta. Solznjikov jurnu na trem i viknu za njima: "Padobrodovi ovde nemaju dozvolu za operacije u atmosferi, izuzev kada je u pitanju sletanje u Bombasino. Hej! Poslaćemo letača! Hej! Taj član posade gotovo izvesno nije jedan od vaših... Pod stražom je... hej!"
     Četvorka se nije osvrtala dok je prilazila brodu, naređivala morfovanje eskalatora i nestajala kroz oplatu padobroda. Sirene se oglasiše u bazi i osoblje pojuri u skloništa dok se teški padobrod dizao na potisnicima, prebacivao na EM i ubrzavao prema jugu preko perimetra luke.
     "Jebote Isus Hrist", šapnu zapovednik Solznjikov.
     "Pardon, ser?" upita pukovnik Vinara.
     Solznjikov mu uputi pogled koji bi istopio olovo. "Smesta šalji dva borena letača... ne, neka bude tri. Hoću da u svakom letaču bude po odred marinaca. Ovo je naša teritorija i neću da ove anemične seronje iz plemenite garde rade bilo šta, makar to bilo i bacanje otpadaka, bez našeg odobrenja. Hoću da letači tamo stignu prvi i da se taj jebeni svemirac smesti u pritvor... naš pritvor... makar morali da izbubecaju svakog domoroca Helikoide Spektra odavde pa do Prevodnice Čajld Lamond. Jasno, pukovniče?"
     Vinara je mogao samo da zuri u svog zapovednik.
     "Kreći!" viknu zapovednik Solznjikov.
     Pukovnik Vinara krenu.

10.

     Bio sam budan čitave te duge noći i sledećeg dana, koprcao se od bola, odlazio u toalet i nosio aparaturu za infuziju, pokušavao bolno da mokrim, a onda proveravao taj besmisleni filter ne bih li ugledao ikakav trag kamena iz bubrega koji me je ubijao. Negde pred jutro, izmokrio sam ga.
     Za trenutak nisam mogao da poverujem. Bol je u proteklih pola sata bio slabiji, zapravo samo odjek bola iz mojih leđa i prepona, ali dok sam zurio u majušnu, crvenkastu stvar u kupastom filteru - nešto veću od zrna peska, ali daleko manju od šljunka - nisam mogao da poverujem da je to moglo da mi prouzrokuje takvu agoniju toliko mnogo sati.
     "Veruj", reče Anea dok je sedela na rubu ormarića i gledala kako navlačim natrag pižamu. "Obično nam najmanje stvari u životu prouzrokuju najviše bola."
     "Aha", rekoh ja. Znao sam, nekako, da Anea nije tu - da nikada ne bih mokrio tako ni pred kim, a kamoli pred tom devojkom. Halucinirao sam njeno prisustvo još od prve injekcije ultramorfa.
     "Čestitam", reče Anea-halucinacija. Osmeh joj je izgledao sasvim stvarno - to donekle nestašno, donekle zadirkujuće uzdizanje desne strane njenih usta na koje sam se navikao - i video sam da nosi pantalone od zelenog platna i belu pamučnu košulju koju je nosila često dok je radila na pustinjskoj vrelini. Ali isto tako sam video kroz nju i umivaonik i meke peškire.
     "Hvala", rekoh ja i odvukoh se da se sručim na krevet. Nisam mogao da verujem da se bol neće vratiti. U stvari, doktor Molina je rekla da je možda u pitanju i nekoliko kamenova.
     Anea je nestala kada su Dem Ria, Dem Loa i stražar ušli u sobu.
     "Oh, baš divno!" reče Dem Ria.
     "Tako nam je drago", reče Dem Loa. "Nadali smo se da nećete morati da idete u bolnicu Paksa na operaciju."
     "Digni desnu ruku ovamo", reče stražar. On me priveza lisicama za mesingano uzglavlje.
     "Zar sam zarobljenik?" upitah omamljeno.
     "Oduvek si to bio", progunđa stražar. Tamna koža znojila mu se pod vizirom šlema. "Sutra ujutro stiže letač da te pokupi. Ne bi' voleo da propustiš vožnju." On se vrati napolje u senku bačvastog drveta pred zgradom.
     "Ah", reče Dem Loa i dodirnu mi hladnim prstima ručni zglob sa lisicom. "Žao nam je, Role Endimione."
     "Niste vi krivi za to", rekoh ja, toliko umoran i opijen da me jezik nije sasvim slušao. "Bili ste veoma ljubazni. Tako ljubazni." Bol koji je jenjavao sprečavao me je da zaspim.
     "Otac Klifton doći će da razgovara sa vama. Je li to u redu?"
     U tom trenutku prihvatio bih sa podjednakom dobrodošlicom paukove-pacove koji bi mi grickali nožne prste kao i pomisao da ćaskam sa nekim sveštenikom-misionarom. Rekoh: "Naravno. Zašto ne?"

     Otac Klifton bio je mlađi od mene, nizak - ali ne toliko nizak kao Dem Ria, Dem Loa ili njihova rasa - i bucmast, sa proređenom kosom boje peska koja mu je uzmicala dalje od prijatnog, rumenog lica. Pomislio sam da poznajem taj tip. Bio je jedan kapelan u teritorijalnoj gardi donekle nalik na oca Kliftona - usrdan, uglavnom nenametljiv, malčice mamina maza koja se možda odlučila za sveštenički poziv da ne bi nikada morala da odraste i uistinu odgovara za svoje postupke. Grandam mi je ukazala na to kako parohijski sveštenici u raznim selima na rubu Hiperionovih pustopoljina ostanu nekako detinjasti: parohijani se ophode prema njima sa poštovanjem, oko njih se lome kućepazitelji i žene svih uzrasta, a nikada nisu stvarni konkurenti ostalim odraslim muškarcima. Ne verujem da je Grandam aktivno bila protiv klera, ako se izuzme njeno odbijanje da primi krst, već ju je samo zabavljala ta težnja među parohijskim sveštenicima u velikom i moćnom carstvu Paksa.
     Otac Klifton je želeo da raspravlja o teologiji.
     Mislim da sam tada zastenjao, ali to mora da je bilo primljeno kao reakcija na kamen u bubregu, jer se dobri sveštenik samo nagnuo bliže, potapšao me po mišici i promrmljao: "De, de, sine moj."
     Jesam li već pomenuo da je bio najmanje pet ili šest godina mlađi od mene?
     "Role... smem li da te zovem Rol?"
     "Naravno, oče." Zatvorio sam oči kao da tonem u san.
     "Šta misliš o Crkvi, Role?"
     Zakolutao sam očima pod sklopljenim kapcima. "O Crkvi, oče?"
     Otac Klifton sačeka.
     Slegnuh ramenima. Ili, da budem precizniji, pokušah da slegnem ramenima - to nije tako lako kada vam je jedan ručni zglob lisicama privezan iznad glave, a druga ruka prima infuziju.
     Otac Klifton mora da je shvatio moj nezgrapni pokret. "Dakle, ti si ravnodušan prema njoj?" upita on tiho.
     Onoliko koliko je moguće da budem ravnodušan prema organizaciji koja je pokušala da me uhvati ili ubije, pomislio sam. "Nisam ravnodušan, oče", rekoh. "Naprosto, Crkva... Pa, najvećim delom nije bila mnogo važna u mom životu."
     Misionar blago podiže jednu obrvu boje peska. "Ma, Role... Crkva predstavlja mnogo toga... i nisu sve te stvari besprekorno dobre, siguran sam... ali mislim da teško može da se optuži da je nevažna."
     Pomislio sam da ponovo slegnem ramenima, ali zaključio sam da je jedan nezgrapni grč bio sasvim dovoljan. "Razumem vas", rekoh, u nadi da je naš razgovor završen.
     Otac Klifton nagnu se još bliže, sa laktovima na kolenima, šaka spojenih spreda - ali više u pozi ubeđivanja i uveravanja nego molitve. "Role, znaš da će te ujutro odvesti u bazu Bombasino."
     Klimnuh glavom. Još sam mogao slobodno da je pomeram.
     "Znaš da je kazna Flote Paksa i Merkantilusa za dezerterstvo smrt."
     "Aha", rekoh ja, "ali tek posle poštenog suđenja."
     Otac Klifton je prešao preko moj sarkazma. Čelo mu je bilo nabrano nečim što se moglo protumačiti samo kao briga - mada nisam bio siguran je li to bila briga za moju sudbinu, ili za moju večitu dušu. Možda za oboje. "Za hrišćane", započe on, pa zastade na tren. "Za hrišćane je takvo pogubljenje kazna, izvesna neprijatnost, možda čak i trenutni užas, ali se oni potom poprave i nastave da žive. Za tebe..."
     "Ništavilo", rekoh ja, pomogavši mu da dovrši rečenicu. "Veliki Ćorak. Večna tama. Ćao-nema-više. Postanem poslastica za crviće."
     Oca Kliftona to nije zabavljalo. "Ne mora biti tako, sine moj."
     Uzdahnuo sam i pogledao kroz prozor. Bilo je rano popodne na Vitus-Grej-Balianusu B. Sunčeva svetlost bila je drugačija nego na svetovima koje sam dobro poznavao - na Hiperionu, Staroj Zemlji, čak i na Mare Infinitusu i drugim mestima koje sam posetio nakratko, premda intenzivno - ali ta razlika bila je toliko tanana da bih teško mogao da je opišem. Pa ipak, bilo je divno. Tu nema spora. Pogledao sam kobaltno nebo, prošarano ljubičastim oblacima, bogatu svetlost boje maslaca koja je padala na ružičasti ćerpič i drveni prozorski prag; slušao sam zvuke dece koja su se igrala u sokaku, tihi razgovor Ces Ambre i njenog bolesnog brata, Bina, iznenadni, tihi smeh kada ih je nešto u igri koju su igrali zabavilo, i pomislio sam - Izgubiti sve ovo zauvek?
     I halucinirao sam kako Anein glas kaže: Gubitak svega ovoga zauvek znači suštinu ljudskosti, ljubavi moja.
     Otac Klifton se nakašlja. "Jesi li ikada čuo za Paskalovu opkladu, Role?"
     "Da."
     "Jesi?" Otac Klifton je zvučao iznenađeno. Osećao sam da sam ga izbacio iz ravnoteže i spremne argumentacije. "Onda znaš zbog čega to ima smisla", reče on prilično neuverljivo.
     Ponovo uzdahnuh. Bol je sada bio stalan, nije dolazio i odlazio kao plima i oseka koja me je obrvala proteklih nekoliko dana. Setio sam se kada sam prvi put naišao na Bleza Paskala u razgovorima sa Grandam dok sam bio dete, zatim kada sam sa Aneom razgovarao o njemu u sutonu Arizone i, konačno, kada sam potražio njegove PensQes u izvrsnoj biblioteci Zapadnog Taliesina.
     "Paskal je bio matematičar", govorio je otac Klifton, "pre Hedžire... mislim, sredinom osamnaestog veka..."
     "Zapravo, živeo je sredinom sedamnaestog", rekoh ja, "mislim, od 1623. do 1662." U stvari, malo sam blefirao kada su datumi u pitanju. Brojevi su mi izgledali prikladno, ali ne bih se baš životom kladio u to. Setio sam se tog doba zato što smo Anea i ja proveli nekoliko nedelja jedne zime u raspravi o Prosvećenosti i njenom učinku po ljude pre Hedžire, pre Paksa.
     "Da", reče otac Klifton, "ali vreme u kome je živeo nije važno koliko njegova takozvana opklada. Razmisli o tome, Role - s jedne strane, prilika za vaskrsnuće, besmrtnost, večnost na nebu i koristi od Hristove svetlosti. S druge strane... kako si ti ono rekao?"
     "Veliki Ćorak", rekoh ja. "Ćao-nema-više."
     "Još gore od toga", reče mladi sveštenik, glasom punim usrdnog ubeđenja. "To znači ništavilo. Spavanje bez snevanja. Ali Paskal je shvatio da je odsustvo Hristovog iskupljenja još gore od toga. To je večito kajanje... težnja... beskrajna tuga."
     "I pakao?" upitah ja. "Večita kazna?"
     Otac Klifton stisnu šake, očito osetivši neprijatnost sa te strane jednačine. "Možda", reče on. "Ali čak i ako je pakao samo večita uviđanje propuštenih prilika... zbog čega rizikovati to? Paskal je shvatio da ako Crkva nije u pravu, ništa neće izgubiti prigrlivši njenu nadu. A ako je u pravu..."
     Osmehnuh se. "Malčice cinično, oče, zar ne?"
     Sveštenikove blede oči pogledaše pravo u mene. "Ne toliko cinično koliko odlazak u smrt bez razloga, Role. Ne kada možeš da prihvatiš Hrista kao svog Gospoda, da činiš dobro među drugim ljudskim bićima, da služiš svojoj zajednici, braći i sestrama u Hristu, da spaseš svoj fizički život, a pri tom i besmrtnu dušu."
     Klimnuh glavom. Nešto kasnije, rekoh: "Možda vreme u kome je živeo jeste bilo važno."
     Otac Klifton trepnu, ne shvatajući.
     "Mislim, Blez Paskal", rekoh ja. "On je živeo u vreme intelektualne revolucije kakvu je čovečanstvo retko viđalo. Povrh toga, Kopernik, Kepler i njima slični otvarali su Vaseljenu na hiljade načina. Sunce je postajalo... Pa... samo sunce, oče. Sve je izmeštano, pomerano u stranu, gurano iz središta. Paskal je jednom rekao: 'Prestravljuje me večita tišina tih beskrajnih prostora.'"
     Otac Klifton se nagnu bliže. Osećao sam miris sapuna i kreme za brijanje na njegovoj glatkoj koži. "To su samo novi razlozi da se razmotri mudrost njegove opklade, Role."
     Trepnuh, u želji da se odmaknem od tog ružičastog i sveže istrljanog mesečastog lica. Plašio sam se da zaudaram na znoj, bol i strah. Dvadeset četiri sata nisam oprao zube. "Mislim da neću sklopiti nikakvu opkladu što podrazumeva dogovor sa Crkvom koja je postala toliko iskvarena da poslušnost i podvrgavanje propisuje kao cenu za spasavanje nečijeg deteta", rekoh.
     Otac Klifton se trže kao da je ošamaren. Svetla koža porumene mu u dublju crvenu nijansu. Onda ustade i potapša me po mišici. "Odspavaj malo. Razgovaraćemo ponovo pre nego što sutra odeš."
     Ali ja nisam imao toliko vremena. Da sam u tom trenutku bio napolju, zagledan tačno u jedan kvadrant neba kasnog popodneva, video bih ogrebotinu plamena na kobaltnoj kupoli dok je Nemesin padobrod ulazio u putanju prizemljenja nad bazom Paksa Bombasino.
     Kada je otac Klifton otišao, ja sam zaspao.

     Posmatrao sam kako Anea i ja sedimo u predvorju njenog skloništa u pustinjskoj noći i nastavljamo razgovor.
     "Već sam ovo sanjao", rekoh, zagledajući okolo i dodirujući kamen između platna njenog skloništa. U stenju je još bilo malo dnevne toplote.
     "Da", reče Anea. Pijuckala je novu šolju čaja.
     "Nameravala si da mi saopštiš tajnu koja te čini našim mesijom", čuo sam sebe kako govorim. "Tajnu koja te čini 'sponom između dva sveta' o kojoj je govorila AI Umon."
     "Da", reče moja mlada prijateljica i ponovo klimnu glavom, "ali prvo mi reci da li misliš da je tvoj odgovor ocu Kliftonu bio prikladan."
     "Prikladan?" Slegnuh ramenima. "Bio sam ljut."
     Anea srknu čaj. Para se dizala iz šolje i dodirivala joj trepavice. "Ali nisi mu zaista odgovorio na pitanje o Paskalovoj opkladi."
     "To je bilo sve što je trebalo da odgovorim", rekoh, pomalo iritiran. "Mali Bin Ria Dem Loa Alem umire od raka. Crkva koristi svoje kruciforme kao sredstvo prisile. To je iskvareno... gnusno. To uopšte ne prihvatam."
     Anea me pogleda preko šolje koja se pušila. "Ali da Crkva nije iskvarena, Role... da nudi kruciformu bez cene ili zadrške. Da li bi je prihvatio?"
     "Ne." Iznenadila me je neposrednost sopstvenog odgovora.
     Devojka se osmehnu. "Znači, nije iskvarenost Crkve ono što se nalazi u srcu tvoje primedbe. Ti odbacuješ samo vaskrsavanje."
     Zaustih da progovorim, zastadoh, namrštih se, da bih onda preformulisao ono što sam mislio: "Ovu vrstu vaskrsavanja odbacujem. Da."
     I dalje sa osmehom, Anea reče: "Zar postoji neka druga vrsta?"
     "Crkva je smatrala da postoji", rekoh ja. "Skoro tri hiljade godina, vaskrsavanje koje je nudila odnosilo se na dušu, ne na telo."
     "A veruješ li ti u u drugu vrstu vaskrsavanja?"
     "Ne", rekoh ponovo brzo kao i maločas. Odmahnuh glavom. "Paskalova opklada nikada mi nije bila privlačna. Ona izgleda logički... Plitka."
     "Možda zato što daje samo dva izbora", reče Anea. Negde u pustinjskoj noći, sova se oglasi kratkim, oštrim zvukom. "Duhovno vaskrsavanje i besmrtnost ili smrt i prokletstvo", reče ona.
     "Te dve potonje stvari nisu iste", rekoh ja.
     "Ne, ali možda su bile za nekoga poput Bleza Paskala. Za nekoga 'prestravljenog večnom tišinom tih beskrajnih prostora'."
     "Duhovna agorafobija", rekoh ja.
     Anea se nasmeja. Taj zvuk bio je tako iskren i spontan da nisam mogao da ga ne volim. Da je ne volim.
     "Izgleda da nam je religija oduvek nudila to lažno dvojstvo", reče ona, spustivši šolju sa čajem na ravni kamen. "Tišine beskrajnog prostora ili udobni komfor unutrašnje sigurnosti."
     Oglasih se podrugljivim zvukom. "Crkva Paksa nudi pragmatičniju sigurnost."
     Anea klimnu glavom. "To je sada možda njeno jedino sredstvo. Možda je naš rezervoar duhovne vere isušen."
     "Možda je trebalo da se isuši mnogo ranije", rekoh ja oštro. "Sujeverje je uzelo strašan danak od naše vrste. Ratovi... Pogromi... odupiranje logici, nauci i medicini... da ne pominjem koncentrisanje moći u rukama ljudi poput onih koji vode Paks."
     "Zar je onda svaka religija sujeverje, Role? Zar je svaka vera samo ludorija?"
     Skupih oči i pogledah je. Mutna svetlost u skloništu i još mutnija svetlost zvezda spolja igrale su se na njenim oštrim jagodicama i blagoj zaobljenosti njene brade. "Kako to misliš?" upitah, s pravom očekujući zamku.
     "Kada bi verovao u mene, da li bi to bila ludorija?"
     "Da verujem u tebe... kako?" upitah ja i začuh u svom glasu nešto podozrivo, gotovo mrzovoljno. "Kao u prijatelja. Ili kao u mesiju?"
     "U čemu je razlika?" upita Anea i ponovo se osmehnu na način koji je obično nagoveštavao spreman izazov.
     "Vera u prijatelja je... Prijateljstvo", rekoh ja. "Odanost." Oklevao sam. "Ljubav."
     "A vera u mesiju?" upita Anea i oči joj blesnuše na svetlu.
     Odmahnuh rukom oštro, kao da nešto bacam od sebe. "To je religija."
     "Ali šta ako je tvoja prijateljica mesija?" upita ona, sada sa otvorenim osmehom.
     "Misliš... 'Šta ako tvoja prijateljica misli da je mesija'?" upitah ja. Ponovo slegnuh ramenima. "Pretpostavljam da bih joj ostao odan i pokušao da sprečim da je strpaju u ludnicu."
     Anein osmeh zgasnu, ali ja naslutih da to nije zbog mog oštrog komentara. Pogled joj se okrenuo unutra. "Volela bih da je to tako jednostavno, dragi moj prijatelju."
     Dirnut, ispunjen talasom napetosti podjednako stvarnim poput naleta mučnine, rekoh: "Nameravala si da mi kažeš zbog čega si ti odabrana za tog mesiju, malena. Šta te to čini sponom između dva sveta."
     Devojka - mlada žena, shvatio sam - ozbiljno klimnu glavom. "Odabrana sam naprosto zato što sam bila prvo dete Srži i čovečanstva."
     To je ranije već rekla. Ovaj put sam klimnuo glavom. "Znači, to su dva sveta koje povezuješ... Srž i nas?"
     "Dva među više svetova, da", reče Anea i ponovo diže pogled prema meni. "Ne jedina dva. To je upravo ono što mesije rade, Role... Premošćavaju različite svetove. Različita doba. Obezbeđuju sponu između dva nepomirljiva koncepta."
     "A tvoja veza sa oba ta sveta čini te mesijom?" upitah ponovo.
     Anea brzo, gotovo nestrpljivo odmahnu glavom. Nešto nalik na gnev zasvetluca joj u očima. "Ne", reče oštro. "Ja sam mesija zbog onoga što mogu da radim."
     Trepnuh pred njenom žestinom. "Šta to možeš da radiš, malena?"
     Anea pruži ruku i nežno me dodirnu. "Sećaš se kada sam rekla da su Crkva i Paks u pravu zbog onoga što misle o meni, Role? Da sam virus?"
     "Aha."
     Ona mi stegnu ručni zglob. "Ja mogu da prenosim taj virus, Role. Mogu da inficiram druge. Geometrijskom progresijom. Kuga prenosilaca."
     "Prenosilaca čega?" upitah ja. "Mesijanstva?"
     Ona odmahnu glavom. Izraz joj je bio tako tužan da me je nagonio da poželim da je utešim, da je zagrlim. Njen stisak ostao je čvrst na mom ručnom zglobu. "Ne", reče ona. "Samo sledećeg koraka u onome što jesmo. Što možemo da budemo."
     Udahnuh. "Govorila si o podučavanju fizici ljubavi", rekoh ja. "O shvatanju ljubavi kao osnovne sile Vaseljene. Je li to taj virus?"
     Držeći me i dalje za ručni zglob, ona se zagleda u mene na jedan dugi trenutak. "To je izvor virusa", reče ona tiho. "Ono čemu ja podučavam jeste kako koristiti tu energiju."
     "Kako?" šapnuh ja.
     Anea sporo zatrepta, kao da je ona ta koja sanja i sprema se da se probudi. "Recimo da postoje četiri koraka", reče ona. "Četiri faze. Četiri nivoa."
     Sačekah. Njeni prsti stvorili su omču oko mog zarobljenog ručnog zgloba.
     "Prvi je učenje jezika mrtvih", reče ona.
     "Kakve to veze..."
     "Šššš!" Anea je prinela usnama kažiprst slobodne šake da bi me ućutkala.
     "Drugi je učenje jezika živih", reče ona.
     Klimnuh glavom, ne razumevši ni jednu ni drugu frazu.
     "Treći je slušanje muzike sfera", šapnu ona.
     Dok sam čitao u Zapadnom Taliesinu, naleteo sam na tu drevnu frazu: bila je sasvim upletena u astrologiju, prednaučno doba na Staroj Zemlji, Keplerove male drvene modele Sunčevog sistema iskazanog u savršenim oblicima, ljušture zvezda i planeta koje pomeraju anđeli... gomile dvosmislica. Nisam imao pojma o čemu to moja prijateljica govori i kako to može da se primeni na doba kada se čovečanstvo kreće brže od svetlosti kroz spiralni krak Galaksije.
     "Četvrti korak", reče ona, pogleda ponovo uprtog unutra, "jeste učenje da se načini prvi korak."
     "Prvi korak", ponovih, zbunjen. "Misliš na prvi korak koji si pomenula... šta ono beše? Učenje jezika mrtvih?"
     Anea odmahnu glavom, dovodeći me lagano u žižu. Kao da je na trenutak bila negde drugde. "Ne", reče ona. "Mislim na to da se načini prvi korak."
     Gotovo zadržavajući dah, rekoh: "U redu, spreman sam, malena. Nauči me."
     Anea se ponovo osmehnu. "U tome i jeste ironija, Role, ljubavi moja. Ako odlučim da ovo uradim, uvek će me znati kao Onu Koja Podučava. Ali najblesavije u svemu jeste to što tome ne moram nikoga da učim. Moram samo da podelim taj virus sa onima koji žele da uče kako bih ih dovela do svaku od te četiri faze." Spustih pogled tamo gde su njeni vitki prsti okruživali deo mog ručnog zgloba. "Znači, ti si meni već prenela taj... virus?" upitah ja. Nisam osećao ništa osim uobičajenog električnog golicanja koje je njen dodir oduvek izazivao u meni.
     Moja prijateljica se nasmeja. "Ne, Role. Nisi spreman. A potrebna je pričest da bi se podelio virus, ne samo kontakt. A ja još nisam odlučila šta da radim... da li ovo uopšte treba da radim."
     "Da to podeliš sa mnom?" upitah ja, pomislivši: Pričest?
     "Da to podelim sa svima", šapnu ona, ponovo ozbiljna. "Sa svima spremnim da uče." Ona ponovo pogleda pravo u mene. Negde u pustinji kevtao je kojot. "Ti... nivoi, faze... ne mogu da koegzistiraju sa kruciformom, Role."
     "Dakle, ponovo rođeni ne mogu da uče?" upitah ja. To bi isključilo ogromnu većinu ljudskih bića.
     Ona odmahnu glavom. "Oni mogu da uče... samo ne mogu da ostanu ponovo rođeni. Moraju da se odreknu kruciforme."
     Ispustih vazduh. Nisam razumeo većinu toga, ali uglavnom zato što mi je sve to ličilo na dvosmislice. Ne koristi li svaki potencijalni mesija dvosmislice? upitao je cinični deo mene mirnim Grandaminim glasom. Naglas rekoh: "Nema načina da se ukloni kruciforma, bez ubijanja osobe koja je nosi. Prava smrt." Oduvek sam se pitao nije li ta činjenica jedini razlog zbog koga nisam bio voljan da se podvrgnem krstu. Ili je razlog bila samo moja mladalačka vera u sopstvenu besmrtnost.
     Anea mi ne odgovori direktno. Ona reče: "Dopadaju ti se ljudi Helikoide Amojetovog Spektra, zar ne?"
     Trepnuvši, pokušah to da shvatim. Jesam li sanjao tu frazu, te ljude, taj bol? Zar nisam sada sanjao? Ili je ovo bilo sećanje na stvarni razgovor? Ali Anea uopšte nije znala za Dem Riu, Dem Lou i ostale. Noć i sklonište od kamena i platna kao da su se namreškali, nalik na predeo sna koji se cepa.
     "Dopadaju mi se", rekoh i osetih da mi prijateljica sklanja prste sa ručnog zgloba. Zar mi ručni zglob nije bio vezan za uzglavlje?
     Anea klimnu glavom i srknu čaj koji se hladio. "Ima nade za ljude Helikoide Spektra. I za sve te hiljade drugih kultura koje su se vratile sebi ili nikle posle Pada. Hegemonija je značila homogenost, Role. Paks znači još više od toga. Ljudski genom... ljudska duša... nema poverenja u homogenost, Role. To - oni - uvek su spremni da iskoriste priliku, da rizikuju promenu i raznolikost."
     "Anea", rekoh ja, posegnuvši za njom. "Ja ne... ne možemo..." Imao sam strašan osećaj padanja i predeo sna raspade se kao tanki karton na pljusku. Nisam mogao da vidim svoju prijateljicu.

     "Probudi se, Role. Dolaze po tebe. Paks dolazi."
     Pokušao sam da se probudim, napipavajući put prema svesnom stanju kao neka spora mašina koja se vuče uzbrdo, ali težina premora i sedativa i dalje me je vukla dole. Tako smo lepo razgovarali u snu.
     "Probudi se, Role Endimione." Pudi e, Roo Endmine. To nije bila Anea. I pre nego što sam bio budan i pribran, prepoznao sam tihi glas i jaki naglasak Dem Rie.
     Uspravio sam se naglo. Ta žena me je svlačila! Shvatio sam da mi je skinula komotnu noćnu košulju i da mi navlači potkošulju - sada opranu i mirisnu poput svežeg lahora, ali zasigurno moju potkošulju. Gaćice sam već imao na sebi. Moje suknene pantalone, košulja i prsluk bili su položeni kod uznožja kreveta. Kako je to uradila sa tim lisicama na mom...
     Zapiljio sam se u svoj ručni zglob. Lisice su ležale otključane na posteljini. Osećao sam bolno bockanje u ruci dok mi se vraćao krvitok. Obliznuo sam se i pokušao da progovorim bez zaplitanja jezikom. "Paks? Dolazi?"
     Dem Ria mi navuče košulju kao da sam njeno dete, Bin... ili mlađi. Odgurnuo sam njene ruke i pokušao da zakopčam dugmad najednom nespretnim prstima. U Zapadnom Taliesinu na Staroj Zemlji koristili su dugmad radije nego lepljive kopče. Mislio sam da sam se nakvikao na njih, ali ovo je trajalo beskonačno.
     "...i čuli smo na radiju da se u Bombasino spustio padobrod. Tamo je četvoro ljudi u nepoznatim uniformama - dva muškarca, dve žene. Raspitivali su se kod zapovednika o tebi. Samo što su uzleteli - padobrod i tri letača. Biće ovde za četiri minuta. Možda i pre."
     "Radio?" upitah glupavo. "Zar nisi rekla da radio ne radi? Zar sveštenik nije morao zbog toga da ode u bazu po lekara?"
     "Radio oca Kliftona nije radio", šapnu Dem Ria, podižući me na noge. Pridržala me je dok sam navlačio pantalone. "Mi imamo radio aparate... Predajnike uskog snopa... satelitske releje... ali Paks o tome nema pojma. Imamo i uhode na odgovarajućim mestima. Jedan nas je upozorio... Požuri, Role Endimione. Brodovi će biti ovde za minut."
     Tada sam se potpuno razbudio, bukvalno preplavljen naletom gneva i beznađa koje je zapretilo da me odnese. Zašto me ti gadovi ne ostave na miru? Četvoro u nepoznatim uniformama. Paks, očigledno. Očito da potraga za Aneom, A. Betikom i za mnom nije prestala kada nam je sveštenik-kapetan - De Soja - pomogao da pobegnemo na Božjem Gaju pre više od četiri godine.
     Pogledao sam na očitavanje hronometra komloga. Brodovi će se spustiti za koji minut. Za to vreme nisam mogao da umaknem bilo gde, a da me vojnici Paksa ne pronađu. "Pustite me", rekoh, odmaknuvši se od žene u plavoj odori. Prozor je bio otvoren, popodnevni lahor ulazio je kroz zavese. Mislio sam da čujem gotovo ultrazvučno zujanje letača. "Moram da se udaljim od vaše kuće..." Pred očima su mi bile slike Paksa koji spaljuje kuću sa mladom Ces Ambre i Binom još unutra.
     Dem Ria me odvuče od prozora. U tom trenutku, muškarac domaćinstva - mladi Alem Mikail Dem Alem - uđe sa Dem Loom. Nosili su glomaznog lusijanskog vojnika Paksa koji je bio ostavljen da me čuva. Ces Ambre, ozarenih tamnih očiju, dizala je stražareve noge dok se Bin upinjao da mu skine jednu ogromnu čizmu. Lusijanac je čvrsto spavao, otvorivši usta, dok su mu bale vlažile visoki okovratnik borbene uniforme.
     Pogledah Dem Riu.
     "Dem Loa mu je pre oko petnaest minuta dala malo čaja", reče ona tiho. Graciozno odmahnu rukom tako da joj se nabra plava odora. "Plašim se da smo upotrebili ostatak tvog ultramorfa, Role Endimione."
     "Moram da idem..." započeh. Bol u mojim leđima bio je podnošljiv, ali noge su mi drhtale.
     "Ne", reče Dem Ria. "Uhvatiće te za samo nekoliko minuta." Ona pokaza na prozor. Spolja je dopirala prepoznatljiva podzvučna tutnjava padobroda u EM pogonu, praćena udarom i režanjem potisnika. Ta stvar mora da lebdi odmah iznad sela, u potrazi za mestom na koje će sleteti. Sekund kasnije, prozori zavibriraše od trostrukog probijanja zvučnog zida i dva crna letača zaviše iznad zgrada od ćerpiča u susedstvu.
     Alem Mikail je svukao Lusijanca sve do veša od termalne tkanine i položio ga na krevet. Sada je ubacio njegov masivni desni ručni zglob u lisice i drugi kraj zakačio za šipku uzglavlja. Dem Loa i Ces Ambre uzimale su slojeve borbene odeće, telesni oklop i ogromne čizme, da bi ih trpale u vreću za prljav veš. Mali Bin Ria Dem Loa Alem ubacio je stražarev šlem u vreću. Mršavi dečak nosio je teški flešetni pištolj. Zurio sam u taj prizor - deca i oružje predstavljali su mešavinu koju sam naučio da izbegavam još dok sam i sam bio dete i učio da rukujem energetskim oružjem, u vreme kada je naš karavan tutnjao po pustopoljinama Hiperiona - ali Alem se osmehnu i uze pištolj od dečaka, potapšavši ga po leđima. Po načinu na koji je Bin držao oružje - sa prstima dalje od graničnika oroza, uperivši cev dalje od sebe i oca, uz proveru bezbednosnog indikatora dok je dodavao pištolj - bilo je očigledno da je ranije već rukovao takvom spravom.
     Bin mi se osmehnu, uze tešku vreću sa stražarevom odećom i istrča iz sobe. Buka se napolju uzdigla do vrhunca i ja se okrenuh da pogledam kroz prozor.
     Jedan crni letač digao je prašinu manje od trideset metara niz ulicu koja se pružala duž kanala. Video sam ga kroz prostor između kuća. Veći padobrod spustio se južno, izvan vidokruga, verovatno na travnatu čistinu blizu bunara gde sam se srušio u bolu od kamena u bubregu.
     Upravo sam završio nazuvanje čizama i vezivanje prsluka kada mi je Alem pružio flešetni pištolj. Proverio sam indikatore kočnice i potisnog naboja iz navike, ali onda sam odmahnuo glavom. "Ne", rekao sam. "Bilo bi samoubistvo napasti vojnike Paksa samo ovim. Njihov oklop..." U tom trenutku, zapravo, nisam mislio na njihov oklop već pre na to da bi uzvratna vatra iz napadačkog oružja ovu kuću za tren sravnila sa zamljom. Pomislih na dečaka napolju, sa vrećom punom vojnikovog oklopa. "Bin..." rekoh. "Ako ga uhvate..."
     "Znamo, znamo", reče Dem Ria, odvukavši me od kreveta u uski hodnik. Nisam se sećao ovog dela kuće. Moja vaseljena u proteklih četrdesetak sati sastojala se od spavaće sobe i susednog toaleta. "Hodi, hodi", reče ona.
     Ponovo se odmakoh i pružih Alemu pištolj. "Samo me pustite da bežim", rekoh uz lupanje srca. Mahnuh prema Lusijancu koji je hrkao. "Neće misliti da sam to ja ni na sekund. Mogu da pozovu lekarku preko uskog snopa - ako ona već nije u jednom od onih letača - kako bi me identifikovali. Samo im recite" - pogledah prijateljska lica u plavim odorama - "recite im da sam savladao stražara i držao vas na nišanu..." Tada zaćutah, shvativši da bi stražar opovrgnuo tu lažnu priču čim bi se probudio. Saučesništvo porodice u mom bekstvu biće očigledno. Ponovo pogledah flešetni pištolj, upola spreman da posegnem za njim. Jedan mlaz iglica i usnuli vojnik nikada se neće probuditi da opovrgne opravdanje i ugrozi ove dobre ljude.
     Osim što to nikada ne bih mogao da uradim. Mogao bih da pucam u vojnika Paksa u poštenoj borbi - štaviše, adrenalinski nalet besa koji je goreo kroz moju slabost i stravu saopštio mi je da bi takva prilika predstavljala dobrodošlo olakšanje - ali nikada ne bih mogao da ubijem usnulog čoveka.
     Ali neće biti poštene borbe. Vojnici Paksa u borbenom oklopu, a kamoli ta tajanstvena četvorka u padobrodu - švajcarska garda? - bili bi imuni na iglice i bilo šta drugo osim napadačkog oružja Paksa. A švajcarska garda bila bi imuna i na to. Najebao sam. Najebali su i ovi dobri ljudi koji su bili tako ljubazni prema meni.
     Zadnja vrata otvoriše se s treskom i Bin se zavuče u hodnik, zadignute odore, tako da su mu se videle koščate noge prekrivene prašinom. Zurio sam u njega, pomislivši kako taj dečak neće dobiti kruciformu već će umreti od raka. Odrasli bi mogli sasvim lepo da provedu sledeću standardnu deceniju u zatvoru Paksa.
     "Žao mi je..." rekoh, loveći reči. Čuo sam gužvu na ulici dok su vojnici žurili između večernjih šetača.
     "Role Endimione", reče Dem Loa blagim glasom, pruživši mi ranac koji su doneli iz mog kajaka, "molim te da umukneš i da kreneš za nama. Smesta."

     Ispod poda u hodniku nalazio se ulaz u tunel. Oduvek sam mislio da su skriveni prolazi nešto što spada u holodrame, ali u ovaj sam veoma prilježno krenuo za Dem Riom. Bili smo neobična procesija - Dem Ria i Dem Loa jurili su niz strmo stepenište ispred mene, zatim sam išao ja, noseći flešetni pištolj i petljajući oko ranca u pokušaju da ga nabacim na leđa, onda mali Bin za kojim je išla njegova sestra, Ces Ambre, a potom, pažljivo zaključavši kapak za sobom, Alem Mikail Dem Alem. Nikoga nismo ostavili za sobom. Kuća je bila prazna, izuzev lusijanskog vojnika koji je hrkao.
     Stepenice su se spuštale dublje od normalnog nivoa podruma, i isprva sam mislio da su zidovi od čerpiča kao i oni iznad. Onda sam shvatio da je prolaz prosečen u mekom kamenu, možda peščanom. Posle dvadeset sedam stepenika stigli smo do dna okomitog prolaza i Dem Ria nas je povela uskim prolazom obasjanim bledim hemijskim sjajnim kuglama. Zapitao sam se zbog čega ova prosečna kuća radničke klase ima podzemni prolaz.
     Kao da mi čita misli, Dem Loa se okrenu pod plavom kapuljačom i šapnu: "Helikoida Amojetovog Spektra zahteva da svi imamo... ovaj... diskretne ulaze u domove drugih. Naročito u vreme Dvaput Tame."
     "Dvaput Tame?" uzvratih šapatom, sagnuvši se ispod jedne od kugli. Već smo prešli dvadeset do dvadeset pet metara - dalje od kanala-reke, pomislio sam - a prolaz je dalje krivudao desno, van vidokruga.
     "Sporo, dvojno pomračenje sunca pomoću dva meseca ovog sveta", šapnu Dem Loa. "To traje tačno devetnaest minuta. To je ujedno i glavni razlog zbog kog smo odabrali ovaj svet... molim te, izvini zbog šale."
     "Ah", rekoh ja. Nisam razumeo, ali u tom trenutku to mi i nije izgledalo važno. "Trupe Paksa imaju senzore za pronalaženje ovakvih jazbina", šapnuh ženama ispred mene. "Imaju dubinske radare koje pretražuju kroz stenje. Imaju..."
     "Da, da", reče Alem iza mene, "ali njih će nekoliko minuta zadržati gradonačelnik i ostali."
     "Gradonačelnik?" ponovih prilično glupavo. Noge su mi još bile slabe posle dva dana provedena u postelji i bolu. Bolela su me leđa i prepone, ali to je bio neznatan bol - nevažan - u poređenju sa onim kroz šta sam prošao (i sa onim što je prošlo kroz mene) u protekla dva dana.
     "Gradonačelnik osporava Paksu pravo pretresa", šapnu Dem Ria. Prolaz se proširio da bi nastavio pravo najmanje stotinu metara. Prošli smo kraj dva ukrštanja tunela. Ovo nije bila obična rupa za skrivanje; ovo su bile prave pravcate katakombe. "Paks priznaje gradonačelnikovu vlast u Prevodnici Čajld Lamond", šapnu ona. Svilene odore pet članova porodice u plavom takođe su šaputale po peščanom kamenu dok smo žurili prolazom. "Mi na Vitus-Grej-Balianusu B. još imamo pravo i sudove, tako da im nije dopušteno da neograničeno pretresaju i hapse."
     "Ali oni će učitati dozvolu od svake vlasti koja im bude potrebna", rekoh u žurbi da sustignem žene. Naiđosmo na sledeće raskršće i one skrenuše desno.
     "Na kraju", reče Dem Loa, "ali ulice sada su ispunjene svim bojama Prevodnice Čajld Lamond i njegove niti Helikoide - crvenom, belom, zelenom, bojom abonosa, žutom - hiljadama ljudi iz našeg sela. A mnogi još dolaze iz obližnjih Prevodnica. Niko neće priznati u kojoj si se kući nalazio. Otac Klifton je namamljen van grada lažnim pozivom, tako da ni on ne može da pomogne vojnicima Paksa. Doktora Molinu zadržali su u Keroa Tambatu neki naši ljudi, tako da trenutno nije u vezi sa Paksom i svojim pretpostavljenima. A tvoj stražar spavaće najmanje još jedan sat. Ovuda."
     Skrenusmo levo u širi prolaz, stadosmo pred prvim vratima koja smo ugledali, sačekasmo da ih Dem Ria otključa dlanom, a onda stupismo u veliki, odjekujući prostor uklesan u stenu. Stajali smo na metalnom stepeništu i gledali naniže u nešto što je ličilo na podzemnu garažu: pet-šest dugačkih, vitkih vozila sa prevelikim točkovima, krmenim krilima, jedrima i pedalama bilo je poređano po osnovnim bojama. Te stvari ličile su na laka, dugačka kola sa četiri točka smeštena na paučinaste nosače, očito namenjena pogonu na vetar i snagu mišića, i prekrivena drvetom, jarkom, svilenkastom polimernom tkaninom i perspeksom.
     "Vetrocikli", reče Ces Ambre.
     Nekoliko muškaraca i žena u smaragdno-zelenoj odori i visokim čizmama pripremalo je tri vozila za polazak. U zadnjem delu jednog od dugačkih sanduka vozila bio je privezan moj kajak.
     Svi su išli niz zveketavo stepenište, ali ja sam stao na prvom stepeniku. Moje ukopavanje u mestu bilo je tako iznenadno da jadni Bin i Ces Ambre umalo nisu naleteli na mene.
     "Šta je bilo?" upita Alem Mikail.
     Stavio sam flešetni pištolj za pojas i sada sam raširio ruke. "Zašto ovo radite? Zašto mi svi pomažu? Šta se dešava?"
     Dem Ria kroči natrag uz metalno stepenište i nasloni se na ogradu. Oči su joj bile ozarene kao oči njene kćerke nešto ranije. "Ako te uhvate, Role Endimione, ubiće te."
     "Otkud to znate?" upitah ja. Glas mi je bio tih, ali akustika podzemne garaže bila je takva da su muškarci i žene u zelenom digli pogled sa mesta gde su radili.
     "Govorio si u snu", reče Dem Loa.
     Nakrivih glavu, ne shvatajući. Sanjao sam Aneu i naš razgovor. Šta je to moglo da znači ovim ljudima?
     Dem Ria se pope još jedan korak i dodirnu mi ručni zglob hladnom šakom. "Helikoida Amojetovog Spektra prorekla je tu ženu, Role Endimione. Onu po imenu Anea. Mi je zovemo Ona Koja Podučava."
     U tom trenutku, pod hladnim sjajem kugli tog ukopanog mesta, naježio sam se. Stari pesnik - Čika Martin - govorio je o mojoj mladoj prijateljici kao o mesiji, ali njegov cinizam prodirao je u sve o čemu je govorio ili što je radio. Ljudi Zapadnog Taliesina poštovali su Aneu... ali verovati da je energična šesnaestogodišnjakinja zaista Svetska Istorijska Figura? To mi nije izgledalo verovatno. A devojka i ja razgovarali smo o tome u stvarnom životu i u mojim snovima pod ultramorfom, ali... Bože moj, nalazio sam se na svetu udaljenom ko zna koliko svetlosnih godina od Hiperiona i na beskonačnoj udaljenosti od Manjeg Magelanovog Oblaka gde je bila skrivena Stara Zemlja. Kako su ovi ljudi...
     "Halpul Amojet je znao za Onu Koja Podučava kada je komponovao Simfoniju Helikoide", reče Dem Loa. "Svi ljudi Spektra potiču od empatskog soja. Helikoida je bila i jeste način da se rafinira ta empatska sposobnost."
     Zavrteh glavom. "Žao mi je, ne razumem..."
     "Molim te da razumeš ovo, Role Endimione", reče Dem Ria, čiji su mi prsti gotovo bolno stezali ručni zglob. "Ako ne pobegneš odavde, Paks će ti uzeti i telo i dušu. A Onoj Koja Podučava potrebno je i jedno i drugo."
     Skupih oči i pogledah tu ženu, pomislivši da se šali. Ali njeno prijatno, neizborano lice bilo je smireno i ozbiljno.
     "Molim te", reče mali Bin, spusti malu šaku na moju slobodnu ruku i cimnu. "Molim te, Role, požuri."
     Požurih niz stepenice. Jedan muškarac u zelenom dodao mi je crvenu odoru. Alem Mikail mi je pomogao da je presavijem i omotam oko sopstvene odeće. Umotao je crveni burnus i kapuljaču u desetak brzih poteza. Ja nikada ne bih bio u stanju to propisno da namestim. Shvatio sam uz šok da se čitava porodica - dve starije žene, mlada Ces Ambre i mali Bin - skinula do gola iz plavih odora i počela da oblači crvene na sebe. Tada sam uvideo da sam pogrešio kada sam pomislio da su nalik na Lusijance - jer iako su im tela bila niža od proseka u svemiru Paksa i veoma mišićava, bila su savršenih razmera. Niko od odraslih nije imao malja, kako na glavama tako ni na bilo kom drugom delu tela. To je njihova kompaktna, savršeno skladna tela nekako činilo još privlačnijim.
     Odvratio sam pogled, shvativši da crvenim. Ces Ambre se nasmeja i tresnu me po mišici. Sada smo svi bili u crvenim odorama, a Alem Mikail ih je poslednji odenuo. Jedan pogled na njegov mišićavi gornji deo trupa bio je dovoljan da shvatim da ne bih potrajao ni petnaest sekundi u tuči sa nižim muškarcem. Ali opet, shvatio sam, verovatno ne bih potrajao ni duže od trideset sekundi sa Dem Loom ili Dem Riom.
     Ponudih flešetni pištolj Alemu, ali on mi mahnu da ga zadržim i pokaza mi kako da ga strpam za jedan od mnogostrukih pojaseva dugačke, grimizne odore. Pomislih na oskudno oružje u mom malom rancu - lovački nož Navaha i malu laser-svetiljkicu - pa zahvalno klimnuh glavom.

     Žene, deca i ja žurno smo se smestili u zadnji deo kola vetrocikla gde se nalazio moj kajak, i crvena tkanina čvrsto je nategnuta na debelu užad iznad nas. Morali smo nisko da čučimo dok su stavljali drugi sloj tkanine, nešto drvenih greda i razne sanduke i burad iznad i oko nas. Mogao sam samo da uhvatim tračak svetla između zadnjih vrata kola i pokrivke. Slušao sam korake po kamenu dok je Alem odlazio napred i zavlačio se u jedno od dva sedla sa pedalama. Slušao sam kako mu se jedan od preostalih muškaraca - sada takođe u crvenoj odori - pridružuje na sedištu za okretanje pedala sa druge strane središnjeg jarma.
     Sa katarkama i dalje spuštenim iznad nas, sa smotanim jedrima od tkanine, krenuli smo dugačkom rampom iz garaže.
     "Kuda idemo?" šapnuh Dem Rii, koja je ležala gotovo odmah uz mene. Drvo je mirisalo na kedrovinu.
     "Do luka dalekobacača nizvodno", uzvrati mi ona šapatom.
     Trepnuh. "Znate za to?"
     "Dali su ti Istinozbor", šapnu Dem Loa sa druge strane sanduka. "I govorio su u snu."
     Bin je ležao kraj mene u tami. "Znamo da te je Ona Koja Podučava poslala na zadatak", reče on gotovo srećno. "Znamo da moraš da stigneš do sledećeg luka." On potapša kajak koji se izvijao kraj nas. "Voleo bih da mogu da pođem sa tobom."
     "Ovo je previše opasno", prošištah, osetivši da su se kola iskotrljala iz tunela na otvoreno. Niska sunčeva svetlost osvetljavala je tkaninu iznad nas. Kola vetrocikla zaustaviše se na sekund da dva muškarca usprave katarke i razviju jedra. "Previše opasno." Mislio sam, naravno, na činjenicu da me vode do dalekobacača, ne na zadatak na koji me je Anea poslala.
     "Ako znaju ko sam", šapnuh Dem Rii, "paziće na luk."
     Video sam obrise njene kapuljače dok je klimala glavom. "Paziće, Role Endimione. I jeste opasno. Ali mrak samo što nije. Za četrnaest minuta."
     Bacih pogled na komlog. Do sumraka je preostalo još devedeset minuta ili više, prema onome čemu sam prisustvovao prethodna dva dana. A onda skoro još jedan puni sat dok zaista ne padne noć.
     "Do luka ima samo šest kilometara nizvodno", šapnu Ces Ambre sa svog mesta s druge strane kajaka. "Sela će biti puna pripadnika Spektra koji slave."
     Tada shvatih. "Dvaput Tama?" šapnuh.
     "Da", reče Dem Loa i potapša me po ruci. "Sada moramo biti tihi. Uključićemo se u saobraćaj na putu soli."
     "Previše opasno", šapnuh poslednji put kada su kola počela uz škripu i stenjanje da se uključuju u saobraćaj. Čuo sam čegrtanje lanca ispod poda kola i osetio kako vetar hvata jedro. Previše opasno, rekao sam u sebi.
     Da sam znao šta se dešava nekoliko stotina metara dalje, shvatio bih koliko je zaista opasan bio taj trenutak.

     Provirio sam kroz procep između drveta kola i tkanine dok smo tutnjali putem soli. Ova saobraćajnica kao da se sastojala od trake soli tvrde poput kamena, koja se pružala prema severu dokle god je pogled dopirao. "Pustoš Vahabi", šapnu Dem Ria dok smo ubrzavali prema jugu po putu soli. Drugi vetrocikli prolazili su uz riku kraj nas prema jugu, sa punim jedrima i po dvojicom pedalista koji su ludački radili nogama. Još više šarenih kola sa platnom išlo je prema severu, sa drugačije podešenim jedrima i pedalistima koji su se naginjali daleko da bi održali ravnotežu, dok su se škripava kola klatila na dva točka, sa preostala dva koja su se beskorisno obrtala u vazduhu.
     Prevalili smo šest kilometara za deset minuta i skrenuli sa puta soli na popločanu rampu koja je vodila kroz mnoštvo kuća - ovaj put od belog kamena, ne od ćerpiča - a onda su Alem i drugi muškarac smotali jedro i pedalama poterali vetrocikl veoma sporo kaldrmisanom ulicom koja se pružala između kuća i reke-kanala. Visoke, pramenaste paprati rasle su na obalama kanala između složeno uređenih nasipa, kućica i mnogostrukih dokova za koje su bile privezane ukrašene ploveće kuće. Činilo se da se grad završava tamo gde se kanal širio u rečni put mnogo više nalik na reku nego na veštačku tvorevinu, i ja sam podigao glavu dovoljno da vidim ogromni luk dalekobacača nekoliko stotina metara nizvodno. Kroz zarđali luk i iza njega, mogao sam da vidim samo šumu paprati na rečnim obalama i pustinju na istoku i zapadu. Alem je dovezao vetrocikl na utovarnu rampu od cigala i zaustavio ispod šumarka visokih paprati.
     Bacih pogled na komlog. Manje od dva minuta do Dvaput Tame.
     U tom trenu osetih nalet toplog vazduha i neka senka nas nadlete. Svi se zgurismo dok je letač Paksa nadletao reku na visini manjoj od stotinu metara; aerodinamična stvar u obliku osmice jasno se videla dok je skretala i strmo se uspinjala da bi se obrušila nisko iznad brodova koji su plovili prema severu i jugu kroz luk. Rečni saobraćaj bio je gust ovde, gde se reka širila: vitki trkački čamci sa ekipama od četiri do dvanaest veslača, blistavi energetski čamci koji su ostavljali za sobom svetlucave talase, jedrilice u rasponu od jednoseda do tromih džunki sa četvrtastim jedrima, kanui i čamci na vesla, nekoliko sporih plovećih kuća koje su pućkale protiv struje, pregršt nemih električnih hoverkrafta koji su se kretali unutar oreola mlaza kapljica, pa čak i par splavova koji su me podsetili na moje ranije putovanje sa Aneom i A. Betikom.
     Letač je nisko nadleteo to brodovlje, prošao iznad luka dalekobacača prema jugu, proleteo ispod njega natrag prema severu i nestao u smeru Prevodnice Čajld Lamond.
     "Hodi", reče Alem Mikail dok je presavijao ceradu od tkanine iznad nas i izvlačio kajak. "Moramo da požurimo."
     Najednom osetih nalet toplog vazduha, praćen svežijim lahorom koji je digao prašinu sa rečne obale, vrhovi paprati iznad nas zašuštaše i zatresoše se, a nebo postade ljubičasto, pa onda crno. Pojaviše se zvezde. Pogledah naviše dovoljno dugo da vidim koronu oko jednog meseca i plamteći disk drugog, nižeg satelita koji se pomerao iza prvog.
     Sa severa, duž reke, iz smera linearnog grada kome je pripadala i Prevodnica Čajld Lamond, začu se najavetniji i najtugaljiviji zvuk koji sam ikada čuo: dugo zavijanje, više iz ljudskih grla nego iz sirena, praćeno uzdržanom notom koja je postajala sve dublja i dublja, dok nije zašla u podzvučni opseg. Shvatih da sam čuo stotine - možda hiljade - horni koje su u istom trenu zasvirale sa hiljadama, možda desetinama hiljada ljudskih glasova sjedinjenim u horu.
     Tama oko nas bila je sve dublja. Zvezde su buktale. Disk nižeg meseca bio je nalik na neku veliku kupolu obasjanu iz pozadine, koja preti da se svakog trena sruči na zamračeni svet. Najednom, mnogi brodovi na reci južno i u rečnom kanalu severno počeše da zavijaju sopstvenim sirenama i hornama - bilo je to kakofonijsko zavijanje, ni nalik na harmoniju uvodnog hora - a onda stadoše da ispaljuju rakete i vatromet: raznobojne zvezde, bučni Točkovi Svetog Katarine, crvene padobranske rakete, upletene niti žute, plave, zelene, crvene i bele vatre - Helikoida Spektra? - i bezbroj vazdušnih bombi. Buka i svetlost bile su gotovo neizdržive.
     "Požuri", ponovi Alem, izvukavši kajak iz kola. Iskočih da mu pomognem i skinuh odoru kojom sam bio kamuifliran, pa je bacih pozadi u kola. Sledeći minut protekao je u hitrom nizu usklađenih pokreta dok smo Dem Ria, Dem Loa, Ces Ambre, Bin i ja pomagali Alemu i bezimenom muškarcu da ponesu kajak do ruba reke i spuste ga na površinu. Ušao sam u toplu vodu do kolena, ubacio ranac i flešetni pištolj u mali otvor, pridržao kajak u struji i pogledao dve žene, dvoje mladih i dva muškarca u zalepršanim odorama.
     "Šta će biti sa vama?" upitah. Leđa su me bolela od posledica kamena u bubregu, ali u tom trenutku stezanje u grlu bolnije mi je skretalo pažnju.
     Dem Ria odmahnu glavom. "Nama se neće dogoditi ništa loše, Role Endimione. Ako vlasti Paksa pokušaju da prave probleme, naprosto ćemo nestati u tunelima ispod Pustoši Vahabi sve dok ne dođe vreme da se na drugom mestu pridružimo Spektru." Ona se osmehnu i podesi odoru na ramenu. "Ali obećaj nam jedno, Role Endimione."
     "Sve", rekoh ja. "Ako budem mogao, uradiću to."
     "Ako bude moguće, zamoli Onu Koja Podučava da se sa tobom vrati na Vitus-Grej-Balianus B, među ljude Helikoide Amojetovog Spektra. Mi ćemo pokušati da se ne priklonimo Paksovom hrišćanstvu sve dok ona ne dođe da nam se obrati."
     Klimnuh glavom, zagledan u obrijanu lobanju Bina Ria Dem Loa Alema, crvenu kapuljaču koja je lepetala oko njega na vetru, obraze mršave od hemoterapije, oči blistave više od uzbuđenja nego od odsjaja vatrometa. "Da", rekoh ja. "Ako iole bude moguće, učiniću to."
     Tada me svi dodirnuše - ne da bi se rukovali sa mnom, već samo da bi me dodirnuli, prstima po mom prsluku, mišici, licu ili leđima. Uzvratih im dodirima, okrenuh pramac kajaka u struju i kročih u otvor. Veslo je bilo u nosačima na koritu, gde sam ga i ostavio. Pritegao sam zastor otvora oko sebe kao da me očekuju brzaci, udario šakom po providnom plastičnom poklopcu iznad crvenog 'dugmeta za paniku' koje mi je Anea pokazala, dok sam spuštao pištolj na zastor otvora - ako već ova međuigra nije bila pravi razlog za paniku, nisam bio siguran šta bi moglo da bude - uzeo veslo levom rukom i mahnuo desnom u znak pozdrava. Šest prilika u odorama stopilo se sa senkama ispod paprati dok je kajak izbijao u srednju struju.
     Luk dalekobacača postajao je sve veći. Iznad, prvi mesec počeo je da se pomera iza diska sunca, ali drugi, veći mesec pomerio se tako da je oba zaklonio svojim glomaznim telom. Vatromet i zvuk sirena nastavili su se, čak su postali i žešći. Doveslao sam bliže desnoj obali dok sam se približavao dalekobacaču, pokušavši da ostanem među malim čamcima koji su se kretali nizvodno, ali ne preterano blizu ostalih.
     Ako nameravaju da me presretnu, pomislio sam, učiniće to ovde. Bez razmišljanja, podigao sam flešetni pištolj na zaobljeno korito ispred sebe. Brza struja sada me je zahvatila, tako da sam spustio veslo u njegovo ležište i sačekao da prođem ispod dalekobacača. Nijedan drugi brod ili mali čamac neće biti ispod dalekobacača kada se ovaj bude aktivirao. Iznad mene, luk je bio zakrivljenje crnila naspram zvezdanog neba.
     Iznenada nastade neko silovito komešanje na rečnoj obali nepunih dvadeset metara desno od mene.
     Podigoh pištolj i zagledah se, ne shvatajući šta to vidim ili čujem.
     Dve eksplozije slične probijanju zvučnog zida. Stroboskopski blesci bele svetlosti.
     Novi vatromet? Ne, ovi blesci bili su mnogo jači. Vatra iz energetskog oružja? isuviše svetlo. Isuviše rasuto. Pre nalik na aktiviranje malih plazmi eksploziva.
     Onda videh nešto u treptaju oka, više kao odsev na mrežnjači nego pravu sliku: dve prilike uhvaćene u silovitom zagrljaju, slike obrnute poput negativa drevne fotografije, iznenadni, siloviti pokret, novo probijanje zvučnog zida, beli blesak koji me je zaslepio pre nego što je slika uopšte i registrovana u mom mozgu - šiljci, trnje, dve glave koje udaraju jedna u drugu, mlataranje šest ruku, kiša varnica, ljudsko obličje i nešto veće, zvuk kidanja metala, zvuk nečega što vrišti glasnije od sirena koje su zavijale na reci iza mene. Udarni talas onoga što se dešavalo na obali prosu se rekom i umalo mi ne prevrnu kajak, pa nastavi preko vode kao zavesa belog mlaza kapljica.
     Tada se nađoh ispod luka dalekobacača, nešto blesnu u trenutku vrtoglavice koju sam poznavao od ranije, jarka svetlost okruži me kroz slepilo bleska, i kajak i ja počesmo da padamo.
     Zaista da padamo. Da se tumbamo u prostoru. Deo vode koji je prebačen dalekobacačem zajedno sa mnom obrušio se u kratkotrajnom vodopadu, ali kajak je potom nastavio da pada bez vode, obrćući se, i ja u panici ispustih flešetni pištolj u otvor i zgrabih korito kajaka, zavrtevši ga još jače dok je padao.
     Zatreptah kroz odseve bleska i pokušah da vidim koliko moram da padam, dok je kajak ponirao pramcem i ubrzavao.
     Plavo nebo gore. Oblaci svuda okolo - ogromni oblaci, stratokumulusi koji se dižu hiljadama metara iznad i padaju hiljadama metara ispod, cirusi mnogo kilometara iznad mene, crne gromovne oluje još mnogo kilometara niže.
     Nije postojalo ništa osim neba, a ja sam u njega padao. Ispod mene, kratkotrajni vodopad iz reke raspršio se u džinovske suze vlage, kao da je neko uzeo stotine kofa sa vodom i sručio ih u ponor bez dna.
     Kajak se vrteo i pretio da počne da se premeće. Pomerih se napred u malom kajaku i umalo ne ispadoh, zadržavši se samo zahvaljujući prekrštenim nogama i vezovima malog zastora protiv vlage.
     Zgrabih rub otvora stiskom beznađa, pobelelih zglavaka. Hladan vazduh šibao je i urlao oko mene dok smo kajak i ja ubrzavali, hitajući prema krajnjoj brzini. Hiljade i hiljade metara praznog, otvorenog vazduha ležalo je između mene i tako dalekih oblaka kroz koje su sevale munje. Dvostruko veslo bilo je iščupano iz ležišta, tako da se sada tumbalo u slobodnom padu.
     Uradio sam jedino što sam mogao da uradim u takvim okolnostima. Otvorio sam usta i zavrištao.

11.

     Kenzo Isozaki iskreno je mogao da kaže da se nikada ranije u životu nije plašio. Odgajan kao poslovni samuraj na bujnim ostrvima Fudžija, obučavan je i podučavan od najranijeg detinjstva da prezire strah i svakoga ko ga oseća. Oprez je dopuštao - on je za njega postao nezamenljivo poslovno oruđe - ali strah je bio stran njegovoj prirodi i pažljivo izgrađenoj ličnosti.
     Sve do ovog trenutka.
     Č. Isozaki je ustuknuo dok su se unutrašnja vrata vazdušne komore okretala i otvarala. Šta god ga je čekalo, nalazilo se samo minut ranije na površini bezvazdušnog, zatumbanog asteroida. I nije nosilo svemirsko odelo.
     Isozaki je odlučio da ne ponese oružje u svom malom asteroidskom skakaču: ni on ni brod nisu bili naoružani. U ovom trenutku, dok su kristali leda nadirali u oblacima kao magla iz vazdušne komore koja se otvarala, i dok je neka humanoidna prilika stupala unutra, Kenzo Isozaki se zapitao da li je to bio pametan izbor.
     Humanoidna prilika bila je ljudsko biće... ili makar ljudsko biće svojom pojavom. Osunčana koža, uredno podšišana seda kosa, savršeno skrojeno sivo odelo, sive oči pod trepavicama još opervažene mrazem i beli osmeh.
     "Č. Isozaki", reče savetnik Albedo.
     Isozaki se nakloni. Uspostavio je kontrolu nad lupanjem srca i disanjem, i sada se usredsredio na to da mu glas ostane ravan, lišen tona i emocija. "Ljubazni ste što ste prihvatili moj poziv."
     Albedo prekrsti ruke. Osmeh je ostao na osunčanom, lepom licu, ali Isozakija to nije zavaralo. Mora oko ostrva Fudžija bila su puna ajkula, potomaka DNK recepata i zamrznutih embriona sa ranih Busardovih semebrodova.
     "Poziv?" upita savetnik Albedo zvonkim glasom. "Ili nalog da dođem?"
     Isozakijeva glava ostala je malo pognuta. Ruke su mu mlitavo visile niz bokove. "Nikada nalog, Č..."
     "Mislim da znate moje ime", reče Albedo.
     "Glasine vele da ste vi isti onaj savetnik Albedo koji je savetovao Meinu Gledston pre skoro tri veka, ser", reče vrhovni funkcioner Paks Merkantilusa.
     "Tada sam bio više hologram nego tvar", reče Albedo i spusti ruke. "Ali... ličnost... je ista. I ne treba da me zovete 'ser'."
     Isozaki se blago nakloni.
     Savetnik Albedo stupi dublje u mali skakač. Pređe snažnim prstima preko konzola, ležaja za jednog pilota i ruba njegovog praznog rezervoara za visoku gravitaciju. "Skroman brod za tako moćnu osobu, Č. Isozaki."
     "Mislio sam da je najbolje biti diskretan, savetniče. Smem li tako da vas zovem?"
     Umesto da odgovori, Albedo agresivno stupi bliže funkcioneru. Isozaki se ne trže.
     "Zar ste smatrali da je diskretno pustiti AI virusni telotaks u primitivnu Pacemovu sferu podataka kako bi mogao da potraži čvorišta TehnoSrži?" Albedov glas ispuni kabinu skakača.
     Kenzo Isozaki podiže pogled da bi se susreo sa sivim zurenjem višeg muškarca. "Da, savetniče. Ukoliko Srž i dalje postoji, neodložno je da ja... da Merkantilus... stupi sa njom lično u vezu. Telotaks je programiran da sam sebe uništi ukoliko ga otkriju programi Paksa za zaštitu od virusa, i da se nakalemi samo ako dobije nedvosmislen odgovor Srži."
     Savetnik Albedo se nasmeja. "Vaš AI telotaks bio je otprilike suptilan koliko i metaforično govno u poslovičnoj činiji supe, Isozaki-san."
     Funkcioner Merkantilusa trepnu iznenađeno na taj prostakluk.
     Albedo se spusti na ležaj za ubrzavanje, protegnu i reče: "Sedite, prijatelju. Namučili ste se da biste nas pronašli. Rizikovali ste mučenje, ekskomunikaciju, stvarno pogubljenje i gubitak mesta na parkiralištu za letače u Vatikanu. Pošto hoćete da pričate... Pričajte."
     Privremeno izbačen iz ravnoteže, Isozaki potraži neku drugu površinu na koju bi seo. Spusti se na čisti deo komandne table. Nije voleo nultu gravitaciju, tako da je primitivno unutrašnje polje sila održavalo diferencijal koji je simulirao jednu punu gravitaciju, ali učinak je bio dovoljno nestalan da se Isozaki neprestano nalazi na rubu vrtoglavice. On udahnu i pribra se.
     "Vi služite Vatikanu..." započe.
     Albedo ga smesta prekinu. "Srž ne služi nikome, čoveče Merkantilusa."
     Isozaki još jednom udahnu, pa ponovo započe. "Vaši interesi i interesi Vatikana preklapaju se toliko da TehnoSrž pruža savete i tehnologiju vitalnu za opstanak Paksa..."
     Savetnik Albedo se osmehnu i sačeka.
     Pomislivši: Za ono što ću sada reći, Njegova Svetost predaće me Velikom inkvizitoru. Provešću stotinu života na mašini bola, Isozaki reče: "Neki od nas u Izvršnom veću Pankapitalističkog saveza nezavisnih katoličkih međuzvezdanih trgovinskih organizacija smatramo da interesi saveza i interesi TehnoSrži mogu vrlo lako da imaju više toga zajedničkog nego interesi Srži i Vatikana. Smatramo da bi... ovaj... razmatranje ovih zajedničkih interesa i ciljeva bilo korisno za obe strane."
     Savetnik Albedo pokaza još malo svojih savršenih zuba. Ne reče ništa.
     Opipavajući teksturu konopca omče koju je stavljao sebi oko vrata, Isozaki nastavi: "Tokom skoro tri veka vlasti Crkve i Paksa zvanično su tvrdile da je TehnoSrž uništena prilikom Pada dalekobacača. Milioni onih bliskih vlasti na svetovima širom svemira Paksa znaju za glasine o tome da je Srž preživela..."
     "Glasine o našoj smrti veoma su preuveličane", reče savetnik Albedo. "Pa?"
     "Pa", nastavi Isozaki, "sa potpunim razumevanjem da je ova alijansa između ličnosti Srži i Vatikana bila od obostrane koristi, savetniče, Savez bi voleo da predloži način na koji bi slična alijansa sa našom trgovinskom organizacijom donela brže i opipljivije koristi vašem... ovaj... društvu."
     "Samo vi predložite, Isozaki-san", reče savetnik Albedo, zavalivši se dublje u sedište pilota.
     "Pod jedan", reče Isozaki, čvršćim glasom, "Paks Merkantilus se širi na način kome nijedna religijska organizacija ne može da se nada, koliko god bila hijerarhijski ili sveopšte prihvaćena. Kapitalizam ponovo stiče moć širom Paksa. To je onaj istinski lepak koji drži stotine svetova na okupu.
     Pod dva, Crkva nastavlja svoj beskrajni rat sa Proteranima i buntovnim elementima unutar Paksove sfere uticaja. Paks Merkantilus na sve takve sukobe gleda kao na traćenje energije i dragocenih ljudskih i materijalnih resursa. Još važnije, to TehnoSrž uvlači u ljudske svađe koje niti doprinose interesima Srži, niti približavaju Srž njenim ciljevima.
     Pod tri, dok Crkva i Paks koriste takve tehnologije koje je očigledno razvila Srž, poput Gideonovog pogona i komora za vaskrsavanje, Crkva TehnoSrži ne pripisuje zaslugu za te izume. Štaviše, Crkva i dalje opisuje Srž kao neprijatelja milijardama vernika i predstavlja entitete Srži kao uništena stvorenja koja su bila u savezu sa đavolom. Paks Merkantilus nema potrebu za takvim predrasudama i marifetlucima. Ako bi Srž odabrala da u savezu sa nama nastavi sa skrivanjem, mi bismo poštovali tu politiku, uvek spremni da Srž predstavimo kao vidljivog i cenjenog partnera kada i ako vi to odlučite. U međuvremenu, međutim, Savez bi preduzeo sve što je potrebno da se, sada i za svagda, okonča demonizacija TehnoSrži u istoriji, predanjima i umovima ljudskih bića gde god ona postoje."
     Savetnik Albedo je izgledao zamišljeno. Posle trenutka zurenja kroz prozor u asteroid koji se tamo tumbao, on reče: "Znači, učinićete nas bogatim i cenjenim?"
     Kenzo Isozaki oćuta. Osećao je da se njegova budućnost i ravnoteža moći u ljudskom svemiru klate na oštrici noža. Nije mogao da pronikne u Albeda: kibridov sarkazam mogao je biti i uvod u pregovore.
     "A šta bismo sa Crkvom?" upita Albedo. "Sa više od dva i po veka tihog partnerstva?"
     Isozaki ponovo primora srce da uspori. "Mi ne želimo da prekidamo nijedan odnos sa Crkvom koji se za Srž pokazao kao koristan ili unosan", reče on tiho. "Kao poslovni ljudi, članovi Saveza obučeni su tako da uoče ograničenja svakog međuzvezdanog društva zasnovanog na religiji. Dogma i hijerarhija endemske su za takve strukture... štaviše, takve jesu strukture bilo koje teokratije. Kao poslovni ljudi posvećeni zajedničkom profitu nas samih i naših poslovnih partnera, uviđamo načine na koje bi drugi nivo saradnje Srži i ljudi, koliko god bio tajan i ograničen, trebalo da bude od koristi za obe strane."
     Savetnik Albedo ponovo klimnu glavom. "Isozaki-san, sećate li se kada ste u svojoj privatnoj kancelariji u Torusu naredili svojoj saradnici, Ani Peli Konjani, da se svuče?"
     Isozaki održa neutralni izraz na licu, ali samo krajnjim naporom volje. Činjenica da je Srž uhodila njegovu privatnu kancelariju i snimala svaku transakciju bukvalno mu je ohladila krv.
     "Tada ste pitali", nastavi Albedo, "zbog čega smo pomogli Crkvi da usavrši kruciformu. 'U kom cilju?' mislim da ste rekli. 'Gde je tu korist za Srž?'"
     Isozaki je gledao čoveka u sivom, ali više nego ikada ranije imao je osećaj da je zatvoren u malom asterodiskom skakaču sa kobrom koja se uspravila i raširila kukuljicu.
     "Da li ste ikada imali psa, Isozaki-san?" upita Albedo.
     I dalje razmišljajući o kobrama, funkcioner Merkantilusa mogao je samo da zuri. "Psa?" upita on trenutak kasnije. "Ne. Ne lično. Psi nisu bili prisutni na mom rodnom svetu."
     "A, tako je", reče Albedo i ponovo pokaza bele zube. "Na vašem ostrvu odabrali ste ajkule kao kućne mezimce. Mislim da ste imali malu ajkulu koju ste pokušali da pripitomite kada vam je bilo nekih šest standardnih godina. Nazvali ste je Keigo, ako ne grešim."
     Isozaki u tom trenutku ne bi bio u stanju da progovori ni da mu je život od toga zavisio.
     "A kako ste sprečavali svoju malu ajkulu koja je rasla da vas ne pojede dok ste zajedno plivali u laguni Šioko, Isozaki-san?"
     Posle trenutka upinjanja, Isozaki izusti: "Ogrlicom."
     "Izvinite, kako ste rekli?" Savetnik Albedo se nagnu bliže.
     "Ogrlicom", reče funkcioner. Sitne, savršeno crne tačke poigravale su mu na rubu vidokruga. "Ogrlicom za šokove. Morali smo da nosimo predajnike na dlanovima. Iste uređaje koje su koristili naši ribari."
     "Ah, da", reče Albedo, i dalje sa osmehom. "Ako bi vaše mezimče uradilo nešto nevaljalo, doveli biste ga u red. Običnim dodirom prsta." On pruži ruku i savi šaku kao da u njoj drži nevidljivi predajnik za dlan. Osunčani prst spusti se na nevidljivo dugme.
     Ono što je prošlo kroz telo Kenza Isozakija nije toliko bilo nalik na električni šok, koliko na širenje talasa čiste, ničim ublažene agonije - započevši u grudima, u kruciformi koja mu je bila usađena ispod kože, mesa i kostiju - da bi se raširilo poput telegrafskih signala bola koji su potekli kroz stotine metara vlakana, končića i grupisanih čvorišta tkiva kruciforme što je metastaziralo kroz njegovo telo poput ukorenjenih tumora.
     Isozaki vrisnu u presamiti se od bola. Sruši se na pod skakača.
     "Verujem da su vaši predajnici za dlan staroj Keigo mogli da daju sve jače šokove ako bi postajala agresivnija", razmišljao je glasno savetnik Albedo. "Zar nije bilo tako, Isozaki-san?" Njegovi prsti ponovo kucnuše po praznom vazduhu, kao da podešavaju predajnik.
     Bol se pogorša. Isozaki se izmokri u brodsko odelo, a ispraznio bi i creva da već nisu bila prazna. On pokuša da ponovo vrisne, ali vilice su mu se čvrsto stegle, kao od silovitog tetanusa. Gleđ na njegovim zubima popuca i poče da se odlama. Oseti ukus krvi tamo gde je pregrizao vršak jezika.
     "Na skali od deset, mislim da bi ovo bilo otprilike dva za starog Keiga", reče savetnik Albedo. On ustade i priđe vazdušnoj komori, pa ukuca kombinaciju za otvaranje.
     Koprcajući se na podu, sa telom i mozgom kao beskorisnim dodacima za kruciformu užasavajućeg bola koji mu se širio telom, Isozaki pokuša da vrisne kroz vilicu stegnutu u grču. Oči su mu se kolačile u dupljama. Krv mu je curela iz nosa i ušiju.
     Završivši sa kombinacijom za otvaranje vazdušne komore, savetnik Albedo ponovo kucnu po nevidljivom predajniku na dlanu.
     Bol nestade. Isozaki se ispovraća po pločicama palube. Svaki mišić u telu nasumce mu se trzao dok se činilo da mu nervi šalju lažne signale.
     "Vaš predlog će čuti Tri Elementa TehnoSrži", reče savetnik Albedo formalno. "Predlog će biti krajnje ozbiljno razmotren. U međuvremenu, prijatelju, računamo na vašu diskreciju."
     Isozaki pokuša da se oglasi nekim razgovetnim zvukom, ali mogao je samo da se sklupča i nastavi da povraća na metalnom podu. Na njegov užas, utroba mu u grču pusti vetar u uzastopnom nizu.
     "I više nećete puštati AI virusni teletak ni u čiju sferu podataka, zar ne, Isozaki-san?" Albedo stupi u vazdušnu komoru i zatvori vrata.
     Iza brodskog prozora, rošava stena bezimenog asteroida tumbala se i obrtala u dinamici znanoj samo bogovima matematike haosa.

     Bilo je potrebno samo nekoliko minuta da Radamant Nemes i njenih troje blizanaca dolete padobrodom iz baze Bombasino do sela Prevodnica Čajld Lamond na svetu Vitus-Grej-Balianus B. suvom kao barut, ali putovanje je zakomplikovalo prisustvo tri vojna letača koje je ta nametljiva budala, zapovednik Solznjikov, poslao kao pratnju. Nemes je znala po 'bezbednim' porukama preko uskog snopa između baze i letača da je zapovednik baze poslao svog ađutanta, uobraženog pukovnika Vinaru, da lično preuzme komandu nad ekspedicijom. I više od toga, Nemes je znala da pukovnik neće komandovati ničim - to jest, Vinara će biti toliko zaokupljen holosimulacijama u stvarnom vremenu i porukama preko uskog snopa, da će Solznjikov zapravo komandovati trupama Paksa, a da ne mora ponovo da pokaže svoje lice sa podvaljcima.
     Kada su zalebdeli iznad samog sela - mada se činilo da je 'selo' previše formalni termin za četvorostruki niz kuća od čerpiča koje su se pružale zapadnom obalom reke baš kao i stotine drugih kuća čitavim putem od baze do ovde - letači su ih pristigli i počeli da se spuštaju u spirali dok je Nemes tražila dovoljno veliko i čvrsto mesto za sletanje padobroda.
     Vrata kuća od ćerpiča bila su ofarbana jarkim osnovnim bojama. Ljudi na ulicama nosili su odore istih nijansi. Nemes je znala razlog za ovaj šareniš: pristupila je kako brodskoj memoriji, tako i šifrovanim fajlovima o ljudima Helikoide Spektra u Bombasinu. Podaci su bili zanimljivi samo u tome da su ukazivali na to da će se ti čudnovati ljudi sporo prikloniti krstu, a još sporije podvrgnuti kontroli Paksa. Drugim rečima, da će verovatno pomoći buntovnom detetu, muškarcu i jednorukom androidu da se kriju od vlasti.
     Letači su sleteli na drum na vrhu bedema kraj kanala. Nemes je spustila padobrod u park, delimično uništivši arterski bunar.
     Gajgs se pomeri na sedištu kopilota i diže obrvu.
     "Scila i Brajareus krenuće u formalniju potragu", reče Nemes naglas. "Ti ćeš ostati sa mnom." Primetila je bez gordosti ili taštine da su se klonirani blizanci odavno podvrgli njenom autoritetu, uprkos pretnji smrću koju su joj doneli od Tri Elementa i izvesnosti da će ova biti ispunjena ukoliko ponovo bude pretrpela neuspeh.
     Druga žena i muškarac siđoše niz rampu i prođoše kroz gomilu jarko odevenih ljudi. Vojnici u borbenim oklopima, spuštenih vizira, potrčaše da ih susretnu. Posmatrajući na opštem optičkom kanalu, ne preko uskog snopa ili video kamera, Nemes je prepoznala glas pukovnika Vinare kroz zvučnik njegove kacige. "Gradonačelnik - žena po imenu Ses Gia - odbija da nam dozvoli pretres kuća."
     Nemes je videla prezrivi Brajareusov osmeh u odrazu na uglačanom pukovnikovom viziru. Bilo je to kao da je gledala sopstveni odraz sa nešto snažnijom strukturom kostiju.
     "I vi dozvoljavate toj... gradonačelnici... da vam naređuje?" upita Brajareus.
     Pukovnik Vinara podiže ruku u oklopljenoj rukavici. "Paks priznaje vlasti urođenika sve dok ne postanu... deo Protektorata Paksa."
     Scila reče: "Kazali ste da je doktor Molina ostavila vojnika Paksa kao stražara..."
     Vinara klimnu glavom. Disanje mu se čulo pojačano kroz morfičnu ćilibarsku kacigu. "Tom vojniku nema ni traga ni glasa. Pokušali smo da uspostavimo komunikaciju čim smo napustili Bombasino."
     "Zar taj vojnik nema hirurški usađeni čip-tragač?" upita Scila.
     "Ne, utkan mu je u oklop protiv udara."
     "I?"
     "Pronašli smo oklop u jednom bunaru nekoliko ulica dalje", reče pukovnik Vinara.
     Scilin glas ostao je ravan. "Pretpostavljam da vojnik nije bio u oklopu."
     "Nije", reče pukovnik, "tamo su samo bili oklop i kaciga. U bunaru nije bilo tela."
     "Šteta", reče Scila. Ona poče da se okreće, ali onda se ponovo osvrnu prema pukovniku Paksa. "Samo oklop, kažete. Bez oružja?"
     "Bez." Vinarin glas bio je turoban. "Naredio sam pretragu ulica i ispitivaćemo stanovnike sve dok nam neko ne prizna gde se nalazi kuća u kojoj je doktor Molina uhapsila nedostajućeg člana posade. Onda ćemo je opkoliti i zatražiti od svih unutra da se predaju. Ja sam... ovaj... zatražio od civilnih sudova u Bombasinu da uvaže naš zahtev za izdavanje naloga za pretres."
     Brajareus reče: "Dobar plan, pukovniče. Ako pre izdavanja naloga ne stignu glečeri i ne prekriju selo."
     "Glečeri?" upita pukovnik Vinara.
     "Nema veze", reče Scila. "Ako se slažete, pomoći ćemo vam da pretražite okolne ulice i sačekaćemo da stigne propisno ovlašćenje za pretres svih kuća." Za Nemes je odaslala preko interne frekvencije: Šta sad?
     Ostanite s njim i uradite upravo ono što si ponudila, odasla Nemes. Budite ljubazni i poštujte zakon. Ne želimo da pronađemo Endimiona ili devojčicu sa ovim idiotima u blizini. Gajgs i ja ćemo preći u brzo vreme.
     Srećan lov, odasla Brajareus.
     Gajgs je već čekao u izlaznoj komori padobroda. Nemes reče: "Ja ću preuzeti grad, a ti kreni nizvodno do luka dalekobacača i postaraj se da ništa ne prođe - ni uzvodno ni nizvodno - a da ne proveriš šta je u pitanju. Spusti se fazno da bi poslao poruku, a ja ću periodično da se prebacujem kako bih proverila ima li šta na frekvenciji. Ako pronađeš njega ili devojčicu, pošalji mi signal." Bilo je moguće komunicirati preko zajedničke frekvencije za vreme faznog pomeranja, ali utrošak energije bio je toliko užasavajuće visok - da je bilo beskrajno ekonomičnije prebacivati se u razmacima radi provere zajedničke frekvencije. Čak i signal alarma zahtevao je ekvivalent čitavog godišnjeg energetskog budžeta ovog sveta.
     Gajgs klimnu glavom i njih dvoje se istovremeno fazno premestiše, postaše hromirane skulpture golog muškarca i žene. Ispred komore, vazduh kao da se zgusnuo, a svetlost produbila. Zvuci zamreše. Pokreti se zaustaviše. Ljudske prilike postaše donekle zamućene statue sa vetrom nošenom odorom krutom i zaleđenom nalik na svečanu odeću bronzanih skulptura.
     Nemes nije shvatala fiziku faznog premeštanja. Nije morala da ga shvati da bi ga koristila. Znala je da to nije ni antientropijska ni hiperientropijska manipulacija vremenom - iako je UI budućnosti ovladala obema naizgled čarobnim tehnologijama - niti nekakvo 'ubrzavanje' koje bi izazvalo probijanje zvučnog zida i ključanje temperature vazduha za njima, već da je fazno premeštanje neka vrsta iskoraka u ispražnjena mesta na granici prostora/vremena. "Postaćete - u najboljem smislu reči - pacovi koji trčkaraju u zidovima prostorija vremena", rekao je entitet Srži najodgovorniji za njeno stvaranje.
     Nemes nije bila uvređena tim poređenjem. Znala je za nezamislive količine energije koje su morale da se prebacuju iz Srži kroz Prazninu Koja Spaja njoj i njenim blizancima prilikom faznog premeštanja. Elementi mora da su poštovali čak i sopstvene instrumente kada su toliko energije usmeravali prema njima.
     Dve reflektivne prilike strčaše niz rampu i krenuše različitim smerovima - Gajgs južno prema dalekobacaču, Nemes kraj svojih zaleđenih blizanaca i skulptura vojnika Paksa i građana Spektra, u grad od ćerpiča.
     Bukvalno joj nije trebalo nimalo vremena da pronađe kuću sa lisicama privezanim vojnikom Paksa koji je spavao u spavaćoj sobi sa pogledom na kanal. Prošla je kroz učitane fajlove iz Paksove baze Bombasino kako bi identifikovala usnulog vojnika - Lusijanca po imenu Gerin Poc, starog trideset osam standardnih godina, lenjog alkoholičara lišenog svake inicijative, sa još dve godine službe do penzije, šest raščinjavanja i tri kazne pritvora u dosjeu, i zadacima ograničenim na dužnosti u kasarni i najprostije obaveze u bazi - a onda je fajl obrisala. Vojnik je nije ni najmanje zanimao.
     Proverivši još jednom da bi se uverila da je kuća prazna, Radamant Nemes izišla je iz faznog premeštanja i na trenutak zastala u spavaćoj sobi. Zvuci i pokreti se vratiše: hrkanje vezanog vojnika, kretanje pešaka pločnikom kraj kanala, blagi lahor koji pomera bele zavese, tutnjava udaljenog saobraćaja, pa čak i šuštanje samurajskih oklopa vojnika Paksa koji su trčali kroz obližnje ulice i sokake u beskorisnoj potrazi.
     Dok je stajala iznad vojnika Paksa, Nemes je pružila ruku i kažiprst kao da pokazuje prema čovekovom vratu. Ispod njenog nokta pojavi se igla i prevali deset centimetara do vrata usnulog čoveka, kliznuvši pod kožu i meso sa jedva primetnom kapljicom krvi koja je pokazivala mesto uboda. Vojnik se nije probudio.
     Nemes izvuče iglu i pregleda krv u njoj: opasan nivo C27H45OH - Lusijanci su često trpeli od rizika povišenog holesterola - kao i mali broj trombocita koji je ukazivao na prisustvo imuno-trombocitopenične krvave pege, verovatno izazvane u mlađem uzrastu, kada je vojnik provodio vreme u okruženju sa jakim zračenjem na garnizonskim svetovima, nivo alkohola u krvi od 122 mg/100 ml - vojnik je bio pijan, mada mu je prošlost alkoholičara verovatno dopuštala da najveći deo efekata prikriva - i, voila, prisustvo veštačkog opijata pod nazivom ultramorf pomešanog sa povišenim nivoima kofeina. Nemes se osmehnu. Neko je vojnika opio ultramorfom koji ga je, pomešan sa čajem ili kafom, uspavao - ali to je učinio vodeći računa o tome da se nivoi zadrže ispod opasne, prevelike doze.
     Ona omirisa vazduh. Nemesina sposobnost detektovanja i identifikacije osobenih organskih molekula u vazduhu - to jest, njeno čulo mirisa - bilo je oko tri puta osetljivije od tipičnog gasnog hromatografa i spektrometra mase: drugim rečima, nešto iznad čula mirisa psa sa Stare Zemlje zvanog ptičar. Soba je bila ispunjena osobenim mirisima mnogo ljudi. Neki mirisi bili su stari; nekoliko ih je bilo veoma svežih. Identifikovala je alkoholni smrad lusijanskog vojnika, nekoliko suptilnih, mošusnih ženskih mirisa, molekularni otisak najmanje dva deteta - jednog duboko u pubertetu, drugog mlađeg, ali sa nekim kancerom koji je zahtevao hemoterapiju - i dva odrasla muškarca, od kojih je jedan imao jasni slatkasti otisak izazvan vrstom ishrane na ovoj planeti, dok je drugi istovremeno bio i poznat i stran. Stran zato što je čovek još nosio miris sveta koji Nemes nikada nije posetila, poznat zato što je to bio osobeni ljudski miris koji je smestila u poseban fajl: Rol Endimion, koji je još na sebi nosio miris Stare Zemlje.
     Nemes krenu iz sobe u sobu, ali nije bilo traga onom naročitom mirisu sa kojim se srela četiri godine ranije kod devojčice po imenu Anea, niti aseptičnog androidskog mirisa sluge po imenu A. Betik. Ovde je bio samo Rol Endimion. Ali bio je tu pre samo nekoliko trenutaka.
     Nemes krenu za tragom mirisa do kapka ispod dasaka poda. Iščupavši vrata uprkos mnogostrukim bravama, ona zastade pre nego što je pošla niz lestvice. Odasla informacije na zajedničkoj frekvenciji, ali ne dobi signal kao odgovor od Gajgsa, koji se verovatno fazno premestio. Prošlo je samo devedeset sekundi otkad su sišli iz broda. Nemes se osmehnu. Mogla je da signalizira Gajgsu i da se ovaj stvori ovde pre nego što Rolu Endimionu i ostalima dole u tunelu srce načini deset otkucaja.
     Ali Radamant Nemes je radije želela da sama izmiri stare račune. I dalje sa osmehom, ona skoči u rupu i pade na pod tunela, osam metara niže.
     Tunel je bio osvetljen. Nemes onjuši svež vazduh, razdvojivši adrenalinom zasićen miris Rola Endimiona od drugih ljudskih mirisa. Begunac sa Hiperiona bio je nervozan. I bio je bolestan ili povređen - Nemes je osetila u podlozi miris znoja pomešanog sa ultramorfom. Endimion je svakako bio taj posetilac sa drugog sveta koga je lečila doktor Molina, a neko je upotrebio njemu prepisane sedative na zlosrećnom lusijanskom vojniku.
     Nemes se fazno premesti i potrča tunelom koji je sada bio ispunjen zgusnutom svetlošću. Bez obzira na to koliko su Endimion i njegovi saveznici odmakli pred njom, sada će ih uhvatiti. Nemes bi sa zadovoljstvom odsekla glavu tom problematičnom tipu - a to odrubljivanje glave posmatračima bi izgledalo natprirodno, kao da ga je izvršio nevidljivi dželat - ali trebale su joj informacije od Rola Endimiona. Međutim, nije joj trebao svestan. Najjednostavnije bi bilo da ga otme od prijatelja iz Helikoide Spektra, okruži ga istim fazno pomerenim poljem koje je štitilo Nemes, zavuče mu iglu u mozak da bi ga učinila nepokretnim, vrati ga do padobroda, strpa ga tamo u ležaj za vaskrsavanje, a onda prođe kroz čitavu šaradu sa zahvaljivanjem pukovniku Vinari i zapovedniku Solzjikovu na pomoći. Mogli bi da 'ispitaju' Rola Endimiona kada njihov brod napusti orbitu: Nemes bi zavukla mikrovlakna čoveku u mozak i izvukla RNK i sećanja po volji. Endiomion nikada ne bi došao svesti; kada bi ona i njeni blizanci saznali ono što im treba iz njegovih sećanja, eliminisala bi ga i telo izbacila u svemir. Cilj je bio da se pronađe dete po imenu Anea.
     Najednom, svetla se pogasiše.
     Dok sam fazno premeštena, pomisli Nemes. Nemoguće. Ništa nije moglo da se dogodi tako brzo.
     Ona naglo stade. U tunelu uopšte nije bilo svetla, ničega što bi mogla da pojača. Ona se prebaci na infracrveno, pretraživši prolaz ispred i iza sebe. Prazno. Otvori usta i odasla sonarni vrisak, okrenuvši se brzo da uradi isto i iza sebe. Praznina, ultrazvučni krik odjeknuo je sa oba kraja tunela. Ona podesi polje oko sebe kako bi u oba smera poslala puls dubinskog radara. Tunel je bio prazan, ali dubinski radar registrovao je lavirint sličnih tunela kilometrima u svim pravcima. Trideset metara napred, iza debelih metalnih vrata, nalazila se podzemna garaža sa raznolikim vozilima i ljudskim obličjima.
     I dalje podozriva, Nemes istupi iz fazne premeštenosti na trenutak, da bi videla kako su to svetla mogla da se pogase u mikrosekundi.
     Obličje je bilo neposredno pred njom. Nemes je imala manje od desethiljaditog dela sekunde da se ponovo fazno premesti kada je pesnica sa četiri sečiva tresnu silinom stotinu hiljada maljeva. Ona odlete duž čitavog tunela, kroz rascepljene lestvice, kroz tunelski zid od tvrdog kamena, duboko u samu stenu.
     Svetla ostaše pogašena.

     Za dvadeset standardnih dana koliko je Veliki inkvizitor boravio na Marsu, naučio je da ga mrzi mnogo više nego što je mislio da bi ikada mogao da mrzi sam pakao.
     Planetna peščana oluja simum duvala je svakodnevno dok je bio tamo. Uprkos činjenici da su on i njegova ekipa od dvadeset jednog člana preuzeli guvernerovu palatu na rubu grada Svetog Malahija i uprkos činjenici da je palata teorijski bila hermetički zatvorena poput nekog svemirskog broda Paksa, sa vazduhom koji se filtrirao, čistio i ponovo filtrirao i prozorima od pedeset dva sloja plastike otporne na jake udare, sa ulazima koji su pre podsećali na vazdušne komore nego na vrata, marsovska prašina prodirala je unutra.
     Kada se Džon Domeniko kardinal Mustafa jutrom tuširao, prašina koja se nakupila tokom noći tekla je u crvenim potočićima blata u odvod tuša. Kada je sluga jutrom pomagao Velikom inkvizitoru da obuče mantiju i odoru - a sva odeća čistila se i prala preko noći - u svilenim prevojima već je bilo tragova crvenih zrnaca. Dok je Mustafa doručkovao - sam u guvernerovoj trpezariji - zrnca su mu krckala pod sekutićima. Tokom razgovora i ispitivanja Svete Kancelarije u odjekujućoj velikoj balskoj dvorani palate, Veliki inkvizitor je osećao kako mu se prašina taloži u čakširama, za okovratnikom, u kosi i pod savršeno manikiranim noktima.
     Napolju je to već bilo smešno. Letači i Skorpioni nisu mogli da lete. Svemirska luka radila je samo nekoliko sati dnevno, tokom retkih smirivanja simuma. Parkirana površinska vozila ubrzo su postala humke i nanosi crvenog peska, a čak ni filteri Paksovog kvaliteta nisu mogli da zadrže crvene čestice izvan motora, mašina i modula u čvrstom stanju. Nekoliko drevnih guseničara i fuzionih raketnih šatlova održavalo je dotok i protok hrane i informacija u prestonici, ali kada se sve uzme u obzir, uprava i vojska Paksa na Marsu potpuno su prestali da dejstvuju.
     Petog dana simuma stigao je izveštaj o napadu Palestinaca na baze Paksa na visoravni Tarsis. Major Pijet, guvernerov lakonski zapovednik površinskih snaga, poveo je četu pomešanih vojnika Paksa i teritorijalne garde, u guseničarima i APC-ima pod pratnjom. Upali su u zasedu stotinu klika pre visoravni i samo su se Pijet i polovina njegove komande vratili u Svetog Malahiju.
     Druge nedelje, stigli su izveštaji o palestinskim napadima na desetak garnizonskih postaja na obe polulopte. Izgubljena je svaka veza sa kontigentom Helasa, a stanica na južnom polu javila je radiom Džibrilu da se priprema da se preda snagama napadača.
     Guverner Kler Palo - iz male kancelarije koja je pripadala jednom od njenih ađutanata - posavetovala se sa nadbiskupom Robsonom i Velikim inkvizitorom, pa je podelila taktičko fuziono i plazma naoružanje opsednutim garnizonima. Kardinal Mustafa se saglasio da Džibril bude upotrebljen kao platforma za naoružavanje u borbi protiv Palestinaca, a Južni Pol Jedan spržen je iz orbite. Teritorijalci, Paks, marinci Flote, švajcarska garda i komanda Svete kancelarije usredsredili su se na to da se postaraju da prestonica Svetog Malahije, njena katedrala i guvernerova palata budu bezbedni od napada. U neumoljivoj peščanoj oluji, svaki domorodac koji bi se približio na osam klika od gradskog perimetra, bez primopredajnika koji je delio Paks, bio bi spržen laserom, a telo bi dovukli kasnije. Nekoliko ih je pripadalo palestinskim gerilcima.
     "Simum ne može da traje večno", progunđao je zapovednik Brauning, šef obezbeđenja Svete Kancelarije.
     "Može da traje još tri do četiri standardna meseca", reče major Pijet, čiji je gornji deo trupa bio glomazan od gipsa za opekotine. "Možda i duže."
     Posao Inkvizicije Svete Kancelarije nije napredovao: vojnici milicije koji su otkrili masakr u Arafat-kafijehu ponovo su ispitani pod Istinozborom i uz pomoć neurosondi, ali njihova priča ostala je ista; stručnjaci za sudsku medicinu Svete Kancelarije radili su sa mrtvozornicima u bolnici Svetog Malahija samo da bi potvrdili da nijedan od 362 leša ne može da se vaskrsne - Šrajk je iščupao svaki čvorić i milivlakno njihovih kruciformi; na Pacem je poslat upit sondom sa trenutnim pogonom u vezi sa identitetom žrtava i - što je bilo još važnije - sa prirodom operacija Opus Dei na Marsu i razlozima za postojanje savremene svemirske luke, ali kada se sonda vratila posle četrnaest lokalnih dana, donela je samo identifikacione podatke ubijenih, bez ikakvog objašnjenja njihove povezanosti sa Opus Dei ili razlozima za poslovanje te organizacije na Marsu.
     Posle petnaest dana peščane oluje, izveštaja o nastavljenim palestinskim napadima na konvoje i garnizone, i dugih dana ispitivanja i češljanja informacija koji nisu vodili nikuda, Veliki inkvizitor je bio zadovoljan kada je čuo poziv kapetana Volmaka sa Džibrila preko bezbednog uskog snopa sa vešću da je došlo do hitne stvari koja zahteva što brži povratak Velikog inkvizitora i njegove svite na orbitu.

     Džibril je bio jedan od najnovijih zvezdanih brodova arhanđela i kardinalu Mustafi je izgledao funkcionalno i smrtonosno dok su njihovi padobrodovi prevaljivali nekoliko poslednjih kilometara do mesta sastanka. Veliki inkvizitor znao je malo toga o ratnim brodovima Paksa, ali čak je i on mogao da vidi da je kapetan Volmak morfovao zvezdani brod tako da bude spreman za bitku: razni nosači i senzori uvučeni su pod kožu broda, ispupčenje Gideonovog pogona dobilo je oklop za odbijanje lasera, a različiti portali za oružje bili su spremni za akciju. Iza arhanđela, okretao se Mars - prašinom zaogrnut disk boje sasušene krvi. Kardinal Mustafa se nadao da će ovo biti njegov poslednji pogled na to mesto.
     Otac Farel je napomenuo da se svih osam bakljoborodova udarne jedinice u sistemu Marsa nalazi na udaljenosti od pet stotina klika od Džibrila - tesna, defanzivna grupacija po merilima svemirskih putovanja - i Veliki inkvizitor je shvatio da se sprema nešto ozbiljno.
     Mustafin padobrod prvi je pristao i Volmak ih je sačekao u predvorju vazdušne komore. Unutrašnje polje sila davalo im je gravitaciju.
     "Izvinjavam se zbog remećenja vaše Inkvizicije, Ekselencijo..." započe kapetan.
     "Pustite to", reče kardinal Mustafa, otresajući pesak sa prevoja odore. "Šta je to toliko važno, kapetane?"
     Volmak trepnu kada se svita pojavila iz vazdušne komore iza Velikog inkvizitora: otac Farel, naravno, praćen zapovednikom obezbeđenja Brauningom, uz tri ađutanta Svete Kancelarije, narednika marinaca Nel Kasner, kapelana za vaskrsavanje biskupa Erdla i majora Pijeta, bivšeg zapovednika površinskih snaga koga je kardinal Mustafa izuzeo iz službe kod guvernerke Palo.
     Veliki inkvizitor vide da kapetan okleva. "Možete slobodno da govorite, kapetane. Svi u ovoj grupi prošli su proveru Svete Kancelarije."
     Volmak klimnu glavom. "Ekselencijo, pronašli smo brod."
     Kardinal Mustafa mora da se zapiljio u njega sa nerazumevanjem.
     "Teški teretni brod koji mora da je napustio Marsovu orbitu na dan masakra, Ekselencijo", nastavi kapetan. "Znali smo da su njihovi brodovi tog dana imali sastanak sa nekim brodom."
     "Da", reče Veliki inkvizitor, "ali pretpostavljali smo da je on odavno otišao - da se prebacio u zvezdani sistem koji mu je bio cilj."
     "Da, ser", reče Volmak, "ali za slučaj da, ma koliko neverovatno bilo, brod nikada nije ubrzao u C-plus, naredio sam padobrodovima da pretraže sistem. Pronašli smo teretnjak u pojasu asteroida."
     "Je li to bilo njegovo odredište?" upita Mustafa.
     Kapetan je odmahivao glavom. "Mislim da nije, Ekselencijo. Teretnjak je hladan i mrtav. Tumba se. Naši instrumenti ne registruju nikakav život na palubi, nema aktiviranih sistema... čak ni fuzionog pogona."
     "Ali to jeste zvezdani teretnjak?" upita otac Farel.
     Kapetan Volmak se okrenu visokom, mršavom muškarcu. "Da, oče. H.H.M.S. Sajgon Maru. Teretnjak kapaciteta tri miliona tona za rudu i rasuti teret, koji je bio u službi još od vremena Hegemonije."
     "Merkantilus", reče tiho Veliki inkvizitor.
     Volmak je izgledao smrknuto. "Prvobitno, Ekselencijo. Ali naši podaci pokazuju da je Sajgon Maru izbačen iz flote Merkantilusa i pretvoren u staro gvožđe pre osam standardnih godina."
     Kardinal Mustafa i otac Farel se zgledaše.
     "Jeste li se već ukrcali na brod, kapetane?" upita zapovednik Brauning.
     "Ne", reče Volmak. "Zbog političkih implikacija, mislio sam da je najbolje da Njegova Ekselencija bude ovde da odobri takvu pretragu."
     "Vrlo dobro", reče Veliki inkvizitor.
     "Takođe", reče kapetan Volmak, "želeo sam da se najpre ukrca puni sastav marinaca i vojnika švajcarske garde."
     "Zbog čega, ser?" upita major Pijet. Uniforma mu je izgledala glomazno preko gipsa za opekotine.
     "Nešto nije u redu", reče kapetan, pogledavši majora, pa Velikog inkvizitora. "Nešto stvarno nije u redu."

     Više od dve stotine svetlosnih godina od Marsovog sistema, udarna jedinica GIDEON dovršavala je svoj zadatak uništenja Lucifera.
     Sedmi i poslednji sistem Proteranih u njihovom kaznenom pohodu bilo je najteže dokusuriti. Sistem žute zvezde tipa G sa šest svetova, od kojih su dva bila nenastanjiva bez teraformiranja, bio je pun Proteranih: vojne baze iza asteroida, asteroidi-porodilišta u pojasu asteroida, anđeoska okruženja oko vodenog sveta najdublje u sistemu, depoi za natakanje goriva na niskoj orbiti oko gasnog džina i orbitalna šuma koja je odgajana između onoga što bi bile orbite Venere i Stare Zemlje u sistemu Starog Sola. GIDEON-u je trebalo deset standardnih dana da pretraži i uništi glavninu tih čvorišta života Proteranih.
     Kada su završili, admiral Aldikakti sazvala je fizički sastanak sedam kapetana na brodu Njegove Svetosti Urijelu i otkrila da su planovi izmenjeni: pohod je bio toliko uspešan da će potražiti nove mete i nastaviti sa napadom. Aldikakti je poslala sondu sa Gideonovim pogonom u sistem Pacema i dobila dozvolu da produži misiju. Sedam arhanđela prebaciće se do najbliže baze Paksa, u sistem Tau Ceti, gde će biti ponovo naoružani, pripremljeni, napunjeni gorivom, a pridružiće im se još pet novih arhanđela. Sonde su već odredile desetak sistema Proteranih kao nove mete, među kojima nijedan još nije dobio vesti o masakru koji je udarna jedinica GIDEON ostavila u svom tragu uništenja. Računajući vreme vaskrsavanja, napašće ponovo za deset standardnih dana.
     Sedam kapetana vratilo se na svojih sedam brodova i pripremilo za translaciju iz ciljnog sistema Lucifera do centralne baze Tau Ceti.
     Na H.H.S. Rafaelu, zapovednik Hagan 'Hag' Libler osećao je nelagodnost. Pored svog zvaničnog svojstva izvršnog oficira zvezdanog broda, drugi po komandi iza oca kapetana De Soje, Libler je bio plaćen da uhodi oca-kapetana i javlja o svakom sumnjivom ponašanju - prvo šefu bezbednosti Svete Kancelarije na komandnom brodu admirala Aldikakti, Urijelu, a onda - koliko je izvršni oficir mogao da shvati - sve do vrha, lancem komandovanja, do legendarnog kardinala Lurdusamija. Liblerov problem u tom trenutku bilo je to što je osećao sumnju, ali nije mogao da odredi njen uzrok.
     Uhoda teško da je mogla da javi uskim snopom Urijelu opasne vesti da posada Rafaela oca kapetana De Soje suviše često odlazi da se ispoveda, ali upravo to je bio jedan od razloga za Liblerovu zabrinutost. Naravno, Hag Libler nije bio uhoda po obuci ili sklonostima: on je bio džentlmen koji je zapao u nevolje, primoran finansijskim problemima najpre da upotrebi opciju jednog džentlmena sa Renesanse Minor da stupi u vojsku, a zatim još primoraniji - odanošću Paksu i Crkvi, ubedio je sebe, više nego stalnom potrebom za novcem da bi ponovo došao do svojih imanja i restaurirao ih - da uhodi svog kapetana.
     Ispovedanja i nisu bila toliko neuobičajena - posada je, naravno, bila sastavljena od vernika, vojnika koji su bili ponovo rođeni hrišćani i koji su redovno odlazili u crkvu i na ispovedanje, a okolnosti u kojima su se našli, mogućnost prave i večne smrti ako neko od fuzionih oružja Proteranih ili k-zraka prodre kroz zaštitno polje sila, svakako je doprinosilo neophodnosti te vere - ali Libler je osetio da je u svim tim ispovedanjima na delu još neki činilac posle ciljnog sistema Mamon. Za vreme zatišja u žestokoj borbi ovde, u ciljnom sistemu Lucifer, čitava posada i pripadnici švajcarske garde na Rafaelu - nekih dvadeset sedmoro ukupno, ne računajući zbunjenog izvršnog oficira - kružili su kroz ispovedaonicu poput svemirskih putnika u bordelu neke luke u Zabačenosti.
     A ispovedaonica je bila jedino mesto gde čak ni brodski izvršni oficir nije smeo da se zadržava kako bi prisluškivao.
     Libler nije mogao da zamislil kakva bi to zavera mogla da se sprema. Pobuna je bila besmislena. Najpre, tako nešto bilo je nezamislivo - nijedna posada u skoro tri veka Flote Paksa nije se pobunila niti došla blizu pobuni. Drugo, to je bilo besmisleno - pobunjenici ne bi hrlili u ispovedaonicu da raspravljaju o grehu planirane pobune sa kapetanom broda.
     Možda je otac kapetan De Soja regrutovao te muškarce i žene za neki bezočni postupak, ali Hag Libler nije mogao da zamisli ništa što bi otac-kapetan mogao da ponudi i privuče ove odane svemirske putnike Paksa i vojnike švajcarske garde. Posada nije volela Haga Liblera - navikao je na to da ga ne vole drugovi iz razreda ili posade, bila je to kletva njegove urođene aristokratije, znao je to - ali nije mogao da zamisli da se oni okupljaju kako bi planirali neki zločin usmeren prema njemu. Ako je otac kapetan De Soja nekako zaveo ovu posadu da izvrši izdaju, najgore što bi mogli da urade bilo je da pokušaju da ukradu arhanđela - Libler je podozrevao da je ta malo verovatna mogućnost upravo i bila razlog što je postavljen tu kao uhoda - ali sa kakvim ciljem? Rafael nikada nije bio lišen kontakta sa drugim arhanđelima udarne jedinice GIDEON, izuzev u trenutku C-plus translacije i dva dana ubrzanog vaskrsavanja, tako da, ukoliko bi se posada pokazala izdajnička i pokušala da ukrade brod, ostalih šest arhanđela saseklo bi ih u trenu.
     Na tu pomisao Hag Libler oseti fizički mučninu. Nije voleo umiranje i nije želeo da se njime bavi više nego što je bilo neophodno. Štaviše, njegovoj karijeri ponovo postavljenog Lorda Veleposednika na Renesansi Minor ne bi mnogo pomoglo ako bi mu se vojna služba pamtila po tome da je bio član Posade Izdajnika. Bilo je moguće, shvatio je, da bi kardinal Lurdusami - ili ko god bio na vrhu njegovog špijunskog lanca ishrane - dao da ga muče, ekskomuniciraju i smaknu u pravu smrt zajedno sa ostatkom posade samo da bi sakrio činjenicu da je Vatikan na brodu imao uhodu.
     Na tu pomisao Hag Libler oseti i više od mučnine.
     Tešio se mišlju da takav čin izdaje ne samo da je neverovatan, već i bezuman. To nije bilo nalik na stare dane na Staroj Zemlji ili nekom drugom morskom svetu o kome je Libler čitao, gde je ratni brod na okeanu mogao da se odmetne i postane piratski, loveći trgovačke brodove i terorišući luke. Ukradeni arhanđeo ne bi imao gde da umakne, niti da se sakrije, a nigde ne bi mogao da se ponovo naoruža u opremi brod. Flota Paksa bi ih raščerečila.
     Zapovednik Hag Libler i dalje je osećao mučninu i nelagodnost uprkos svoj usiljenoj logici.
     Bio je na letačkoj palubi četiri sata od početka ubrzavanja do tačke translacije u sistem Tau Ceti kada je sa Urijela stigla prioritetna poruka: pet bakljobrodova Proteranih klase razarača skrivalo se u torusu od prašine naelektrisanih čestica unutrašnjeg meseca spoljnjeg gasnog džina i sada je bežalo prema sopstvenim tačkama translacije, koristeći sunce tipa G kao štit između sebe i udarne jedinice GIDEON. Gavrilo i Rafael trebalo je da skrenu sa svojih lukova translacije dovoljno da pronađu krivulju gađanja za preostale C-plus hiperkinetičke projektile, unište bakljobrodove, a potom nastave sa izlaskom iz sistema Lucifer. Urijel je procenio da dva arhanđela mogu da ubrzaju do translacije oko osam sati posle odlaska preostalih pet brodova.
     Otac kapetan De Soja potvrdio je prijem poruke i naredio promenu kursa, a zapovednik Libler pratio je razgovor preko uskog snopa dok je majka kapetan Stoun na Gavrilu činila isto. Admiral ne ostavlja Rafaela samog za sobom, pomislio je izvršni oficir. Moji gospodari nisu jedini koji nemaju poverenja u De Soju.
     Nije to bila uzbudljiva potera - u stvari, uopšte i nije bila potera, kad se bolje razmisli. Imajući u vidu gravitacionu dinamiku ovog sistema, bakljobrodovima Proteranih sa starim Hokingovim pogonom bilo je potrebno oko četrnaest sati da stignu do relativističkih brzina pre skoka. Dva arhanđela naći će se u položaju za gađanje za četiri sata. Proterani nisu imali oružje koje bi moglo da dosegne do druge strane sistema i naudi arhanđelima: i Gavrilo i Rafael imali su dovoljno oružja u smanjenim rezervama da unište bakljobrodove desetak puta. Ako sve ostalo propadne, upotrebiće mrske zrake smrti.
     Zapovednik Libler upravljao je brodom - sveštenik kapetan otišao je u svoju kabinu da par sati odspava - kada su dva arhanđela zaobišla sunce tako da dođu u položaj za gađanje. Ostatak udarne jedinice GIDEON odavno se prebacio. Libler se okrenuo u svojoj stolici za ubrzanja da se javi kapetanu kada se portal najednom otvorio i otac kapetan De Soja i još nekoliko drugih stupili unutra. Za trenutak, Libler je zaboravio na svoje sumnje - zaboravio je čak i na to da je plaćen da bude sumnjičav - dok je buljio u neočekivanu grupu. Pored kapetana, bio je tu i narednik švajcarske garde - Gregorijus - i dvoje njegovih vojnika. Takođe su bili prisutni oficir za sisteme naoružanja (WHIZZO) zapovednik Karel Šan, oficir za energetske sisteme (ESSO) poručnik Pol Deniš, oficir za životne sisteme (VIRO) zapovednik Bec Argajl i inženjer pogonskih sistema (GOPRO) poručnik Elija Husein Majer.
     "Šta, kog đa..." započe izvršni oficir Libler, a onda ućuta. Narednik švajcarske garde držao je nervni omamljivač uperen u Liblerovo lice.
     Hag Libler je nedeljama nosio skriveni flešetni pištolj u čizmi, ali u ovom trenutku potpuno je zaboravio na njega. Nikada niko u njega nije uperio neko oružje - čak ni omamljivač - i učinak je bio takav da je želeo da se pomokri niz nogavicu. Usredsredio se na nastojanje da to ne učini. To je ostavljalo malo prostora da bi se posvetio bilo čemu drugom.
     Jedna od žena-vojnika priđe i izvuče mu pištolj iz čizme. Libler je zurio u njega kao da ga nikada ranije nije video.
     "Hag", reče otac kapetan De Soja. "Žao mi je zbog ovoga. Glasali smo i zaključili da nema vremena da pokušamo da te ubedimo da nam se priključiš. Moraćeš da budeš odstranjen na izvesno vreme."
     Prizivajući sve one dijaloge koje je ikada čuo u holodramama, Libler zabrblja: "Ovo vam neće proći. Gavrilo će vas uništiti. Svi ćete biti mučeni i obešeni. Iščupaće vam kruciforme iz..."
     Omamljivač u ruci džinovskog narednika zazuja. Hag Libler bi pao licem na palubu da ga žena-vojnik nije uhvatila i pažljivo spustila na podne pločice.
     Otac kapetan De Soja zauze svoje mesto na komandnoj stolici. "Udaljite se od ovog kursa", reče on poručniku Majeru za krmom. "Odredite naše koordinate za translaciju. Puno ubrzanje za slučaj opasnosti. Puna borbena spremnost." Sveštenik kapetan pogleda odozgo Liblera. "Smestite ga u komoru za vaskrsavanje i podesite je na 'čuvanje'."
     Vojnici izneše usnulog čoveka.

     I pre nego što je otac kapetan De Soja naredio da se unutrašnje polje sila broda podesi na nultu gravitaciju za borbeni položaj, sveštenik-kapetan imao je onaj kratak, ali ushićujući osećaj koji čovek ima u trenutku posle skoka sa litice, pre nego što gravitacija ponovo uspostavi svoje apsolutne imperative. U stvari, njihov brod sada je stenjao pod više od šest stotina gravitacija fuzionog ubrzanja, gotovo 180 odsto u odnosu na normalno visoko ubrzanje. Svaki poremećaj u zaštitnom polju ubio bi ih za manje od trenutka. Ali tačka translacije sada je bila udaljena manje od četrdeset minuta.
     De Soja nije bio siguran da je ono što čini ispravno. Pomisao na to da izdaje svoju Crkvu i Flotu Paksa bila je za njega nešto najstrašnije na svetu. Ali znao je da ukoliko zaista ima besmrtnu dušu, onda stvarno nema izbora.
     Zapravo, ono što je nagnalo oca kapetana De Soju da pomisli da je u pitanju možda neko čudo - ili, u najmanju ruku, da je došlo do vrlo neverovatnog srećnog događaja - bila je činjenica da se još sedmoro saglasilo da krene sa njim u ovu pobunu osuđenu na propast. Osmoro, uključujući i njega, u posadi od dvadeset osmoro. Ostalih dvadeset prespavaće svoje nervno omamljivanje u komorama za vaskrsavanje. De Soja je znao da njih osmoro mogu da upravljaju Rafaelovim sistemima i zadacima u gotovo svim okolnostima: bio je srećan - ili blagosloven - zbog toga što je nekoliko suštinski važnih inženjera leta pristalo da mu se pridruži. U početku, mislio je da će to biti Gregorijus, njegova dva mlada vojnika i on sam.
     Prvi nagoveštaj pobune došao je od tri vojnika švajcarske garde posle njihovog 'čišćenja' drugog asteroida-porodilišta u sistemu Lucifer. Uprkos zakletvi Paksu, Crkvi i švajcarskoj gardi, pokolj beba njima je ipak previše izgledao kao ubistvo. Strelci Dona Fu i Enos Delrino najpre su se obratili svom naredniku, a onda sa Gregorijusom došli u ispovedaonicu oca kapetana De Soje sa planom da dezertiraju. Prvobitno, zatražili su oproštaj greha ako odluče da umaknu sa broda u sistemu Proteranih. De Soja ih je zamolio da razmisle o alternativnom planu.
     Inženjer pogonskih sistema, poručnik Majer, došao je na ispovedanje sa istim brigama. Sveobuhvatni pokolj divnih anđela od polja sila - koji je posmatrao u taktičkom svemiru - izazvao je mučninu kod mladića i nagnao ga da poželi da se vrati religijama svojih predaka, judaizmu i islamu. Umesto toga, otišao je u ispovedaonicu da prizna svoje duhovno slabljenje. Otac kapetan De Soja zapanjio je Majera rekavši mu da njegove brige nisu u sukobu sa pravim hrišćanstvom.
     U danima koji su usledili, oficir za životne sisteme zapovednik Bec Argajl i oficir za energetske sisteme poručnik Pol Deniš sledili su sopstvenu savest kada su otišli u ispovedaonicu. Deniš je bio među onima koje je bilo najteže ubediti, ali dugi razgovori šapatom sa poručnikom Majerom, koji je sa njim delio kabinu, uverili su ga da treba da se pridruži.
     Zapovednik WHIZZO Karel Šan poslednji im se pridružio; oficir za sisteme naoružanja više nije mogao da odobrava napade zrakom smrti. Nije spavao tri nedelje.
     De Soja je shvatio tokom njihovog poslednjeg dana u sistemu Lucifer da niko od ostalih oficira ne namerava da dezertira. Oni su svoj posao smatrali neukusnim, ali neophodnim. Kada bi došlo do gužve, shvatio je, većina inženjera leta i preostala tri vojnika švajcarske garde svrstali bi se uz XO-a, Haga Liblera. Otac kapetan De Soja i narednik Gregorijus odlučili su da im ne pruže priliku za to.
     "Gavrilo nam se obraća, oče kapetane", reče poručnik Deniš. ESSO je bio uključen u komtakt kao i u svoju konzolu energetskih sistema.
     De Soja klimnu glavom. "Neka se svi postaraju da im ležajevi za vaskrsavanje budu aktivni." Bilo je to suvišno naređenje, znao je. Svaki član posade stupao je na borbeni položaj ili u C-plus translaciju u svom ležaju za ubrzavanje, a svaki od njih bio je opremljen kao automatska komora za vaskrsavanje.
     Pre nego što se priključio na taktičku simulaciju, De Soja je proverio njihovu krivulju na displeju središnje jame. Udaljavali su se od Gavrila, iako se drugi arhanđeo podvrgnuo ubrzanju od tri stotine gravitacija kako bi izmenio kurs i išao uporedo sa Rafaelom. S druge strane sunčevog sistema Lucifer, pet bakljobrodova Proteranih još je puzalo prema sopstvenim tačkama translacije. De Soja im je poželeo sreću, znajući sve vreme da je jedini razlog za to što brodovi još postoje trenutno skretanje pažnje koje je Rafaelov zbunjujući kurs izazvao kod Gavrila. On se uključi u komandnu taktičku simulaciju.
     Istog trena, postao je džin koji stoji u svemiru. Šest svetova i bezbroj satelita, kao i zapaljene, bukteće orbitalne šume Lucifera, širili su se oko njega u visini struka. Daleko iza plamtećeg sunca, šest tačkica Proteranih balansiralo je na majušnim fuzionim repovima. Gavrilov rep bio je mnogo duži; Rafaelov najduži od svih, i njegov sjaj konkurisao je sjaju središnje zvezde. Majka kapetan Stoun stajala je i čekala nekoliko džinovskih koraka od De Soje.
     "Federiko", reče ona, "za ime Hristovo, šta to radiš?"
     De Soja je pomislio da ne odgovori na Gavrilov poziv. Da je to moglo da mu pruži još nekoliko minuta, oćutao bi. Ali poznavao je Stounovu. Ona ne bi oklevala. Na zasebnom taktičkom kanalu, bacio je pogled na projektovanu translaciju. Trideset šest minuta do tačke premeštanja.
     Kapetane! Detektovano lansiranje četiri projektila! Prebacuju se... sad! To je bio zapovednik WHIZZO Šan na bezbednoj provodnoj liniji.
     Otac kapetan De Soja postara se da vidno ne poskoči niti reaguje pred majkom kapetanom Stoun u taktičkoj simulaciji. Preko sopstvene koštane linije subvokalizovao je: U redu je, Karel. Vidim ih na taku. Prebacili su se prema brodovima proteranih. Stounovoj reče preko taktičke veze: "Lansirala si na Proterane."
     Lice Stounove bilo je napeto čak i pri svetlu simulacije. "Naravno. Zašto ti nisi, Federiko?"
     Umesto da odgovori, De Soja kroči bliže središnjem suncu i vide kako projektili izranjaju iz Hokingovog pogona neposredno ispred šest bakljobrodova Proteranih. Detonirali su za samo nekoliko sekundi: dva fuziona, uz dve šire eksplozije plazme. Svi Proterani imali su zaštitna polja sila podešena na maksimum - narandžasti sjaj u taktičkoj simulaciji - ali bliske eksplozije savladale su ih sve. Slike su od narandžastih postale crvene, pa bele, a onda su tri broda jednostavno prestala da postoje kao materijalni objekti. Dva su se pretvorila u razbacane fragmente koji su se tumbali prema sada beskrajno udaljenim tačkama translacije. Jedan bakljobrod ostao je nedirnut, ali izgubio je zaštitno polje, a fuzioni rep mu je nestao. Ako je iko na njemu preživeo učinak eksplozije, sada je bio mrtav posle naleta zračenja koje je šibalo kroz brod lišen zaštite.
     "Šta radiš, Federiko?" ponovi majka kapetan Stoun.
     De Soja je znao da je rođeno ime Stounove Halen. Odlučio je da ovaj deo razgovora ne učini ličnim. "Izvršavam naređenja, majko kapetane."
     Čak i u taktičkoj simulaciji, izraz Stounove bio je sumnjičav. "O čemu to govorite, oče kapetane De Soja?" Oboje su znali da se ovaj razgovor snima. Ko god bude preživeo sledećih nekoliko minuta, imaće zapis o tome.
     De Sojin glas bio je smiren. "Komandni brod admirala Aldikakti javio nam je uskim snopom izmenu naređenja deset minuta pre nego što se prebacio. Izvršavamo ta naređenja."
     Izraz Stounove bio je ravnodušan, ali De Soja je znao da ona subvokalizuje svom izvršnom oficiru da potvrdi je li bilo transmisije uskog snopa između Urijela i Rafaela u to vreme. Bilo je. Ali sadržina je bila trivijalna: ažuriranje koordinata za sastanak u sistemu Tau Ceti.
     "Kakva su to naređenja, oče kapetane De Soja?"
     "Poverljiva, majko kapetane Stoun. Ne tiču se Gavrila." Preko unutrašnjeg kola, on reče oficiru za sisteme naoružanja Šanu, Odredite koordinate za zrak smrti i dajte mi aktivator kao što smo se dogovorili. Sekund kasnije, on u taktičkoj simulaciji oseti težinu energetskog oružja u desnoj ruci. Pištolj je za Stounovu bio nevidljiv, ali za De Soju savršeno opipljiv. On pokuša da izvede da mu šaka na dršci oružja izgleda opušteno dok mu se prst svijao oko nevidljivog okidača. De Soja je po nehajnom načinu na koji je ruka majke kapetana Stoun visila odmaknuta od tela video da i ona drži virtuelno oružje. Stajali su udaljeni tri metra jedno od drugog u prostoru taktičke simulacije. Između njih, Rafaelov dugi fuzioni rep i Gavrilov kraći stub plamena uspinjali su se prema njihovim prsima iz ravni ekliptike.
     "Oče kapetane De Soja, vaša nova tačka translacije neće vas odvesti u sistem Tau Ceti kao što je bilo naređeno."
     "Ta naređenja su opozvana, majko kapetane." De Soja je posmatrao oči svog nekadašnjeg prvog oficira. Halen je oduvek dobro skrivala osećanja i namere. Izgubio je od nje na pokeru više puta na njihovom starom bakljobrodu, Baltazaru.
     "Koje je vaše novo odredište, oče kapetane?"
     Trideset tri minuta do tačke premeštanja.
     "Tajna, majko kapetane. Mogu ovo da vam kažem - Rafael će se ponovo pridružiti udarnoj jedinici u sistemu Tau Ceti pošto naša misija bude završena."
     Levom rukom, Stounova protrlja obraz. De Soja je posmatrao savijeni prst njene desne šake. Neće morati da podigne nevidljivi pištolj da bi aktivirala zrak smrti, ali ljudi su nagonski uperivali vatreno oružje u protivnika.
     De Soja je mrzeo zrake smrti i znao je da ih mrzi i Stounova. To je bilo kukavičko oružje: zabranjeno od Flote Paksa i Crkve sve do ovog kaznenog pohoda. Za razliku od starih štapova smrti iz doba Hegemonije koji su uistinu odašiljali srpasti zrak nervnog razaranja, kod međubrodskih zraka smrti nije bilo nikakve koherentne projekcije. U suštini, moćni akumulatori Gideonovog pogona istezali su C-plus distorziju prostorvremena unutar konačnog konusa. Rezultat je bio suptilno izopačenje matrice stvarnog vremena - slično neuspešnoj translaciji u svemir starog Hokingovog pogona - ali više nego dovoljno da se uništi delikatni ples energije ljudskog mozga.
     Ali koliko god Stounova delila mržnju oficira Flote Paksa prema zracima smrti, sada je njihova upotreba imala smisla. Rafael je predstavljao zapanjujući ulog fondova Paksa: njen prvi cilj bio bi da spreči posadu da ga ne ukrade, bez oštećenja broda. Njen problem je, međutim, bio u tome što ubijanje posade zracima smrti verovatno ne bi sprečilo Rafaelovu translaciju, već prema tome koliki je deo ubrzanja posada prethodno programirala. Bila je tradicija da kapetan samu translaciju izvede ručno - ili da bar bude spreman da isključi brodski kompjuter prekidačem za slučaj krajnje nužde - ali Stounova nije mogla da bude sigurna da će De Soja poštovati tradiciju.
     "Molim vas, dozvolite da razgovaram sa zapovednikom Liblerom", reče majka kapetan Stoun.
     De Soja se osmehnu. "Moj izvršni oficir izvršava svoje dužnosti." On pomisli: Dakle, Hag je bio uhoda. To je potvrda koja nam je trebala.
     Gavrilo sada nije mogao da ih stigne, čak ni uz sopstveno ubrzanje od šest stotina gravitacija. Rafael će ispuniti uslove translacije pre nego što drugi brod stigne na domet vučnog zraka. Ne, da bi ih zaustavila, Stounova bi morala da pobije posadu, a onda da onesposobi brod upotrebivši poslednje ostatke arsenala da bi poništila Rafaelova spoljna zaštitna polja. Ako je grešila - ako je De Soja zaista postupao po naređenjima dobijenim u poslednji tren - gotovo sigurno će biti izvedena pred vojni sud i izbačena iz Flote Paksa. Ako ne bude učinila ništa, a De Soja ukrade jedan od Paksovih arhanđela, Stounova će biti izvedena pred vojni sud, izbačena, ekskomunicirana i gotovo izvesno pogubljena.
     "Federiko", reče ona tiho, "molim te da smanjiš potisak tako da možemo da uskladimo brzine. I dalje možeš da izvršiš naređenja i da ubrzaš do svojih tajnih koordinata. Tražim samo da se ukrcam na Rafaela i uverim se da je sve u redu pre vaše translacije."
     De Soja je oklevao. Nije mogao da se prikrije naređenjima za strmoglavi odlazak pod šest stotina gravitacija, jer gde god da Rafael završi, uslediće dva dana sporog vaskrsavanja posade pre nego što misija bude mogla da se nastavi. Posmatrao je oči Stounove dok je istovremeno proveravao majušnu sliku Gavrila na stubu bele vatre pod tri stotine gravitacija. Mogla bi da pokuša da mu preoptereti polja salvom iz preostalog naoružanja. De Soja nije želeo da joj uzvrati projektilima ili laserskim zracima: bilo je neprihvatljivo da Gavrilo bude pretvoren u paru. Sada je bio izdajnik Crkve i države, ali nije imao nameru da postane ubica, izazivajući pravu smrt.
     Dakle, moraće da upotrebi zrake smrti.
     "U redu, Halen", reče on nehajno. "Reći ću Hagu da uspori na 200 g dovoljno dugo dok se ne poravnamo." On okrenu glavu kao da se usredsređuje na izdavanje naređenja preko unutrašnjeg kola.
     Ruka mora da mu se trznula. Isto je bilo i sa rukom Stounove, dok se nevidljivi pištolj malo podizao, a njen prst pritiskivao okidač.
     U deliću sekunde pre udara nervnog razaranja, otac kapetan De Soja vide kako osam iskri kreće od Gavrila u taktičkoj simulaciji: Stounova nije htela da rizikuje - radije će pretvoriti Rafaela u paru nego što će ga pustiti da umakne.
     Virtuelna slika majke kapetana polete unazad i ispari kada se zrak smrti zario u njen brod, presekavši sve komunikacione veze, uz trenutnu smrt svih članova posade.
     Posle manje od sekunde, otac kapetan De Soja oseti da je istrgnut iz simuliranog svemira dok su se neuroni u njegovom mozgu bukvalno pržili. Krv mu prsnu iz očiju, usta i ušiju, ali sveštenik-kapetan već je bio mrtav, kao i svaki drugi svesni entitet na Rafaelu - narednik Gregorijus i njegova dva vojnika na palubi C, GOPRO Majer, VIRO Argajl, ESSO Deniš i WHIZZO Šan na letačkoj palubi.
     Šesnaest sekundi kasnije, osam projektila sa Hokingovim pogonom blesnuše u stvarni svemir i detoniraše sa svih strana oko nemog Rafaela.

     Gajgs je posmatrao u stvarnom vremenu kako se Rol Endimion pozdravlja sa porodicom u crvenim odorama i vesla u kajaku prema luku dalekobacača. Svet je bio u dvostrukom lunarnom pomračenju. Vatromet je eksplodirao iznad kanala-reke, a neobično zapevanje dopiralo je iz hiljada grla pozadi, u linearnom gradu. Gajgs ustade i spremi se da pređe preko vode kako bi izvukao čoveka iz kajaka. Dogovoreno je da, ukoliko Rol Endimion bude sam, treba da ostane u životu kako bi bio ispitan u zvezdanom brodu koji je čekao gore - cilj ove misije bilo je otkrivanje boravišta devojčice Anee - ali niko nije ništa rekao o tome da se čoveku malo ne oteža borba ili bekstvo. I dalje fazno premešten, Gajgs je nameravao da obogalji Endimiona i preseče mu tetive u nadlakticama. To bi mogao da učini trenutno, hirurški, tako da ljudsko biće ne dođe u opasnost da iskrvari pre nego što bude uskladištena u brodskom automatskom lekaru, a zatim ispitano.
     Gajgs je začas pretrčao šest klika do luka dalekobacača, zagledajući pešake i neobična kola na pogon vetra dok je prolazio kraj zamrznutih obličja i prilika. Kada se našao kraj luka i sakrio u vrbaku na visokoj obali kanala, prebacio se natrag u sporo vreme. Njegov posao bio je da čuva zadnja vrata. Nemes će mu javiti kada pronađe nedostajućeg svemirskog putnika.
     Tokom dvadeset minuta čekanja, Gajgs je komunicirao sa Scilom i Brajareusom preko interne zajedničke frekvencije, ali nije čuo ništa od Nemes. To je bilo iznenađujuće. Svi su pretpostavljali da će pronaći nestalog muškarca u prvih nekoliko sekundi stvarnog vremena posle njenog premeštanja. Gajgs nije bio zabrinut - zapravo, nije bio ni sposoban za brigu u pravom smislu reči - ali pretpostavljao je da je Nemes tragala u sve širim lukovima, koristeći stvarno vreme tako što se često prebacivala u njega, a zatim vraćala natrag. Pretpostavio je da su njegovi upiti na zajedničkoj frekvenciji bili u vreme dok je ona bila prebačena. Uz to je znao da je Nemes, iako je bila klonirani blizanac, prva napravljena. Nije imala takvu naviku da koristi zajedničku frekvenciju kao Scila, Brajareus i on. Uistinu, Gajgs ne bi mario čak ni da su njihova naređenja bila da jednostavno izvuku Nemes iz stene na Božjem Gaju i likvidiraju je na licu mesta.
     Reka je bila puna saobraćaja. Svaki put kada bi se neki brod približio luku dalekobacača sa istoka ili zapada, Gajgs se prebacivao u brzo vreme i hodao preko sunđeraste površine reke da bi ga pretražio i proverio ko su putnici. Neke je morao da svuče da bi se uverio da nije u pitanju prerušeni Endimion, android A. Betik, ili devojčica Anea. Da bi bio siguran, njušio ih je i uzimao iglom DNK za biopsiju ne bi li se uverio da su zaista u pitanju domoroci Vitus-Grej-Balianusa B. Svi su bili.
     Posle svakog ispitivanja, vraćao se na obalu da nastavi stražu. Osamnaest minuta posle njegovog silaska sa broda, letač Paksa obleteo je luk dalekobacača i prošao kroz njega. Za Gajgsa bi bilo zamorno da se ukrca na njega u brzom vremenu, ali Scila je već bila tamo sa vojnicima Paksa, tako da je bio pošteđen tog napora.
     Ovo je zamorno, rekla je ona na zajedničkoj frekvenciji.
     Da, saglasio se Gajgs.
     Gde je Nemes? Bio je to Brajareus, u gradu. Trapavi vojnici dobili su preko radija nalog za pretres i išli su od kuće do kuće.
     Nije mi se javljala, reče Gajgs.
     Za vreme pomračenja i pratećih ceremonijalnih besmislica, video je kako se zaustavljaju kola vetrocikla i kako iz njih izlazi Rol Endimion. Gajgs je bio siguran da je to Endimion. Ne samo što su se vizuelni podaci savršeno poklapali, već je nanjušio i lični miris koji im je Nemes učitala. Gajgs je mogao smesta da se fazno premesti, priđe zamrznutom prizoru i uzme iglom DNK za biopsiju, ali nije morao. To je bio njihov čovek.
     Umesto da pošalje poruku preko zajedničke frekvencije ili signalizira Nemes, Gajgs je sačekao još minut. Iščekivanje je za njega bilo prijatno. Nije želeo da ga razvodni tako što bi ga podelio sa drugima. Osim toga, zaključio je, bolje bi bilo oteti Endimiona pošto se oprosti sa porodicom Helikoide Spektra koja je upravo mahala čoveku u kajaku.
     Gajgs je posmatrao kako Rol Endimion vesla u besmislenom čamčiću do struje proširenog kanala-reke. Shvatio je da bi najbolje bilo da uzme i kajak zajedno sa Endimionom: ljudi Helikoide Spektra koji su posmatrali ionako su očekivali da on nestane, ukoliko su znali da pokušava da pobegne dalekobacačem. Njima bi se učinilo da su videli blesak i da je Endimion nestao sa vidika, upotrebivši dalekobacač. Zapravo, Gajgs bi još bio fazno premešten, ali sada bi nosio čoveka i kajak u proširenom polju faznog premeštanja. Kajak je takođe mogao da posluži za otkrivanje mesta na kome se krila devojčica Anea: izdajnički planetni mirisi, metod izrade.
     Duž rečnih obala na severu, ljudi su klicali i pevali. Lunarno pomračenje bilo je potpuno. Vatromet je eksplodirao iznad reke i bacio barokne senke na zarđali luk dalekobacača. Endimion više nije obraćao pažnju na porodicu Helikoide Spektra koja mu je mahala i usredsredio se na to da ostane u najsnažnijoj struji dok je veslao prema dalekobacaču.
     Gajgs ustade, lenjo se protegnu i pripremi za fazno premeštanje.
     Najednom, kraj njega se pojavi stvorenje visoko najmanje tri metra, nadnevši se nad njim, udaljeno samo nekoliko centimetara.
     Nemoguće, pomisli Gajgs. Osetio bih distorziju faznog premeštanja.
     Rakete koje su eksplodirale na nebu sipale su krvavo crveno svetlo na hromirani lub. Metalni zubi i hromirani šiljci izobličavali su širenje cvetova žute, bele i crvene boje preko površina od žive. Gajgs na tren opazi sopstveni odraz, izobličen i zapanjen, a onda se fazno premesti.
     Premeštanje je trajalo manje od jedne mikrosekunde. Nekako, jedna od četiri kandže stvorenja uspela je da prodre u polje pre nego što se ono u potpunosti obrazovalo. Prsti sa sečivima zariše se u sintetičko meso i mišiće, u potrazi za jednim od Gajgsovih srca.
     Gajgs nije obratio pažnju na napad, već je uzvratio napadom, zamahnuvši posrebrenom, fazno premeštenom rukom kao da je vodoravna giljotina. Mogla je da proseče ugljeničnu leguru kao da je vlažni karton. Ali nije presekla visoko obličje ispred njega. Iskre i grmljavina eksplodiraše kada mu je ruka odskočila, obamrlih prstiju, sa smrvljenom metalnom žbicom i lakatnjačom.
     Šaka sa kandžama u njemu iščupa užad utrobe, kilometre optičkih mikrovlakana. Gajgs shvati da je rasporen od pupka do grudne kosti. To nije bilo važno. Još je mogao da dejstvuje.
     Gajgs stegnu desnu šaku u oštru tojagu i zabi je napred u sjajne crvene oči. Bio je to ubistveni udarac. Ali velike četvrtaste čeljusti otvoriše se, zatvoriše, brže od faznog premeštanja, i Gajgsova desna ruka najednom se završavala iznad ručnog zgloba.
     Gajgs se baci na prikazu, pokušavajući da stopi polja ne bi li približio sopstvene zube dovoljno da mogu da kidaju. Dve ogromne šake ga zgrabiše, prsti sa sečivima zariše se kroz polje premeštanja i meso kako bi ga pridržali. Hromirana lobanja ispred njega suknu napred: igličasti šiljci probiše Gajgsovo desno oko i prođoše mu kroz desni frontalni režanj mozga.
     Gajgs tada vrisnu - ne od bola, iako je osetio nešto slično tome prvi put u svom kratkom životu - već od čistog, neumoljivog gneva. Zubi mu zaškljocaše sa zveketom nalik na čelična sečiva dok je tražio grlo stvorenja, ali ono ga je i dalje držalo dalje od sebe trima ispruženim rukama.
     Onda čudovište iščupa oba Gajgsova srca i baci ih daleko preko reke. Nanosekund kasnije, baci se napred, progrize Gajgsovo grlo i preseče mu kičmenu moždinu od ugljenične legure jednim jedinim škljocajem dugačkih zuba. Gajgsova glava bila je odrubljena od tela. On pokuša da pređe na telemetrijske kontrole tela koje se još borilo, zureći kroz krv i fluid preostalim okom, odašiljući na zajedničkoj frekvenciji, ali predajnik u njegovoj lobanji bio je probušen, a prijemnik u slezini iščupan.
     Svet se okrenu oko njega - najpre korona sunca koje se pomaljalo oko drugog meseca, zatim nebeske rakete, pa bojama prošarana površina reke, zatim ponovo nebo, konačno tama. Sve nekoherentnije, Gajgs shvati da mu je glava bačena daleko u reku. Poslednja slika na mrežnjači pre nego što je uronio u tamu bila je slika njegovog sopstvenog obezglavljenog tela koje se beskorisno grčilo u zagrljaju uz lub stvorenja, gde je bilo nataknuto na šiljke i trnje. Onda, sa bleskom, Šrajk se fazno premesti čak i iz postojanja u brzom vremenu, a Gajgsova glava pljusnu u vodu i potonu pod tamne talase.

     Radamant Nemes stigla je pet minuta kasnije. Prebacila se u sporo vreme. Rečna obala bila je pusta izuzev obezglavljenog leša njenog blizanca. Kola vetrocikla i porodica u crvenim odorama nestali su. Nijedan čamac nije se mogao videti na ovom delu reke. Sunce je počelo da se pomalja iza drugog meseca.
     Gajgs je ovde, odasla ona preko zajedničke frekvencije. Brajareus i Scila još su bili sa trupama u gradu. Usnuli vojnik Paksa pronađen je i oslobođen lisica. Niko od građana koji su ispitivani nije hteo da kaže kome je pripadala ta kuća. Scila je ubeđivala pukovnika Vinaru da digne ruke od toga.
     Nemes je osećala neprijatnost dok je napuštala polje premeštanja. Sva njena rebra - od kostiju i permačelika - bila su ili naprsla ili savijena. Nekoliko njenih unutrašnjih organa bilo je zgnječeno. Leva ruka joj nije radila. Bila je u nesvesti gotovo dvadeset standardnih minuta. U nesvesti! Nije gubila svest niti na sekund za četiri godine koliko je ležala u stvrdnutom kamenu na Božjem Gaju. A sva ova oštećenja načinjena su kroz neprobojno polje premeštanja.
     To nije bilo važno. Dopustiće svom telu da se popravi u danima neaktivnosti pošto napusti ovaj svet Srži iza leđa. Nemes kleknu kraj leša svog blizanca. Bio je rasporen, obezglavljen i iskidan - gotovo bez kostiju. Još se koprcao, a slomljeni prsti pokušavali su da dohvate odsutnog neprijatelja.
     Nemes uzdrhta - ne zbog saučešća prema Gajgsu ili odvratnosti usled pričinjene štete, ona je profesionalno procenjivala Šrajkov obrazac napada i ako je bilo šta osećala, onda je to bilo divljenje - već zbog čiste osujećenosti usled propuštenog sukoba. Napad u tunelu bio je suviše brz da bi reagovala - bila je usred faznog premeštanja - a ranije je to smatrala nemogućim.
     Pronaći ću ga, odasla i premesti se u brzo vreme. Vazduh se zgusnu kao mulj. Nemes krenu niz obalu, probi se kroz gusti otpor površine vode i pođe duž rečnog korita, pozivajući preko zajedničke frekvencije i pretražujući dubinskim radarom.
     Pronašla je Gajgsovu glavu gotovo jedan klik nizvodno. Struja je tu bila jaka. Slatkovodni ljuskari već su pojeli usne i preostalo oko i cunjali su po očnim dupljama. Nemes ih je istresla i odnela glavu natrag na obalu kanala-reke.
     Gajgsov predajnik za zajedničku frekvenciju bio je smrskan, a glasne žice su mu nestale. Nemes izbaci optičko vlakno i spoji se neposredno sa njegovim memorijskim centrom. Lobanja mu je s leve strane bila smrvljena i moždana materija i komadići želea za DNK-obradu ispadali su napolje.
     Nije mu postavljala pitanja. Prebacila se u sporo vreme i učitala memoriju, odaslavši je preostalim blizancima onako kako ju je primila.
     Šrajk, odasla Scila.
     Dobro jutro, Kolumbo, odasla Brajareus.
     Tišina, naredi Nemes. Završite sa tim idiotima. Ja ću ovde da počistim i sačekaću vas u padobrodu.
     Gajgsova glava - slepa, iscurela - pokušavala je da govori, koristeći ostatke jezika da oblikuje šuškave i glotalne slogove. Nemes je prinese uhu.
     "Ss-t- mm-le-mmm." Molim. "Ss-po-mzee." Pomozi. "Ssss-ttp-m-ih." Mi.
     Nemes spusti glavu i pogleda telo na obali isprskanoj krvlju. Mnogi organi su nedostajali. Metri i metri mikrovlakna bili su prosuti po korenju i blatu, a neka je nosila struja. Siva creva i nervni želatin bili su iskidani i razasuti. Parčići kostiju videli su se na svetlu dok se sunce pomaljalo iz Dvaput Tame. Ni padobrod ni automatski lekar na starom arhanđelu nisu mogli da pomognu veštački rođenome. A Gajgsu bi trebali standardni meseci da se sam izleči.
     Nemes spusti glavu i umota telo u njegova sopstvena mikrovlakna, pa ga oteža spolja i iznutra kamenjem. Uverivši se da na reci i dalje nema brodova, ona baci obezglavljeni leš daleko u struju. Videla je da je reka puna surovih i neprobirljivih strvoždera. Čak i tako, postojali su delovi njenog blizanca koji im neće biti ukusni.
     Ona diže Gajgsovu glavu. Jezik je još palacao. Upotrebivši očne duplje kao rupe za palac i kažiprst, ona baci glavu daleko iznad reke lakim, niskim zamahom. Glava potonu, gotovo ne poremetivši površinu vode.
     Nemes otrča do luka dalekobacača, iščupa skrivenu ploču za pristup iz zarđale i naizgled neprobojne unutrašnjosti, pa izbaci vlakno iz ručnog zgloba. Priključi se.
     Ne razumem, javi se Brajareusova šifra na zajedničkoj frekvenciji. Nije se otvorio ni u šta.
     Ne baš ni u šta, odasla Nemes, uvlačeći vlakno. Samo ni u šta u okviru stare Mreže. Gde Srž nije napravila dalekobacač.
     Nemoguće, odasla Scila. Nema drugih dalekobacača osim onih koje je napravila Srž.
     Nemes uzdahnu. Njeni blizanci bili su idioti. Zavežite i vratite se u padobrod, odasla ona. Moramo lično izvestiti o ovome. Savetnik Albedo želeće da se lično učita.
     Nemes se fazno premesti i otrča natrag do padobroda kroz zgusnuti vazduh i sepiju sporo uskomešanog vremena.

12.

     Nisam zaboravio da postoji i dugme za paniku. Problem je jednostavan - kada zaista nastupi panika, čovek ne pomisli odmah na dugmad.
     Kajak je padao u dubinu bez dna kroz vazduh remećen samo oblacima koji su se uzdizali desetinama hiljada metara iz dubina ljubičastih poput masnice do mlečne tavanice koja se sastojala od novih oblaka, hiljadama metara iznad mene. Ispustio sam veslo i odgledao kako se tumba u slobodnom padu. Kajak i ja padali smo brže od vesla zbog aerodinamike i krajnje brzine koju u tom trenutku nisam bio u stanju da izračunam. Velike ovalne suze vode iz reke koju sam ostavio za sobom padale su ispred i iza mene, razdvajajući se i obrazujući jajaste sfere koje sam viđao pri nultoj gravitaciji, ali onda bi ih razneo vetar. Bilo je to kao da padam u sopstvenoj lokalizovanoj kišnoj oluji. Flešetni pištolj koji sam uzeo usnulom vojniku u Dem Loinoj spavaćoj sobi bio je uklešten između spoljnjeg dela moje desne butine i zaobljene unutrašnje površine prekrivača otvora. Ruke su mi bile podignute kao da sam ptica koja se sprema da poleti. Pesnice su mi bile stisnute od užasa. Posle prvobitnog vriska, ustanovio sam da su mi vilice stisnute i da mi kutnjaci škripe. Pad se nastavljao i nastavljao.
     Načas sam ugledao luk dalekobacača daleko iznad i iza sebe, mada 'luk' više nije bila odgovarajuća reč: ogromna sprava koja je lebdela bez oslonca bila je metalni prsten, torus, zarđala krofna. U kratkotrajnom trenutku video sam nebo Vitus-Grej-Balianusa B. kroz svetlucavi prsten, a onda je slika zgasnula i kroz sve manji obruč mogli su se videti samo oblaci. Bila je to jedina čvrsta stvar u čitavom nebeskom predelu oblaka, a ja sam već pao više od hiljadu metara ispod nje. U jednom vrtoglavom, uspaničenom trenutku fantazije, zamislio sam da bih, da sam ptica, mogao da odletim natrag do prstena dalekobacača, posadim se na njegov široki niži luk i sačekam...
     Sačekam - šta? Zgrabio sam sa obe strane kajak dok se ovaj obrtao i premetao me gotovo naopako, ponirući pramcem prema ljubičastim dubinama bezbroj klika niže.
     Tada se setih dugmeta za paniku. Ne pipaj to, šta god da uradiš, rekla je Anea kada smo porinuli kajak u Hanibalu. Mislim, ne diraj to sve dok apsolutno ne budeš morao.
     Kajak se ponovo zavrteo oko dužne ose i umalo me nije istresao napolje. Zadnjica mi više nije dodirivala postavljeni jastuk na dnu korita. Lebdeo sam slobodno unutar pretrpanog korita, zajedno sa vodom, zatumbanim veslom i obrušenim kajakom u slobodnom padu. Zaključio sam da se ovo vreme kvalifikuje za ono 'apsolutno moranje'. Podigao sam plastični poklopac i pritisnuo palcem crveno dugme.
     Ispred otvora, blizu pramca, i iza mene otvoriše se ploče. Sagnuh se kada užad i masa tkanine izleteše odatle. Kajak se ispravi, a onda ukoči tako naglo da umalo nisam izleteo iz njega. Grčevito ščepah stranice čamca od fiberstakla dok se ovaj divlje ljuljao. Bezoblična masa iznad moje glave kao da se obrazovala u nešto složenije od padobrana. Čak i usred navale adrenalina i panike zbog koje sam stezao zube, prepoznao sam tkaninu: memorijsko platno koje smo A. Betik i ja kupili na Indijanskoj pijaci blizu Zapadnog Taliesina. Piezoelektrični materijal za solarnu energiju bio je gotovo providan, ultralak, ultrajak i mogao je da upamti desetak prethodno podešenih konfiguracija; mislili smo da kupimo još toga kako bismo zamenili platno nad glavnim studiom za arhitekte, pošto je stara pokrivka utonula, istrulela i morala se redovno popravljati i menjati. Ali gospodin Rajt je insistirao na tome da zadržimo staro platno. Više je voleo svetlo boje maslaca. A. Betik je uzeo desetak metara memorijske tkanine i odneo ih u svoju radionicu, a ja više nisam pomišljao na to.
     Sve do sada.
     Pad je bio zaustavljen. Sada je kajak visio pod jedrom u obliku delte, o desetak dizača od najlona-10 koji su se uzdizali sa strategijski raspoređenih mesta duž gornjeg dela korita. Čamac i ja još smo se spuštali, ali sada u postepenom njihanju pre nego u strmoglavom obrušavanju. Digao sam pogled - memorijska tkanina bila je dovoljno providna da se vidi kroz nju - ali prsten dalekobacača bio je predaleko iza mene, skriven oblacima. Vetrovi i vazdušne struje nosili su me dalje od dalekobacača.
     Pretpostavljam da je trebalo da budem zahvalan prijateljima, devojci i androidu, što su nekako ovo predvideli i odgovarajuće pripremili kajak, ali prvo što sam pomislio bilo je neodoljivo: Prokleti da ste! Ovo je bilo previše. Biti ispušten na svet oblaka i vazduha, bez tla, to je zaista previše. Ako je Anea znala da ću biti prebačen ovamo, zašto nije...
     Bez tla? Nagnuh se preko ruba kajaka i pogledah dole. Možda je trebalo da se blago spustim na neku nevidljivu površinu.
     Ne. Ispod mene su bili kilometri praznog vazduha, a ispod toga, niži slojevi bili su ljubičasti i crni, tama remećena samo žestokim palacanjem munja. Pritisak tamo dole mora da je strašan. Što me nagna da pomislim sledeće: ako je ovo bio neki jupiterijanski svet - Vrtlog, Jupiter ili neki drugi - kako to da udišem kiseonik? Koliko sam znao, svi gasni džinovi na koje je čovečanstvo nailazilo bili su sazdani od neprijateljskih gasova - metana, amonijaka, helijuma, ugljen-monoksida, fosfina, vodoničnog cijanida, drugih gadnih stvari, sa vodom u tragovima. Nikada nisam čuo za nekog gasnog džina sa kombinacijom kiseonika i azota koja se mogla udisati, ali ja sam disao. Vazduh je ovde bio ređi nego na drugim svetovima kojima sam proputovao i malo je zaudarao na amonijak, ali neosporno se mogao udisati. Onda ovo mora da nije gasni džin. Gde sam ja to, do đavola?
     Podigao sam ručni zglob i obratio se komlogu: "Gde sam ja to, do đavola?"
     Nastade pauza i na trenutak pomislih da se ta stvarčica pokvarila na Vitus-Grej-Balianusu B. Ona onda progovori oholim glasom broda: "Nepoznato, Č. Endimione. Imam neke podatke, ali nisu potpuni."
     "Kaži mi."
     Usledi brzometno navođenje temperatura po Kelvinu, atmosferskog pritiska u milibarima, procenjene srednje gustine u gramima po kubnom centimetru, verovatna brzina za oslobađanje od gravitacionog polja u kilometrima u sekundi i izmereno magnetno polje u gausima, praćeno dugim spiskom atmosferskih gasova i odnosom elemenata.
     "Brzina za oslobađanje od gravitacionog polja od pedeset četiri zarez dva klika u sekundi", rekoh ja. "To je već teritorija gasnih džinova, zar ne?"
     "Sasvim sigurno", reče glas broda. "Jupiterijanska osnova je pedeset devet zarez pet kilometara u sekundi."
     "Ali atmosfera nije kao kod gasnih džinova?" Video sam napred obrazovanje stratokumulusa, poput nekog prirodnjačkog holoa puštenog ubrzano. Visoki oblak mora da je dosezao deset klika iznad mene, dok mu je osnova nestajala dole, u ljubičastim dubinama. Munje su mu svetlucale u podnožju. Sunčeva svetlost na njegovoj daljoj strani izgledala je bogato i nisko: večernja svetlost.
     "Atmosfera ne odgovara ničemu što se nalazi u mojim podacima", reče komlog. "Ugljen-monoksid, etan, acetilen i drugi ugljovodonici koji krše Solmevljeve vrednosti ravnoteže mogu se lako objasniti molekularnom kinetičkom energijom u stilu Jupitera i sunčevim zračenjem koje razlaže metan, a prisustvo ugljen-monoksida standardni je ishod mešanja metanske i vodene pare u dubokim slojevima gde temperature prelaze hiljadu dvesta stepeni po Kelvinu, ali nivoi kiseonika i azota..."
     "Da", podstaknuh ga.
     "Ukazuju na život", reče komlog.
     Obrnuh se potpuno oko sebe, zagledajući oblake i nebo kao da se nešto šunja za mnom. "Život na površini?" upitah.
     "Sumnjam", reče ravni glas. "Ako ovaj svet prati norme Jupitera i Vrtloga, pritisak na takozvanoj površini bio bi ispod sedamdeset miliona atmosfera Stare Zemlje sa temperaturom od nekih dvadeset pet hiljada stepeni Kelvina."
     "Koliko smo visoko?" upitah ja.
     "Neizvesno", reče instrument, "ali sa trenutnim atmosferskim pritiskom od nula zarez šest po standardu Stare Zemlje, na standardnom jupiterijanskom svetu procenjujem da bismo bili iznad troposfere i tropopauze - zapravo, u nižim slojevima stratosfere."
     "Zar tako visoko ne bi bilo hladnije? To je gotovo spoljnji svemir."
     "Ne na gasnom džinu", reče komlog svojim neumoljivim pofesorskim glasom. "Efekt zimske bašte stvara sloj termalne inverzije, grejući slojeve stratosfere gotovo do temperatura optimalnih za ljude. Mada razlika od nekoliko hiljada metara može da pokaže izraziti porast ili pad temperature."
     "Nekoliko hiljada metara", rekoh ja tiho. "Koliko je vazduha iznad i ispod nas?"
     "Nepoznato", reče komlog ponovo, "ali ekstrapolacija bi nagovestila da bi polutarni poluprečnik od središta ovog sveta do njegove gornje atmosfere bio otprilike sedamdeset hiljada kilometara sa ovim slojem kiseonika-azota-ugljen-dioksida koji se proteže od tri do osam hiljada kilometara, na otprilike dve trećine udaljenosti od hipotetičnog središta planete."
     "Sloj od tri do osam hiljada klika", ponovih glupavo. "Nekih pedeset hiljada klika iznad površine..."
     "Približno", reče komlog, "mada treba imati u vidu da se pod pritiscima blizu jezgra molekularni vodonik pretvara u metal..."
     "Aha", rekoh ja. "Dosta je za sada." Osećao sam da ću se ispovraćati preko ivice kajaka.
     "Trebalo bi da ukažem na jednu anomaliju: zanimljiva boja obližnjeg stratokumulusa ukazuje na prisustvo amonijak-monosulfida ili polisulfida, mada na apotroposferskim visinama može da se pretpostavi samo prisustvo oblaka cirusa od amonijaka sa pravim vodenim oblacima koji se formiraju tek kada dubina dosegne nekih deset standardnih atmosfera zbog..."
     "Dosta", rekoh.
     "Ističem ovo samo zbog zanimljivog atmosferskog paradoksa koji obuhvata..."
     "Zaveži", rekoh ja.

     Zahladnelo je kada je zašlo sunce. Sam zalazak sunca pamtiću dok sam živ.
     Visoko, visoko iznad mene, delići nečega što je moglo biti plavo nebo smrkli su se u duboku hiperionsku boju lapisa, a zatim produbili dalje u tamnoljubičastu. Oblaci svuda oko mene postali su svetliji dok su nebo visoko iznad i duboko ispod njih tamneli. Kažem oblaci, ali taj generički pojam smešno je neodgovarajući da bi dočarao moć i grandioznost onoga što sam posmatrao. Ja sam odrastao u nomadskom pastirskom karavanu na pustopoljinama bez drveća između Hiperionovog Velikog Južnog Mora i visoravni Pinion: znam šta su oblaci.
     Visoko iznad mene, paperjasti cirusi i namreškani startokumulusi hvatali su svetlost sutona u pastelnom haosu meke ružičaste boje, rumenog sjaja, ljubičastih preliva i zlatnog svetla u pozadini. Bilo je to kao da sam u nekom hramu sa visokom, rumenom tavanicom poduprtom hiljadama nepravilnih stubova i nosača. Stubovi i nosači bili su visoke planine kumulusa i kumulonimbusa, čija su podnožja u obliku nakovnja nestajala u sve tamnijim dubinama stotinama ili hiljadama kilometara ispod mog lebdećeg kajaka, sa zaobljenim vrhovima koji su se nadimali visoko prema oreolom obojenim cirostratusima stotinama ili hiljadama kilometara iznad mene. Svaki stub od oblaka hvatao je nisku, bogatu svetlost koja je prodirala kroz otvore u oblaku mnogo hiljada klika zapadno, a svetlost je palila oblake kao da im je površina od veoma zapaljivog materijala.
     "Monosulfidi ili polisulfidi", rekao je komlog: pa, šta god je činilo te žućkastomrke kumuluse na difuznom dnevnom svetlu, sunce ih je potpalilo svetlošću crvenom kao rđa, blistavim grimiznim šarama, krvavim snopovima koji su se udaljavali od glavnih masa oblaka kao grimizni barjaci, rumenim vlaknima koja su se međusobno prožimala kroz tavanicu od cirusa poput mišićnih vlakana pod mesom živog tela, nadimajuće mase kumulusa tako belih da su me nagnali da trepćem kao od snežnog slepila, zlatne, prugaste ciroforme koje su kuljale iz proključalih tornjeva kumulonimbusa kao mase plave kose koja vijori uklonjena sa bledih, naviše okrenutih lica. Svetlost je postala dublja, bogatija, tako silovita da su mi suze pošle na oči, a onda je postala još blistavija. Veliki, gotovo vodoravni zraci Božjeg svetla goreli su među stubovima, obasjavali neke ovde, bacajući druge u senku tamo, u prolazu kroz ledene oblake i trake okomite kiše, da bi sipali stotine jednostavnih i hiljadu mnogostrukih duga. Onda su se senke digle iz dubina crnih kao masnica, zatamnevši sve veći broj uskomešanih kumulusa i nimbusa da bi se konačno popele u visoke ciruse i altokumuluse namreškane poput jezerceta, ali senke isprva nisu donosile sivilo ili tamu, već beskonačnu paletu tananih nijansi: blistavo zlato tamnelo je u bronzu, čisto belo prelazilo je u krem, a zatim tamnelo u sepiju i senke, grimiz drzak poput prolivene krvi lagano je tamneo u crvenilo rđe kao kod sasušene krvi, da bi potom izbledeo u jesenje žućkastomrko rumenilo. Korito mog kajaka izgubilo je sjaj, a jedro iznad mene prestalo je da hvata svetlost kada je ovaj okomiti terminador prošao pored i iznad mene. Lagano, te senke su se prikradale naviše - to mora da je trajalo najmanje trideset minuta, iako sam bio previše obuzet posmatranjem da bih pogledao na komlog - a kada su stigle do tavanice od cirusa, bilo je to kao da je neko prigušio sve svetiljke u hramu.
     Bio je to jedan straobalan zalazak sunca.
     Sećam se da sam tada trepnuo, smlavljen međusobnom igrom svetlosti i senki oblaka i neobično uznemirujućom kinetičkom neumornošću svih tih uskomešanih masa oblaka, spreman da odmorim oči dok se ne spusti potpuni mrak, i da priberem misli. A tada je počela igra munja i aurore.
     Na Hiperionu nije postojala aurora borealis - ili, ako i jeste, ja je nikada nisam video. Ali video sam primer severnog svetla Stare Zemlje na poluostrvu koje je nekada bilo Skandinavska Republika dok sam obilazio tu planetu padobrodom: bilo je treperavo, izazivalo je jezu, nabiralo se i poigravalo severnim horizontom kao tanana odora neke utvarne balerine.
     Aurora ovog sveta nije imala ni trunke takve suptilnosti. Trake svetlosti, postojana prugasta svetla - diskretna i razaznatljiva kao dirke okomitog klavira - počele su igru visoko na nebu u smeru koji sam ja smatrao jugom. Druge zavese zelene, zlatne, crvene i kobaltne boje zatreperele su naspram tamnog vazdušnog sveta ispod mene. One su se produžile, proširile, izrasle i istegle da bi se susrele i stopile sa drugim zavesama elektrona u skoku. Bilo je to kao da planeta iseca papirne lutke od treperave svetlosti. Za samo nekoliko minuta, svaki deo neba bio je živ i igrao je okomitim, zakošenim i gotovo vodoravnim trakama boje. Tornjevi oblaka ponovo su postali vidljivi, nadimanje i barjaci odražavali su pulsiranje hiljada tih hladnih svetala. Gotovo sam mogao da čujem šištanje i struganje solarnih čestica teranih duž zastrašujućih linija magnetne sile koja je okruživala taj svet.
     I jesam mogao da ih čujem: treskanje, tutnjavu, cepanje, glasno pucanje, duge lance odsečnih zvukova. Okrenuo sam se u svom malom otvoru i nagnuo se preko korita da bih pogledao pravo dole. Počele su munje i gromovi.
     Video sam kao dete dovoljno oluja sa grmljavinom na pustopoljinama. Na Staroj Zemlji, Anea, A. Betik i ja redovno smo uveče sedeli ispred njenog skloništa i posmatrali kako se velike električne oluje kreću preko planina na severu. Ništa me od toga nije pripremilo za ovo.
     Dubine, kako sam ih nazvao, jedva da su bile nešto više od tamnog poda toliko duboko ispod mene da su bile samo smešan, uskomešan nagoveštaj strašnih pritisaka i još strašnije vreline. Ali sada su te dubine oživele svetlom, po njima su skakale oluje sa munjama pomerajući se od jednog vidljivog horizonta do drugih kao lančane eksplozije nuklearnih bombi. Mogao sam da zamislim čitave polulopte gradova uništenih u jednoj od tih gromoglasnih lančanih reakcija svetlosti. Zgrabio sam stranice kajaka i ubedio sebe da su oluje stotinama klika ispod mene.
     Munje su se uspinjale kulama kumulonimbusa. Blesci unutrašnje bele svetlosti nadmetali su se treptajima obojenog svetla iz susednih aurora. Buka gromova bila je podzvučna, zatim zvučna, isprva tanano zastrašujuća, potom ne tanana, ali zato još strašnija. Kajak i njegovo jedro-padobran poskakivali su i ljuljali se u iznenadnim strujanjima naniže i termalnom podizanju brzom poput lifta. Zgrabio sam stranice ludačkom snagom i pomolio se Bogu da budem na bilo kom drugom svetu, samo ne na ovom.
     Onda su munje počele da sevaju od jedne kule oblaka do druge.
     Komlog i moj sopstveni razum procenili su razmere ovog mesta - atmosferu duboku desetine hiljada klika, horizont toliko dalek da sam mogao da ubacim mnoštvo Starih Zemalja ili Hiperiona između sebe i zalaska sunca - ali munje su me konačno uverile da je ovaj svet sazdan za džinove i bogove, ne za čovečanstvo.
     Električna pražnjenja bila su šira od Misisipija i duža od Amazona. Video sam te reke, a mogao sam da vidim ove munje. Znao sam.
     Zgurio sam se u svom malom otvoru, kao da bi mi to pomoglo ako neka od tih munja dokači moj mali leteći kajak. Malje na podlakticama stajale su mi uspravno i shvatio sam da su žmarci koji su mi puzali po vratu i skalpu upravo to - kosa na glavi koprcala mi se kao klupko zmija. Komlog je blescima signalizovao preopterećenje na ploči disključa. Verovatno je i vikao nešto, ali ne bih čuo ni laserski top da mi je opalio deset centimetara od uha u tom vrtlogu. Jedro se mreškalo i cimalo užad dok su nas zagrejani vazduh i implodirani vakuum treskali. U jednom trenutku, jašući na tragu munje koja me je zaslepila, kajak se zanjihao iznad horizontale na visini većoj od visine jedra. Bio sam siguran da će dizači spasti i da ćemo se kajak i ja obrušiti u pokrovu od jedra, padajući minutima - satima - sve dok pritisak i vrelina ne okončaju moje vrištanje.
     Kajak se zaljuljao natrag, zatim ponovo gore, a onda je nastavio da se ljulja kao poludelo klatno - ali ispod jedra.
     Pored oluje sa munjama ispod mene, pored lanca eksplozija koji se uzdizao u svakom tornju kumulusa, pored vrelih gromova koji su sada proželi tornjeve kao mreža aktiviranih neurona u pomahnitalom mozgu, mnoštvo kuglastih munja i lančanih gromova iznenada je počelo da izleće iz oblaka i lebdi u tamnim prostorima kroz koje je leteo moj kajak.
     Gledao sam kako jedna od tih namreškanih, brzih sfera elektriciteta proleće na manje od stotinu metara ispod mene: bila je velika kao mali, okrugli asteroid - električni mali mesec. Buka koju je napravio ne da se opisati, ali u meni su nezvana navrla sećanja na trenutke kada sam se našao usred šumskog požara u ritovima Akvile, na uragan koji je preskočio naš karavan na pustopoljinama kada sam imao pet godina, na detonacije plazma bombi na velikom, plavom glečeru Kandže. Nikakva kombinacija ova tri sećanja nije mogla da se uporedi sa silinom energije koja se tumbala ispod kajaka kao neka odbegla gromada sačinjena od plave i zlatne svetlosti.
     Oluja je trajala duže od osam sati. Tama je potrajala još osam. Preživeo sam prvo. Prespavao sam drugo. Kada sam se probudio, protresen i žedan, ispunjen snovima o svetlosti i buci, još delimično zaglušen, sa jakom potrebom da se pomokrim i zabrinut da ću ispasti iz kajaka dok budem klečao da to obavim, video sam da jutarnja svetlost boji suprotnu stranu stubova oblaka koji su zamenili nosače hrama iz prethodne noći. Izlazak sunca bio je jednostavniji od zalaska: blistava bela i zlatna boja puzala je naniže sa tavanice od cirusa, duž uskomešanih bokova kumulusa i nimbusa, sve do mog sloja gde sam sedeo i drhtao od hladnoće. Koža, odeća i kosa bili su mi mokri. Negde u toku te noćne ludnice na mene je pala kiša, i to pljusak.
     Kleknuo sam na postavljeni pod korita, pridržavajući se čvrsto za rub otvora levom rukom, uverio se da se njihanje kajaka donekle smirilo i obavio posao. Tanak, zlatni potočić zablistao je na jutarnjem svetlu dok je padao u beskraj. Dubine su bile crne, ljubičaste i još jednom nedokučive. Zabolela su me krsta i setio sam se košmara sa bubregom u kamenu iz prethodnih nekoliko dana. To mi je sada izgledalo kao drugi život, davno prošao i dalek. Pa, pomislio sam, ako budem izmokrio još neki kamen, danas ga neću uhvatiti.
     Zakopčavao sam se i spuštao natrag u otvor, pokušavajući da protegnem bolne noge, a da pri tom ne ispadnem, pomišljajući na nemogućnost pronalaska drugog prstena dalekobacača bilo gde na ovom beskrajnom nebu posle prošle noći koja me je izbacila sa kursa - kao da sam uopšte i imao kurs - kada sam najednom shvatio da nisam sam.
     Živa stvorenja dizala su se iz dubina i kružila oko mene.

     Najpre sam ugledao samo jedno stvorenje i nisam imao skalu na osnovu koje bih procenio veličinu posetioca. Moglo je biti široko par centimetara, udaljeno samo nekoliko metara od mog lebdećeg kajaka, ili mnogo kilometara široko i veoma daleko. Onda je organizam zaplivao između udaljenog stuba od oblaka i još daljeg tornja od kumulusa, i ja sam shvatio da su kiometri prikladniji za nagađanje njegove veličine. Dok se približavao, video sam bezbroj manjih obličja koja su ga pratila kroz noćno nebo.
     Pre nego što pokušam da opišem ta stvorenja, moram da kažem da nas je malo toga u istoriji ljudskog širenja ovim delom Galaksije pripremilo za opisivanje velikih tuđinskih organizama. Na stotinama svetova istraženim i kolonizovanim za vreme i posle Hedžire, najveći deo zatečenog života predstavljale su biljke i nekoliko veoma jednostavnih organizama, kao što je svetlucava paučina na Hiperionu. Nekoliko krupnih, evoluiranih životinjskih oblika - lampousti na Mare Infinitusu, recimo, ili zeplini sa Vrtloga - lovljeno je sve do zatiranja. Uobičajeniji ishod bio je svet ispunjen malim brojem domaćih oblika života i mnoštvom ljudski prilagođenih vrsta. Čovečanstvo je teraformiralo sve te svetove, donoseći svoje bakterije, gliste, ribe, ptice i kopnene životinje u sirovom DNK obliku, odleđujući embrione u ranim semebrodovima, dižući fabrike-porodilišta u kasnijem širenju. Rezultat je bio mahom kao na Hiperionu - vitalne domaće biljke poput tesla drveća, čalme, vrše i nekoliko preživelih lokalnih insekata koegzistirali su sa transplantima sa Stare Zemlje i bioskrojenim prilagođenim vrstama koje su napredovale, poput triaspena, zimplavih, hrastova, divljih plovki, ajkula, kolibrija i jelenova. Nismo navikli na tuđinske životinje.
     A ovo što se dizalo meni u susret neosporno su bile tuđinske životinje.
     Najkrupnija me je podsetila na sipu - ponovo na jednu prilagođenu vrstu Stare Zemlje - kojih je bilo u izobilju u Velikom Južnom Moru na Hiperionu. Ovo stvorenje ličilo je na sipu, ali bilo je gotovo providno, unutrašnji organi bili su mu sasvim vidljivi, mada priznajem da je bilo teško odrediti šta mu je spoljašnjost a šta unutrašnjost dok je pulsiralo i nadimalo se, menjalo oblik iz sekunda u sekund, gotovo kao zvezdani brod koji se morfuje pred bitku. Stvorenje nije imalo glavu, čak ni spljošteni, sipasti produžetak koji bi se mogao smatrati glavom, ali mogao sam da razaberem raznolike pipke, mada bi vlakna ili tanki listovi predstavljali prikladniji opis za izraštaje koji su se neprestano njihali, uvlačili, izbijali i drhturili. Ali ova vlakna nalazila su se podjednako unutar bledog, providnog tela kao i izvan njega, i nisam bio siguran da li je kretanje stvorenja kroz vazduh posledica kretanja vlakana nalik na plivanje ili gasova izbačenih prilikom skupljanja i širenja džinovske sipe.
     Koliko sam mogao da se prisetim starih knjiga i Grandaminih objašnjenja, zeplini sa Vrtloga izgledali su mnogo jednostavnije - mehuraste vreće gasa, puke meduzaste ćelije čija je uloga bila da zadržavaju u sebi vodonik i metan, da čuvaju i metabolišu helijum u primitivnim kesama za dizanje, džinovske meduze koje plutaju u vodonično-amonijačno-metanskoj atmosferi Vrtloga. Koliko sam mogao da se setim, zeplini su jeli neku vrstu atmosferskog protoplanktona koji je plutao u otrovnoj atmosferi nalik na leteću manu. Na Vrtlogu nije bilo grabljivaca... sve dok nisu stigli ljudi u svojim lebdećim batiskafima da žanju ređe gasove.
     Dok je stvorenje slično sipi raslo i približavalo se, video sam koliko mu je utroba složena: bledi, pulsirajući obrisi organa, namotaji slični crevima, nešto nalik na vlakna za hranjenje i cevi koje su mogle da služe za razmnožavanje ili odstranjivanje, a postojali su i izraštaji koji su mogli da predstavljaju seksualne organe ili možda oči. I sve vreme stvorenje se uvijalo i uvlačilo vijugava vlakna, pulsirajući zatim napred, pružajući pipke punom dužinom kao sipa koja pliva kroz bistru vodu. Bilo je dugačko pet ili šest stotina metara.
     Počeo sam da zapažam i druge stvari. Oko sipe je vrvelo na stotine ili na hiljade zlatnih stvorenja u obliku diska, u rasponu veličine od majušnih, možda koliko moja šaka, do drugih, krupnijih od rečnih manti koje su na Hiperionovim rekama vukle barže. Ova stvorenja takođe su bila gotovo providna, mada im je unutrašnjost bila zamagljena nekim zelenkastim sjajem koji je mogao predstavljati inertni gas podstaknut u svetlost bioelektričnim poljem same životinje. Ta stvorenja vrvela su oko sipe i povremeno se činilo da su progutana ili apsorbovana ovim ili onim otvorom, samo da bi se ponovo pojavila napolju. Nisam mogao da se zakunem da sam video kako sipa jede neke od uzvrvelih diskova, ali u jednom trenutku pomislio sam da mogu da vidim kako se oblak stvorenja zelenog sjaja kreće kroz utrobu sipe nalik na utvarne trombocite u providnoj veni.
     Čudovište i njegov oblak saputnika dolebdeše bliže, dižući se sve dok sunčeva svetlost nije prošla kroz njegovo telo da bi obasjala moj kajak i jedro. Revidirao sam mu veličinu naviše - mora da je bilo dugačko najmanje klik, a trećinu toga široko pri najvećem nadimanju. Živi diskovi lebdeli su sada svuda oko mene. Video sam da se obrću, kao i da se uvijaju nalik na mante.
     Istrgnuh flešetni pištolj koji mi je Alem dao i otkočih ga. Ako me čudovište napadne, ispaliću čitav magacin iglica u njegov bledi bok, u nadi da je tanko podjednako kao što je providno. Možda je postojala prilika da ga izbušim tako da iz njega iscure gasovi koji su mu omogućavali da lebdi kroz ovaj sloj atmosfere kiseonika.
     U tom trenutku, hidrasta vlakna stvorenja suknuše napolje u svim pravcima i neka promašiše moje jedro za samo nekoliko metara, a ja shvatih da nikada ne bih mogao da ubijem ili oborim čudovište pre nego što ono uništi moje jedro jednim jedinim trzajem pipka. Sačekah, upola očekujući da svakog trena budem izvučen u gubicu sipe - ako je gubicu uopšte imala.
     Ništa se ne dogodi. Moj kajak lebdeo je u smeru koji sam smatrao zapadom, jedro se dizalo na termalima i spuštalo na hladnijim strujama, oblaci su se nadnosili iznad mene, a sipa i njeni saputnici - smatrao sam ih parazitima bez nekog pravog razloga - zadržali su se nekoliko stotina metara 'severno' i oko stotinak metara iznad mene. Zapitao sam se prati li me to stvorenje iz radoznalosti ili zato što je gladno. Zapitao sam se neće li me zeleni diskovi koji su lebdeli oko mene svakog trena napasti.
     Pošto nisam mogao da učinim ništa drugo, spustio sam beskorisni flešetni pištolj u krilo, počeo da grickam poslednji keks iz ranca i da pijuckam iz boce sa vodom. Imao sam vode za manje od jednog dana. Opsovao sam sebe zbog toga što nisam pokušao da uhvatim nešto kišnice za vreme strašne noćne oluje, mada nisam imao pojma da li se voda ovog sveta mogla piti.
     Dugo jutro preraslo je u dugo popodne. Nekoliko puta, lebdeće jedro odnelo me je u toranj od oblaka i ja sam dizao lice prema kapavoj magli i lizao kapi sa usana i brade. Voda je imala ukus vode. Svaki put kada bih izronio iz magle, očekivao sam da je sipa otišla, ali ona je svaki put ostala desno i iznad mene. Jednom, neposredno pošto je oreol sunca gore prošao zenit, kajak je bio oduvan u izuzetno neprijatan deo oblaka koji se uspinjao i jedro se umalo nije presavilo na silovitoj struji koja ga je terala naviše. Ali stabilizovalo se, i kada sam tada izronio iz oblaka, bio sam na visini većoj za nekoliko kilometara. Vazduh je bio razređeniji i hladniji. Sipa me je pratila naviše.
     Možda još nije gladna. Možda se hrani kad padne mrak. Ohrabrivao sam sebe nizom takvih misli.
     Nastavio sam da pretražujem prazno nebo između oblaka u potrazi za drugim prstenom dalekobacača, ali nijedan se nije pojavio. Činilo se ludo očekivati da ću ga pronaći - vazdušne struje nosile su me mahom prema zapadu, ali nestalni naleti odneli su me klikama severno i južno. Kako sam mogao da provučem konac kroz ušice tako male igle posle dana, noći i dana ovakvog lutanja, nošen vetrom? To nije izgledalo verovatno. Ali ipak sam i dalje pretraživao nebo.
     Sredinom popodneva, shvatio sam da se i druga živa bića vide duboko dole, južno. Još sipa koje su se kretale oko osnove ogromnog tornja od oblaka, sa suncem koje je probilo dubine dovoljno da im obasja providna tela spram crnih uskomešanih dubina ispod njih. Mora da je bilo na desetine - ne, stotine - pulsirajućih stvorenja koja su plivala oko osnove tog jednog oblaka. Bio sam predaleko da bih razabrao trombocitne parazite oko njih, ali tamo je difuizna svetlost - nalik na prašinu koja lebdi - nagoveštavala njihovo prisustvo i hiljadama ili milionima. Zapitao sam se da li se čudovišta obično drže nižih atmosferskih nivoa i nije li se ovo - koje me je i dalje pratilo na udaljenosti vlakna za hranjenje - uputilo naviše iz radoznalosti.
     Imao sam grčeve u mišićima. Izvukao sam se iz otvora i pokušao da se protegnem na gornjem delu korita kajaka, okačen o užad jedra kako bih zadržao ravnotežu. To je bilo opasno, ali morao sam da se protegnem. Ležao sam na leđima i okretao podignutim nogama pedale zamišljenog bicikla. Radio sam sklekove, držeći se za rubove otvora i održavajući tako ravnotežu. Kada sam odagnao većinu grčeva, zavukao sam se natrag u otvor i napola zadremao.
     Možda je neobično priznati, ali misli su mi vrludale čitavog popodneva, iako je tuđinska sipa plivala kraj mene dovoljno blizu da me proguta, a tuđinska trombocitna stvorenja poigravala i lebdela na samo nekoliko metara od kajaka i jedra. Ljudski um se vrlo brzo navikne na neobičnosti ukoliko ove ne ispoljavaju zanimljivo ponašanje.
     Počeo sam da mislim na proteklih nekoliko dana, na protekle mesece i protekle godine. Mislio sam na Aneu - na to da sam je ostavio za sobom - i na sve druge ljude koje sam ostavio: na A. Betika i ostale u Zapadnom Taliesinu, starog pesnika na Hiperionu, Dem Lou i Dem Riu i njihovu porodicu na Vitus-Grej-Balianusu B, oca Glaukusa u zaleđenim vazdušnim tunelima na Sol Drakoni Septemu, na Kučijata, Čiakua, Kučtua, Čičtikua i ostale Čitčatuke na istom svetu - Anea je bila sigurna da su otac Glaukus i naši prijatelji Čitčatuci pobijeni posle našeg odlaska sa tog sveta, mada nikada nije objasnila kako to može da zna - i mislio sam na druge koje sam ostavio za sobom, sve do poslednjeg pozdrava sa Grandam i pripadnicima Klana kojima sam mahao dok sam odlazio da služim u teritorijalnoj gardi pre mnogo godina. I uvek su mi se misli vraćale na trenutak kada sam ostavio Aneu.
     Ostavio sam previše ljudi. I pustio sam da previše ljudi obavlja moj posao i bori se umesto mene. Od sada ću se boriti sam za sebe. Ako je ikada ponovo budem pronašao, ostaću sa Aneom zauvek. Ta odluka gorela je u meni kao gnev, potpaljen beznadežnim izgledima za pronalaženje drugog prstena dalekobacača u ovom beskrajnom pejsažu oblaka...

     TI POZNAJEŠ
     ONU KOJA PODUČAVA
     ONA TE JE
     DODIRNULA (!?!?)

     Reči nisu bile prenesene zvukom niti sam ih čuo ušima. Pre su bile nalik na udarce u unutrašnjosti moje lobanje. Bukvalno sam se zaneo, zgrabivši stranice kajaka da ne bih ispao.

     JESI LI
     BIO DODIRNUT/IZMENJEN
     UČEĆI
     DA ČUJEŠ/VIDIŠ/HODAŠ
     OD
     ONE KOJA PODUČAVA
     (????)

     Svaka reč bila je udar migrene. Svaka je udarala silinom moždanog krvarenja. Reči su mi bile zaurlane u lobanji mojim rođenim glasom. Možda sam počeo da ludim.
     Obrisavši suze, zagledao sam se u džinovsku sipu i njen roj zelenih trombocitnih parazita. Krupniji organizam je pulsirao, skupljao se, izbacivao vijugava vlakna i plivao kroz ledeni vazduh. Nisam mogao da poverujem da su reči potekle od tog stvorenja. Bilo je previše biološko. A ja nisam verovao u telepatiju. Pogledao sam diskove koji su se rojili, ali njihovo ponašanje nije ukazivalo na postojanje neke više svesti baš kao ni ponašanje čestica prašine u zraku svetla - manje nego sinhronizovano pomeranje ribljeg jata ili grupe šišmiša. Osećao sam se blesavo kada sam viknuo: "Ko si ti? Ko to govori?"
     Skupio sam oči u iščekivanju novih gromkih reči u mozgu, ali nije bilo nikakvog odgovora od džinovskog organizma ili njegovih saputnika.
     "Ko je progovorio?" viknuh u sve jači vetar. Nikakav zvuk nije mi odgovorio, ako se izuzmu udari nosača o platno jedra.
     Kajak se nagnu udesno, ispravi se, pa se ponovo nagnu. Okrenuh se ulevo, očekujući da vidim kako me napada novo sipasto čudovište, ali umesto toga video sam da se približava nešto beskrajno zlokobnije.
     Dok mi je pažnja bila usmerena na tuđinsko stvorenje na severu, nadimajući, crni kumulus gotovo me je okružio s juga. Vetrom terane trake crnila izbijale su iz olujnog oblaka nošenog toplotom i komešale se oko mene kao reke boje abonosa. Video sam kako duboko dole sevaju munje, a naviruće kugle loptastih munja izletale su iz crnog stuba oluje. Bliže, mnogo bliže, viseći iz reke crnog oblaka koja je tekla iznad mene, svijalo se desetak ili više uragana, čiji su levkasti oblaci šibali prema meni kao repovi škorpiona. Svaki levak bio je velik kao sipa ili veći - okomiti kilometri vrtložnog ludila - i svaki je izbacivao sopstveni nakot manjih uragana. Nije bilo načina da moje tanušno jedro izdrži makar i tesni promašaj jednog od tih vrtloga - a nije bilo načina da me levkovi promaše.
     Ustao sam u koritu koje se drmusalo, obrtalo, zadržavši se u čamcu samo tako što sam levom rukom zgrabio uže. Stisnuo sam desnu pesnicu i zamahao prema uraganima, prema uskomešanoj oluji iza njih, a onda prema nevidljivom nebu pozadi. "E, pa, onda, neka vas đavo nosi!" dreknuo sam. Reči su mi se izgubile u zavijanju vetra. Prsluk je lepetao oko mene. Nalet vetra umalo me ne izbaci u vrtlog. Nagnuvši se daleko preko korita kajaka, stajao sam na vetru kao skakač na skijama koga sam jednom video na Glečeru u trenutku ludačkog održavanja ravnoteže pred neizbežni spust. Potom sam ponovo zamahnuo pesnicom: "Uradite najgore što možete. Ne priznajem vaše bogove!"
     Kao da želi da mi odgovori, jedan od levkova uragana postrance mi se približi i najniži deo njegovog uskovitlanog konusa suknu naniže kao da traži tvrdu površinu koju bi uništio. Promašio me je za par stotina metara, ali vakuum njegovog prolaska zavrteo je kajak i jedro unaokolo kao brodić-igračku u kadi koja se prazni. Lišen otpora vetra, padoh napred na klizavu oplatu kajaka i skliznuo bih u zaborav da mi ruke u grčevitom mahanju nisu pronašle uže za koje su se uhvatile. Stopala su mi u tom trenutku bila potpuno izvan kajaka.
     Sa levkom je u prolazu putovala i oluja grada. Komadi leda - neki veliki koliko i moja pesnica - probili su jedro, zadobovali po kajaku sa zvukom flešetnih sevova koji se zabijaju u metu, i udarili me u nogu, rame i krsta. Bol me gotovo natera da popustim stisak. To je bilo malo važno, shvatio sam dok sam visio o uzdrmanom, ponirućem kajaku, pošto je jedro bilo iskidano na stotinu mesta. Samo je njegov baldahin sprečio da budem raskomadan tučom, ali sada je jedro u obliku delte bilo izrešetano. Izgubilo je visinu podjednako iznenadno kao kada ju je prvi put steklo, i kajak je ponirao napred prema tami toliko hiljada kilometara niže. Uragani su ispunili nebo oko mene. Stiskao sam sada beskorisni dizač tamo gde je ulazio u izubijanu oplatu i držao se, odlučan da dovršim taj čin - držanje - sve dok čamac, svijeno jedro i ja ne budemo smrvljeni pritiskom ili rastrgnuti vetrovima. Shvatio sam da ponovo vrištim, ali zvuk mi je sada bio drugačiji u ušima - gotovo radostan.
     Pao sam manje od jednog kilometra, kajak i ja ubrzavali smo mnogo dalje od krajnje brzine Hiperiona ili Stare Zemlje, kada se sipa - zaboravljena iza i iznad mene - obrušila. Mora da se kretala zaslepljujućom brzinom, potisnuvši sebe kroz vazduh kao sipa koja na mlazu hita prema plenu. Shvatio sam da je gladna i rešena da ne ostane bez večere tek kada su me dugačka vlakna za hranjenje okružila kao mnoštvo ogromnih pipaka koji su se uvijali, pipkali me i omotavali.
     Da me je stvorenje cimnulo i trenutno zaustavilo pri brzini kojom smo čamac i ja padali, i kajak i ja bili bismo rastrgnuti u veoma male komade. Ali sipa je padala sa nama, okruživši čamac, jedro, užad i mene najmanjim svojim pipcima - koji su opet bili debeli od dva do pet metara - a onda je prikočilo pad, izbacivši mlaz gasova koji su zaudarali na amonijak kao padobrod pred prizemljenje. Onda ponovo poče da se uspinje, prema oluji gde su uragani još besneli i gde je središnji stratokumulus rotirao sopstvenim crnim intenzitetom. Tek polusvestan, shvatio sam da sipa leti u taj uskomešani oblak, istovremeno uvlačeći moj izlupani kajak i mene u otvor na svom ogromnom providnom telu.
     Pa, pomislih omamljeno, sad bar znam gde su mu usta.
     Užad i rite jedra ležali su na meni kao preveliki pokrov. Kajak kao da je bio obavijen žućkastomrkim materijalom dok nas je sipa privlačila bliže. Pokušah da se okrenem, pomislih da otpuzim natrag prema otvoru i pronađem flešetni pištolj, da probijem sebi put napolje iz tog stvorenja.
     Flešetni pištolj je, naravno, nestao, istresen iz kajaka prilikom sveg tog silovitog tumbanja i pada. Nestali su takođe jastuci iz otvora, kao i moj ranac sa odećom, hranom, vodom i laserom-svetiljkicom. Sve je nestalo.
     Pokušah da se zakikoćem, ali taj zvuk nije bio naročito uspešan dok su pipci vukli kajak i njegovog pripijenog putnika kroz poslednjih pedeset metara do razjapljenog otvora na donjoj strani tela sipe. Sada sam jasnije mogao da vidim unutrašnje organe - pulsirali su i apsorbovali, pomerajući se u peristaltičkim talasima, neki od njih puni zelenih trombocitnih stvorenja. Dok sam se približavao, zapahnuo me je gotovo neizdrživi zadah fluida za čišćenje - amonijaka, shvatio sam - od kog su mi oči zasuzile, a grlo me zapeklo.
     Pomislih na Aneu. Nije to bila neka duža niti rečitija misao - samo mentalni pogled na nju u vreme kada je napunila šesnaestu, kratke kose, slatka i opaljena suncem posle pustinjskih meditacija - i oblikovao sam jednu jedinu poruku: Žao mi je, malena. Uradio sam sve što sam mogao da dođem do broda i dovedem ga tebi. Žao mi je.
     Tada se dugački pipci za hranjenje uviše i uvukoše čamac i mene u usta bez usana koja su, shvatio sam, morala biti široka trideset ili četrdeset metara. Pomislih na fiberstaklo, ultranajlonsku tkaninu jedra i dizače od ugljeničnih vlakana koji su ulazili sa mnom, sa dovoljno vremena za poslednju misao - nadam se da će ti nešto od ovoga izazvati trbobolju.
     A onda, uvučen u miris amonijaka i ribe, maglovito svestan toga da vazduh ovde, u trbuhu stvorenja ne može uistinu da se diše, odlučih da skočim sa kajaka radije nego da budem svaren, ali izgubih svest pre nego što sam stigao da delam ili uobličim novu koherentnu misao.
     Bez mog znanja ili zapažanja, sipa nastavi da se diže kroz oblak crnji od noći bez mesečine, dok su joj se usta bez usana zatvarala i nestajala u bešavnom mesu, sa mnom, kajakom i jedrom kao pukim senkama u fluidnoj sadržini njenog donjeg trakta.

13.

     Kenzo Isozaki nije bio iznenađen kada je švajcarska garda došla po njega.
     Pukovnik Corps Helvetice i osam vojnika u narandžasto-plavim paradnim uniformama sa energetskim puškama i štapovima smrti stigli su na Torus Merkantilus nenajavljeni, zatražili da posete vrhovnog izvršnog funkcionera Isozakija u njegovoj privatnoj kancelariji i uručili mu šifrovani disključ koji mu je naredio da se svečano obuče i pojavi pred Njegovom Svetosti, papom Urbanom XVI. Smesta.
     Pukovnik je sve vreme držao Isozakija na oku dok je funkcioner ulazio u svoj lični apartman, brzo se tuširao i oblačio najsvečniju belu košulju, sivi prsluk, crvenu kravatu, dvoredno crno poluodelo sa zlatnim dugmetima sa strane i crni somotni plašt.
     "Smem li da se javim saradnicima i dam im uputstva za slučaj da propustim sastanke planirane za danas?" upitao je pukovnika dok su izlazili iz lifta u glavnu prijemnu dvoranu gde su vojnici načinili neku vrstu zlatnoplavog hodnika između radnih jedinica.
     "Ne", reče oficir švajcarske garde.
     Izviđački brod Flote Paksa bio je tamo gde je obično lebdeo Isozakijev lični brod. Posada Paksa klimnula je jedva primetno glavom vrhovnom funkcioneru Merkantilusa, naložila mu da se veže na ležaju za ubrzavanja, a onda su jurnuli kroz sistem sa dva bakljobroda vidljiva na taktičkom holo displeju dok su zauzimali položaj za pratnju.
     Postupaju prema meni kao prema zarobljeniku, a ne kao prema cenjenom gostu, pomisli Isozaki. Lice mu nije otkrivalo ništa, naravno, ali talas nečega nalik na olakšanje usledio je posle naleta straha i strepnje u njemu. Očekivao je ovo posle svog nedozvoljenog sastanka sa savetnikom Albedom i gotovo da nije uopšte spavao posle tog bolnog i traumatičnog susreta. Isozaki je znao da nema razloga da Albedo ne otkrije činjenicu Merkantilusovog pokušaja da stupi u vezu sa TehnoSrži, ali nadao se da će poverovati da je taj pokušaj bio njegov i samo njegov. U sebi, Isozaki se zahvalio svim onim bogovima koji su bili voljni da slušaju što je njegova prijateljica i saradnica, Ana Peli Konjani, bila izvan sistema Pacema, u poseti Renesansi Vektor zbog tamošnjeg velikog trgovačkog sajma.
     Sa svog ležaja između pukovnika švajcarske garde i jednog vojnika Isozaki je mogao da vidi taktički holo ispred pilotovog mesta. Sfera pokretne svetlosti i boje sa čvrstim prugama šifre bila je veoma tehnička, ali Isozaki je bio pilot pre nego što su se ovi momci rodili. Mogao je da vidi da ne ubrzavaju prema Pacemu, već prema odredištu u blizini Trojanske tačke, pravo u središtu roja asteroida sa bazama Flote Paksa i utvrđenjima za odbranu sistema.
     Orbitalni zatvor Svete Kancelarije, pomisli Isozaki. Još gore od Kaštela Sant'Anđelo gde su navodno mašine za virtuelni bol radile neprestano danju i noću. U jednoj od orbitalnih tamnica, niko te ne može čuti kako vrištiš. Bio je siguran da je naredba da prisustvuje papskoj audijenciji čista ironija, način da ga odvedu od Paks Merkantilusa bez protivljenja. Isozaki je mogao da se opkladi da će za samo nekoliko dana - možda sati - njegovo svečano odelo i plašt biti krvave, znojem natopljene rite.
     Pogrešio je u svakom pogledu. Izviđački brod usporio je iznad ravni ekliptike i on je shvatio koje je bilo njihovo odredište: Kaštel Gandolfo, papin 'letnjikovac'.
     Monitor disključa na ležaju funkcionera radio je i on prizva spoljnji prizor dok je izviđač ostavljao bakljobrodove iz pratnje i padao prema masivnom asteroidu oblika krompira. Dugačak više od četrdeset i širok dvadeset pet klika, Kaštel Gandolfo bio je samostalni mali svet, sa plavim nebom i atmosferom bogatom kiseonikom u polju sila klase dvadeset obavijenom beskrajnim suvišnostima, sa obroncima i terasama zelenim od trave i letine, izvajanim pošumljenim planinama punim potoka i sitnog zverinja. Isozaki je video kako ispod promiče drevno italijansko selo i shvatio da je mirni prizor varljiv: okolne baze Paksa mogle su da unište svaki postojeći brod ili flotu, dok je unutrašnjost asteroida Kaštel Gandolfo bila saće gde su bili smešteni garnizoni sa više od deset hiljada pripadnika švajcarske garde i elitnih vojnika Paksa.
     Izviđač je morfovao krila i preleteo poslednjih deset kilometara na nemim mlaznicama sa električnim pulsom. Isozaki je video vojnike švajcarske garde u punoj borbenoj opremi kako se uzdižu da otprate brod u poslednjih pet klika. Bogata sunčeva svetlost blistala je na njihovim dinamičkim prilagodljivim oklopima i providnim štitovima za lice dok su oni okruživali izviđača i približavali se zamku strahovito sporo. Isozaki vide da nekoliko vojnika upravlja sonde prema brodu: potvrđujući dubinskim radarom i infracrvenim ono što su šifrovana očitavanja manifesta već saopštila o broju i identitetu putnika i posade.
     Vrata se otvoriše na boku jednog od kamenih tornjeva zamka i izviđač ulebde unutra, sa hladnim pulsnim mlaznicama, dok su vojnici švajcarske garde vukli letelicu na mesto uz plavi sjaj svojih dizača.
     Vazdušna komora poče da se otvara. Osam vojnika švajcarske garde prvi siđoše niz rampu, načinivši dve kolone, dok je pukovnik pratio Kenza Isozakija napolje i dole. Funkcioner je tražio nekakva vrata lifta ili stepenište, ali čitav pristanišni nivo tornja poče da se spušta. Motori i oprema bili su nemi. Samo su kameni zidovi tornja u prolazu svedočili o kretanju naniže, a zatim postrance u podzemnu utrobu Kaštela Gandolfo.
     Zaustaviše se. U zidu od hladnog kamena pojaviše se vrata. Svetla obasjaše hodnik od uglačanog čelika sa lebdećim mahunama opremljenim sočivima od fiberplastike, koje su stražarile u razmacima od po deset metara. Pukovnik pokaza i Isozaki povede procesiju odjekujućim tunelom. Na kraju, plava svetlost ih obasja sve dok su ih druge sonde i senzori pretraživali spolja i iznutra. Začu se zvono i sledeći portal se pojavi i otvori kao zenica. Ovo je bila malo formalnija čekaonica. Troje ljudi poustajaše na ulazak Isozakija i njegove pratnje.
     Prokletstvo, pomisli izvršni funkcioner Paks Merkantilusa. Ana Peli Konjani bila je tamo, u svojoj najfinijoj odori od fre-svile, kao i funkcioneri Helvig Aron i Kenet Hej-Modino, Isozakijeve kolege u Izvršnom veću Pankapitalističkog saveza katoličkih međuzvezdanih trgovačkih organizacija.
     Prokletstvo, pomisli Kenzo Isozaki ponovo, lica i dalje savršeno bezizražajnog dok je klimao glavom svojim saradnicima. Smatraće nas sve odgovornim za moje postupke. Svi ćemo biti ekskomunicirani i pogubljeni.
     "Ovuda", reče pukovnik švajcarske garde i otvori složeno izrezbarena vrata. Prostorija iza njih bila je tamnija. Isozaki oseti miris sveća, tamjana i vlažnog kamena. Shvati da švajcarski gardisti ne ulaze sa njima kroz ta vrata. Šta god da je čekalo tamo, čekalo je samo njegovu grupu.
     "Hvala vam, pukovniče", reče vrhovni izvršni funkcioner Isozaki prijatnim glasom. Čvrstim koracima, on krenu prvi u tamjanom ispunjenu tamu.

     Bila je to mala kapela, tamna, izuzev pet zavetnih sveća koje su treperile u stalku od kovanog gvožđa kraj jednog kamenog zida i dva lučna prozora sa vitražima iza jednostavnog oltara na suprotnom kraju. Još šest sveća gorelo je na golom oltaru, dok su plamenovi u mangalima sa druge strane prozora bacali rumeniju svetlost u dugačku, usku prostoriju. Tamo je bila samo jedna stolica, visoka, sa pravim naslonom, postavljena somotom i smeštena levo od oltara. U naslon stolice bilo je ugravirano nešto što je na prvi pogled ličilo na kruciformu, ali je, kada se bolje pogleda, otkrivalo da je u pitanju papin trostruki krst. Oltar i stolica nalazili su se na niskom kamenom podijumu.
     Ostatak kapele bio je lišen stolica ili klupa, ali crveni somotni jastuci bili su naslonjeni na kamen sa obe strane duž prolaza kojim su hodali Č. Isozaki, Konjani, Hej-Modino i Aron. Bilo je četiri jastuka - po dva sa obe strane prolaza - koji nisu bili zauzeti. Funkcioneri Merkantilusa zamočili su prste u kamenu posudu sa svetom vodicom, prekrstili se, poklonili oltaru, a onda kleknuli na jastuke. Pre nego što je pognuo glavu u molitvi, Kenzo Isozaki je pogledao malu kapelu.
     Najbliže podijumu oltara klečao je vatikanski državni sekretar Simon Avgustino kardinal Lurdusami - crveno-crna planina u rumenom svetlu, sa podvaljcima i obrazima koji su mu prekrivali sveštenički okovratnik, dok mu je glava bila pognuta u molitvi - a iza njega klečala je strašilu slična prilika njegovog ađutanta, monsinjora Lukasa Odija. Preko puta Lurdusamija, u molitvi je klečao veliki inkvizitor Svete Kancelarije, Džon Domeniko kardinal Mustafa, zatvorenih očiju. Kraj njega je bio zloglasni uhoda i mučitelj, otac Farel.
     Na Lurdusamijevoj strani prolaza, na kolenima su bila tri oficira Flote Paksa: admiral Marusin - čija je srebrna kosa svetlucala na crvenom svetlu - i njegov ađutant, admiral Marget Vu, kao i neko čijeg je lica Isozaki mogao da se priseti tek trenutak kasnije - admiral Aldikakti. Sa strane prolaza gde je bio Veliki inkvizitor, klečala je kardinal Di Noje, prefekt i predsednik Cor Unuma. Di Noje je bila žena u zdravim sedamdesetim, po standardu, snažne vilice i kratko ošišane sede kose. Oči su joj imale boju kremena. Isozaki nije prepoznao sredovečnog muškarca u odeždi monsinjora koji je klečao iza kardinala.
     Poslednje četiri klečeće prilike bili su funkcioneri Merkantilusa - Aron i Hej-Modino sa strane Velikog inkvizitora, Isozaki i Peli Konjani sa strane državnog sekretara. Isozaki je prebrojao ukupno trinaest ljudi u kapeli. Nije baš srećan broj, pomislio je.
     U tom trenutku, skrivena vrata u zidu s desne strane oltara nemo se otvoriše i unutra uđe papa u pratnji četiri muškarca. Trinaestoro u kapeli brzo poustajaše sa kolena i stadoše pognutih glava. Kenzo Isozaki stiže da prepozna dva muškarca sa papom kao ađutante, a trećeg kao šefa papinog obezbeđenja - bezlične funkcionere - ali četvrti muškarac, čovek u sivom, bio je savetnik Albedo. Samo je Albedo ostao uz papu kada je Njegova Svetost ušao u prostoriju, dopustivši ljubljenje prstena i dodirujući glave okupljenih muškaraca i žena dok su se spuštali da ponovo kleknu. Konačno, Njegova Svetost, papa Urban XVI, zauze mesto na tronu sa uspravnim naslonom, a Albedo stade kraj njega. Trinaest zvaničnika u prostoriji smesta poustajaše.
     Isozaki obori oči i lice mu ostade oličenje smirenosti, ali srce mu je tuklo uz rebra. Hoće li Albedo sve da nas prokaže? Zar su sve ove grupe pokušale da krišom stupe u vezu sa Srži? Zar će nas sada suočiti sa Njegovom Svetošću, da bi nas odveli odavde, uklonili kruciforme, a onda nas pogubili? Isozakiju je to izgledalo veoma verovatno.
     "Braćo i sestre u Hristu", započe Njegova Svetost, "zadovoljni smo što ste pristali da nam se danas ovde pridružite. Ono što moramo da kažemo na ovom tajnom i tihom mestu predstavljalo je vekovnu tajnu i mora ostati unutar ovog kruga sve dok ne bude izdato formalno dopuštenje Svete Stolice da se može podeliti sa drugima. Tako vas zaklinjemo i zapovedamo vam, uz pretnju ekskomunikacijom i gubitkom vaših duša pred svetlošću Hrista."
     Trinaest muškaraca i žena promrmljaše molitve i pristanak.
     "U nedavnim mesecima i godinama", nastavi Njegova Svetost, "zbili su se događaji kako čudni, tako i strašni. Prisustvovali smo tome izdaleka - neki od nas to su predvideli uz pomoć našeg Gospoda, Isusa Hrista - i za mnoge smo molili da nas zaobiđu i poštede naš narod, naš Paks i našu Crkvu ispita volje, vere i postojanosti. Ali događaji se zbivaju onako kako to želi naš Gospod. Nije moguće čak ni Njegovom najvernijem slugi da razume sve događaje i znamenja, tako da može samo da veruje u Njegovu milost kada ti događaji izgledaju krajnje preteće i zbunjujuće."
     Oči trinaest zvaničnika ostale su oborene.
     "Umesto da prepričavamo ove događaje iz naše perspektive", reče Njegova Svetost tiho, "zamolićemo neke od onih koji su u njima učestvovali da podnesu potpuni izveštaj. Onda ćemo pokušati da objasnimo vezu između takvih naizgled nepovezanih zbivanja. Admirale Marusin?"
     Admiral srebrne kose malo se pomeri kako bi mogao da se okrene prema ostalima, istovremeno okrenut i prema Njegovoj Svetosti. Nakašlja se. "Izveštaji sa sveta zvanog Vitus-Grej-Balianus B. nagoveštavaju da smo bili blizu toga da zarobimo čoveka po imenu Rol Endimion rođenog na Hiperionu, koji nam je umakao - zajedno sa našim primarnim subjektom, devojčicom po imenu Anea - pre skoro pet standardnih godina. Elementi specijalne formacije plemenite garde..." Admiral klimnu glavom prema papi Urbanu XVI, koji spusti pogled u znak pristanka. "Elementi ove specijalne formacije", nastavi Marusin, "javili su našem zapovedniku na Vitus-Grej-Balianusu B. da je prisustvo te osobe moguće. Iako je pobegao pre nego što je naša pretraga cele oblasti završena, došli smo do definitivnih DNK i mikronskih dokaza da je to bio isti onaj Rol Endimion koji je nakratko bio uhapšen na svetu Mare Infinitus pre više od četiri godine."
     Kardinal Lurdusami se nakašlja. "Moglo bi pomoći, admirale, da opišete način na koji je osumnjičeni, Rol Endimion, pobegao sa tog sveta, Vitus-Grej-Balianusa-B."
     Kenzo Isozaki nije ni trepnuo, ali registrovao je činjenicu da na ovom sastanku Lurdusami govori u ime Njegove Svetosti.
     "Hvala, Ekselencijo", reče admiral Marusin. "Da, čini se da se taj Endimion i pojavio i umakao sa planete kroz jedan od drevnih dalekobacača."
     U prostoriji se nije začula graja, ali Isozaki oseti mentalnu larmu zanimanja i šoka. U poslednje četiri godine kolale su glasine o tome da su snage Flote Paksa progonile nekog jeretika koji je uspeo da aktivira neaktivne dalekobacače.
     "A da li je taj dalekobacač bio aktivan kada su ga vaši ljudi ispitali?" upita Lurdusami.
     "Ne, Ekselencijo", reče admiral Marusin. "Nije bilo nikakvog znaka aktivnosti ni kod jednog dalekobacača... kod onog uzvodno, gde begunac mora da je dobio pristup Vitus-Grej-Balianusu B... niti kod onog nizvodno od naselja."
     "Ali sigurni ste da taj... Endimion... nije stigao na planetu na neki konvencionalniji način? I podjednako ste sigurni da se sada ne krije tamo?"
     "Da, Ekselencijo. Taj svet Paksa ima izvrsnu kontrolu saobraćaja i orbitalnu odbranu. Svaka svemirska letelica koja bi se približila Vitus-Grej-Balianusu B. bila bi otkrivena svetlosnim satima daleko od planete. A ceo svet smo izvrnuli naopako u potrazi... dali smo Istinozbor desetinama hiljada stanovnika. Čovek po imenu Endimion nije tamo. Međutim, svedoci jesu opisali blesak svetlosti kod dalekobacača nizvodno, tačno u trenutku kada su naši senzori na toj polulopti i iznad nje registrovali veliki nalet energije koji se uklapa u stare podatke o dalekobacačkim poljima izmeštanja."
     Njegova Svetost diže lice i jedva primetno mahnu rukom kardinalu Lurdusamiju.
     "A verujem da imate još uznemirujućih vesti, admirale Marusin", zatutnja Lurdusami.
     Admiralovo lice smrknu se dok je klimao glavom. "Da, Ekselencijo... Vaša Svetosti. U pitanju je prva pobuna u istoriji Flote Paksa."
     Isozaki ponovo oseti neizrečeno mrmljanje šoka. Nije pokazao nikakvu osećanje niti reakciju, ali krajičkom oka video je da Ana Peli Konjani pogledava prema njemu.
     "Zatražiću od admirala Aldikakti da nas upozna sa time", reče Marusin. Načini korak unazad i sklopi ruke ispred sebe.
     Isozaki primeti da je Aldikakti bila jedna od onih zdepastih Lusijanki koje su izgledale previše androgino da bi se mogle označiti polom. Bila je stamena i četvrtasta kao cigla u paradnoj uniformi.
     Aldikakti nije gubila vreme na nakašljavanje. Smesta se uputila u upoznavanje sa udarnom jedinicom GIDEON, njenim zadatkom da napada uporišta Proteranih u sedam sistema daleko u Zabačenosti, o uspešnom ishodu te misije u svih sedam sistema, a potom o iznenađenju u poslednjem sistemu, sa kodiranim imenom Lucifer.
     "Do tog trenutka, udarna jedinica bila je uspešna iznad svih očekivanja i simulacija", rekla je hrapavo admiral Aldikakti. "Kao ishod toga, dok smo završavali operacije u sistemu Proteranih po imenu Lucifer, odobrila sam da sonda sa Gideonovim pogonom odnese poruku na Pacem... Njegovoj Svetosti i admiralu Marusinu... sa zahtevom za dozvolu da se opskrbimo gorivom i opremimo u sistemu Tau Ceti, a zatim proširimo misiju udarne jedinice GIDEON - napadajući nove sisteme Proteranih pre nego što se uzbuna zbog napada ne proširi kroz Zabačenost. Dobila sam Gideonovom sondom dozvolu za to i krenula sa glavninom svojih snaga u sistem Tau Ceti radi dopune goriva, naoružavanja i sastanka sa dodatnih pet zvezdanih brodova arhanđela koji su pripremljeni u međuvremenu, otkad je naša udarna jedinica napustila svemir Paksa."
     "Poveli ste glavninu svojih snaga?" upita kardinal Lurdusami dubokom tutnjavom.
     "Da, Ekselencijo." U ravnom lusijanskom glasu Aldikaktijeve nije bilo ni izvinjenja ni pokolebanosti. "Pet brodova Proteranih ostalo je neotkriveno i počelo je da ubrzava prema tački translacije Hokingovog pogona, koja bi ih verovatno odvela u neki drugi sistem proteranih. Oni bi digli uzbunu zbog prisustva naše udarne jedinice i njene smrtonosnosti. Umesto da uputim čitavu udarnu jedinicu GIDEON, koja se približavala sopstvenoj tački translacije za sistem Tau Ceti, odobrila sam da H.H.S. Gavrilo i H.H.S. Rafael ostanu u sistemu Lucifer dovoljno dugo da presretnu i unište bakljobrodove Proteranih."
     Lurdusami sklopi bucmaste šake ispred mantije. Glas mu je duboko preo. "A onda ste prebacili svoj komandni brod, Urijel, i još četiri arhanđela u sistem Tau Ceti?"
     "Da, Ekselencijo.
     "Ostavivši Gavrila i Rafaela u sistemu Lucifer?"
     "Da, Ekselencijo."
     "A bili ste svesni, admirale, da su Flota Paksa i Sveta Stolica bili dovoljno zabrinuti... ovaj... stabilnošću oca kapetana De Soje da Sveta kancelarija odredi tajnog agenta u posadi Rafaela kako bi posmatrao i prenosio svoja zapažanja o ponašanju i pouzdanosti oca kapetana De Soje?"
     "Uhoda", reče admiral Aldikakti. "Zapovednik Libler. Da, Ekselencijo, bila sam svesna toga da agenti Svete kancelarije na mom komandnom brodu primaju šifrovane poruke uskim snopom od zapovednika Liblera sa Rafaela."
     "A da li su vam ti agenti preneli ikakvu zabrinutost ili podatke iz tih poruka, admirale Aldikakti?"
     "Ne, Ekselencijo. Nisam bila upoznata sa prirodom zabrinutosti Svete kancelarije u vezi sa odanođću ili duševnim zdravljem oca kapetana De Soje."
     Kardinal Mustafa se nakašlja i diže prst.
     Lurdusami, koji je bio zadužen za ono što su Isozaki i ostali brzo prepoznali kao inkviziciju, pogleda papu.
     Njegova Svetost klimnu glavom prema Velikom inkvizitoru.
     "Smatram neophodnim da napomenem Njegovoj Svetosti i drugim uzvišenim zvaničnicima u ovoj prostoriji da je posmatranje oca kapetana De Soje bilo odobreno... organizovano... iz kancelarije Svete Stolice, sa verbalnim odobrenjem državnog sekretara i komande Flote Paksa... Poimence, admirala Marusina."
     Nastade kratka tišina.
     Konačno, Lurdusami reče: "A možete li nam reći, kardinale Mustafa, šta je bilo izvor te zajedničke zabrinutosti?"
     Mustafa obliznu usne. "Da, Ekselencijo. Naši... ovaj... obaveštajni izveštaji ukazivali su na to da možda postoji izvesni izgledi da je došlo do kontaminacije za vreme potere i retkog kontakta oca kapetana De Soje sa subjektom po imenu Anea."
     "Kontaminacije?" upita Lurdusami.
     "Da, Ekselencijo. Procenili smo da devojčica po imenu Anea poseduje sposobnosti koje utiču kako na fizičku, tako i na psihičku građu onih građana Paksa sa kojima dođe u dodir. U ovom slučaju bili smo zabrinuti za potpunu odanost i poslušnost jednog zapovednika Flote Paksa."
     "A kako je izvršena ta obaveštajna procena, kardinale Mustafa?" nastavi Lurdusami.
     Veliki inkvizitor je načinio pauzu. "Korišćeni su raznovrsni obaveštajni izvori i metodi, Ekselencijo."
     Lurdusami nije oklevao. "Među njima je i činjenica da ste zatvorili i... ovaj... ispitivali jednog od članova posade oca kapetana De Soje iz ranije pomenute neuspešne potere za subjektom Aneom, nije li tako, kardinale Mustafa? Nekog... ovaj... kaplara Kija, mislim?"
     Mustafa trepnu. "To je tačno, Ekselencijo." Veliki inkvizitor se malo okrenu kao da se obraća i ostalima u prostoriji, pored pape i državnog sekretara. "Takvo zatvaranje je neuobičajeno, ali bilo je neophodno zbog situacije koja izgleda da ugrožava bezbednost Crkve i Paksa."
     "Naravno, Ekselencijo", promrmlja kardinal Lurdusami. "Admirale Aldikakti, možete nastaviti izlaganje."
     "Nekoliko sati pošto je mojih pet arhanđela skočilo u sistem Tau Ceti", reče Aldikakti, "i pre nego što je iko od nas dovršio dvodnevni ciklus vaskrsavanja, u svemir Tau Cetija prebacila se Gideonova sonda. Odaslala ju je majka kapetan Stoun..."
     "Kapetan H.H.S. Gavrila", reče Lurdusami.
     "Tako je, Ekselencijo. Šifrovana poruka sonde... šifrovana samo za moje oči... saopštila je da su bakljobrodovi Proteranih uništeni, ali da se Rafael odmetnuo, da ubrzava prema neovlašćenoj tački translacije i da ne odgovara na naređenja majke kapetana Stoun da stane."
     "Drugim rečima", preo je Lurdusami, "jedan od brodova Flote Paksa i Njegove Svetosti bio je poprište pobune."
     "Izgleda tako, Ekselencijo. Mada u ovom slučaju izgleda da je pobunu predvodio kapetan broda."
     "Otac kapetan De Soja."
     "Da, Ekselencijo."
     "A da li je neko pokušao da stupi u vezu sa agentom Svete kancelarije na Rafaelu?"
     "Da, Ekselencijo. Otac kapetan De Soja je rekao da zapovednik Libler vrši svoju dužnost. Majka kapetan Stoun smatrala je to malo verovatnim."
     "A kada ga je upitala za izmenu tačke translacije?" upita Lurdusami.
     "Otac kapetan De Soja je odgovorio da sam mu ja uskim snopom poslala izmenu naređenja za Rafaela pre translacije naše udarne jedinice", reče admiral Aldikakti.
     "Je li majka kapetan Stoun prihvatila to objašnjenje?"
     "Ne, Ekselencijo. Majka kapetan Stoun smanjila je rastojanje između dva arhanđela i upustila se u borbu sa Rafaelom."
     "Kakav je bio ishod te borbe, admirale?"
     Aldikakti je oklevala samo koliko za otkucaj srca. "Ekselencijo... Vaša Svetosti... Pošto je majka kapetan Stoun za tu poruku upotrebila šifru samo za moje oči, prošao je ceo dan u sistemu Tau Ceti - koliko je trajalo moje hitno vaskrsavanje - pre nego što sam pročitala poruku i naredila trenutni povratak u sistem Lucifer."
     "Koliko ste brodova poveli sa sobom, admirale?"
     "Tri, Ekselencijo. Moj komandni brod, Urijel, sa svežom posadom, i dva arhanđela koji su nas sačekala u sistemu Tau Ceti... Mikalom i Izrailom.. Smatrala sam da je rizik pri ubrzanom vaskrsavanju posade udarne jedinice GIDEON preveliki."
     "Iako ste sami preuzeli taj rizik, admirale", reče Lurdusami.
     Aldikakti oćuta.
     "Šta se onda desilo, admirale?"
     "Smesta smo skočili u sistem Lucifer, Ekselencijo. Tamo smo se reciklirali u automatskom dvanaestosatnom vaskrsavanju. Veliki broj vaskrsavanja bio je neuspešan. Kombinujući uspešno vaskrsnute članove posade sa sva tri broda, bila sam u stanju da upravljam Urijelom. Ostavila sam druga dva broda u pasivnim, ali automatizovanim defanzivnim krivuljama i počela da tragam za Gavrilom i Rafaelom. Nisam pronašla nijednog. Ali ubrzo je pronađena poslednja sonda-signalizator sa suprotne strane Luciferovog žutog sunca."
     "A signal je bio od..." podstaknu je Lurdusami.
     "Majke kapetana Stoun. Signal je u sebi sadržao učitani istorijat iz Gavrilovog borbenog snimača. Iz njega se videlo da je do bitke došlo manje od dva dana ranije. Stounova je pokušala da uništi Rafaela plazmom i fuzionim oružjem. Pokušaji su bili neuspešni. Gavrilo je zatim zasuo brod oca kapetana De Soje zrakom smrti."
     U maloj kapeli zavlada tajac. Isozaki je posmatrao kako crveno svetlo treperavih zavetnih sveća boji izmučeno lice Njegove Svetosti, pape Urbana XVI.
     "Ishod tog postupka?" upita Lurdusami.
     "Obe posade su izginule", reče Aldikakti. "Prema automatizovanim instrumentima na Gavrilu, Rafael je dovršio automatsku translaciju. Majka kapetan Stoun naredila je svojoj posadi da se smesti u komore za vaskrsavanja po borbenom rasporedu. Programirala je brodske kompjutere Gavrila da vaskrsnu nju i nekoliko najvažnijih članova posade po hitnom postupku, u osmosatnom ciklusu. Samo su ona i jedan od njenih oficira preživeli vaskrsavanje. Majka kapetan Stoun poslala je šifrovani signal i ubrzala do ranije Rafaelove tačke translacije. Bila je odlučna da pronađe i uništi brod, najbolje pre nego što De Soja i njegova posada dovrše vaskrsavanje... ako su bili u svojim komorama u vreme odašiljanja zraka smrti."
     "Da li je majka kapetan Stoun znala u kome će se sistemu otvoriti ta tačka translacije, admirale?"
     "Ne, Ekselencijo. Tu je bilo mnogo promenljivih veličina."
     "A kakva je bila vaša reakcija na podatke signala, admirale?"
     "Sačekala sam dvanaest sati da bi radni elementi posade na Mikalu i Izrailu dovršili vaskrsavanje, Ekselencijo. Onda sam prebacila sva tri broda kroz tačku skoka koju su upotrebili Rafael i Gavrilo. Ostavila sam drugi signal za arhanđele koji će, bila sam sigurna, za samo nekoliko sati stići iz sistema Tau Ceti."
     "Niste smatrali neophodnim da sačekate te brodove?"
     "Ne, Ekselencijo. Smatrala sam da je važno da se prebacimo čim sva tri moja broda budu spremna za borbu."
     "Ali jeste smatrali da treba da sačekate posadu ta dva broda, admirale. Zašto niste odmah krenuli u poteru za Urijelom?"
     Aldikakti nije oklevala. "To je bila borbena odluka, Ekselencijo. Smatrala sam da su visoki izgledi da je otac kapetan De Soja otišao Rafaelom u neki sistem Proteranih... vrlo moguće u neki naoružaniji od bilo kog sa kojim se udarna jedinica GIDEON susrela. Takođe sam smatrala verovatnim da je Gavrilo, brod majke kapetana Stoun, uništen zahvaljujući bilo Rafaelu bilo brodovima Proteranih u nepoznatom sistemu. Smatrala sam da su tri broda u formaciji minimalna sila koju bih mogla da povedem u ovu nepoznatu situaciju."
     "I da li je to bio neki sistem Proteranih, admirale?"
     "Ne, Ekselencijo. Ili, u najmanju ruku, nije otkriven nikakav trag Proteranih za dve nedelje istrage koja je usledila posle ovog incidenta."
     "A gde vas je odvela ta tačka translacije, admirale?"
     "U spoljnu ljušturu zvezde crvenog džina", reče admiral Aldikakti. "Naša zaštitna polja bila su, naravno, aktivirana, ali jedva smo se izvukli."
     "Da li su se sva tri vaša broda spasla, admirale?"
     "Ne, Ekselencijo. Urijel i Izrail su preživeli izlazak iz zvezde i proceduru hlađenja polja sila. Mikal je bio izgubljen, sa svim članovima posade."
     "A da li ste pronašli Gavrila i Rafaela, admirale?"
     "Samo Gavrila, Ekselencijo. Otkriven je kako lebdi negde na dve AJ od crvenog džina. Svi sistemi bili su neupotrebljivi. Došlo je do poremećaja zaštitnog polja i unutrašnjost broda stopila se u jedinstvenu masu."
     "Da li su majka kapetan Stoun i drugi članovi njene posade pronađeni i vaskrsnuti, admirale?"
     "Nažalost, ne, Ekselencijo. Nije bilo dovoljno diskretnog organskog materijala da bi se pokušalo vaskrsavanje."
     "Da li je do topljenja došlo zahvaljujući crvenom džinu ili napadu Rafaela ili nepoznatih Proteranih, admirale?"
     "To još pokušavaju da ustanove naši stručnjaci za materijal, Ekselencijo, ali preliminarni izveštaj ukazuje na preopterećenje usled kako prirodnih tako i borbenih uzroka. Upotrebljeno oružje uklapa se u naoružanje Rafaela."
     "Dakle, tvrdite da se Gavrilo upustio u automatizovanu borbu blizu tog crvenog džina, admirale?"
     "Unutar zvezde, Ekselencijo. Izgleda da se Rafael okrenuo, ponovo ušao u zvezdu i napao Gavrila samo nekoliko sekundi po njegovom izranjanju iz Hokingovog svemira."
     "A postoje li izgledi da je Rafael takođe uništen u toj drugoj borbi? Da je brod spaljen duboko u zvezdi?"
     "Izgledi postoje, Ekselencijo, ali mi ne postupamo na osnovu te pretpostavke. Naša je pretpostavka da se otac kapetan De Soja potom prebacio iz sistema do nekog nepoznatog odredišta u Zabačenosti."
     Lurdusami klimnu glavom, i teški podvaljci mu malo zadrhtaše. "Admirale Marusin", grmnu on, "možete li nam dati procenu ove pretnje u slučaju da je Rafael uistinu preživeo?"
     Stariji admiral istupi napred. "Ekselencijo, moramo pretpostaviti da su otac kapetan De Soja i drugi pobunjenici neprijateljski raspoloženi prema Paksu i da je ova otmica Paksovog zvezdanog broda klase arhanđeo izvršena sa predumišljajem. Takođe pretpostavljamo najgori mogući scenario po kome je ova krađa našeg najtajnijeg i najsmrtonosnijeg oružja izvršena u koordinaciji sa Proteranima." Admiral udahnu. "Ekselencije... Vaša Svetosti... sa Gideonovim pogonom, svaka tačka na ovom kraku Galaksije udaljena je samo trenutak od bilo koje druge. Rafael bi mogao da se prebaci u bilo koji sistem Paksa - čak i Pacemov - bez upozorenja koje bi dao trag Hokingovog pogona u ranijim i sadašnjim svemirskim letelicama Proteranih. Rafael bi mogao da pohara naše transportne puteve Merkantilusa, da napadne nebranjene svetove i kolonije i praktično napravi pravi haos pre nego što neka udarna jedinica Paksa bude u stanju da reaguje."
     Papa podiže prst. "Admirale Marusin, da li treba da shvatimo da neprocenjiva tehnologija tog Gideonovog pogona može da padne u ruke Proteranih... da se kopira... i da se njome opremi mnoštvo brodova Neprijatelja?"
     Marusinovo ionako rumeno lice i vrat pocrveneše još više. "Vaša Svetosti... to je malo verovatno, Vaša Svetosti... krajnje neverovatno. Faze proizvodnje Gideonovog arhanđela toliko su složene, trošak tako veliki, tajni elementi tako čuvani..."
     "Ali moguće je", prekinu ga papa.
     "Da, Vaša Svetosti."
     Papa diže ruku kao sečivo koje proseca vazduh. "Mislimo da smo čuli sve što je bilo potrebno od naših prijatelja iz Flote Paksa. Voljno, admirale Marusin, admirale Aldikakti, admirale Vu."
     Tri oficira kleknuše, pognuše glave, poustajaše i krenuše unazad dalje od Njegove Svetosti. Vrata se za njima tiho zatvoriše.
     Sada je bilo prisutno deset zvaničnika, pored nemih papinih ađutanata i savetnika Albeda.
     Papa nakrivi glavu prema državnom sekretaru kardinalu Lurdusamiju. "Presuda, Simone Avgustino?"
     "Admiral Marusin će dobiti pismo prekora i biće prebačen na nižu dužnost", reče Lurdusami tiho. "Admiral Vu će preuzeti njegovo mesto kao privremeni vršilac dužnosti zapovednika Flote Paksa dok se ne pronađe odgovarajuća zamena. Admiral Aldikakti je predložena za ekskomunikaciju i smaknuće pred streljačkim strojem."
     Papa tužno klimnu glavom. "Sada ćemo saslušati kardinala Mustafu, kardinala Di Noje, funkcionera Isozakija i savetnika Albeda pre nego što završimo ovu stvar."

     "...i tako se okončala zvanična istraga Svete kancelarije u vezi sa događajima na Paksovom svetu Marsu", zaključi kardinal Mustafa. On pogleda kardinala Lurdusamija. "Upravo tada je kapetan Volmak javio da je od najveće važnosti da se moja svita i ja vratimo na arhanđela Džibril koji je još bio na orbiti oko te planete."
     "Molim vas, nastavite, Ekselencijo", promrmlja kardinal Lurdusami. "Možete li nam reći kakva je priroda tog hitnog slučaja zbog koga je kapetan Volmak smatrao neophodnim vaš povratak?"
     "Da", reče Mustafa i protrlja donju usnu. "Kapetan Volmak je pronašao međuzvezdani teretnjak koji je ukrcao teret u neregistrovanoj bazi blizu marsovskog grada Arafat-kafijeha. Brod je otkriven kako lebdi bez energije u pojasu asteroida sistema Stare Zemlje."
     "Možete li nam reći ime tog broda, Ekselencijo?" podstaknu ga Lurdusami.
     "H.H.M.S. Saigon Maru."
     Usne funkcionera Kenza Isozakija trznuše se uprkos njegovoj gvozdenoj kontroli. Sećao se tog broda. Njegov najstariji sin bio je tamo član posade u ranim godinama, dok je pekao zanat. Saigon Maru je bio drevni teretnjak za rude i rasuti teret... jonski nosač kapaciteta oko tri miliona tona, kako se prisećao.
     "Funkcioneru Isozaki?" upita oštro Lurdusami.
     "Da, Ekselencijo?" Isozakijev glas bio je smiren i bez osećanja.
     "Opis broda ukazuje na to da pripada Merkantilusovom registru. Je li to tačno, Č. Isozaki?"
     "Da, Ekselencijo", reče funkcioner. "Ali, koliko se sećam, H.H.M.S. Saigon Maru prodat je za staro gvožđe sa još šezdesetak zastarelih teretnjaka pre oko... osam standardnih godina, ako me pamćenje ne vara."
     "Ekslencije?" upita Ana Peli Konjani. "Vaša Svetosti? Smem li?" Druga funkcionerka šaputala je nešto u svoj tanušni komlog i sada je dodirivala slušni prsten.
     "Funkcioner Peli Konjani", reče kardinal Lurdusami.
     "Naši podaci pokazuju da je Saigon Maru zaista prodat nezavisnim trgovcima starim gvožđem pre osam godina, tri meseca i dva dana, po standardu. Kasnije poruke potvrdile su da su brodovi razmontriani i reciklirani u automatskim orbitalnim livnicama kod Armagasta."
     "Hvala vam, funkcioneru Peli Konjani", reče Lurdusami. "Kardinale Mustafa, možete nastaviti."
     Veliki inkvizitor klimnu glavom i nastavi izlaganje, iznoseći samo najneophodnije pojedinosti. A dok je govorio, mislio je na slike koje nije podrobno opisivao:
     Džibril i bakljobrodovi koji ga prate usporavaju u nemo, sinhronizovano tumbanje, usklađujući brzine sa mračnim teretnjakom. Kardinal Mustafa oduvek je zamišljao pojaseve asteroida kao guste grupe malih meseca, ali uprkos višestrukim slikama na taktičkom prikazu, na vidiku nije bilo nijedne stene: samo mat-crni teretnjak, ružan i funkcionalan kao zarđala masa cevi i cilindara, dug pola klika. Pošto su uskladili brzine i krivulje i ostali da vise samo tri klika udaljeni, sa žutim suncem čovekovog rođenja koje im je gorelo iza krme, Džibril i Saigon Maru izgledali su nepomično dok su se samo zvezde obrtale oko njih.
     Mustafa se setio - i zažalio zbog - svoje odluke da istraži brod sa vojnicima koji su se ukrcavali. Nedostojnost oblačenja borbenog oklopa švajcarske garde: sloja pripijenog uz telo, od monomola-D, zatim AI nervne mreže, pa onda samog svemirskog odela - glomaznijeg od civilnih zbog polimerom obloženog oklopa za udar - i konačno mrežnih opasača sa opremom i morfujućeg reaktivnog kompleta. Džibril je istražio korito dubinskim radarom desetak puta i bio je siguran da se tamo ništa ne kreće niti diše, ali arhanđeo se ipak povukao na udaljenost za napad, od trideset klika čim su Veliki inkvizitor, zapovednik obezbeđenja Brauning, narednik marinaca Nel Kasner, bivši zapovednik površinskih snaga major Pijet i deset komandosa švajcarske garde i marinaca iskočili kroz otvor broda.
     Mustafa se sećao svog pulsirajućeg bila dok su se približavali mrtvom teretnjaku i dok su ga dva komandosa nosila preko bezdana kao da je on samo paket koji treba isporučiti. Sećao se sunčeve svetlosti u odsjaju na zlatnim vizirima dok su vojnici komunicirali preko uskog snopa i pomoću ručne signalizacije, zauzimajući položaj sa obe strane otvorene vazdušne komore. Dva vojnika ušla su prva, sa reaktivnim kompletima koji su nemo pulsirali i podignutim oružjem za napad. Za njima su brzo ušli zapovednik Brauning i narednik Kasner. Minut kasnije začuo se šifrovani signal na taktičkom kanalu i Mustafini pomagači poveli su ga kroz crnu rupu vazdušne komore.
     Leševi koji lebde u zracima laserskih svetiljki. Slike iz kasapnice. Zamrznuta trupla, crevno išarana rebra, rasporene trbušne duplje. Vilice ukočene u večnim nemim kricima. Zaleđeni potoci krvi iz razjapljenih čeljusti i prokrvavljenih, iskolačenih očiju. Utroba koja lebdi tumbajući se usred zraka svetla koji probadaju tamu.
     "Posada", odasla preko uskog snopa zapovednik Brauning.
     "Šrajk?" upita kardinal Mustafa. U mislima je brzo i jednolično izgovarao molitvu brojanicu, ne radi duhovnog ohrabrenja, već da ne bi mislio na slike koje su lebdele u paklenom svetlu pred njim. Upozorili su ga da ne povraća unutar kacige. Filteri i čistilice uklonile bi sve pre nego što bi se on ugušio, ali za to nije postojalo stopostotno jemstvo.
     "Verovatno Šrajk", odgovori major Pijet, zavukavši rukavicu u rastrgnutu grudnu duplju jednog lebdećeg leša. "Vidite kako je kruciforma iščupana. Baš kao u Arafat-kafijehu."
     "Zapovedniče!" začu se preko uskog snopa glas jednog od vojnika koji su krenuli dalje od vazdušne komore. "Naredniče! Ovde! U prvom odeljku za teret!"
     Brauning i Pijet otišli su ispred Velikog inkvizitora u dugačku, cilindričnu prostoriju. Laserske svetiljke gubile su se u tom ogromnom prostoru.
     Ovi leševi nisu bili rasporeni i rastrgnuti. Bili su uredno naslagani na ugljeničnim pločama koje su izbijale unaokolo iz oplate, da bi ih na mestu držali povezi od najlonske mreže. Ploče su izbijale sa svih strana iz oplate, ostavljajući samo hodnik za nultu gravitaciju u središtu. Mustafa i njegovi vodiči i čuvari prelebdeli su taj crni prostor, zabadajući laserskim svetiljkama levo, desno, gore, dole. Zamrznuto meso, bledo meso, sa prugastom šifrom na tabanima, stidnim dlačicama, zatvorenim očima, rukama bledim spram crnog ugljenika uz kosti kukova, mlitavim penisima, dojkama zamrznutim u bestežinskom stanju nulte gravitacije, kosom slepljenom uz blede lobanje ili lebdećom, u zamrznutim nimbusima. Deca glatke, hladne kože, ispupčenih trbuha i providnih očnih kapaka. Bebe sa prugastom šifrom na tabanima.
     U četiri dugačka odeljka za teret bilo je na desetine hiljada tela. Sva su bila ljudska. Sva su bila naga. Sva su bila beživotna.

     "I da li ste završili svoju inspekciju na H.H.M.S. Saigon Maru, Veliki inkvizitore?" podstaknu ga kardinal Lurdusami.
     Mustafa shvati da je na jedan dugi trenutak ućutao, opsednut demonom tog strašnog sećanja. "Završili smo je, Ekselencijo", odgovori on promuklo.
     "I kakvi su vaši zaključci?"
     "Na teretnjaku H.H.M.S. Saigon Maru bilo je šezdeset sedam hiljada osam stotina dvadeset sedam ljudskih bića", reče Veliki inkvizitor. "Pedeset jedno bili su članovi posade. Njihova tela bila su prisutna. Sva su bila rasporena i rastrgnuta na isti način kao i žrtve u Arafat-kafijehu."
     "Nije bilo preživelih? Niko se nije mogao vaskrsnuti?"
     "Niko."
     "Da li je, po vašem mišljenju, kardinale Mustafa, demonsko stvorenje po imenu Šrajk odgovorno za smrt članove posade H.H.M.S. Saigon Maru?"
     "Po mom mišljenju, jeste, Ekselencijo."
     "A da li je, po vašem mišljenju, kardinale Mustafa, Šrajk odgovoran za smrt šezdeset sedam hiljada sedam stotina sedamdeset šest preostalih tela otkrivenih na brodu Saigon Maru?"
     Mustafa je oklevao sam na tren. "Po mom mišljenju, Ekselencijo" - on okrenu glavu i pognu je prema čoveku u stolici - "Vaša Svetosti... uzrok smrti šezdeset sedam hiljada i nešto muškaraca, žena i dece pronađenih na H.H.M.S. Saigon Maru ne odgovara ranama otkrivenim kod žrtava na Marsu, niti sa ranijim pričama o Šrajkovim napadima."
     Kardinal Lurdusami kroči napred, zašuštavši mantijom. "A prema nalazima stručnjaka za sudsku medicinu vaše Svete Kancelarije, šta jeste bilo uzrok smrti ljudskih bića pronađenih u tom teretnjaku?"
     Kardinal Mustafa obori oči kada je progovorio. "Ekselencijo, specijalisti za sudsku medicinu, kako Svete Kancelarije tako i Flote Paksa, nisu mogli da odrede nikakav uzrok smrti tih ljudi. U stvari..." Mustafa zaćuta.
     "U stvari", nastavi Lurdusami umesto njega, "tela pronađena na brodu Saigon Maru... izuzev posade... nisu pokazivala niti jasan uzrok smrti niti atribute smrti, nije li tako?"
     "Tako je, Ekselencijo." Mustafine oči krenuše od jednog do drugog lica zvaničnika u kapeli. "Nisu živela, ali... nisu pokazivala ni znake raspadanja, posmrtnu pomodrelost, moždano trulenje... nijedan od uobičajenih znakova fizičke smrti."
     "A ipak nisu bila živa?" podstaknu Lurdusami.
     Kardinal Mustafa protrlja obraz. "Ne tako da bi se mogla oživeti, Ekselencijo. Niti u okviru naših mogućnosti da otkrijemo znakove moždane ili ćelijske aktivnosti. Bila su... zaustavljena."
     "I šta se dogodilo sa teretnjakom H.H.M.S. Saigon Maru, kardinale Mustafa?"
     "Kapetan Volmak je poslao neophodnu posadu sa Džibrila", reče Veliki inkvizitor. "Smesta smo se vratili na Pacem da bismo javili o tome. Saigon Maru je putovao pomoću tradicionalnog Hokingovog pogona, u pratnji četiri bakljobroda sa Hokingovim pogonom,i treba da stigne u najbliži sistem Paksa sa bazom Flote Paksa... mislim, u Barnardov sistem... za... ovaj... tri standardne nedelje."
     Lurdusami sporo klimnu glavom. "Hvala, Veliki inkivizitore." Državni sekretar ode do mesta kraj papine stolice, pokloni se prema oltaru i prekrsti se dok je prelazio na drugu stranu. "Vaša Svetosti, zamolio bih da saslušamo Njenu Ekselenciju, kardinala Di Noje."
     Papa Urban diže ruku kao da će dati blagoslov. "Sa zadovoljstvom ćemo saslušati kardinala Di Noje."

     Kenzu Isozakiju se vrtelo u glavi. Zašto su im govorili te stvari? Od kakve bi moguće koristi bilo da funkcioneri Paksa slušaju o ovim stvarima? Isozakijeva krv zaledila se na nehajnu smrtnu presudu za admirala Aldikakti. Zar će to biti sudbina svih njih?
     Ne, shvatio je. Aldikakti je osuđena na ekskomunikaciju i smaknuće zbog jednostavne nesposobnosti. Ako Mustafa, Peli Konjani, on lično i drugi treba da budu optuženi za neku vrstu izdaje... brzo, jednostavno pogubljenje bilo bi poslednje što bi se pretpostavilo kao njihova sudbina, Mašine bola u Kaštelu Sant'Anđelo zujale bi i škrgutale vekovima.

     Kardinal Di Noje očito je odabrala da bude vaskrsnuta kao starica. Kao i većina starijih ljudi, izgledala je savršeno zdravo - imala je sve zube, bore su joj bile svedene na najmanju meru, tamne oči bistre i jasne - ali takođe je volela da bude viđena sa belom kosom - ošišanom gotovo do skalpa - i kožom zategnutom na oštrim jagodicama. Započela je bez uvoda.
     "Vaša Svetosti, Ekselencije, ostali zvaničnici... danas sam ovde kao prefekt i predsednik Cor Unuma i de fakto portparol privatne agencije po imenu Opus Dei. Iz razloga koji će postati očigledni, administratori Opus Dei nisu mogli, a ne bi ni trebalo danas ovde da prisustvuju."
     "Nastavite, Ekselencijo", reče kardinal Lurdusami.
     "Cor Unum je kupio brod za rasute terete H.H.M.S. Saigon Maru za Opus Dei, sprečio njegovu reciklažu u staro gvožđe i isporučio ga toj agenciji pre sedam godina."
     "Za kakvu svrhu, Ekselencijo?" upita Lurdusami.
     Pogled kardinala Di Noje kretao se od lica do lica u maloj kapeli, završivši sa Njegovom Svetošću i spustivši se u znak poštovanja. "Za svrhu prevoza beživotnih tela miliona ljudi poput onih koja su pronađena na tom prekinutom putovanju, Ekselencije, Vaša Svetosti."
     Četiri funkcionera Merkantilusa ne uspeše da suspregnu zvuk nalik na oštar uzdah, jedva čujniji od pukog uzimanja vazduha.
     "Beživotna tela..." ponovi kardinal Lurdusami, ali tihim tonom tužioca koji unapred zna odgovore na svoja pitanja. "Beživotna tela odakle, kardinale Di Noje?"
     "Sa svakog onog sveta koji Opus Dei odredi, Ekselencijo", reče Di Noje. "U proteklih pet godina, ti svetovi obuhvatali su Hebron, Kom-Rijad, Fudži, Nikadviše, Sol Drakoni Septem, Parvati, Cingtao-Hsišuang Panu, Novu Meku, Mao Četiri, Iksion, Teritorije Lambertovog Prstena, Sibiatuovu Ogorčenost, Severni Mare Infinitus, Novu Zemlju i Mars."
     Sve su to svetovi izvan Paksa, pomisli Kenzo Isozaki. Ili svetovi gde je Paks tek kročio.
     "I koliko su tela ti teretnjaci Opus Dei i Cor Unuma prevezli, kardinale Di Noje?" uputa Lurdusami svojom dubokom tutnjavom.
     "Blizu sedam milijardi, Ekselencijo", reče starica.
     Kenzo Isozaki se usredsredi na to da održi ravnoteži. Sedam milijardi tela. Teretnjak kao što je bio Saigon Maru mogao je da preveze možda stotinu hiljada leševa ako bi ih poslagali kao cepanice. Saigon Maru bi morao da izvede sedamdeset hiljada putovanja da bi prevezao sedam milijardi ljudi od jednog zvezdanog sistema do drugog. Besmisleno. Osim ako nije postojalo mnoštvo teretnjaka... među kojima bi mnogi morali da budu novije klase 'nova'... na stotinama hiljada šatl-putovanja. Svi svetovi koje je Di Noje pomenula bili su zatvoreni za Paks Merkantilus za sve četiri protekle godine ili jedan njihov deo - u karantinu zbog trgovinskih ili diplomatskih sporova sa Paksom.
     "Sve su to nehrišćanski svetovi." Isozaki shvati da je progovorio naglas. Bilo je to najveće kršenje discipline koje je ikada sebi dozvolio. Muškarci i žene u kapeli okrenuše glave prema njemu.
     "Sve nehrišćanski svetovi", ponovi Isozaki, propustivši čak i da se učtivo obrati ostalima. "Ili hrišćanski svetovi sa velikom populacijom nehrišćana, kao što su Mars, Fudži ili Nikadviše. Cor Unum i Opus Dei iskorenjivali su nehrišćane. Ali čemu prevoz njihovih tela? Zašto nisu naprosto pustili da istrunu na svojim rodnim svetovima, a onda doveli koloniste Paksa?"
     Njegova Svetost diže ruku. Isozaki zaćuta. Papa klimnu glavom prema kardinalu Lurdusamiju.
     "Kardinale Di Noje", reče državni sekretar, kao da Isozaki nije ništa rekao, "koje je odredište tih teretnjaka?"
     "Ne znam, Ekselencijo."
     Lurdusami klimnu glavom. "A ko je odobrio taj projekt, kardinale Di Noje?"
     "Komisija za mir i pravdu, Ekselencijo."
     Isozaki naglo trže glavu. Kardinal je upravo sručila krivicu za ovo zverstvo... ovo masovno ubistvo bez presedana... Pravo pod noge jednog čoveka. Komisija za mir i pravdu imala je jednog i samo jednog prefekta... Papu Urbana XVI, bivšeg papu Julija XIV. Isozaki spusti pogled na cipele i pomisli da jurne na zlotvora, da proba da ščepa papu za mršavi vrat. Znao je da bi ga nemi stražari u uglu sasekli na pola puta. Ipak, i dalje je bio u iskušenju da pokuša.
     "A da li znate, kardinale Di Noje", nastavi Lurdusami kao da ništa strašno nije otkriveno, kao da ništa neizrecivo nije kazano, "kako su ti ljudi... ti nehrišćani... učinjeni... beživotnim?"
     Učinjeni beživotnim, pomisli Isozaki, koji je oduvek mrzeo eufemizme. Ubijeni, mater ti jebem!
     "Ne", reče kardinal Di Noje. "Moj posao kao prefekta Cor Unuma jeste samo da opskrbim Opus Dei prevozom neophodnim da izvrše svoje dužnosti. Odredište tih brodova i ono što se dogodilo pre potrebe za mojim teretnjacima nije... niti je ikada bilo... moja briga."
     Isozaki kleknu na jedno koleno na kameni pod, ne da bi se pomolio, već naprosto zato što više nije mogao da stoji. Koliko su vekova, bogovi mojih predaka, saučesnici u masovnom ubijanju odgovarali ovako? Od Horasa Glenon-Hajta. Od legendarnog Hitlera. Od... oduvek.
     "Hvala, kardinale Di Noje", reče Lurdusami. Starica odstupi.
     Začudo, papa je bio taj koji je ustajao, kretao napred, tako da su mu bele papuče tiho šuštale po kamenu. Njegova Svetost hodao je među ljudima koji su zurili - pored kardinala Mustafe i oca Farela, pored kardinala Lurdusamija i monsinjora Odija, pored kardinala Di Noje i bezimenog monsinjora iza nje, pored praznih jastuka gde su bili oficiri Flote Paksa, pored funkcionera Arona, Hej-Modina i Ane Peli Konjani, do mesta gde je klečao Isozaki, umalo ne povraćajući, sa crnim tačkicama koje su mu igrale pred očima.
     Njegova Svetost spusti ruku na glavu čoveka koji je upravo u tom trenutku razmišljao o tome kako da ga ubije.
     "Ustani, sine naš", reče masovni ubica milijardi. "Ustani i slušaj. Naređujemo ti."
     Isozaki ustade i raširi noge, povodeći se. Osećao je bockanje u rukama i šakama kao da ga je neko prostrelio nervnim omamljivačem, ali znao je da ga to izdaje rođeno telo. U tom trenutku nije mogao nikoga da ščepa za vrat. Bilo je dovoljno teško da samo stoji.
     Papa Urban XVI pruži ruku, spusti je funkcioneru na rame i pridrža ga. "Slušaj, brate u Hristu. Slušaj."
     Njegova Svetost okrenu glavu i pognu kapicu napred.
     Savetnik Albedo priđe rubu niskog podijuma i progovori.

     "Vaša Svetosti, Ekselencije, časni vrhovni izvršni funkcioneri", reče čovek u sivom. Albedov glas bio je besprekoran kao i njegova kosa, besprekoran kao njegov sivi pogled, besprekoran kao svila njegovog sivog plašta.
     Kenzo Isozaki zadrhta na njegov zvuk. Seti se agonije i poniženja u trenutku kada je Albedo njegovu kruciformu pretvorio u vrelo bola.
     "Recite nam ko ste vi, molim vas", zatutnja Lurdusami svojim najprijatnijim glasom.
     Lični savetnik Njegove Svetosti, pape Urbana XVI, bio je spreman Kenzo Isozaki da čuje. Albedovo sivo prisustvo bilo je primećivano i služilo je kao povod za glasine decenijama i decenijama. Nikada nije identifikovan nikako drugačije nego kao lični savetnik Njegove Svetosti.
     "Ja sam veštački konstrukt, kibrid, koji su stvorili elementi AI TehnoSrži", reče savetnik Albedo. "Ovde sam kao predstavnik tih elemenata Srži."
     Svi u prostoriji izuzev Njegove Svetosti i kardinala Lurdusamija ustuknuše od Albeda. Niko ne progovori, niko ne uzdahnu niti uzviknu, ali životinjski zadah strave i odvratnosti u maloj kapeli nije mogao biti jači ni da se Šrajk iznenada stvorio među njima. Kenzo Isozaki još je osećao stisak papinih prstiju na ramenu. Zapitao se može li Njegova Svetost da oseti tutnjavu njegovog pulsa kroz meso i kosti.
     "Ljudska bića koja se prevoze sa svetova koje je navela prisutna kardinal Di Noje bila su... učinjena beživotnim... tehnologijom Srži, korišćenjem robotskih svemirskih letelica Srži, i skladište se korišćenjem tehnika Srži", nastavi Albedo. "Kao što je izvestila kardinal Di Noje, približno sedam milijardi nehrišćana obrađeno je na ovaj način u proteklih sedam godina. Još četrdeset do pedeset milijardi mora biti na isti način obrađeno u sledećoj standardnoj deceniji. Vreme je da se objasni razlog za ovaj projekt i da se zatraži vaša neposredna pomoć u njegovom ostvarenju."
     Kenzo Isozaki je razmišljao - Moguće je obložiti ljudski kostur moćnim eksplozivom na bazi proteina toliko suptilnim da čak ni njuškala švajcarske garde ne bi mogla da ga otkriju. Tako mi bogova, zašto to nisam učinio pre nego što sam došao ovamo
     Papa pusti Isozakijevo rame i tiho priđe podijumu, dodirnuvši u prolazu rukav savetnika Albeda. Njegova Svetost sede na svoju stolicu sa uspravnim naslonom. Njegovo mršavo lice bilo je mirno. "Želimo da svi pažljivo slušate", reče Njegova Svetost. "Savetnik Albedo govori sa našim odobrenjem i ovlašćenjem. Nastavite, molim vas."
     Albedo malo pognu glavu i ponovo se okrenu zvaničnicima koji su zurili. Čak su i stražari iz papinog obezbeđenja ustuknuli uza zid.
     "Rečeno vam je, mahom kroz mit i legendu, ali takođe kroz istoriju Crkve", započe Albedo, "da je TehnoSrž uništena u doba Pada dalekobacača. To nije tačno.
     Rečeno vam je - uglavnom kroz zabranjeni Spev o Hiperionu - da se Srž sastojala od Tri Elementa - Stabilnih, koji su želeli da sačuvaju status quo između čovečanstva i Srži, Nestalnih, koji su na čovečanstvo gledali kao na pretnju i zaverili se da ga unište - prvenstveno uništenjem Zemlje u Velikoj Greški iz '08 - i Ultimativnih, koji su mislili samo na stvaranje Ultimativne Inteligencije zasnovane na AI, neke vrste silikonskog Boga koji bi mogao da predviđa i vlada Vaseljenom... ili u najmanju ruku ovom Galaksijom.
     Sve su to bile laži."
     Isozaki shvati da mu je Ana Peli Konjani ščepala ručni zglob hladnim prstima i da ga vrlo snažno stiska.
     "TehnoSrž nikada nije bila grupisana u tri zaraćena elementa", reče Albedo dok je koračao ispred oltara i podijuma. "Od njenog razvoja u svest pre hiljadu godina, Srž je bila sačinjena od hiljada osobenih elemenata i frakcija - često zaraćenih, češće u saradnji, ali uvek u nastojanju da postignu sintezu saglasnosti u pogledu načina na koji bi autonomna inteligencija i veštački život trebalo da evoluiraju. Ta saglasnost nikada se nije kristalizovala.
     Gotovo istovremeno dok je TehnoSrž evoluirala u pravu autonomiju, dok je većina čovečanstva živela na površini i na bliskoj orbiti jednog sveta - Stare Zemlje - čovečanstvo je razvilo sposobnost da menja sopstveno genetskog programiranje... što će reći, da odlučuje o sopstvenoj evoluciji. Do tog otkrića došlo je delimično zahvaljujući razvoju genetske manipulacije početkom dvadeset prvog veka nove ere, ali najdirektnije je omogućeno usavršavanjem i rafinisanjem nanotehnologije. Isprva pod kontrolom i smernicama ranih AI iz Srži koje su radile zajedno sa ljudskim istraživačima, nanotehnički oblici života... autonomna bića, neka od njih inteligentna, mnogo manja od ćelije, neka veličine molekula... ubrzo su razvila sopstveni raison d'Wtre i raison d'Qtat. Nanomašine, mnoge u obliku virusa, zaposele su i preoblikovale čovečanstvo kao neka strašna virusna kuga. Na sreću kako ljudske rase tako i rase autonomnih inteligencija koje su sada poznate kao Srž, primarni prenosilac ove kuge bio je u ranim semebrodovima i drugim brodovima za kolonizaciju sporijim od svetlosti lansiranim u godinama koje su neposredno prethodile ljudskoj Hedžiri.
     U to doba, rani elementi onoga što će postati Hegemonija Čoveka i predskazujući elementi TehnoSrži shvatili su da je cilj evoluirajućih nanotehničkih zajednica razvijenih u tim semebrodovima ništa drugo do uništenje čovečanstva i stvaranje nove rase nanotehnologijom kontrolisanih, biološki prilagođenih bića u hiljadu dalekih zvezdanih sistema. Hegemonija i Srž odgovorili su zabranom usavršenog nanotehnološkog istraživanja i objavom rata kolonijama nanotehnoloških semebrodova - grupama sada poznatim kao Proterani.
     Ali drugi događaji zasenili su ovu borbu.
     Elementi Srži koja se pomaljala skloni savezu sa nanotehnološkim vaseljenama - a ta klika nije bila malobrojna - otkrili su nešto što je prestravilo sve elemente Srži.
     Kao što znate, naše rano istraživanje fizike Hokingovog pogona i komunikacije brže od svetlosti dovelo je do otkrića medijuma Plankovog svemira, koji su neki nazvali Praznina Koja Spaja. Evoluirajuće znanje o toj donjoj, ujedinjujućoj podstrukturi vaseljene dovelo je do našeg stvaranja FTL komunikacije - do takozvane fetlinije - kao i usavršenog Hokingovog pogona, dalekobacača koji su ujedinili Mrežu Svetova Hegemonije, planetne sfere podataka koje su evoluirale u megasfere podataka kojom je upravljala Srž, današnjeg trenutnog Gideonovog pogona, pa čak i eksperimenata sa antientropijskim mehurima unutar ove Vaseljene - što mislimo da će prerasti u Vremenske Grobnice na Hiperionu.
     Ali ovi pokloni čovečanstvu nisu bili besplatni. Istina je da su izvesne klike Ultimativnih unutar Srži koristile dalekobacače kao način da prodru u ljudske mozgove i tako stvore nervnu mrežu za sopstvene ciljeve. Ta upotreba bila je neškodljiva... nervne mreže stvorene su u nevremenu i neprostoru dalekobacačkog prelaza kroz Plankov svemir i ljudi nikada ne bi saznali za te opite da drugi elementi Srži nisu otkrili tu činjenicu prvoj kibridnoj personi Džona Kitsa pre četiri veka - ali ja se slažem sa onim ljudima i onim elementima Srži koji taj čin smatraju neetičkim, narušavanjem privatnosti.
     Ali ti najraniji eksperimenti sa nervnom mrežom otkrili su nešto zapanjujuće. Postojale su i druge Srži u Vaseljeni... možda i u našoj matičnoj Galaksiji. Otkriće te činjenice dovelo je do građanskog rata u našoj TehnoSrži koji još besni. Izvesni elementi - ne samo Nestalni - zaključili su da je vreme da se okonča biološki opit po imenu ljudska rasa. Planirano je da se 'slučajno' '08. baci Kijevska crna rupa u središte Stare Zemlje pre nego što Hokingov pogon omogući opšti egzodus. Drugi elementi Srži usporili su te planove sve dok mehanizmi bekstva nisu predočeni ljudskoj rasi.
     Na kraju, nijedna ekstremna klika nije likovala... Stara Zemlja nije bila uništena. Bila je oteta - sredstvima koja naša TehnoSrž ne može da razume, ni dan-danas - a to je učinila jedna ili više tih tuđinskih Ultimativnih Inteligencija."
     Funkcioneri zagrajaše međusobno. Kardinal Mustafa pade na oba kolena na svoj jastuk i poče da se moli. Kardinal Di Noje izgledala je toliko bolesno da je njen ađutant, monsinjor, prošaputao zabrinute reči ohrabrenja. Čak je monsinjor Lukas Odi izgledao kao da bi mogao da se onesvesti.
     Njegova Svetost Urban XVI podiže tri prsta. U kapeli zavlada tajac.
     "Ovo je, naravno, samo podloga", nastavi savetnik Albedo. "Ono što želimo danas da podelimo sa vama predstavlja neodložni razlog za zajedničko delanje.
     Pre tri veka, ekstremne klike Srži - društvo autonomnih inteligencija bilo je opustošeno i rastrzano tokom osam vekova silovitih rasprava i sukoba - pokušale su nešto novo. Stvorile su kibridno biće poznato kao Džon Kits - ljudsku ličnost usađenu u AI personu nošenu u ljudskom telu povezanom sa Srži preko interfejsa Plankovog svemira. Kitsova persona imala je mnoge svrhe - kao neka vrsta zamke za ono što su UI smatrale 'empatijskim' elementom pomaljajuće UI ljudske vrste, kao pokretač niza događaja koji će konačno dovesti do poslednjeg hodočašća na Hiperionu i otvaranja tamošnjih Vremenskih Grobnica, da bi se Šrajk isterao iz skrovišta, i kao katalizator za Pad dalekobacača. Da bi poslužilo ovom potonjem, elementi Srži - elementi kojima dugujem svoje postojanje i poslušnost - doturili su informacije Meini Gledston i drugima u Hegemoniji da drugi elementi Srži koriste dalekobacače kako bi koristili ljudske neureone kao neka vrsta nervnih vampira.
     Ti elementi Srži, pod maskom novog napada Proteranih, lansirali su konačni, fizički napad na Mrežu Svetova. U očajanju što ne mogu da unište raštrkanu ljudsku rasu jednim udarcem, ovi elementi ponadali su se da će uništiti uznapredovalo društvo Mreže Svetova. Napavši Srž neposredno uništenjem medijuma dalekobacača, Gledstonova i drugi lideri Hegemonije okončali su eksperimente sa nervnom mrežom i izazvali veliko nazadovanje kod takozvanih Nestalnih i Ultimativnih u građanskom ratu u Srži.
     Naši elementi Srži - elementi posvećeni očuvanju ne samo ljudske rase nego i neke vrste saveza sa vašom vrstom - uništili su jednu verziju kibrida Džona Kitsa, ali druga je stvorena i uspela je u svojoj osnovnoj misiji.
     A ta misija bila je - da reprodukuje određeno žensko ljudsko biće i stvori 'mesiju' povezanog kako sa Srži, tako i sa čovečanstvom.
     Taj 'mesija' sada živi u obličju deteta po imenu Anea.
     Rođeno na Hiperionu pre više od tri veka, to dete je umaklo kroz Vremenske Grobnice do našeg doba. Nije to učinila iz straha - mi joj ne bismo naudili - već zato što je njen zadatak da uništi Crkvu, da uništi civilizaciju Paksa i da okonča ljudsku rasu onakvu kakvu poznajete.
     Smatramo da ona nije svesna svoje prave svrhe i funkcije.
     Pre tri veka, ostaci mog elementa Srži - grupe o kojoj možete misliti kao o Humanistima - stupili su u kontakt sa ljudima preživelim posle Pada dalekobacača i haosa koji je posle tog pada usledio." Albedo klimnu glavom prema Njegovoj Svetosti. Papa pognu glavu u priznanju.
     "Otac Lenar Hojt preživeo je poslednje Hodočašće Šrajku", nastavi savetnik Albedo, ponovo koračajući tamo-amo ispred oltara. Plamenovi sveća malo su trepereli zbog njegovog prolaska. "On je iz prve ruke video manipulacije elemenata Ultimativne Inteligencije Srži i pustošenja njihovog čudovišta odaslanog unazad kroz vreme, Šrajka. Kada smo mi prvi put stupili u vezu - Humanisti, otac Hojt i još nekoliko pripadnika Crkve na umoru - rešili smo da zaštitimo ljudsku rasu od daljih napada i da ponovo izgradimo civilizaciju. Kruciforma je bila naše oružje spasenja - bukvalno.
     Svi znate da je kruciforma bila neuspešna. Pre Pada, ljudi vaskrsnuti zahvaljujući delanju tog simbiota bili su retardirani i aseksualni. Kruciforma - neka vrsta organskog kompjutera u kome su bili uskladišteni neurološki i fiziološki podaci o živom ljudskom biću - ponovo je stvarala telo, ali ne i potpuni intelekt ili ličnost. Vaskrsavala je leš, ali je krala dušu.
     Poreklo kruciforme obavijeno je tajnom, ali mi, Humanisti u Srži, smatramo da je ona razvijena u našoj budućnosti i vraćena kroz vreme kroz Vremenske Grobnice na Hiperionu. U izvesnom smislu, odaslana je da bi je otkrio mladi otac Lenar Hojt.
     Svoj neuspeh simbiot je dugovao jednostavnim zahtevima za skladištenjem i ponovnim korišćenjem podataka. U ljudskom mozgu postoje neuroni. U ljudskom telu ima približno 10 na 28 atoma. Kruciforma, da bi restaurirala um i telo ljudskog bića, mora ne samo da vodi računa o tim atomima i neuronima, već i da pamti precizno konfiguraciju stajaćeg holističkog talasnog fronta koji se sastoji od ljudskog pamćenja i ličnosti. Takođe mora da obezbedi energiju da bi se ti atomi, molekuli, ćelije, kosti, mišići i sećanja ponovo izgradili, tako da organizam bude iznova rođen kao pojedinac koji je već ranije živeo u toj ljušturi. Sama kruciforma ne može to da izvede sa uspehom. U najboljem slučaju, biomašina može da reprodukuje grubu kopiju originala.
     Ali Srž je posedovala računarski kapacitet skladištenja, pozivanja, preoblikovanja i ponovnog formiranja tih informacija u vaskrsnuto ljudsko biće. I to smo i radili tri veka."

     Kenzo Isozaki vide paniku u razmenjenim pogledima između kardinala Di Noje i kardinala Mustafe, između oca Farela i monsinjora koji je bio ađutant Di Nojevoj. Ovo je bila jeres. Svetogrđe. Ovo je bio kraj Sakramenta Vaskrsavanja i novi početak vladavine fizičkog i mehaničkog. I sam Isozaki je osećao mučninu. On baci pogled na Hej-Modina i Peli Konjani i vide da se funkcioneri mole. Aron je izgledao kao da je u šoku.

     "Voljeni naši", reče Njegova Svetost. "Ne sumnjajte. Ne odričite se vere. Ono što sada mislite jeste izdaja našeg Gospoda Isusa Hrista i Njegove Crkve. Čudo vaskrsavanja nije nimalo uniženo time što ovi prijatelji u onome što je nekada bilo poznato kao TehnoSrž pomažu da to čudo ostvarimo. Sam Isus Hrist Svemogući naveo je ovu decu Božju - ove tvorevine našeg Gospoda kroz Svoja najnedostojnija oruđa, ljudsku rasu - da pronađu sopstvene duše i spasenje. Nastavite, Č. Albedo."

     Albedo je izgledao blago razveseljen izrazima šoka u prostoriji. Ali njegovo glatko lice poprimilo je izraz tihe uljudnosti kada je ponovo progovorio.
     "Mi smo ljudskoj rasi podarili besmrtnost. Za uzvrat, tražili smo samo tihi savez sa čovečanstvom. Želimo samo mir između nas i naših tvoraca.
     U protekla tri veka, naš tihi savez koristio je kako AI, tako i čovečanstvu. Mi smo, kao što je Njegova Svetost rekla, pronašli svoje duše. Čovečanstvo je pronašlo mir i stabilnost koji su nedostajali istoriji milenijumima... možda i oduvek. I, priznajem, savez je pogodovao mom elementu Srži, grupi poznatoj kao Humanisti. Prerasli smo iz jedne od manjih, prezrenijih klika u - ne baš vladajuću partiju, jer nijedan element ne vlada u Srži - već glavni element konsenzusa. Našu filozofiju prihvataju gotovo sve ranije zaraćene grupe.
     Ali ne i sve."
     Tu savetnik Albedo prestade da korača i stade ispred oltara. Pogleda jedno lice za drugim, smrknutim očima.
     "Element Srži koji se nadao da će presuditi čovečanstvu... element koji čine neki bivši Ultimativni i neki od evolucionista koji se zalažu za nanotehnologiju - posegnuo je za svojim adutom u vidu deteta po imenu Anea. Ona je, bukvalno, virus pušten u telo čovečanstva."

     Kardinal Lurdusami kroči napred. Lice ogromnog muškarca bilo je rumeno i ozbiljno. Sitne oči su mu svetlucale. Glas mu je bio oštar.
     "Recite nam, savetniče Albedo, kakva je svrha tog deteta Anee?"
     "Njena svrha", reče čovek u sivom, "jeste trojaka."
     "Koja je njena prva svrha?"
     "Da uništi izglede čovečanstva da stekne fizičku besmrtnost."
     "A kako jedno dete može to da učini?" upita Lurdusami.
     "Ona nije dete, nije čak ni ljudsko biće", reče Albedo. "Ona je nakot veštački sačinjenog kibrida. Persona njenog kibridnog oca stupila je sa njom u vezu još dok je ona bila u majčinoj materici. Um i telo su joj prepletani sa odmetnutim elementima Srži još pre njenog rođenja."
     "Ali kako ona može čovečanstvu da ukrade dar besmrtnosti?" insistirao je Lurdusami.
     "Zahvaljujući svojoj krvi", reče Albedo. "Ona može da širi virus koji uništava kruciformu."
     "Bukvalno virus?"
     "Da. Ali ne neki prirodan. Napravili su ga odmetnuti elementi Srži. Taj virus je svojevrsni oblik nanotehnološke pošasti."
     "Ali u Paksu postoje stotine milijardi ponovo rođenih hrišćana", reče Lurdusami, tonom advokata koji navodi svog svedoka. "Kako jedno dete može da ugrozi toliko mnoštvo? Zar se virus širi od jedne žrtve do druge?"
     Albedo uzdahnu. "Koliko možemo da utvrdimo, virus postaje zarazan kada kruciforma umre. Oni kojima je uskraćeno vaskrsnuće zahvaljujući kontaktu sa Aneom, šire virus drugima. Takođe, oni koji nikada nisu nosili kruciformu mogu biti prenosioci ovog virusa."
     "Postoji li neki lek? Imunizacija?" upita Lurdusami.
     "Ništa od toga", reče Albedo. "Humanisti već tri veka pokušavaju da stvore kontramere. Ali pošto je Anein virus u obliku autonomne nanotehnologije, on stvara sopstveni optimalni vektor mutacije. Naša odbrana nikako ne može da ga sustigne. Možda bismo sa sopstvenim legijama nanotehnoloških kolonija puštenih unutar čovečanstva jednog dana mogli da sustignemo Anein virus i porazimo ga, ali mi Humanisti gnušamo se nanotehnologije. A žalosna je činjenica da je sav nanotehnološki život izvan naše kontrole - izvan bilo čije kontrole. Suština evolucije nanotehnološkog života je autonimija, slobodna volja i ciljevi koji nemaju ništa zajedničko sa ciljevima susednog oblika života."
     "Mislite, sa čovečanstvom", reče Lurdusami.
     "Upravo tako."
     "Anein prvi cilj", reče kardinal Lurdusami, "ili da budemo precizniji - prvi cilj njenih tvoraca koji su se odmetnuli od Srži - jeste uništenje svih kruciformi, pa time i uništenje ljudskog vaskrsavanja."
     "Da."
     "Pomenuli ste tri cilja. Koja su preostala dva?"
     "Drugi cilj je da se unište Crkva i Paks... to jest, čitava sadašnja ljudska civilizacija", reče Albedo. "Kada se Anein virus raširi, kada vaskrsavanje bude uskraćeno... sa dalekobacačima i dalje nefunkcionalnim i Gideonovim pogonom nepraktičnim za ljudska bića sa jednim životnim vekom... taj drugi cilj biće ispunjen. Čovečanstvo će se vratiti balkanizovanom tribalizmu koji je usledio posle Pada."
     "A treći cilj?" upita Lurdusami.
     "Konačni cilj jeste, zapravo, prvobitni cilj ovog elementa Srži", reče savetnik Albedo. "Uništenje ljudske vrste."
     Vrhovni izvršni funkcioner Ana Peli Konjani bila je ta koja je povikala: "To je nemoguće! Čak i uništenje... otmica... Stare Zemlje ili Pad dalekobacača nisu zbrisali čovečanstvo. Naša vrsta isuviše je raštrkana za takvo zatiranje. Previše svetova. Previše kultura."
     Albedo je klimao glavom, ali sa tugom. "To je bilo tačno. Bilo. Ali Aneina pošast raširiće se gotovo svuda. Virusi koji ubijaju kruciformu mutiraće u nove faze. Ljudska DNK biće posvuda zaražena. Kada padne Paks, Proterani će ponovo navaliti... ovaj put sa uspehom. Oni su odavno podlegli nanotehnološkoj mutaciji. Oni više nisu ljudska bića. Bez Crkve ili Paksa, ili Flote Paksa koja štiti čovečanstvo, Proterani će potražiti te džepove preživele ljudske DNK i zaraziti ih nanotehnološkom kugom. Ljudska vrsta... koju smo poznavali i koju je Crkva nastojala da zaštiti... Prestaće da postoji za nekoliko standardnih godina."
     "A šta će je naslediti?" upita kardinal Lurdusami dubokom tutnjavom.
     "To niko ne zna", reče Albedo tiho. "Čak ni Anea ili Proterani, ili odmetnuti elementi Srži koji su oslobodili tu konačnu kugu. Kolonije nanotehnološkog života evoluiraće po sopstvenom planu i prilagođavaće ljudsko obličje po svom hiru, i samo će oni kontrolisati njihovu sudbinu. Ali ta sudbina više neće biti ljudska."
     "Bože moj, Bože moj", reče Kenzo Isozaki, zapanjen što govori naglas. "Šta možemo da učinimo? Šta ja mogu da učinim?"
     Na opšte zaprepašćenje, odgovori mu Njegova Svetost.
     "Strepeli smo i borili se protiv pretnje te pošasti tri stotine godina", reče Njegova Svetost tiho, dok mu se u očima video bol koji je prevazilazio njegovu ličnu patnju. "Naše prvo nastojanje bilo je da uhvatimo dete, Aneu, pre nego što bude mogla da raširi zarazu. Znali smo da je umakla iz svog doba u naše ne iz straha - nismo nameravali da joj naudimo - već da bi mogla da raširi virus celim Paksom.
     "Zapravo", dopuni Njegova Svetost, "podozrevali smo da dete Anea uistinu ne zna puni učinak koji će zaraza imati po čovečanstvo. U neku ruku, ona je nesvesni pion tih odmetnutih elemenata Srži."
     Funkcioner Hej-Modino iznenada progovori sa žestinom. "Trebalo je da pretvorimo Hiperion u pepeo plazma bombama onog dana kada je bilo predviđeno da iziđe iz Vremenskih Grobnica. Da sterilišemo čitavu planetu. Da ne rizikujemo."
     Njegova Svetost nije se naljutio zbog te neoprostive upadice. "Da, sine naš, bilo je onih koji su to tražili. Ali Crkva nije mogla da oduzme toliko nevinih života baš kao što nije mogla da odobri ni smrt jedne jedine devojčice. Posavetovali smo se sa predskazujućim elementima Srži... oni su videli jezuita po imenu otac kapetan De Soja kao ključnu figuru u njenom zarobljavanju... ali nijedan naš miran pokušaj da zarobimo dete nije uspeo. Flota Paksa mogla je da njen brod pretvori u paru pre četiri godine, ali imala je naređenja da to učini tek ako sve ostalo propadne. Zato nastavljamo nastojanja da suzbijemo njenu virusnu invaziju. Ono što morate učiniti, Č. Isozaki - ono što svi morate učiniti - jeste da nastavite pružanje podrške nastojanjima Crkve, dok mi ta nastojanja budemo pojačavali. Č. Albedo?"
     Sivi čovek ponovo progovori.
     "Zamislite nadolazeću pošast kao šumski požar na nekom svetu bogatom kiseonikom. Počistiće sve pred sobom ukoliko ne budemo mogli da je suzbijemo, a zatim i ugasimo. Naš prvi napor jeste da uklonimo mrtva stabla i žbunje - zapaljive elemente - koji nisu neophodni živoj šumi."
     "Nehrišćane", promrmlja funkcioner Peli Konjani.
     "Upravo tako", reče savetnik Albedo. "Zbog toga su morali da budu likvidirani", reče Veliki inkvizitor. "Sve te hiljade na Saigon Maru. Svi ti milioni. Sve te milijarde."
     Papa Urban XVI diže ruku, ovaj put pre da bi naložio tišinu nego da bi dao blagoslov. "Ne likvidirani!" reče strogo. "Niti jedan život, hrišćanski ili nehrišćanski, nije oduzet."
     Zvaničnici se zbunjeno zgledaše.
     "To je tačno", reče savetnik Albedo.
     "Ali bili su beživotni..." započe Veliki inkvizitor, a onda naglo zaćuta. "Moje duboko izvinjenje, Sveti Oče", reče papi.
     Njegova Svetost odmahnu pokrivenom glavom. "Nisu potrebna izvinjenja, Džone Domeniko. Ovo su emocionalne teme. Molim vas, objasnite, Č. Albedo."
     "Da, Vaša Svetosti", reče čovek u sivom. "Oni u brodu Saigon Maru bili su beživotni, Ekselencijo, ali ne i mrtvi. Srž... elementi Humanista u Srži... usavršili su način za smeštanje ljudskih bića u privremeni zastoj, stanje ni života ni smrti..."
     "Poput kriogenske fuge?" upita funkcioner Aron, koji je mnogo putovao Hokingovim pogonom pre svog preobraćenja.
     Albedo odmahnu glavom. "Mnogo sofisticiranije. I neškodljivije." On mahnu dobro manikiranim prstima. "U proteklih sedam godina, obradili smo sedam milijardi ljudskih bića. U sledećoj standardnoj deceniji - ili skorije - moramo obraditi još više od četrdeset dve milijarde. Ima mnogo svetova u Zabačenosti, a mnogo ih je čak i u svemiru Paksa, gde su nehrišćani u većini."
     "Obradili?" upita funkcioner Peli Konjani.
     Albedo se mračno osmehnu. "Flota Paksa proglasi karantin nad svetom ne znajući za pravi razlog svog postupka. Robotski brodovi Srži stižu na orbitu i zasipaju nastanjene oblasti iz naše opreme za zastoj. Cor Unum obezbeđuje brodove, finansiranje i obuku. Opus Dei koristi teretnjake kako bi uklonio tela u zastoju..."
     "Zašto ih uklanjate?" upita Veliki inkvizitor. "Zašto ih ne ostavite na rodnim svetovima?"
     Njegova Svetost odgovori: "Moraju biti skriveni na mestu gde ih Aneina Pošast ne može pronaći, Džone Domeniko. Moraju biti s pažnjom... s ljubavlju... sklonjeni dalje od opasnosti sve dok opasnost ne prođe."
     Veliki inkvizitor pognu glavu u razumevanju i pristanku.
     "Ima još toga", reče savetnik Albedo. "Moj element Srži stvorio je... vrstu vojnika... čiji je posao da pronađe i zarobi tu Aneu pre nego što bude bila u stanju da raširi smrtonosnu zarazu. Prvi je bio aktiviran pre četiri godine, a ime mu je bilo Radamant Nemes. Ima još samo nekoliko tih lovaca/tragača, ali oni su opremljeni tako da mogu da se ponesu sa svim preprekama koje bi odmetnuti elementi Srži postavili... čak i sa Šrajkom."
     "Šrajka kontrolišu Ultimativni i drugi odmetnuti elementi Srži?" upita otac Farel. Bilo je to prvi put da je taj čovek progovorio.
     "Mislimo da je tako", odgovori kardinal Lurdusami. "Izgleda da je demon u savezu sa Aneom... da pomaže širenju zaraze. Isto tako, izgleda da su Ultimativni našli način da otvore izvesne portale dalekobacača za nju. Plašim se da je đavo pronašao ime... i saveznike... u našem dobu."
     Albedo diže prst. "Trebalo bi da napomenem da su čak i Nemes i naši lovci/tragači opasni... kao i svaki drugi takav konstrukt sa toliko strašnom, jednom jedinom svrhom. Kada dete bude zarobljeno, ta kibridna bića biće likvidirana. Samo strašna opasnost koju predstavlja Aneina Pošast opravdava njihovo postojanje."
     "Sveti Oče", reče Kenzo Isozaki, stisnuvši ruke u molitvi, "šta još možemo da učinimo?"
     "Da se molite", reče Njegova Svetost. Njegove tamne oči bile su bunari bola i odgovornosti. "Da se molite i podržavate našu Svetu Majku Crkvu u nastojanju da izbavi čovečanstvo."
     "Krstaški pohod protiv Proteranih nastaviće se", reče kardinal Lurdusami. "Držaćemo ih dalje od sebe sve dok budemo mogli."
     "Sa tim ciljem", reče savetnik Albedo, "Srž je izumela Gideonov pogon i radi na novim tehnologijama za odbranu čovečanstva."
     "Nastavićemo potragu za devojčicom... koja je sada, mislim, već mlada žena", dodade Lurdusami. "I ako bude uhvaćena, biće izolovana."
     "A ako ne bude uhvaćena, Ekselencijo?" upita Veliki inkvizitor kardinal Mustafa.
     Lurdusami ne odgovori.
     "Moramo se moliti", reče Njegova Svetost. "Moramo tražiti Hristovu pomoć u ovo vreme krajnje opasnosti za našu Crkvu i za ljudsku rasu. Svako od nas mora učiniti sve što može, a zatim zatražiti i više od sebe. I moramo se moliti za duše sve naše braće i sestara u Hristu - čak i za - naročito za - dušu deteta Anee, koja nesvesno dovodi svoju vrstu u takvu opasnost."
     "Amen", reče monsinjor Lukas Odi.
     A onda, dok su ostali u maloj kapeli klečali pognutih glava, Njegova Svetost, papa Urban XVI, ustade, priđe oltaru i poče da govori misu zahvalnosti.

14.

     Anea.
     Njeno ime došlo je pre bilo koje druge svesne misli. Mislio sam na nju mnogo pre nego što sam se setio da pomislim na sebe.
     Anea.
     A onda su došli bol, buka i nalet vlage, šibanje vetra. Ponajviše me je probudio bol.
     Otvorio sam jedno oko. Drugo izgleda da je bilo slepljeno usirenom krvlju ili nečim drugim. Pre nego što sam se setio ko sam ili gde sam, osetio sam bol bezbrojnih masnica i posekotina, ali isto tako i nečeg mnogo goreg u desnoj nozi. Onda sam se setio ko sam. A onda sam se setio i gde sam bio.
     Nasmejao sam se. Ili preciznije, pokušao sam da se nasmejem. Usne su mi bile ispucale i naduvene, a jedan ugao ustiju bio mi je slepljen krvlju ili gnojem. Smeh se začuo kao neko bezumno stenjanje.
     Progutala me je nekakva vazdušna sipa na svetu gde je bila samo atmosfera, sa oblacima i munjama. Evo, upravo me vari bučni trbuh zveri.
     I jeste bilo bučno. Eksplozivno. Tutnjava, udari i zvuk dobovanja, pljuštanja. Kao kiša po krošnjama tropske šume. Začkiljio sam kroz jedno oko. Tama... zatim stroboskopska bela svetlost... tama sa crvenim otiscima na mrežnjači... nova, bela stroboskopska svetlost.
     Setio sam se uragana i oluja veličine planeta koje su mi se približavale dok sam lebdeo u kajaku pod jedrom-padobranom pre nego što me je zver progutala. Ali ovo nije bila ta oluja. Ovo je bila kiša u krošnjama džungle. Materijal koji me je lupkao po licu i grudima bio je iskidani najlon, ostaci jedra, vlažno lišće palmi, i komadi izlomljenog fiberstakla. Začkiljih naniže i sačekah sledeći blesak munje. Kajak je bio tamo, ali razbijen i iscepkan. Noge su mi bile tamo... i dalje delimično unutar školjke kajaka... leva noga nedirnuta i pokretna, ali desna... Jeknuo sam od bola. Desna noga bila je neosporno slomljena. Nisam video da se kost negde probija kroz meso, ali bio sam siguran da imam frakturu u donjem delu butine.
     Inače, izgleda da sam bio nedirnut. Bio sam u modricama i ogrebotinama. Na šakama i licu imao sam sasušenu krv. Pantalone jedva da su mi bile nešto bolje od rita. Košulja i prsluk bili su mi u krpama. Ali kada sam se okrenuo i izvio leđa, protegnuo ruke i ispružio prste, počeo da okrećem prste na levoj nozi i pokušao to isto da ponovim na desnoj, pomislio sam da sam manje-više u jednom komadu... bez slomljene kičme, bez polomljenih rebara, bez nervnih oštećenja izuzev možda u desnoj nozi, gde je bol bio poput bodljikave žice provučene kroz vene.
     Kada su eksplodirali sledeći blesci munja, pokušao sam da odredim gde se nalazim. Slomljeni kajak i ja izgleda da smo se zaglavili u krošnjama džungle, između dve slomljene grane, omotani iskidanim jedrom i obešenim konopcima, izudarani lišćem palmi u tropskoj oluji, u tami prekidanoj samo sevanjem munja, viseći na nekoj neodredivoj visini iznad čvrstog tla.
     Drveće? Čvrsto tle?
     Svet kojim sam leteo nije imao čvrsto tle... ili makar se takvo nije moglo dosegnuti bez sabijanja pod pritiskom u nešto veličine moje pesnice. A činilo se neverovatno da u jezgru tog jupiterijanskog sveta, gde je vodonik bio spljeskan u oblik metala, postoji drveće. Dakle, nisam bio na tom svetu. A nisam više bio ni u trbuhu zveri. Gde sam bio?
     Grmljavina zatutnja oko mene poput plazma bombi. Vetar se pojača, drmajući kajak na mestu gde je tako nesigurno ležao i nagoneći me da glasno vrištim od bola. Možda sam izgubio svest na nekoliko trenutaka, jer kada sam ponovo otvorio oči, vetar je zamro, a kiša je dobovala po meni poput hiljada hladnih pesnica. Obrisao sam kišu i skorenu krv iz očiju i shvatio da imam groznicu, da mi koža gori čak i po toj hladnoj kiši. Koliko sam ovde? Kakvi su opaki mikrobi pronašli moje otvorene rane? Kakve li su bakterije delile sa mnom želudac te vazdušne sipe?
     Logika bi nalagala da je čitavo sećanje na letenje jupiterijanskim svetom i ulazak u sipu sa pipcima bio grozničavi san - da sam se prebacio ovamo... gde god to bilo... Posle bekstva sa Vitus-Grej-Balianusa B, a da je sve ostalo bilo samo san. Ali tu su bili ostaci izbačenog jedra, svuda oko mene u mokroj noći. I tu je bilo moje živo sećanje. I tu je bila logična činjenica da logika u ovoj odiseji nije važila.
     Vetar zatrese drvo. Slomljeni kajak kliznu duž nestabilnog gnezda od polomljenog lišća i granja. Slomljena noga me ispuni sečivima agonije.
     Shvatio sam da bi bilo bolje da u ovoj situaciji primenim neku logiku. Svakog trena, kajak će skliznuti ili će se grane polomiti, a čitava masa razbijenog fiberstakla, okačenih dizača od najlona-10 i rita mokrog memorijskog platna srušiće se dole, u mrak, i povući sa sobom i mene i moju slomljenu nogu. Uprkos sevanju munja... koje su se sada javljale manje redovno, ostavljajući me u trzavoj, mokroj tami... nisam mogao da vidim ništa ispod sebe osim još granja, procepa tame i debelih, sivozelenih stabala koja su se uvijala jedna oko drugih u tesnoj spirali. Nisam prepoznao tu vrstu drveta.
     Gde sam? Anea... gde si me sada poslala?
     Prestao sam sa time. Bila je to gotovo neka vrsta molitve, i nisam nameravao da se navikavam da se molim devojci sa kojom sam putovao, štitio je, večeravao i svađao se sa njom godinama. Ipak, sve u svemu, pomislio sam, mogla si da me pošalješ na neka manje teška mesta, malena. Mislim, ako si uopšte mogla da biraš.
     Grmljavina je zatutnjala, ali nije sevnula munja da obasja prizor. Kajak se pomerao i tonuo, a slomljeni pramac iznenada se nagnuo. Posegnuo sam iza sebe i zamlatarao prema debeloj grani koju sam video tamo prilikom ranijeg sevanja munja. Tamo je bilo slomljenih grana u izobilju, rascepljenih stabljika oštrih kao brijač i nazubljenih listova sa ivicama poput testere. Zgrabio sam i povukao, pokušavši da izvučem slomljenu nogu iz razbijenog kajaka, ali grane su bile odlomljene i uspeo sam da se izvučem samo dopola, zanoseći se od mučnine i bola. Zamišljao sam da mi crne tačkice poigravaju pred očima, ali noć je bila tako mračna da to nije predstavljalo nikakvu razliku. Ispovraćao sam se preko ivice zaljuljanog kajaka i pokušao ponovo da pronađem čvrsti rukohvat u lavirintu slomljenog granja.
     Uostalom, kako sam, do đavola, i dospeo na ove krošnje?
     Nije bilo važno. Ništa nije bilo važno u tom trenutku osim da se izvučem iz ovog džumbusa od slomljenog fiberstakla i upetljanih konopaca jedra.
     Da uzmem nož i prosečem sebi put iz ovoga u čemu sam visio upetljan.
     Mog noža nije bilo. Mog opasača nije bilo. Džepovi mog prsluka bili su iskidani, a onda je prsluk bio iscepan u nekoliko krpa. Košulja mi je uglavnom nestala. Flešetni pištolj koji sam držao kao talisman protiv leteće sipe nestao je... nejasno sam se sećao da su mi on i ranac ispali kada je uragan u prolazu iskidao jedro u komadiće. Odeća, laserska svetiljkica, porcija sa hranom... sve je nestalo.
     Sevnu munja, mada se tutnjava grmljavine udaljila. Ručni zglob mi blesnu u pljusku.
     Komlog. Ta prokleta narukvica mora da je neuništiva.
     Kako bi komlog mogao da mi pomogne? Nisam bio siguran, ali bolje i to nego ništa. Podigavši levi ručni zglob uz usta pod bubnjanjem kuše, dreknuh: "Brode! Komlog, uključi se... Brode! Hej!"
     Bez odgovora. Setih se da je sprava blesnula sa upozorenjem da je preopterećena za vreme električne oluje na jupiterijanskom svetu. Neobjašnjivo, imao sam osećaj gubitka. Brodska memorija u komlogu bila je, u najboljem slučaju, idiot savant, ali bila je uz mene dugo. Navikao sam se na njeno prisustvo. I pomogla mi je da upravljam padobrodom koji nas je odneo od Folingvotera do Zapadnog Taliesina. I...
     Otresoh se nostalgije i ponovo počeh da se bacakam u potrazi za rukohvatom, da bih se konačno uhvatio za užad jedra koja su visila oko mene kao tanke lijane. Ovo je vredelo. Užad jedra-padobrana mora da su bila čvrsto uvijena oko viših grana, i neka od njih izdržala su moju težinu dok sam upirao levim stopalom u klizavo fiberstaklo kako bih izvukao povređenu nogu iz olupine.
     Bol me natera da ponovo izgubim svest na nekoliko trenutaka... ovo je bilo podjednako gadno kao i kamen u bubregu u najgorim trenucima, samo što me je zapljuskivalo nazubljenim talasima... ali kada sam se ponovo pribrao, visio sam uz spiralno uvijeno deblo umesto da ležim u olupini. Nekoliko minuta kasnije, mikronalet vetra probi se kroz baldahin džungle i kajak se raspade na komade, tako da su neke zadržali još nedirnuti konopci jedra, dok su se ostali stumbali uz prasak i lomljavu u mrak.
     Šta sad?
     Da sačekam zoru, pretpostavljam.
     Šta ako na ovom svetu nema zore?
     Onda da sačekam da se bol primiri.
     Zašto bi se primirio? Slomljena butna kost očigledno kida mišiće i živce. Imaš visoku temperaturu. Sam Bog zna koliko si dugo ležao ovde na kiši i iskidanim biljkama, u nesvesti, sa ranama otvorenim za svakog ubistvenog mikroba koji želi da uđe unutra. Možda te hvata gangrena. Ovaj smrad trulog rastinja možda potiče od tebe.
     Gangrena ne dolazi tako brzo, zar ne?
     Bez odgovora.
     Pokušao sam da visim o deblu držeći se levom rukom i da opipam povređenu butinu desnom, ali i najmanji dodir nagnao me je da zastenjem i zaljuljam se. Ako ponovo izgubim svest, lako bih mogao da padnem sa ove grane. Zadovoljio sam se time da ispitam desnu potkolenicu: na većini mesta bila je obamrla, ali činilo se da je cela. Možda je u pitanju samo jednostavan prelom u nižem delu butne kosti.
     Samo jednostavni prelom, Role? Na svetu sa džunglom u oluji koja, koliko znamo, možda traje neprestano. Bez medkompleta, bez načina da zapališ vatru, bez oruđa. Samo sa slomljenom nogom i visokom temperaturom. Oh, dobro... sve dok je u pitanju samo jednostavan prelom.
     Jebote, zaveži.
     Odmerio sam alternative dok je kiša pljuštala po meni. Mogao bih ovde da visim dok noć ne prođe... što može da potraje deset minuta ili sledećih trideset sati... ili bih mogao da pokušam da se spustim do tla džungle.
     Gde te možda čekaju grabljivice? Dobar plan.
     Rekao sam da zavežeš. Na tlu džungle mogao bih da nađem zaklon od kiše, meko mesto da odmorim nogu, granje i lijane da napravim udlagu.
     "U redu", rekoh naglas i zapipah okolo po mraku ne bih li pronašao neko uže jedra, lijanu ili granu pomoću koje bih započeo silazak.

     Nagađam da mi je trebalo između dva i tri sata da se spustim. Možda je trajalo i dvostruko, a možda i upola manje. Onaj deo oluje sa munjama prošao je i bilo bi nemoguće pronaći rukohvate u gotovo potpunoj tami da se neki čudan, slab, gotovo nevidljiv crvenkasti sjaj nije javio iznad gustih krošnji džungle i dozvolio mojim očima da se dovoljno prilagode da pronađu uže tu, lijanu tamo, čvrstu granu ovde.
     Osvit? Mislio sam da nije. Svetlost je izgledala previše difuzna, previše slaba, gotovo hemijska.
     Mislim da sam bio oko dvadeset pet metara visoko u krošnjama. Debele grane nastavile su se sve do podnožja, ali lišće palmi sa ivicama oštrim kao brijač razredilo se dok sam se približavao dnu. Nije bilo tla. Dok sam se odmarao u račvi dve grane i oporavljao od bola i vrtoglavice, počeo sam ponovo da se spuštam samo da bih pod sobom pronašao brzu vodu. Brzo sam izvukao i podigao levu nogu. Crvenkasti sjaj bio je taman dovoljno jak da vidim vodu posvuda, bujice vode koje teku između spiralnih stabala, vrtloge crne vode koja teče kraj mene poput bujice nafte.
     "Sranje", rekoh. Neću te noći krenuti dalje. Neke misli o izgradnji splava vrzmale su mi se po glavi. Bio sam na drugom svetu, tako da uzvodno mora da postoji dalekobacač, i još jedan nizvodno. Nekako sam dospeo ovamo. Već sam gradio splav.
     Aha, kad si bio zdrav, uhranjen, sa dve noge i alatom... kao što je sekira i laserska svetiljkica. Sada nemaš čak ni dve noge.
     Molim te, umukni. Molim te.
     Zatvorio sam oči i pokušao da zaspim. Groznica me je nagnala da se sada tresem od jeze. Prenebregao sam sve to i pokušao da mislim na priče koje ću pripovedati Anei kada se ponovo budemo videli.
     Ne veruješ, valjda, da ćeš je ikada ponovo videti?
     "Jebote, zaveži", rekoh ponovo, glasom izgubljenim u zvuku kiše na rastinju džungle i vrtloženju besne vode pola metra ispod mene. Shvatio sam da bi trebalo da se popnem nekoliko metara po granju niz koje sam se upravo spustio sa takvim bolom i naporom. Voda bi mogla da naraste. Verovatno će i narasti. Ironija je bila u tome da sam prošao kroz sve te muke samo da bih olakšao da me voda odnese. Tri ili četiri metra naviše bilo bi bolje. Krenuću za minut. Samo da najpre dođem do daha i pustim da se talasi bola malo smire. Dva minuta najviše.

     Probudio sam se pod tankim velom sunčeve svetlosti. Bio sam opružen preko nekoliko povijenih grana, samo nekoliko centimetara iznad vrtložne, sive površine bujice koja se kretala između spiralnih stabala sa vidljivom strujom. Još je bilo tamno kao duboki suton. Koliko sam znao, mogao sam i da prespavam ceo dan i sada sam se spremao za novu beskrajnu noć. Još je padala kiša, ali jedva nešto jače od rominjanja. Temperatura je bila tropski topla, mada je zbog moje groznice to bilo teško proceniti, a vlažnost je bila blizu apsolutne.
     Sve me je bolelo. Bilo je teško razdvojiti tupu agoniju slomljene noge od bola u mojoj glavi, leđima i stomaku. U lobanji kao da sam imao loptu žive koja se tromo pomerala u dugim sekundima pošto bih okrenuo glavu. Od vrtoglavice sam ponovo osećao mučninu, ali nisam više imao šta da ispovraćam. Visio sam o umršenim granama i razmišljao o veličanstvenoj pustolovini.
     Sledeći put kada neko bude trebalo da ti završi neki posao, malena, pošalji A. Betika.
     Činilo se da svetlost ne slabi, ali nije ni jačala. Pomerio sam se tako da sam mogao da podrobno zagledam vodu koja je proticala: sivu, isprekidanu vrtlozima, sa otpacima lišća i mrtvog rastinja. Digao sam pogled, ali kajaku i jedru nije bilo ni traga. Svaki komad fiberstakla ili tkanine koji je pao ovamo u dugoj noći odavno je odnela bujica.
     Ličilo je to na poplavu, na prolećne bujice u Ritovima iznad Zaliva Tošahi na Hiperionu, gde se mulj taložio preko čitave godine, privremeno plavljenje, ali znao sam da ova potopljena šuma, ovaj beskrajni barski pejsaž vodene džungle, isto tako lako može da bude i trajno stanje stvari ovde. Gde god ovde bilo.
     Zagledao sam vodu. Bila je neprozirna, mutna kao sivo mleko, i mogla je da bude duboka nekoliko centimetara ili mnogo metara. Potopljena debla nisu mi ništa govorila. Struja je bila brza, ali ne toliko brza da me odnese ako se budem dobro držao za grane koje su visile nisko iznad uskomešane površine vode. Uz sreću, bez lokalnih ekvivalenata blatnih cisti, drakula-krpelja ili zubatih štuka, mogao bih da gacam prema... nečemu.
     Za gacanje su potrebne dve noge, Role moj. Tebi pre sleduje skakutanje kroz blato.
     U redu, onda, skakutanje kroz blato. Zgrabio sam granu iznad sebe obema rukama i spustio levu nogu u struju, zadržavši povređenu nogu na širokoj grani na kojoj sam ležao. To izazva novu agoniju, ali bio sam uporan i spustio sam stopalo u uskomešanu vodu, zatim gležanj, pa potkolenicu, koleno, onda se pomerio da bih video mogu li da stojim... napinjući podlaktice i bicepse, dok mi je povređena noga klizila sa grane uz kidajući nalet agonije koji me je naterao da oštro uzdahnem.
     Voda je bila duboka manje od metar i po. Mogao sam da stojim na zdravoj nozi dok mi je voda nadirala oko struka i zapljuskivala mi prsa. Bila je topla i činilo se da mi umiruje bol u slomljenoj nozi.
     Svi ti lepi, sočni mikrobi u ovoj toploj čorbi, mnogi među njima mutirani još iz vremena semebrodova. Oblizuju se pred gozbu, Role moj.
     "Zaveži", rekoh tupo, obazrevši se. Levo oko bilo mi je naduveno i prekriveno krastom, ali mogao sam da vidim njime. Glava me je bolela.
     Beskrajna stabla uzdizala su se iz sive vode u sivu kišu na sve strane, a kapavo lišće i grane bili su tako tamnozeleni da se činilo da su gotovo crni. Učinilo mi se da je s leve strane malo svetlije. A blato pod stopalom izgledalo je nešto tvrđe u tom smeru.
     Krenuh tuda, pomerajući levo stopalo napred i menjajući rukohvate od grane do grane, uz povremeno saginjanje ispod lišća i povremeno pomeranje postrance kao toreador u usporenoj projekciji, da bih dozvolio plutajućim granama ili drugim otpacima da prohuje kraj mene. Kretanje prema svetlu potrajalo je više sati. Ali nisam imao ništa pametnije da radim.

     Poplavljena džungla završila se rekom. Visio sam o poslednjoj grani, osećao da struja pokušava da mi odvuče zdravu nogu i zurio u beskrajni predeo sive vode. Nisam mogao da vidim drugu stranu - ne zato što je voda bila beskrajna, video sam po struji i vrtlozima koji su se kretali s desna ulevo da je to reka, a ne neko jezero ili okean, već zbog magle ili niskih oblaka koji su se komešali gotovo uz površinu, zaklanjajući sve što je bilo udaljeno više od stotinu metara. Siva voda, sivozeleno kapavo drveće, tamonosivi oblaci. Činilo se da se smrkava. Bližila se noć.
     Prešao sam koliko sam mogao na ovoj nozi. Groznica je besnela. I pored toplote džungle, zubi su mi cvokotali, a šake su mi se gotovo nekontrolisano tresle. Negde prilikom svog trapavog puta kroz poplavljenu džunglu, pogoršao sam prelom toliko da sam želeo da vrištim. Ne, priznajem, jesam vrištao. Isprva tiho, ali kako su prolazili sati, bol se produbljivao, a situacija pogoršavala, vrištao sam stihove starih koračnica teritorijalne garde, pa skaredne pesme koje sam naučio kao vozar barže na reci Kans, da bih zatim naprosto vrištao.
     Toliko kada je u pitanju scenario sa pravljenjem splava.
     Navikavao sam se na taj zajedljivi glas u mojoj glavi. On i ja sklopili smo mir kada sam shvatio da me ne ubeđuje da legnem i umrem, već samo kritikuje moja neprikladna nastojanja da ostanem u životu.
     Ode tvoja najbolja prilika da dođeš do splava, Role moj.
     Reka je nosila čitavo drvo, čije se upleteno deblo obrtalo u dubokoj vodi. Tu sam stajao u vodi dubokoj do ramena i bio sam deset metara od ivice prave struje.
     "Aha", rekoh naglas. Prsti mi skliznuše sa glatke kore grane za koju sam se držao. Pomerih se i malo izvukoh naviše. Nešto mi očeša nogu i ovaj put bio sam siguran da su mi crne tačkice zamutile vid. "Aha", rekoh ponovo. Kakvi su izgledi da ostanem svestan, ili da i dalje bude svetla, ili da ostanem u životu dovoljno dugo da uhvatim jedno od tih stabala za prevoz? Desna noga bila mi je beskorisna, a preostala tri ekstremiteta tresla su se kao da su oduzeta. Imao sam taman dovoljno snage da visim o toj grani još nekoliko minuta. "Aha", rekoh ponovo. "Sranje."
     "Izvinite, Č. Endimione. Da li ste se to meni obratili?"
     Glas me umalo ne natera da pustim granu. Držeći se i dalje desnom rukom, spustih levi ručni zglob i zagledah se u njega pri sve slabijem svetlu.
     "E, neka sam proklet. Mislio sam da si pokvaren, Brode."
     "Ovaj instrument je oštećen, ser. Memorija je obrisana. Nervna kola su potpuno mrtva. Samo komunikacioni čipovi dejstvuju sa rezervnim napajanjem."
     Namrštih se na svoj ručni zglob. "Ne razumem. Ako ti je memorija obrisana, a nervna kola..."
     Reka mi cimnu slomljenu nogu, mameći me da se pustim. Za trenutak nisam mogao da govorim.
     "Brode?" upitah konačno.
     "Da, Č. Endimione?"
     "Ti si ovde."
     "Naravno, Č. Endimione. Baš kao što ste mi vi i Č. Anea naložili da ostanem. Sa zadovoljstvom mogu da kažem da su sve neophodne popravke..."
     "Pokaži se", naredih. Bilo je gotovo mračno. Pipci magle kovitlali su se prema meni po crnoj reci.
     Zvezdani brod se diže, mokar, vodoravno, sa pramcem udaljenim samo dvadeset metara od mene u središnjoj struji, zaprečivši struju kao iznenadna stena, lebdeći i dalje upola uronjen u vodu, crni levijatan koji se oslobađa rečne vode u bučnim potocima. Navigaciona svetla treptala su mu na pramcu i na crnom peraju ajkule pozadi, u magli.
     Nasmejah se. Ili zajecah. Ili možda samo zastenjah.
     "Da li želite da doplivate do mene, ser? Ili da dođem po vas?"
     Prsti su mi klizili. "Dođi po mene", rekoh i ščepah granu obema rukama.
     U kabini palube za kriogensku fugu, gde je Anea spavala na našem putovanju sa Hiperiona, nalazio se automatski lekar. Bio je drevan - do đavola, čitav brod bio je drevan - ali samopopravka je radila, imao je dobre zalihe i, ako je verovati brbljivom brodu sa putovanja pre četiri godine, Proterani su nešto petljali po njemu još u Konzulovo vreme. Radio je.
     Ležao sam u ultraljubičastoj toploti dok su mi meki priključci pipkali kožu, mazali mi masnice, šili dublje posekotine, davali sedativ infuzijom i završavali dijagnozu.
     "U pitanju je višestruki prelom, Č. Endimione", reče brod. "Da li želite da vidite rendgenske i ultrazvučne snimke?"
     "Ne, hvala", rekoh. "Kako ćemo to da sredimo?"
     "Već smo počeli", reče brod. "Kost se namešta još dok razgovaramo. Plastično i ultrazvučno kalemljenje započeće kada budete spavali. Zbog popravke oštećenih nerava i mišićnog tkiva, hirurg preporučuje san od najmanje deset sati kako bi on započeo postupak."
     "Dovoljno brzo", rekoh ja.
     "Dijagnostičar je najviše zabrinut zbog vaše groznice, Č. Endimione."
     "To je rezultat preloma, zar ne?"
     "Negativno", reče brod. "Izgleda da imate prilično virulentnu infekciju bubrega. Bez lečenja, ubila bi vas pre pratećih efekata slomljene butne kosti."
     "Vesela misao", rekoh ja.
     "Kako to, ser?"
     "Nije važno", rekoh ja. "Kažeš da si potpuno spreman?"
     "Potpuno, Č. Endimione. Bolje nego pre nezgode, ako ne zamerate što se malo hvalim. Vidite, zbog gubitka dela materijala, plašio sam se da ću morati da sintetišem uglenično-ugljenične podloge iz prilično siromašnog podsloja ove reke, ali ubrzo sam ustanovio da reciklažom nekih nekorišćenih komponenata kompresionih uvlačivača koje su modifikacije Proteranih učinile suvišnim, mogu da postignem povećanje od trideset dva odsto u delotvornosti samopopravke ako..."
     "Nije važno, Brode", rekoh ja. Odsustvo bola gotovo da je izazivalo vrtoglavicu. "Koliko ti je trebalo da završiš popravke?"
     "Pet standardnih meseci", reče brod. "Osam i po lokalnih meseci. Ovaj svet ima neobičan lunarni ciklus sa dva veoma nepravilna meseca koje sam procenio kao zarobljene asteroide zbog..."
     "Pet meseci", rekoh ja. "I naprosto si čekao preostale tri i po godine?"
     "Da", reče brod. "Kako mi je naloženo. Verujem da su A. Betik i Č. Anea dobro."
     "Verujem i ja, Brode. Ali saznaćemo to vrlo brzo. Da li si spreman da napustiš ovo mesto?"
     "Svi brodski sistemi su funkcionalni, Č. Endimione. Čekaju na vaše naređenje."
     "Naređenje je dato", rekoh ja. "Idemo."
     Brod prikaza holo na kome se videlo kako se dižemo iznad reke. Napolju je bilo mračno, ali sočiva za noćno snimanje pokazivala su nadošlu reku i luk dalekobacača samo nekoliko stotina metara uzvodno. Nisam ga video u magli. Uzdigli smo se iznad reke, iznad uskomešanih oblaka.
     "Reka je nadošla od kada sam poslednji put bio ovde", rekoh.
     "Da", reče brod. Zakrivljenje planete postalo je vidljivo i sunce se ponovo uzdizalo iznad gotovo paperjastih oblaka. "U svakom lokalnom orbitalnom ciklusu koji odgovara dužini od otprilike jedanaest standardnih meseci, dolazi do poplave koja traje oko tri standardna meseca."
     "Znači, sada znaš koji je ovo svet?" upitah ja. "Nisi bio siguran kada smo te ostavili."
     "Sasvim sam siguran da ova planeta nije među dve hiljade osam stotina šezdeset sedam svetova u Indeksu Opšteg Kataloga", reče brod. "Moja astronomska posmatranja pokazala su da nije ni u svemiru Paksa, ni u prostorima bivše Mreže Svetova ili Zabačenosti."
     "Nije u staroj Mreži Svetova niti u Zabačenosti", ponovih. "Gde je onda?"
     "Približno dve stotine osamdeset svetlosnih godina galaktički severozapadno od sistema Zabačenosti poznatog kao NNGC 4645 Delta", reče brod.
     Donekle omamljen sedativom, rekoh: "Novi svet. Izvan Zabačenosti. Otkud mu onda dalekobacači? Zašto je reka bila deo Tetisa?"
     "Ne znam, Č. Endimione. Ali trebalo bi da pomenem da postoji mnoštvo zanimljivih oblika života koje sam posmatrao daljinskim sondama dok sam ležao na rečnom dnu. Pored rečnog stvorenja sličnog manti koje ste vi, Č. Anea i A. Betik uočili nizvodno, postoji još više od tri stotine primećenih ptičjih vrsta i najmanje dve vrste humanoida."
     "Dve vrste humanoida? Misliš, ljudi?"
     "Negativno", reče brod. "Humanoida. Neosporno ne ljudi sa Stare Zemlje. Jedna vrsta veoma je niska - jedva viša od metra - sa bilateralnom simetrijom, ali krajnje drugačijim kosturnim sklopom i neosporno crvenkastom nijansom."
     Dolebde mi sećanje na monolit od crvenog kamena koji smo Anea i ja obišli na izgubljenoj hoking-prostirci tokom našeg kratko boravka ovde. Male stepenice uklesane u glatki kamen. Odmahnuh glavom da bih je razbistrio. "To je zanimljivo, Brode. Ali da utvrdimo odredište." Zakrivljenje sveta postajalo je sve naglašenije, a zvezde su sijale bez treperenja. Brod je nastavljao da se diže. Prošli smo kraj meseca u obliku krompira i krenuli dalje iz orbite. Neimenovani svet postao je zaslepljujuća kugla suncem obasjanih oblaka. "Da li znaš za svet po imenu T'ien Šan, ili 'Nebeske planine'?"
     "T'ien Šan", ponovi brod. "Da. Koliko me memorija služi, nikada nisam bio tamo, ali imam koordinate. Mali svet u Zabačenosti, naseljen izbeglicama iz Trećeg kineskog građanskog rata krajem Hedžire."
     "Nećeš imati problema da stigneš tamo?"
     "Ne očekujem nikakve probleme", reče brod. "Jednostavan skok Hokingovim pogonom. Mada vam preporučujem da koristite autohirurga kao kabinu za kriogensku fugu tokom skoka."
     Ponovo odmahnuh glavom. "Ostaću budan, Brode. Bar dok mi lekar ne zaleči nogu."
     "Ne bih to preporučio, Č. Endimione."
     Namrštih se. "Zašto? Anea i ja smo bili budni za vreme drugih skokova."
     "Da, ali to su bila srazmerno kratka putovanja u okviru stare Mreže Svetova", reče brod. "U onome što se sada zove svemir Paksa. Ovo će biti malo ekstenzivnije."
     "Koliko ekstenzivnije?" upitah. Moje nago telo iznenada prože jeza. Naš najduži skok - do sistema Renesanse Vektor - trajao je deset dana brodskog vremena i pet meseci vremenskog duga za Flotu Paksa koja nas je čekala. "Koliko je ovo putovanje ekstenzivno?" upitah ponovo.
     "Tri standardna meseca, osamnaest dana, šest sati i nekoliko minuta", reče brod.
     "To nije mnogo za vremenski dug", rekoh ja. Poslednji put sam video Aneu neposredno posle njenog šesnaestog rođendana. Ostariće nekoliko meseci više od mene. Kosa će joj možda biti duža. "Imali smo veći vremenski dug posle skoka u sistem Renesanse."
     "To nije vremenski dug, Č. Endimione", reče brod. "To je brodsko vreme."
     Ovaj put, jeza u mom telu bila je stvarna. Jezik kao da mi je odebljao. "Tri meseca brodskog vremena... koliki je to vremenski dug?"
     "Za nekoga ko čeka na T'ien Šanu?" upita brod. Svet sa džunglom bio je sada tačkica iza nas, dok smo ubrzavali prema tački translacije. "Pet godina, dva meseca i jedan dan", reče brod. "Kao što znate, algoritam vremenskog duga nije linearna funkcija trajanja C-plus, već obuhvata i takve činioce kao što su..."
     "Oh, Isuse", rekoh i digoh ručni zglob do vlažnog čela u sanduku autohirurga. "Oh, prokletstvo."
     "Da li vas nešto boli, Č. Endimione? Dolorometar ukazuje na to da nije tako, ali puls vam je postao neravnomeran. Možemo povećati dozu sedativa..."
     "Ne!" odbrusih. "Ne, u redu je. Samo sam... Pet godina... Prokletstvo."
     Je li Anea ovo znala? Je li znala da će naša razdvojenost pokriti godine njenog života? Možda je trebalo brodom da prođem kroz dalekobacač nizvodno. Ne, Anea je rekla da uzmem brod i doletim njime na T'ien Šan. Dalekobacač nas je prošli put doveo na Mare Infinitus. Ko zna gde bi me odveo ovaj put.
     "Pet godina", promrmljah. "Oh, prokletstvo. Ona će biti... Prokletstvo, Brode... imaće dvadeset jednu godinu. Odrasla žena. Propustiću... neću videti... ona se neće sećati..."
     "Jeste li sigurni da vas ništa ne boli, Č. Endimione? Vitalni znaci su vam turbulentni."
     "Zanemari to, Brode."
     "Da li da pripremim autohirurga za kriogensku fugu?"
     "Ubrzo, Brode. Reci mu da me uspava dok mi večeras bude lečio nogu i groznicu. Hoću da spavam najmanje deset sati. Koliko ima do tačke translacije?"
     "Samo sedamnaest sati. Blizu je, u sistemu."
     "Dobro", rekoh ja. "Probudi me za deset sati, Neka kompletan doručak bude spreman. Ono što sam doručkovao kada smo na prošlom putovanju obeležavali 'nedelju'."
     "Vrlo dobro. Još nešto?"
     "Aha, imaš li neke snimljene holoe... Anee... sa našeg poslednjeg putovanja?"
     "Uskladištio sam nekoliko sati takvih snimaka, Č. Endimione. Kada ste plivali u mehuru pod nultom gravitacijom na spoljnjem balkonu. Vaši razgovori o religiji suprotstavljenoj racionalnosti. Lekcije letenja niz središnju cev za slobodni pad kada..."
     "Dobro", rekoh. "Pripremi te stvari. Pogledaću ih za doručkom."
     "Pripremiću autohirurga za tri meseca kriogenskog sna posle vašeg sutrašnjeg sedmosatnog prekida", reče brod.
     Udahnuh duboko. "U redu."
     "Hirurg sada želi da počne popravku nervnog oštećenja i ubrizgavanje antibiotika, Č. Endimione. Želite li da spavate?"
     "Da."
     "Sa snovima ili bez njih? Lekovi se mogu prilagoditi bilo jednom, bilo drugom neurološkom stanju."
     "Bez snova", rekoh ja. "Sada bez snova. Biće kasnije dovoljno vremena za to."
     "Vrlo dobro, Č. Endimione. Mirno spavajte."

Drugi deo

15.

     Nalazim se na izbočini pijace Fari sa A. Betikom, Džigmeom Norbuom i Džordžom Carongom kada čujem za vest da su brodovi i trupe Paksa konačno stigli na T'ien Šan, 'Nebeske planine'.
     "Trebalo bi da javimo Anei", kažem. Oko nas, iznad nas i ispod nas, hiljade tona skela ljuljaju se i škripe od težine gomile ljudi koja kupuje, prodaje, trguje, svađa se i smeje. Veoma je malo njih čulo za dolazak Paksa. Veoma će malo njih shvatiti implikacije kada čuju za to. Vest nam stiže od kaluđera po imenu Čim Din, koji samo što se vratio iz prestonice Potale, gde radi kao učitelj u Zimskoj palati Dalaj Lame. Na sreću, Čim Din takođe radi svake druge nedelje na vezivanju bambusa u Hsuan-k'ung Šuu, 'Hramu koji visi u vazduhu', Aneinom projektu, i pozdravlja nas na pijaci Fari, na putu prema hramu. Tako smo među prvima van dvora u Potali koji čuju za dolazak Paksa.
     "Pet brodova", rekao je Čim Din. "Nekoliko dvadesetina hrišćana. Oko polovine čine ratnici u crvenom i crnom. Preostalu polovinu čine misionari, potpuno u crnom. Zakupili su gompu sekte Crvenog Šešira blizu Ran Coa, Vidrinog jezera, kraj Šivinog Falusa. Osveštali su deo gompe kao kapelu za svog trostrukog Boga. Dalaj Lama im ne dozvoljava da koriste svoje leteće mašine niti da odlaze iza južnog grebena Srednjeg Kraljevstva, ali odobrio im je slobodno kretanje unutar ove oblasti."
     "Trebalo bi da javimo Anei", kažem ponovo A. Betiku, pognuvši se bliže tako da može da me čuje uprkos buci pijace.
     "Trebalo bi da javimo svima u Džo-kungu", kaže android. Okreće se i govori Džordžu i Džigmeu da završe kupovinu - da ne zaborave da se dogovore sa nosačima da ovi ponesu naručene kablove i dodatne količine bonsai bambusa za izgradnju - a onda diže masivni ranac, priteže opremu za penjanje na remenju i klima glavom prema meni.
     Dižem svoj teški ranac i polazim prvi sa pijace, niz merdevine na skelama, do nivoa sa kablovima. "Mislim da će Visoki put biti brži od Nogostupa, zar ne?"
     Plavokožac klima glavom. Oklevao sam da predložim Visoki put za povratak, pošto A. Betik sigurno teško može da rukuje kablovima i klizačima samo jednom rukom. Po našem ponovnom sastanku, iznenadio sam se što nije za sebe načinio neku metalnu kuku - leva ruka mu se i dalje završava glatkim patrljkom između ručnog zgloba i lakta - ali ubrzo sam video kako je koristio kožnu traku i razne kožne dodatke koji su mu zamenjivali nedostajuće prste. "Da, Č. Endimione", kaže on. "Visoki put. Mnogo je brži. Slažem se. Osim ako ne želite da pošaljete nekog letača kao kurira."
     Gledam ga, pretpostavivši da se on to šali. Letači su posebna vrsta, svi odreda ludi. Oni se bacaju sa svojim zmajevima za jedrenje sa visokih građevina, hvataju uzlaznu struju kraj velikih kamenih zidova grebena, prelaze široke prostore između grebena i vrhova tamo gde nema kablova ili mostova, posmatraju ptice, tragaju za toplim strujama kao da im od toga život zavisi... u stvari, baš zato što im život zaista od toga zavisi. Nema ravnih oblasti na koje bi letač mogao da se spusti ako se varljivi vetar promeni, ili ih uzlazna struja izda, ili ako dođe do nekog problema sa njihovim zmajem za jedrenje. Prinudno sletanje na zid grebena gotovo uvek znači smrt. Najmanja greška u proračunu pri merenju vetra, uzlaznih struja, silaznih struja, mlazne struje... svaka greška za letača znači smrt. Zbog toga oni žive sami, imaju tajni kult i naplaćuju pravo bogatstvo za usluge Dalaj Lami u prenošenju poruka iz prestonice u Potali, nošenje molitvenih traka za vreme budističkih proslava, ili prenošenje hitnih poruka od nekog trgovca do njegove matične kancelarije, kako bi ovaj prestigao konkurente, ili - kako veli legenda - za posete istočnom vrhu T'ai Šan, svake godine mesecima odsečenom od ostatka T'ien Šana rastojanjem većim od stotinu klika vazduha i smrtonosnih oblaka.
     "Mislim da ovu vest ne treba poveravati nekom letaču", kažem ja.
     A. Betik klima glavom. "Da, Č. Endimione, ali ovde, na pijaci, možemo kupiti zmaja za jedrenje. Na tezgama Letačkog esnafa. Mogli bismo da kupimo dva i da se vratimo najkraćim putem. Vrlo su skupi, ali mogli bismo da prodamo par zaj-koza iz krda."
     Nikada ne znam da li se moj prijatelj android šali ili ne. Prisećam se kada sam poslednji put bio ispod jedra-padobrana i moram da se oduprem porivu da se stresem. "Jesi li ikada jedrio zmajem na ovom svetu?" kažem.
     "Ne, Č. Endimione."
     "Na bilo kom svetu?"
     "Ne, Č. Endimione."
     "Šta misliš, kakvi bi nam izgledi bili ako bismo pokušali?"
     "Jedan prema deset", kaže on bez sekunde oklevanja.
     "A kakvi su nam izgledi na kablovima i toboganu ovako kasno?"
     "Oko devet prema deset pre mraka", kaže on. "Osim ako nas suton ne uhvati pre tobogana."
     "Idemo kablovima i toboganom", kažem ja.

     Čekamo u kratkom redu pijačnih kupaca koji odlaze kablom, a onda dolazi red na nas da stupimo na polaznu platformu. Platforma od bambusa nalazi se dvadesetak metara ispod najniže pijačne skele i pruža se oko pet metara dalje iznad ponora nego ostatak Farija. Ispod nas nema ničega osim vazduha hiljadama metara, a na dnu te praznine nalazi se sveprisutno more oblaka koje se valja uz hrbate isturenog kamena kao bela plima koja zapljuskuje kamene sojenice. Kilometrima ispod tih oblaka, znam, nalaze se otrovni gasovi i uzburkano, kiselo more koje prekriva čitav ovaj svet izuzev planina.
     Kabl-majstor pokazuje nam da priđemo i A. Betik i ja stupamo zajedno na platformu za skok. Sa ove tačke, dvadesetak ili više kablova spušta se koso preko ponora, u crnoj paukovoj mreži koja nestaje na ivici vidokruga. Najbliži kablovski terminal nalazi se više od kilometar i po severno - na malom kamenom očnjaku koji štrči iz bele, veličanstvene Čomo Lori, 'Snežne kraljice' - ali mi idemo na istok preko procepa između grebenja i naš terminal udaljen je dvadeset kilometara, a kabl koji se obrušava u tom smeru kao da se završava usred vazduha gde se stapa sa večernjim sjajem udaljenog kamenog zida. A naše konačno odredište udaljeno je više od trideset pet klika odatle, prema severu i istoku. Pešice, trebalo bi nam oko šest sati da prevalimo dugi put duž grebena Fari, a zatim istočno preko sistema mostova i gazišta. Putovanje kablom i toboganom trebalo bi da potraje upola kraće, ali dan je pri kraju, a tobogan je posebno opasan. Ponovo bacam pogled na nisko sunce i opet se pitam koliko je taj plan pametan.
     "Spremni", reži kabl-majstor, niski, smeđi muškarac u zamrljanoj i iskrpljenoj chubi. Žvaće koren besila i okreće se da pljune preko ivice dok mi prilazimo kablu za prikačivanje.
     "Spremni", kažemo A. Betik i ja jednoglasno.
     "Drž'te daljinu", reži kabl-majstor i pokazuje mi da pođem prvi.
     Istresam putničku užad iz remenja kojim mi je obavijeno čitavo telo, prelazim rukama preko načičkanog nosača koji zovemo vešalica, pronalazim pipanjem kotur sa dva ležišta, kačim ga za prsten užeta pomoću prstenaste kopče, provlačim Munterov vez kroz drugu prstenastu kopču kao frikcionu kočnicu, rezervu za kočnicu kotura, pronalazim svoju najbolju kopču u obliku slova D i koristim je za pričvršćivanje ivica kotura za kabl, pa onda provlačim sigurnosno uže kroz prve dve prstenaste kopče, pokušavajući da privežem kratki povez za konopac, da bih konačno to prikačio za svoje remenje na prsima, ispod užadi. Sve to traje manje od minuta. Podižem obe ruke, hvatam kontrole kotura sa D-prstenom i skačem gore-dole, oprobavajući vezu kotura i moje kopče. Sve drži.
     Kabl-majstor se naginje da proveri dvostruku vezu sa D-prstenom i kopču kotura očima stručnjaka. Gura kotur tamo-amo za jedan metar da bi se uverio da ležišta gotovo bez trenja glatko klize u svom kompaktnom kućištu. Konačno, oslanja se čitavom težinom o moja ramena i remenje, viseći o meni kao drugi ranac, a onda me pušta da bi se uverio da prstenovi i užad za kočenje drže. Siguran sam da ga nije briga za to da li ću pasti i poginuti, ali ako se kotur zaglavi negde na dvadeset kilometara upletenog kabla od monovlakna koje se pruža tamo i gubi u daljini, kabl-majstor će biti taj koji će morati da očisti sve to, viseći o svom remenju ili nosiljci iznad kilometara i kilometara vazduha. Izgleda zadovoljan opremom.
     "Kreći", kaže i pljeska me po ramenu.
     Skačem u prostor, zabacivši pri tom prepuni ranac naviše uz leđa. Remenje se isteže, kabl se uleže, ležišta kotura jedva čujno zuje i ja počinjem brže da klizim dok popuštam kočnicu pomoću oba palca na kontrolama D-prstenova. Za samo nekoliko sekundi jurim niz kabl. Dižem noge i zavaljujem se u sedište od remenja na način koji je za mene postao gotovo kao nešto urođeno u protekla tri meseca. Greben K'un Lun, naše odredište, blista jarko dok senka sutona počinje da puni ponor ispod mene, a večernja hladovina se pomera iza, niz zid grebena Fari.
     Osećam blagu promenu u naponu kabla i čujem njegovo zujanje kada A. Betik počne svoj spust iza mene. Obazrevši se, vidim ga kako napušta platformu za iskakanje, nogu ispruženih pravo ispred sebe u pravilnom položaju, dok mu telo poskakuje gore-dole ispod elastičnog remenja. Jedva mogu da razaznam povez koji spaja kožnu traku na njegovoj levoj ruci sa užetom za kočenje kotura. A. Betik maše i ja mu odmahujem, obrnuvši se u remenju tako da mogu da obratim pažnju na kabl koji s vriskom prolazi kraj mene dok ja i dalje strmoglavo hitam preko klisure. Ponekad se ptice spuste na kabl da bi se odmorile. Ponekad dođe do iznenadnih naslaga leda ili uplitanja kabla. Vrlo retko može da se naiđe na iščupani kotur nekoga ko je pretrpeo nesreću ili je presekao svoje remenje i tako ga se oslobodio iz samo njemu znanih razloga. Još ređe, ali dovoljno da se fiksira u umu, neko ko je kivan ili ima nejasne psihopatske sklonosti može da zastane na kablu da bi privezao remen sa klinom za zadržavanje ili zubac opremljen oprugom oko njega, ostavljajući malo iznenađenje za sledećeg ko naiđe u letu duž kabla. Kazna za taj zločin je smrt bacanjem sa najviše platforme u Potali ili Džo-kungu, ali to je slaba uteha za osobu koja prva naiđe na klin ili zubac.
     Nijedna od tih mogućnosti ne materijalizuje se dok klizim preko praznine ispod ultralakog kabla. Jedini zvuk je blago zujanje kočnice kotura dok smanjujem brzinu, i meki nalet vazduha. Još smo na suncu; na ovom svetu je pozno proleće, ali vazduh je uvek hladan iznad osam hiljada metara. Disanje nije problem. Svakog dana otkad sam stigao na T'ien Šan zahvaljujem bogovima planetne evolucije što je, čak i sa nešto lakšom ovdašnjom gravitacijom - 0,954 standardne - kiseonik bogatiji na ovoj visini. Bacivši pogled dole, na oblake, nekoliko klika ispod čizama, pomišljam na uzavreli okean pod tim slepim pritiskom, uskomešan vetrovima fozgena i gustog CO ₂. Na T'ien Šanu nema pravog tla, već je tu samo gusta čorba planetnog okeana i bezbroj oštrih vrhova i grebena koji se uzdižu hiljadama metara do sloja O ₂ i jarke sunčeve svetlosti nalik na Hiperionovu.
     Sećanja me podstiču. Pomišljam na jedan drugi svet sa predelom oblaka od pre nekoliko meseci. Pomišljam na svoj prvi dan u brodu, pre nego što sam stigao do tačke translacije, dok su mi se zaceljivale groznica i slomljena noga, kada sam dokono rekao brodu: "Pitam se kako sam ovde dospeo dalekobacačem. Poslednje čega se sećam bila je džinovska..."
     Brod je odgovorio tako što je pustio holo snimljen jednom od njegovih plutajućih kamera dok je on ležao na dnu reke, tamo gde smo ga ostavili. Bila je to slika uz pojačanu svetlost zvezda - padala je kiša - i prikazivala je luk dalekobacača koji je sijao zelenim sjajem i uznjihane krošnje. Iznenada, jedan pipak duži od broda prošao je kroz otvor dalekobacača, noseći nešto nalik na kajak-igračku obmotanu masom iskidane tkanine jedra-padobrana. Pipak se jednom, graciozno, usporeno izvio i jedro, kajak i klonula prilika u njemu skliznuli su - zapravo, zalepršali - nekih stotinu metara niže da bi nestali u vetrom šibanim krošnjama.
     "Zašto tada nisi došao po mene?" upitao sam, ne krijući iritiranost u glasu. Noga me je još bolela. "Zašto si čekao čitavu noć dok sam ja tamo visio na kiši? Mogao sam da umrem."
     "Nisam imao uputstva da vas izbavim po povratku", reče ohol, idiot-savant glas broda. "Mogli ste da obavljate neki važan posao koji ne bi trpeo ometanje. Da nisam čuo ništa od vas nekoliko dana, poslao bih puzeću sondu u džunglu da ispita da li ste dobro."
     Objasnio sam mu svoje mišljenje o logici broda.
     "To je čudno označavanje", reče brod. "Mada imam određene organske elemente inkorporirane u podstrukturu i decentralizovane računarske DNK komponente, ja nisam - u najstrožem smislu reči - biološki organizam. Nemam probavni sistem. Nemam potrebe za odstranjivanjem, izuzev povremenih otpadnih gasova i izmeta putnika. Stoga, nemam anus kako u stvarnom, tako ni u figurativnom smislu. Prema tome, teško mogu da poverujem da se kvalifikujem za naziv..."
     "Zaveži", rekao sam ja.

     Klizanje traje manje od petnaest minuta. Kočim oprezno dok se približava veliki zid grebena K'un Lun. U poslednjih nekoliko stotina metara, moja senka - i A. Betikova - bačena je ispred nas na okomito kameno prostranstvo u ružičastom sjaju i mi postajemo lutke od senki - dve neobične štrkljaste prilike sa uzmlataralim izraštajima dok podešavamo prstenove na remenju da bismo prikočili i isturamo noge kako bismo se pripremili za udar. Onda zvuk kočnice kotura narasta od tihog zujanja do bučnog stenjanja dok usporavam pred konačni prilazak izbočini za zaustavljanje - kamenoj ploči od šest metara sa zadnjim zidom obloženim runom zaj-koza, mrkim i trulim od izloženosti vremenskim prilikama.
     Klizam se i odskakujem da bih se zaustavio tri metra od zida, pronalazim uporište u kamenu i otkopčavam kotur i sigurnosno uže brzinom koju sam stekao u praksi. A. Betik se klizeći zaustavlja trenutak kasnije. Čak i sa jednom rukom, android je beskrajno graciozniji od mene na kablovima; treba mu manje od jednog metra da bi se zaustavio.
     Stojimo tamo načas i posmatramo kako sunce balansira na rubu grebena Fari, dok nisko svetlo boji ledenu kupu koja se uzdiže iznad mlazne struje južno od njega. Po završetku podešavanja remenja i opreme kažem: "Smračiće se dok stignemo u Srednje Kraljevstvo."
     A. Betik klima glavom. "Radije bih da ostavimo tobogan za sobom pre nego što sasvim padne mrak, Č. Endimione, ali mislim da neće biti tako."
     Čak i na samu pomisao o spustu toboganom po mraku, stežu mi se mošnice. Dokono se pitam da li muški android reaguje na neki sličan način. "Hajdemo", kažem i krećem trkom sa izbočine.
     Na kablovima smo izgubili nekoliko stotina metara visine i sada ćemo morati da ih nadoknadimo. Izbočina ubrzo prestaje - na vrhovima Nebeskih Planina postoji vrlo malo ravnih mesta - i čizme nam odzvanjaju dok trčimo niz gazište-skelu od bonsai-bambusa koja visi o zidu litice i štrči iznad praznine. Ovde nema ograde. Večernji vetrovi jačaju i ja zakopčavam termo-jaknu i chubu od runa zaj-koza dok trčimo. Teški ranac poskakuje mi na leđima.
     Džumar-tačka nalazi se manje od jednog klika severno od izbočine. Ne nailazimo ni na koga na gazištu, ali daleko s druge strane doline od uskomešanih oblaka vidimo da se pale baklje na gazištu između Farija i Džo-kunga. Put na skelama i lavirint visećih mostova sa te strane Velikog Ponora oživljavaju, ispunjeni ljudima koji idu prema severu - neki nesumnjivo prema Hramu koji visi u vazduhu da čuju Aneinu večernju javnu raspravu. Hoću da stignem tamo pre njih.
     Džumar-tačka sastoji se od četiri fiksirana kabla koji se pružaju uz okomiti kameni zid gotovo sedam stotina metara iznad nas. Ti crveni kablovi služe za penjanje. Nekoliko metara dalje vise plavi kablovi za uspravno penjanje od vrha grebena. Večernja senka sada nas prekriva, a sve jači vetrovi donose jezu. "Jedan uz drugog?" kažem A. Betiku, mahnuvši prema jednom od kablova u sredini.
     Android klima glavom. Njegovo plavo lice potpuno je isto kao što sam ga upamtio sa našeg putovanja s Hiperiona, pre skoro deset godina. Šta sam pa očekivao - da android ostari?
     Vadimo motorne penjače iz mreže sa opremom i kačimo ih na susedne kablove, protresavši najpre užad od mikrovlakna kao da ćemo po tome videti jesu li i dalje propisno učvršćena. Ovde fiksiranu užad kabl-majstori proveravaju samo povremeno; možda su ih iskidale nečije džumar-kopče, iskrzale skrivene kamene izbočine, ili su optočene ledom. Ubrzo ćemo saznati.
     Obojica kačimo beočuge i remenje za svoje motorne penjače. A. Betik razmotava osam metara dugačko uže za penjanje koje privezujemo za remenje pomoću prstenastih kopči. Sada, ako jedno fiksirano uže popusti, drugi od nas može da zaustavi pad prvog planinara. Ili tako bar veli teorija.
     Motorni penjači su vrhunac tehnologije koju poseduje većina građana na T'ien Šanu; pokretani zatvorenom solarnom baterijom, nešto veći od naših šaka koje staju u izlivene rukohvate, penjači su elegantni delovi planinarske opreme. A. Betik proverava svoje vezove i klima glavom. Palčevima aktiviram oba svoja penjača. Signalna svetla su zelena. Džumarujem desni penjač naviše za metar, stežem ga, stupam u omču remena za stopalo, proveravam da li je sve u redu, guram levi penjač nešto dalje, stežem ga čvrsto, levo stopalo smeštam u drugu omču iznad prve, i tako dalje. I tako dalje, sedam stotina metara, uz povremeno zastajanje da bismo ostali da visimo o svom remenju zagledani u drugu stranu doline, tamo gde gazište plamti buktinjama. Sunce je sada zašlo i nebo se smesta zamračilo u ljubičastu i purpurnu boju, a najsjajnije zvezde već se pojavljuju. Procenjujem da imamo još oko dvadeset minuta pravog sumraka. Spuštaćemo se toboganom po mraku.
     Drhtim dok vetar zavija oko nas.
     Fiksirana užad vise preko okomitog leda u poslednjih dve stotine metara. Obojica nosimo u vrećama pozadi rasklopive krampone, ali nisu nam potrebni dok nastavljamo sa zamornim obredom - džumar - stezanje - korak - oslobađanje remenja - odmor na tren - džumar - stezanje - korak - cimanje - odmor - džumar. Treba nam skoro četrdeset minuta da pređemo sedam stotina metara. Veoma je mračno dok stupamo na platformu ledenog grebena.
     T'ien Šan ima pet satelita: četiri su zarobljeni asteroidi, ali na dovoljno niskim orbitama da odraze poprilično svetlosti, dok je peti gotovo velik kao mesec Stare Zemlje, ali u gornjem desnom kvadrantu naružen je jednim jedinim, ogromnim udarnim kraterom čiji se zraci šire kao svetlucava paučina do svih vidljivih rubova sfere. Ovaj veliki mesec - Znamenje - diže se na severoistoku dok A. Betik i ja lagano hodamo prema severu po uskom ledenom grebenu, prikačeni za fiksirane kablove da nas sada ne bi dole odneli vetrovi sa temperaturom ispod nule iz mlazne struje.
     Navukao sam termo-kapuljaču i stavio masku na lice, ali oči me ipak peku od ledenog vetra, kao i svaki delić izložene kože. Ovde ne možemo dugo da se zadržavamo. Ali u meni je snažan poriv da stanem i zagledam se, kao i uvek kada stojim na terminalu kablovskog puta na grebenu K'un Lun i gledam Srednje Kraljevstvo i svet Nebeskih Planina.
     Zastavši na ravnom, otvorenom, ledenom polju na početku tobogana, okrećem se oko sebe i upijam prizor. Na jugu i zapadu preko mesečinom obasjanih uskomešanih vrhova oblaka toliko duboko ispod nas, greben Fari sija pod sjajem Znamenja. Buktinje visoko duž grebena severno od Farija jasno obeležavaju gazište, i mogu da vidim osvetljene viseće mostove mnogo dalje prema severu. Iza pijace Fari nebo sija i ja zamišljam da je to bakljama obasjana Potala, Zimska palata Njegove Svetosti Dalaj Lame i dom najveličanstvenije kamene arhitekture na planeti. Samo nekoliko klika odatle, znam, Paksu je upravo dodeljena enklava kod Ran Coa, u večernjoj senci Šivlinga - 'Šivinog falusa'. Osmehujem se pod termo-maskom, pomišljajući na to kako se hrišćanski misionari dure zbog te paganske nedostojnosti.
     Iza Potale, stotinama klika zapadno, nalazi se predeo grebena Koko Nor sa bezbroj visećih sela i opasnih mostova. Daleko prema jugu, duž velikog hrbata grebena po imenu Lob-sang Gijaco, leži zemlja sekte Žutog Šešira, završavajući se krajnjim vrhom Nanda Devi, gde kažu da obitava induska boginja blaženstva. Jugozapadno odatle, toliko daleko oko zakrivljenja sveta da tamo još bukti suton, nalazi se Muctag Alta sa destinama hiljada islamskih stanovnika koji čuvaju grobnicu Alija i drugih islamskih svetaca. Severno od Muctag Alte, grebenje se pruža u teritoriju koju nisam video - čak ni sa orbite za vreme prilaska - gde su visoke kuće Lutajućih Jevreja na prilazima planina Cion i i Morije, gde su gradovi-blizanci Avram i Isak, koji se razmeću najboljim bibliotekama na T'ien Šanu. Severno i zapadno od njih diže se planina Sumeru - središte Vaseljene - i vrh Harni, začudo, takođe središte Vaseljene - i jedno i drugo nekih šest stotina klika jugoistočno od vrhova San Francisko gde kultura Hopi-Eskima uspeva da se održi na hladnim hrbatima i u klancima sa papratima, takođe ubeđena da njeni vrhovi označavaju središte Vaseljene.
     Dok se okrećem i gledam prema severu, vidim najveću planinu na našoj polulopti i severnu granicu našeg sveta, pošto greben nestaje ispod oblaka fozgena par klika severno odatle - Čomo Lori, 'Snežnu kraljicu'. Začudo, suton još obasjava zaleđeni vrh Čomo Lori, iako Znamenje kupa njegove istočne hrbate mekšim svetlom.
     Od planine Čomo Lori, i greben K'un Lun i greben Fari pružaju se prema jugu, a procep između njih širi se do nepremostivih udaljenosti južno od kablovskog puta kojim smo upravo prošli. Okrećem leđa severnom vetru i gledam prema jugu i istoku, prateći petljasti hrbat K'un Lun, zamišljajući da vidim baklje nekih dve stotina klika južno gde u gradu Hsi Vang-muu, 'Kraljici Majci Zapada' (a pri tom je 'zapad' južno i zapadno od Srednjeg Kraljevstva), nekih trideset pet hiljada ljudi žive u bezbednosti njegovih useka i procepa.
     Južno od Hsi Vang-mua, uzdiže se veliki vrh planine Koja tako da mu se samo visoka kapa vidi iznad mlazne struje, gde - ako je verovati onim vernicima koji žive u gradovima u ledenim tunelima na nižim padinama - Kobo Dajši, osnivač Šingon budizma, leži položen u bezvazdušnu ledenu grobnicu, čekajući na odgovarajuće uslove za buđenje iz svog meditativnog transa.
     Istočno od planine Koja, izvan vidokruga preko zakrivljenja sveta, nalaze se planine Kale, dom Kubere, induskog boga blagostanja, kao i Šive, kome očigledno ne smeta što ga od sopstvenog falusa razdvaja više od hiljadu kilometara. Parvati, Šivina žena, navodno takođe živi u planinama Kale, mada niko nije čuo njeno mišljenje o toj razdvojenosti.
     A. Betik je putovao do planina Kale za vreme svoje prve pune godine na ovoj planeti i rekao mi je da je vrh divan, jedan od najviših vrhova na planeti - više od devetnaest hiljada kilometara iznad nivoa mora - i opisao ga je kao mermernu skulpturu koja se diže sa postolja od naboranog kamena. Android je takođe rekao da na vrhu planina Kale, visoko na ledenim poljima gde je vazduh suviše redak za vetar ili disanje, stoji od ugljenične legure izrađeni hram budističkom božanstvu planine, Demčogu, 'Vrhunski blaženome', džinu visokom najmanje deset metara, plavom poput neba, ovenčanom lobanjama, u zadovoljnom zagrljaju sa svojom družbenicom dok pleše. A. Betik je rekao da plavokožno božanstvo donekle izgleda kao on. Sama palata je tačno u središtu zaobljenog vrha koji se nalazi u središtu mandale sačinjene od manjih snežnih vrhova, tako da sve to grli sveti krug - fizičku mandalu - božanskog prostora Demčoga, gde će oni koji meditiraju otkriti mudrost što će ih olsoboditi ciklusa patnji.
     U vidokrugu mandale Demčog na planinama Kale, rekao je A. Betik, i tako daleko prema jugu da je vrh ukopan ispod glečera od blistavog leda dubokih jedan kilometar, uzdiže se Helgafel - 'Dvorana sa medovinom mrtvih' - gde se nekoliko stotina Islanđana transplantovanih za vreme Hedžire vratilo običajima Vikinga.
     Gledam prema jugozapadu. Ako bih jednog dana mogao tamo da obiđem luk Antarktičkog Kruga, znam da bih naišao na takve vrhove kao što je Gunung Agung, pupak sveta (jedan od desetina na T'ien Šanu), gde je svetkovina Eka Dasa Rudra sada zašala u dvadeset sedmu godinu svog šestovekovnog ciklusa i gde kažu da Balinežanke igraju, nenadmašno lepe i ljupke. Severozapadno, više od hiljadu klika duž visokog hrbata od Gunung Agunga, nalazi se Kilimačago, gde stanovnici nižih terasa iskopavaju svoje mrtve iz pukotina sa ilovačom posle pristojnog vremena i nose kosti visoko iznad atmosfere koja se može udisati - verući se u ručno sašivenim kožama-odelima sa maskama za pritisak - da bi ponovo sahranili srodnike u ledu tvrdom kao kamen blizu nivoa od osamnaest hiljada metara, tako da im lobanje zure kroz led prema vrhu u večitoj nadi.
     Iza Kilimačaga, jedini vrh koji poznajem po imenu jeste Kroag Patrik, gde navodno nema zmija. Ali, koliko znam, zmija nema nigde na Nebeskim Planinama.
     Ponovo se okrećem prema severoistoku. Hladnoća i vetar šibaju me čeono, nagone na žurbu, ali koristim taj poslednji trenutak da pogledam prema našem odredištu. Čini se da se ni A. Betiku ne žuri, mada ga to možda napetost zbog tobogana koji nas čeka nagoni da ovde zastane na tren sa mnom.
     Severno i istočno odavde, iza strmog zida grebena K'un Lun, leži Srednje Kraljevstvo sa svojih pet vrhova obasjanih svetlom fenjera Znamenja.
     Severno od nas, gazište i desetak visećih mostova premošćavaju prostor do grada Džo-kunga i središnjeg vrha Sung Šan, 'Uzvišenog', mada je to daleko najniži od pet vrhova Srednjeg Kraljevstva.
     Ispred nas, spojena sa jugozapadom samo strmim ledenim zidom ukrašenim petljastom trasom tobogana, uzdiže se Hua Šan, 'Cvetna planina', najzapadniji vrh u Srednjem Kraljevstvu i jamačno najlepši od pet vrhova. Od Hua Šana, poslednje klike kablovskog puta spajaju Cvetnu Planinu sa bočnim grebenima severno od Džo-kunga, gde Anea radi u Hsuan-k'ung Šuu, Hramu koji visi u vazduhu, usečenom u strmu liticu, tako da gleda prema severu preko ponora u Heng Šan, Svetu Planinu Severa.
     Nekih dvesta klika južno nalazi se drugi Heng Šan, koji tamo označava granicu Srednjeg Kraljevstva, ali to je neugledna planina u poređenju sa strmim zidovima, velikim grebenima i talasastim profilom njegovog severnog parnjaka. Zagledan prema severu, kroz mahnite vetrove i nanose paperjastih oblaka, prisećam se vremena kada sam bio u Konzulovom brodu i lebdeo između plemenitog Heng Šana i Hrama, u tom prvom satu na planeti.
     Bacivši ponovo pogled prema istoku i severu, iza Hua Šana i kratkog središnjeg vrha Sung Šana, sa lakoćom opažam i neverovatni vrh T'ai Šan, ocrtan spram uzdižućeg Znamenja i udaljen više od trista klika. To je Veliki Vrh Srednjeg Kraljevstva, visok 18.200 metara, sa gradom Tai'an - Gradom Mira - zgurenim na visini od 9.000 metara, kao i sa legendardnim stepeništem od 27.000 stepenika što se uzdiže iz Tai'ana, kroz snežna polja i kamene zidove, sve do mitskog Hrama Žadnog Cara na vrhu.
     Iza naše Svete Planine na Severu, znam, dižu se Četiri Planine Hodočašća za budističke vernike - O'mei Šan na zapadu; Čiu-hua Šan, 'Planina Devet Cvetova', na jugu'; Vu-t'ai Šan, 'Planina Pet Terasa' sa gostoprimljivom Purpurnom Palatom na severu; i niži, ali tanano lepi P'u-t'o Šan na dalekom istoku.
     Provodim nekoliko poslednjih sekundi na toj ledenoj izbočini šibanoj vetrom zagledan u Džo-kung, u nadi da ću videti svetlost buktinja duž pukotine i prolaza prema Hsuan-k'ung Šuu, ali visoki oblaci ili paperjasti nanosi zamagljuju pogled, tako da se može videti samo mrlja obasjana Znamenjem.
     Okrenuvši se A. Betiku, pokazujem prema toboganu i dižem palac. Vetar sada duva prejako da bi preneo reči.
     A. Betik klima glavom i poseže iza sebe da razmota foliju sanki iz spoljnjeg džepa na leđima. Shvatam da mi srce tuče ne samo zbog napora dok pronalazim sopstvenu foliju i nosim je na polaznu platformu tobogana.

     Tobogan je brz. To je oduvek bila njegova privlačnost. I to je njegova najveća opasnost.
     Još postoje mesta u Paksu, siguran sam, gde i dalje živi drevni običaj spusta toboganom. U tom sportu, čovek sedne u sanke sa ravnim dnom i stušti se niz pripremljenu ledenu stazu. To prilično dobro opisuje i ovaj tobogan, osim što umesto sanki sa ravnim dnom A. Betik i ja imamo po foliju kraću od jednog metra, zaobljenu poput kašike. Folija sanki je više folija nego ovo drugo, mlitava poput alumijumskog omotača sve dok ne usmerimo deo energije iz svojih penjača, poslavši piezoelektričnu poruku ukrućivačima strukture folije tako da se čini da se naše male sanke naduvavaju i poprimaju oblik za samo nekoliko sekundi.
     Anea mi je jednom rekla da su duž tobogana nekada postojala fiksirana ugljenično-ugljenična užad i da su se sankaši mogli prikačiti za njih kao za kablove ili uže za okomito penjanje, koristeći naročiti sigurnosni prsten za nisko trenje sličan kablovskom koturu, da se ne bi gubila brzina. Na taj način, moglo se kočiti pomoću kabla ili, ako bi sanke odletele u prazan prostor, upotrebiti prikačeno uže kao vez za spasavanje. Sa takvim sigurnosnim užetom bilo bi masnica i slomljenih kostiju, ali telo makar ne bi odletelo u prazninu zajedno sa sankama.
     Ali kablovi se nisu dobro pokazali, rekla je Anea. Bilo je potrebno previše održavanja da bi ostali čisti i funkcionalni. Iznenadne ledene oluje zamrzle bi ih za ivicu tobogana i neko ko bi putovao brzinom od 150 klika na sat iznenada bi shvatio da mu je sigurnosni prsten naišao na nepomični led. U ovo doba dovoljno je teško održavati i kablovski put: fiksirana užad tobogana nisu se mogla koristiti.
     I tako su tobogani napušteni. Sve dok omladina u potrazi za uzbuđenjem i odrasli kojima se ozbiljno žurilo nisu ustanovili da u devet od deset slučajeva osoba može da zadrži foliju sanki u žlebu pukim tociljanjem - što će reći, korišćenjem jedne ili više sekirica za led u položaju za kočenje, uz dovoljno nisku brzinu da se ostane na stazi. 'Dovoljno nisko' ovde znači ispod 150 klika na sat. U devet slučajeva od deset, to dejstvuje. Ako je čovek vrlo vešt. Ako su uslovi savršeni. Ako je dan.
     A. Betik i ja spuštali smo se toboganom tri puta ranije, jednom u povratku sa Farija sa nekim lekovima potrebnim da se spase život jedne devojčice i dvaput da bismo upoznali krivine i prave deonice. Putovanje je tada bilo ushićujuće i zastrašujuće, a i bezbedno smo stigli. Ali svaki put je to bilo po danu... bez vetra... i sa nekim drugim sankačem pred nama, koji nam je pokazivao put.
     Sada je mrak; dugačka staza opako svetluca na mesečini pred nama. Površina izgleda ledeno i tvrdo kao kamen. Nemam pojma da li se iko spuštao danas... ili ove nedelje... da li je iko proverio ima li pukotina, ledenih izbočina, napuklina, urušenja, jaruga, ledenih šiljaka ili drugih prepreka. Ne znam koliko su bili dugački drevni tobogani, ali ovaj je duži od dvadeset klika i pruža se duž strmog kraka Abruci koji spaja greben K'un Lun sa padinama Hua Šana, prostirući se postepenim ledenim poljima na zapadnoj strani Cvetne Planine, kilometrima južno od bezbednijeg i sporijeg gazišta koje se u petlji spušta sa severa. Od Hua Šana ima samo devet klika i tri lake deonice kablom do skela Džo-kunga, a zatim brzi hod kroz klanac i niz gazišta strme litice do Hsun-k'ung Šua.
     A. Betik i ja sedimo jedan kraj drugog kao deca na sankama koja čekaju da ih gurnu tata i mama. Naginjem se, hvatam prijatelja za rame i privlačim ga bliže kako bih mogao da viknem kroz termo-materijal njegove kapuljače i maske za lice. Vetar me bocka ledenim snegom. "Slažeš se da ja idem prvi?" derem se.
     A. Betik okreće lice tako da nam se obrazi prekriveni tkaninom dodiruju. "Č. Endimione, mislim da bi trebalo da prvi idem ja. Spustio sam se ovim toboganom dva puta više nego vi, ser."
     "Po mraku?" vičem.
     A. Betik odmahu prekrivenom glavom. "Malobrojni u ova vremena to pokušavaju po mraku, Č. Endimione. Ali ja sam veoma dobro upamtio svaku krivinu i pravi deo. Mislim da bih mogao da vam pomognem tako što bih vam ukazao na odgovarajuća mesta za kočenje."
     Oklevam samo na sekund. "U redu", kažem. Stiskam mu ruku kroz rukavice.
     Sa naočarima za noćni vid, ovo bi bilo lako kao spuštanje toboganom po danu - što po meni nije nimalo lako. Ali ja sam izgubio naočari koje sam poneo na svoju odiseju kroz dalekobacače, i mada su u brodu postojale rezervne, ostavio sam ih tamo. "Ponesi dve kože-odela i respiratore", prenela mi je Rejčel Aneinu poruku. Mogla je da pomene i naočari za noćni vid.
     Današnji izlet trebalo je da se sastoji od običnog lakog pešačenja do pijace Fari, noći provedene tamo i zajedničkog povratka sa Džordžom Carongom, Džigmeom Norbuom i dugim redom nosača koji bi teglili teški materijal za gradilište.
     Možda, pomišljam, preterano burno reagujem na novosti o spuštanju Paksa. Sada je prekasno. Čak i ako se krenemo natrag, silazak niz fiksiranu užad na grebenu K'un Lun bio bi podjednako težak kao i ovaj spust. Ili bar tako lažem sebe.
     Posmatram kako A. Betik uglavljuje kratak čekić za penjanje po ledu, dužine 38 centimetara, u petlju narukvice na levoj ruci, a onda priprema uobičajenu sekiru za led dugačku 75 centimetara. Dok sedim ukrštenih nogu na sankama, uzimam levom rukom sopstveni čekić za led, a desnom držim sekiru kao krmu. Ponovo dajem androidu znak podignutim palcem i gledam kako se otiskuje na mesečini, obrnuvši se jednom, da bi zatim stručno ispravio sanke kratkim čekićem za led, u oblaku opiljaka, a onda se stuštio preko ruba i začas nestao iz vidokruga. Čekam dok se ne udalji desetak metara - dovoljno daleko da izbegnem mlaz leda izazvan njegovim prolaskom, dovoljno blizu da ga vidim u narandžastom svetlu Znamenja - a onda se odgurujem i sam.
     Dvadeset kilometara. Pri prosečnoj brzini od 120 klika na sat, trebalo bi da tu udaljenost pređemo za deset minuta. Za deset ledenih minuta uz pumpanje adrenalina, dizanje želuca, udare strave o rebra i reagovanje u mikrosekundi, gde je alternativa smrt.
     A. Betik je blistav. U svaku krivinu ulazi savršeno, nisko za skretanje sa visokom okukom, tako da njegova najviša tačka - i moja, par sekundi kasnije - bude na samom rubu ledenog zida, izbijajući iz krivine upravo najpogodnijom brzinom za sledeće pravo spuštanje, da bi se zatim sjurio uz poskakivanje niz dugačku ledenu rampu tako brzo da oko ne može da ga prati; udari mi se dižu kroz repnu kost i kičmu tako da vidim dvostruko, trostruko, u glavi mi bubnja bol, da bi se sve ponovo zamutilo od mlaza letećih ledenih opiljaka koji stvaraju oreole na mesečini, jarki kao zvezde prosute i uskovitlane bez treptaja iznad nas - blistave zvezde koje konkurišu čak i sjaju Znamenja i brzom, zatumbanom svetlu meseca-asteroida - a onda kočimo i jako odskačemo uvis, u oštrom skretanju ulevo od kog ostajem bez daha, potom poskakujemo u još oštriju desnu krivinu, pa treskamo i letimo niz pravu deonicu tako strmoglavu da i sanke i ja kao da vrištimo u slobodnom padu. Načas gledam pravo dole u mesečinom obasjane oblake fozgena - zelene poput senf-gasa na lažljivoj mesečini - a onda obojica kao rakete obilazimo niz spirala, dvostrukih krivina nalik na helikoidu DNK, sanke nam se klatare na rubu svakog bočnog zida tako da mi se dvaput sekira za led zabija samo u ledeni vazduh, ali oba puta padamo natrag i pojavljujemo se - ne toliko kao da izlazimo, već više kao da smo ispljunuti odatle, dva metka iz puške ispaljena odmah iznad leda - pa zatim ponovo skrećemo visoko, izlazimo ubrzavajući na pravi deo i sukljamo preko osam kilometara dugačog, strmog ledenog zida na kraku Abruci, desni kosi zid tobogana sad služi kao pod za naš prolazak, moja sekira diže uskovitlane opiljke u okomiti prostor dok nam se brzina povećava, zatim još povećava, da bi potom postala nešto više od brzine dok mi hladan, redak vazduh proseca masku i termo-odeću, rukavice i čizme sa grejanjem, da bi mi ledio meso i čupao mišiće. Osećam kako mi se zamrznuta koža obraza rasteže pod termo-maskom dok se idiotski cerim, a ruke mi se neprestano, automatski, trenutno prilagođavaju promenama u držalji sekire i kočnici čekića za led.
     Iznenada, A. Betik skreće ulevo, opiljci lete kada zaseca duboko zakrivljenim sečivima i kratke i dugačke sekire - to nema smisla, takav potez baciće ga, baciće obojicu! - da se odbijemo od unutrašnjeg zida, od okomitog ledenog zida, a onda zavrištimo napolje, u crni vazduh - ali ja mu verujem, donosim odluku za manje od sekunde i zabijam sečivo svoje velike sekire, udaram snažno čekićem za led, osećam srce u grlu dok poskakujem postrance i kao da ću skliznuti desno umesto levo, na rubu toga da se zavrtim i sjurim u spirali sa uske ledene izbočine brzinom od 140 kilometara na sat - ali ispravljam se i stabilizujem, i letim kraj rupe u ledenom podu gde bismo proklizali da nije bilo ovog divljeg obilaženja, strmoglavce na odlomljenu izbočinu široku šest ili osam metara, kapak za smrt - a onda se A. Betik odbija od unutrašnjeg zida, usporava klizanje uz blesak sečiva sekire za led na mesečini, pa nastavlja da leti niz krak Abruci prema poslednjem nizu krivina na ledenim padinama Hua Šana.
     A ja ga sledim.
     Na Cvetnoj Planini, obojica smo previše zaleđeni i uzdrmani da bismo ustali sa sanki nekoliko hladnih minuta. Onda, zajedno, ustajemo, isključujemo piezoelektrični naboj u sankama, savijamo ih i trpamo u rančeve. Hodamo ledenom stazom po obroncima Hua Šana u tišini - ja zbog strahopoštovanja izazvanog reakcijama i hrabrošću A. Betika, on u tišini koju ne mogu da protumačim, ali usrdno se nadam da ne predstavlja bes zbog moje lakomislene odluke da se vratimo ovuda.
     Poslednja tri spusta kablovskim putem predstavljaju antiklimaks, vredan pomena samo zbog mesečine na vrhovima i grebenima oko nas, i zbog poteškoća da stegnem prstima kočnice sa D-prstenom.
     Džo-kung gori bakljama posle mesečinom obasjane praznine viših padina, ali mi izbegavamo glavne skele i silazimo lestvicama do prolaza kroz klanac. Onda nas okružuje senovita tama severne litice, isprekidana pucketavim bakljama duž visokog gazišta koji vodi do Hsuan-k'ung Šua. Taj poslednji kilometar prevaljujemo trkom.
     Stižemo baš kada Anea počinje ranu večernju raspravu. Stotinak ljudi naguralo se u malu pagodu na platformi. Ona gleda preko glava ljudi koji čekaju, vidi moje lice, moli Rejčel da počne raspravu i smesta prilazi promajnom ulazu gde stojimo A. Betik i ja.

16.

     Priznajem da sam bio zbunjen i pomalo potišten kada sam stigao na Nebeske Planine.
     Spavao sam u kriogenskoj fugi tri meseca i dve nedelje. Mislio sam da je kriogenska fuga lišena snova, ali nisam bio u pravu. Imao sam noćne more najveći deo puta i probudio se rastrojen i podozriv.
     Tačka translacije u sistemu iz kog smo krenuli bila je udaljena samo sedamnaest sati, ali u sistemu T'ien Šan morali smo da se prebacimo iz C-plus iza poslednje ledene planete i nastavimo da usporavamo unutar sistema puna tri dana. Trčkarao sam po raznim palubama, uz spiralno stepenište i niz njega, pa čak i napolje, na mali balkon koji bi brod izbacio po mom nalogu. Govorio sam sebi da pokušavam da vratim nogu u formu - i dalje me je bolela uprkos objavi brodskog automatskog doktora da je zalečena i da bola ne bi trebalo da bude - ali uistinu, znao sam, pokušavao sam da iz sebe isteram svu tu nervoznu energiju. Nisam siguran da sam se sećao da sam ikada ranije bio tako napet.
     Brod je želeo da mi saopšti sve o ovom zvezdanom sistemu do najsitnije pojedinosti - žuta zvezda tipa G, bla, bla, bla - pa, to sam mogao da vidim... jedanaest svetova, tri gasna džina, dva pojasa asteroida, visoki postotak kometa u unutrašnjem sistemu, bla, bla, bla. Mene je zanimao samo T'ien Šan, i sedeo sam u tepihom obloženoj holojami i posmatrao ga kako raste. Svet je bio zapanjujuće sjajan. Zaslepljujuće sjajan. Brilijantni biser spram crnila svemira.
     "Ono što vidite jeste niži, stalni sloj oblaka", davio je brod. "Reflektivna moć planete je upečatljiva. Postoje i viši oblaci - vidite ono kovitlanje oluja u nižem desnom delu osvetljene polulopte? One visoke ciruse koji bacaju senke blizu severne polarne kape? To su oblaci koji menjaju vremenske prilike ljudskim stanovnicima."
     "Gde su planine?" upitao sam ja.
     "Tamo", rekao je brod i zaokružio sivu senku na severnoj polulopti. "Prema mojim starim mapama, ovo je veliki vrh severnih oblasti istočne polulopte - Čomo Lori, 'Snežna Kraljica' - a vidite li one nabore koji se pružaju južno od nje? Vidite kako se drže zajedno sve dok ne prođu polutar, a onda se sve više razdvajaju sve dok ne nestanu u masama oblaka nad južnim polom? To su dva velika kičmena hrbata, greben Fari i greben K'un Lun. To su bili prvi nastanjeni kameni hrbati na planeti i odličan su primer, ekvivalentan silovitom dizanju tla Dakote s početka Krede..."
     Bla, bla, bla. A ja sam mogao jedino da mislim na Aneu, Aneu i samo Aneu.
     Bilo je neobično ući u sistem bez brodova Flote Paksa koji bi nam se obratili, bez orbitalne odbrane, bez lunarnih baza... čak i bez baze na džinovskom mesecu-meti koji je izgledao kao da je neko ispalio jedan jedini metak u glatku narandžastu sferu - bez tragova Hokingovog pogona, emisija neutrina, gravitacionih sočiva ili repova mlaznih Busardovih sondi - bez traga bilo kakve više tehnologije. Brod je rekao da iz određenih oblasti planete curkaju mikrotalasne emisije, ali kada sam oslušnuo, ispostavilo se da su na prehedžirskom kineskom. To je bio pravi šok. Nikada nisam bio na svetu na kome je glavnina ljudskog stanovništva govorila bilo šta izuzev neke verzije engleskog iz doba Mreže.
     Brod je ušao na geosinhronu orbitu iznad istočne polulopte. "Vaša uputstva bila su da pronađem vrh po imenu Heng Šan, koji bi trebalo da se nalazi oko šest stotina pedeset kilometara jugoistočno od Čomo Lori... tamo!" Teleskopski prizor u holojami zumirao je prema divnom snežnom i ledenom očnjaku koji je iskakao kroz najmanje tri sloja oblaka tako da je vrh blistao čist i svetao iznad najvećeg dela atmosfere.
     "Isuse", šapnuo sam. "A gde je Hsuan-k'ung Šu? Hram koji visi u vazduhu?"
     "Trebalo bi da je... tamo", reče brod trijumfalno.
     Gledali smo pravo niz okomiti greben snega, leda i sivog kamena. Oblaci su se komešali u podnožju te neverovatne gromade. Čak i gledanje samog holograma nagnalo me je da se uhvatim za jastuke ležaja i zanesem se od vrtoglavice.
     "Gde?" upitao sam. Nigde se nisu mogle videti građevine.
     "Onaj tamni trougao", reče brod, zaokruživši nešto što je meni izgledalo kao senka na jednoj sivoj kamenoj ploči. "I ova linija... ovde."
     "Koje je uvećanje?" upitah.
     "Trougao je približno jedan zapeta dva metra duž najduže stranice", reče glas koji sam tako dobro upoznao zahvaljujući komlogu.
     "Prilično malo za zgradu u kojoj bi trebalo da žive ljudi", napomenuo sam ja.
     "Ne, ne", reče brod. "To je samo delić građevine koju su stvorili ljudi i koja viri ispod nečega što mora biti kamena nadstrešnica. Pretpostavio bih da se čitav takozvani Hram koji visi u vazduhu nalazi ispod te nadstrešnice. Kamen je na tom mestu više nego okomit... zakošen je unazad za nekih šezdeset ili osamdeset metara."
     "Možeš li da dođeš do bočnog pogleda? Tako da mogu da vidim Hram?"
     "Mogao bih", reče brod. "To bi zahtevalo premeštanje u severniju orbitu tako da teleskopom mogu da gledam južno preko vrha Heng Šan, i pređem na infracrveno da bih pogledao kroz masu oblaka na osam hiljada metara koja prolazi između vrha i isturenog grebena na kome je Hram sagrađen; takođe bih morao da..."
     "Preskoči to", rekoh ja. "Samo zaspi uskim snopom oblast hrama... do đavola, ceo greben... i vidi da li nas Anea čeka."
     "Na kojoj frekvenciji?" upita brod.
     Anea nije pomenula nikakvu frekvenciju. Samo je rekla nešto o tome da neću moći u pravom smislu reči da sletim, ali da svejedno siđem kod Hsuan-k'ung Šua. Zagledan u taj okomiti i više nego okomiti zid od snega i leda, počeo sam da shvatam na šta je mislila.
     "Odašilji na zajedničkoj frekvenciji koju bi koristio kada bi zvao komlog-ekstenziju", rekoh ja. "Ako ne bude odgovora, probaj na svim frekvencijama koje imaš. Mogao bi da probaš na onim frekvencijama koje si ranije uhvatio."
     "One su dopirale iz najjužnijeg kvadranta zapadne polulopte", reče brod strpljivim glasom. "Na ovoj polulopti nisam uhvatio nikakve mikrotalasne emisije."
     "Samo uradi tako, molim te."
     Visili smo tamo pola sata, zasipajući greben uskim snopom, odašiljući potom opšte radio-signale prema svim vrhovima u toj oblasti, da bismo zatim preplavili poluloptu kratkim upitima. Nije bilo odgovora.
     "Zar može da postoji nastanjeni svet na kome niko ne koristi radio?" upitah ja.
     "Naravno", reče brod. "Na Iksionu je protivzakonito i suprotno običajima koristiti mikorotalasne komunikacije svake vrste. Na Novoj Zemlji postojala je jedna grupa koja..."
     "Dobro, dobro", rekoh ja. Hiljaditi put sam se zapitao postoji li način da se ova autonomna inteligencija reprogramira tako da ne bude toliki davež. "Spusti nas", rekoh ja.
     "Na koju lokaciju?" upita brod. "Postoje izuzetno naseljene oblasti na visokom vrhu istočno - na mojoj mapi ona se zove T'ai Šan - i još jedan grad južno od grebena K'un Lun, po imenu Hsi Vang-mu, mislim, kao i druge naseobine duž grebena Fari i zapadno odatle u oblasti označenoj kao Koko Nor. Takođe..."
     "Spusti nas do Hrama koji visi u vazduhu", rekoh ja.

     Na svu sreću, magnetno polje planete bilo je sasvim pogodno za brodske EM potisnike, tako da smo dolebdeli dole s neba umesto da se spustimo na repu fuzionog plamena. Izišao sam na balkon da posmatram, mada bi holojama ili ekrani u spavaćoj sobi na vrhu bili praktičniji.
     Kao da je trajalo satima, ali, zapravo, za samo nekoliko minuta lebdeli smo blago na osam hiljada i nešto metara između fantastičnog vrha na severu - Heng Šana - i grebena gde se nalazio Hsuan-k'ung Šu. Video sam dok smo se spuštali kako terminador hrli sa istoka, i ako je verovati brodu, sada je tu bilo pozno popodne. Izneo sam dvogled na balkon i zagledao se. Jasno sam mogao da vidim Hram. Mogao sam da ga vidim, ali nisam sasvim mogao da poverujem.
     Ono što je izgledalo kao puka igra svetlosti i senke ispod ogromnih, naboranih ploča od sivog granita bio je niz građevina koji se protezao istočno i zapadno mnogo stotina metara. Smesta sam primetio uticaj Azije: zgrade u obliku pagoda sa zabačenim, crepovima pokrivenim krovovima i vijugavim strehama, čije su složeno popločane površine bile pozlaćene i sjajne na jarkom svetlu sunca; okrugle prozore i kružna vrata u nižim delovima nadgradnje od cigala, prozračne drvene verande sa složeno izrezbarenim ogradama; delikatne drvene stubove ofarbane u boju sasušene krvi; crveni i žuti barjaci na strehama, ulazima i ogradama; komplikovane rezbarije na krovnim gredama i rubovima tornjeva; i viseće mostove i stepeništa okićena nečim što će mi kasnije biti predstavljeno kao molitveni točkovi i molitvene zastave, koje nude molitvu Budi svaki put kada ih ljudska ruka zavrti ili vetar zaleprša.
     Hram se još gradio. Video sam da sirovo drvo nose gore, do visokih platformi, video sam kako ljudske prilike klešu kameno lice litice, video sam skele, grube lestvice, nedorađene mostove koji su se sastojali gotovo samo od nekakvog tkanja sa konopcima umesto ograda, uspravne prilike koje su vukle prazne korpe uz te lestvice i mostove i još više pognutih prilika koje su nosile korpe pune kamenja dole, do široke ploče, gde su većinu korpi praznile u ponor. Bili smo dovoljno blizu da vidim da je većina tih ljudskih prilika nosila živopisne odore koje su im dopirale gotovo do gležnjeva - neke su lepršale na jakom vetru koji je tamo duvao uz liticu - a činilo mi se da su te odore debele i postavljene zbog hladnoće. Kasnije ću saznati da su to sveprisutne chube, koje mogu da se prave od debele, nepropusne vune zaj-koza ili od ceremonijalne svile, pa čak i od pamuka, mada je ovaj potonji materijal bio redak i veoma cenjen.
     Osećao sam nervozu zbog toga što će lokalni stanovnici videti naš brod - plašio sam se da bi to moglo da izazove paniku, napad laserima ili tako nešto - ali nisam znao šta drugo da učinim. Još smo bili udaljeni nekoliko kilometara, tako da smo u najgorem slučaju mogli da izgledamo kao neuobičajeni odsjaj sunca na tamnom metalu koji lebdi spram bele pozadine severnog vrha. Nadao sam se da će misliti da je u pitanju samo još jedna ptica - brod i ja videli smo na ekranu mnoštvo ptica, od kojih su mnoge imale raspon krila od po nekoliko metara - ali ta nada zgasnula je kada sam video da je nekoliko radnika u Hramu načas prekinulo rad i zagledalo se prema nama, zatim više njih, i još više. Niko se nije uspaničio. Nije bilo jurnjave prema skloništima ili skladištima sa oružjem - nigde nisam video nikakvo oružje - ali očigledno smo bili primećeni. Posmatrao sam kako dve žene u odorama trče naviše kroz niz zgrada hrama, preko visećih mostova, stepeništa, strmih lestvica i građevinskih skela, do najistočnije platforme gde rad izgleda da se sastojao od usecanja rupa u kamenom zidu. Tamo se nalazila nekakva građevinska baraka, i jedna od žena nestade u njoj, da bi izišla koji trenutak kasnije sa nekoliko viših obličja u odorama.
     Uveličao sam sliku u dvogledu, dok mi je srce tuklo uz rebra, ali sa gradilišta se dizao dim i nisam sa sigurnošću mogao da razaznam da li je najviša osoba Anea. Ali kroz velove uskovitlanog dima načas sam ugledao smeđe-plavu kosu - dužine koja jedva da je dosezala do ramena - i za trenutak sam spustio dvogled i ostao tako da zurim u udaljeni zid, cereći se kao idiot.
     "Signaliziraju nam", reče brod.
     Ponovo pogledah kroz dvogled. Neka druga osoba - ženska, rekao bih, ali mnogo tamnije kose - dizala je zastavice za signaliziranje.
     "To je drevna signalna šifra", reče brod. "Zove se Morze. Prve reči su..."
     "Tišina", rekoh ja. Učili smo Morzeovu azbuku u teritorijalcima, a ja sam je jednom upotrebio pomoću dva krvava zavoja da bih pozvao letače za medicinsku evakuaciju na Glečer.
     IDI... DO... KLANCA... DESET KLIKA... PREMA... SEVERO... ISTOKU.
     TAMO... LEBDI.
     ČEKAJ... UPUTSTVA.
     "Brode, jesi li shvatio to?" upitah ja.
     "Da." Glas Broda uvek je zvučao hladno posle neke moje grubosti.
     "Idemo", rekoh ja. "Mislim da vidim procep oko deset klika severoistočno. Držimo se što dalje možemo, tako da priđemo sa istoka. Ne verujem da će moći da nas vide iz Hrama, a na litici ne vidim nikakve druge građevine koje bi se pružale u tom pravcu."
     Bez daljih komentara, brod krenu okolo i vrati se kraj strmog kamenog zida sve dok nismo došli do klanca - okomitog procepa koji se spuštao nekoliko hiljada metara od snega i leda visoko iznad, do tačke gde se spajao na oko četiri stotine metara iznad nivoa Hrama, koji se sada nalazio izvan vidokruga, iza zakrivljenja litice na zapadu.
     Brod je lebdeo okomito sve dok nismo stigli na samo pedeset metara iznad dna klanca. Iznenadio sam se kada sam video potoke koji su tekli niz strme kamene zidove na stranama ovog procepa, slivali se u središte klanca pre nego što će se izliti u razređeni vazduh kao vodopad. Duž ovog procepa posvuda je bilo drveća, mahovine, lišaja i cvetnog bilja, čitava polja uzdizala su se mnogo stotina metara duž potoka sve dok se na kraju nisu pretvarala u puke pruge raznobojnog lišaja koji se peo prema ledu. Isprva sam bio siguran da ovde nema nikakvog traga ljudske nametljivosti, ali onda sam ugledao isklesane izbočine duž severnog zida - jedva dovoljno široke da se po njima hoda, pomislio sam - a zatim i staze kroz svetlozelenu mahovinu i vešto postavljeno kamenje za koračanje u rečici, da bih onda zapazio i malu, vremešnu građevinu - premalu da bi bila brvnara, više nalik na letnju kućicu sa prozorima - koja je bila smeštena ispod vetrom izvajanih zimzelenih stabala duž rečice i blizu najviše tačke zelenog prolaza kroz klanac.
     Pokazah, i brod krenu tamo, zalebdevši blizu letnje kućice. Shvatio sam zbog čega bi bilo teško, ako ne i nemoguće, spustiti se tamo. Konzulov brod nije bio tako velik - bio je vekovima skriven u kamenom tornju u Endimionu, gradu starog pesnika - ali čak i da je sleteo okomito na peraja ili noge koje bi mogao da izbaci, uništio bi drveće, travu, mahovinu i cvetne biljke. Sve je to izgledalo previše retko na ovom svetu okomitog kamena da bi se tako uništilo.
     I zato smo lebdeli. I čekali. I oko trideset minuta posle našeg dolaska, neka mlada žena došla je stazom iz pravca kamenih izbočina i srdačno počela da nam maše.
     To nije bila Anea.
     Priznajem da sam bio razočaran. Moja želja da ponovo vidim mladu prijateljicu dosegnula je tačku opsednutosti, i pretpostavljam da sam imao besmislene fantazije o našem ponovnom sastanku - Anea i ja trčimo jedno prema drugome u cvetnom polju, ona ponovo kao dete, jedanaestogodišnjakinja, ja kao njen zaštitnik, oboje nasmejani zbog zadovoljstva što se ponovo srećemo, a ja je dižem i ljuljam oko sebe, bacam uvis...
     Pa, imali smo travnato polje. Brod je nastavio da lebdi i morfovao je stepenište do cvetnog travnjaka u blizini letnje kućice. Mlada žena prešla je preko rečice, kratkim skokovima od jednog kamena do drugog sa savršenom ravnotežom, i prišla mi je sa kezom uz travnati ćuvik.
     Bila je u svojim ranim dvadesetim. Posedovala je fizičku gracioznost i osećanje prisustva koje sam pamtio iz hiljadu slika moje mlade prijateljice. Ali ovu ženu nikada u životu nisam video.
     Zar je Anea mogla toliko da se promeni za pet godina? Možda se prerušila da bi se sakrila od Paksa? Zar sam naprosto zaboravio kako izgleda? Ovo potonje izgledalo je neverovatno. Ne, nemoguće. Brod me je uveravao da je za Aneu prošlo pet godina i nekoliko meseci, ukoliko me je čekala na ovom svetu, ali čitavo moje putovanje - uključujući i deo sa kriogenskom fugom - trajalo je samo oko četiri meseca. Ja sam ostario samo nekoliko nedelja. Nisam mogao da je zaboravim. Nikada je ne bih zaboravio.
     "Zdravo, Role", reče mlada žena tamne kose.
     "Zdravo" ponovih tupo ja.
     Ona kroči bliže i pruži ruku. Rukovala se čvrsto. "Ja sam Rejčel. Anea te je savršeno opisala." Ona se nasmeja. "Naravno, nismo očekivali da bilo ko drugi dođe u posetu ovakvim zvezdanim brodom..." Ona mahnu prema brodu koji je lebdeo tamo kao okomiti balon zanjihan blagim vetrom.
     "Kako je Anea?" upitao sam, a glas mi je i samom zazvučao čudno. "Gde je?"
     "Oh, u Hramu je. Radi. Usred najuposlenije radne smene. Nije mogla da dođe. Zamolila me je da dođem ovamo i pomognem ti da ukloniš brod."
     Nije mogla da dođe. Do đavola, šta je ovo? Prošao sam bukvalno kroz pakao - pretrpeo kamenje u bubregu, slomljene noge, pojeo me je i izbljuvao neki tuđin - a ona nije, majku mu, mogla da dođe? Ugrizao sam se za usnu, odupirući se porivu da kažem ono što mislim. Priznajem da su me u tom trenutku prilično obuzela osećanja.
     "Kako to misliš - da uklonim brod?" upitah ja. Obazreh se. "Mora da negde postoji mesto gde može da sleti."
     "Zapravo, ne postoji", reče mlada žena po imenu Rejčel. Kada sam je sada pogledao, na jarkom suncu, shvatio sam da je možda nešto starija od Anee - negde u srednjim dvadesetim. Oči su joj bile smeđe i pametne, kosa podšišana nemarno, onako kako je i Anea šišala svoju, koža tamna od dugih sati provedenih na suncu, ruke žuljevite od rada, a oko očiju imala je borice od smeha.
     "Zašto ne bismo uradili ovako?" upita Rejčel. "Uzmi ti lepo ono što ti treba sa broda, ponesi komlog komunikator tako da možeš da pozoveš brod kada ti bude zatrebao, uzmi dve kože-odela i dva respiratora iz spremišta, a brodu kaži da skoči natrag do trećeg meseca - do drugog najmanjeg zarobljenog asteroida. Tamo postoji duboki krater gde može da se sakrije, ali taj mesec je u bliskoj geosinhronoj orbiti i neprestano je jednom stranom okrenut prema ovoj polulopti. Možeš da ga pozoveš uskim snopom, tako da se vrati ovamo za nekoliko minuta."
     Pogledah je podozrivo. "Čemu kože-odela i respiratori?" Brod ih je imao. Bili su namenjeni za benigno vakuumsko okruženje, u kom nije bio neophodan pravi svemirski oklop. "Čini mi se da je vazduh ovde dovoljno gust", rekoh ja.
     "I jeste", reče Rejčel. "Na ovoj visini atmosfera je iznenađujuće bogata kiseonikom. Ali Anea mi je rekla da te zamolim da poneseš kože-odela i respiratore."
     "Zašto?" upitah ja.
     "Ne znam, Role", reče Rejčel. Oči su joj bile smirene, naizgled lišene prepredenosti ili pritvornosti.
     "Zašto ovaj brod mora da se krije?" upitah ja. "Je li Paks ovde?"
     "Još ne", reče Rejčel. "Ali očekujemo ih već nekih šest meseci. U ovom trenutku, na T'ien Šanu ili oko njega nema svemirskih letelica... ako se izuzme tvoj brod. Nema ni vazduhoplova. Nema letača, nema EMV-a, toptera ili koptera... samo zmajeva... jedrilica... a one nikada ne bi letele tako daleko."
     Klimnuh glavom, ali sa oklevanjem.
     "Dugpasi su danas videli nešto što nisu mogli da objasne", nastavi Rejčel. "Mislim, tvoj mali brod spram Čomo Lorija. Ali oni na kraju sve objašnjavaju kao tendrel, tako da to ne bi trebalo da predstavlja problem."
     "Šta je to tendrel?" upitah ja. "I ko su Dugpasi?"
     "Tendrel su znaci", reče Rejčel. "Božanska znamenja u šamanističkoj budističkoj tradiciji koja preovlađuje u ovom području Nebeskih Planina. Dugpasi su... Pa, ta reč se bukvalno prevodi kao 'najviši'. Ljudi koji žive na većim visinama. Tu su takođe Drukpasi, ljudi iz doline... to jest, iz nižih klanaca... i Drungpasi, ljudi iz pošumljene doline... mahom oni koji žive u velikim šumama papratnica i šumarcima bonsai-bambusa na zapadnim delovima grebena Fari i iza njih."
     "Dakle, Anea je u Hramu?" upitah tvrdoglavo, odupirući se 'sugestiji' mlade žene da sakrijem brod.
     "Da."
     "Kada ću moći da je vidim?"
     "Čim stignemo tamo." Rejčel se osmehnu.
     "Koliko dugo poznaješ Aneu?"
     "Oko četiri godine, Role."
     "Da li potičeš sa ovog sveta?"
     Ona se ponovo osmehnu, strpljiva pred mojim ispitivanjem. "Ne. Kada budeš upoznao Dugpase i ostale, shvatićeš da nisam odavde. Većina ljudi u ovoj oblasti poreklom je iz Kine, Tibeta i drugih delova Središnje Azije."
     "Odakle si ti?" upitah neuvijeno, zazvučavši i sebi samom nepristojno.
     "Ja sam rođena na Barnardovom Svetu", reče ona. "Na zabačenoj poljoprivrednoj planeti. Kukuruzišta, šume, duge večeri i par dobrih univerziteta, ali ne mnogo više od toga."
     "Čuo sam za njega", rekoh. To me je učinilo još podozrivijim. 'Dobri univerziteti' zahvaljujući kojima je Barnardov Svet bio čuven u vreme Hegemonije odavno su bili pretvoreni u crkvene akademije i semeništa. Iznenada sam poželeo da vidim grudi ove mlade žene - mislim, da vidim nalazi li se tamo kruciforma. Bilo bi više nego lako poslati brod i ući u zamku Paksa. "Gde si srela Aneu?" upitah. "Ovde?"
     "Ne, ne ovde. Na Amritsaru."
     "Na Amritsaru?" upitah ja. "Nikada nisam čuo za to."
     "To nije nikakvo čudo. Amritsar je solmevljevski marginalni svet daleko u Zabačenosti. Naseljen je pre samo jednog veka - izbeglicama iz građanskog rata na Parvatiju. Nekoliko hiljada Sika i nekoliko hiljada Sufija uspevaju nekako tamo da prežive. Anea je bila angažovana da tamo projektuje pustinjski centar zajednice, a mene su unajmili da nadgledam i teram na rad ekipu građevinara. Od tada sam neprestano sa njom."
     Klimnuh glavom, i dalje oklevajući. Bio sam ispunjen nečim što nije baš bilo razočaranje, nečim što je naviralo kao gnev, ali nije bilo baš tako čisto, i graničilo se sa ljubomorom. Ali to je bilo besmisleno. "A. Betik?" upitah ja, osetivši iznenadnu intuiciju da je android umro u proteklih pet godina. "Je li on..."
     "Juče je krenuo na pijacu Fari po naše dvonedeljne namirnice", reče žena po imenu Rejčel. Dodirnu mi mišicu. "A. Betik je dobro. Treba da se vrati večeras, pre izlaska meseca. Hodi. Uzmi svoje stvari. Reci brodu da se sakrije na trećem mesecu. Bolje da sve ovo čuješ od Anee."

     Na kraju sam iz broda poneo samo odeću, dobre čizme, mali dvogled, mali nož u kaniji, kože-odela i respiratore, kao i komunikator/dnevnik veličine dlana. Sve sam to strpao u ranac, strčao niz stepenice na poljanu i rekao brodu šta treba da radi. Moja antropomorfizacija stigla je do tačke kada sam očekivao da se brod uvredi zbog zamisli da se vrati u modus hibernacije - ovaj put na bezvazdušnom mesecu - ali brod je primio naređenje, predložio da se jednom dnevno javlja uskim snopom kako bi proverio da li komunikator dejstvuje, a onda je uzlebdeo i udaljio se, smanjio u mrljicu i potom nestao, baš poput balona kome je presečen konac.
     Rejčel mi je dala vunenu chubu da je navučem preko termo-jakne. Primetio sam najlonske vezove koje je nosila preko jakne i pantalona, metalnu opremu za planinarenje koja joj je visila o remenju, i upitao je za to.
     "Anea ima vezove za tebe na gradilištu hrama", reče ona, zazveckavši gvožđurijom na remenu. "Ovo je najnaprednija tehnologija na ovom svetu. Metalski radnici u Potali traže i dobijaju pravo bogatstvo za ove stvari - krampone, kablovske koture, sklopive sekire za led i čekiće za led, zupce, kopče, klinove, šta god pomisliš."
     "Hoće li mi to biti potrebno?" upitah sumnjičavo. Učili smo neke osnovne tehnike planinarenja po ledu u teritorijalcima - okomito planinarenje, penjanje u procepima, takve stvari - a malo sam se peo pomoću konopaca po kamenolomima kada sam radio sa Avrolom Hjumom na Kljunu, ali nisam bio siguran šta mislim o pravom planinarenju. Nisam voleo visine.
     "Biće ti potrebno, ali brzo ćeš se navići", uveri me Rejčel i krenu, skakućući po kamenju u rečici, da bi se lakim trkom popela stazom prema rubu litice. Oprema joj je tiho zveckala o remenju, poput čeličnih zvončića ili klepetuše oko vrata neke planinske koze.
     Hod od deset klika južno duž strme litice bio je sasvim lak kada sam se navikao na usku izbočinu, vrtoglavu provaliju sa desne strane, jarki sjaj neverovatne planine na severu i uskomešanih oblaka duboko dole, kao i na opojni nalet energije iz bogate atmosfere.
     "Da", reče Rejčel kada sam pomenuo vazduh. "Atmosfera bogata kiseonikom predstavljala bi problem kada bi ovde bilo šuma ili savana za požare. Treba da vidiš monsunske oluje sa gromovima. Ali ona šuma bonsaija pozadi, u klancu, i šume papratnica preko, na kišnoj strani Farija, otprilike su sve što imamo od zapaljivih materijala. Sve su to vatrootporne vrste. A drvo bonsaia koje koristimo u gradnji gotovo je prevelike gustine da bi gorelo."
     Neko vreme hodali smo jedno iza drugoga, u tišini. Pazio sam na izbočinu. Samo što smo zašli oko oštrog ugla, gde sam morao da se sagnem pod isturenom stenom, izbočina se proširila, pukao je vidik i tamo je bio Hsuan-k'ung Šu, 'Hram koji visi u vazduhu'.
     Ovako izbliza, malo ispod i istočno od Hrama, i dalje se činilo da on čarobno visi usred vazduha, nad prazninom. Neke niže, starije zgrade imale su osnovu od kamena ili cigle, ali većina ih je izgrađena tako da štrče u vazduh. Ove zgrade u stilu pagoda bile su zaklonjene velikom kamenom izbočinom nekih sedamdeset metara iznad glavne građevine, ali lestvice i platforme pružale su se u cik-cak gotovo do donje strane te izbočine.
     Zašli smo među ljude. Šarene chube i sveprisutno remenje za penjanje nisu ovde bili jedini zajednički činilac: većina lica koja su virila prema meni sa učtivom ljubopitljivošću kao da je poticala iz azijske oblasti Stare Zemlje; ljudi su bili srazmerno niski za svet sa otprilike standardnom gravitacijom; klimali su glavom i sa poštovanjem stupali u stranu dok me je Rejčel vodila kroz gužvu, uz lestvice, kroz unutrašnje dvorane nekih zgrada pune mirisa tamjana i sandalovine, napolje, preko verandi i zanjihanih mostova, uz delikatna stepeništa. Ubrzo smo bili u gornjim nivoima Hrama gde je gradnja brzo odmicala. Male prilike koje sam video kroz dvogled sada su bile živa ljudska bića koja su disala i stenjala pod teškim korpama sa kamenjem, pojedinci koji su mirisali na znoj i pošteni rad. Tiha delotvornost koju sam posmatrao sa terase broda sada se pretvorila u bučnu mešavinu udara čekićem, zvonjave dleta, odjeka pijuka i vike, mahanja radnika usred kontrolisanog haosa zajedničkog za svako gradilište.
     Posle nekoliko stepeništa i tri niza dugačkih lestvica koje su se uzdizale do najviše platforme zastao sam da dođem do daha pre nego što sam se popeo uz poslednje lestvice. Bez obzira na atmosferu bogatu kiseonikom, ovo penjanje predstavljalo je težak rad. Primetio sam da me Rejčel posmatra sa mirom koji se lako mogao protumačiti kao ravnodušnost.
     Digao sam pogled i ugledao neku mladu ženu koja je stupala preko ruba visoke platforme i graciozno silazila. U najkraćem mogućem trenu osetio sam kako mi srce udara od nervoze - Anea! - ali onda sam video kako se žena kreće, video sam joj kratko ošišanu tamnu kosu s leđa i shvatio da to nije moja prijateljica.
     Rejčel i ja odstupili smo od podnožja lestvica kada je žena skočila niz nekoliko poslednjih prečki. Bila je krupna i snažna - visoka kao ja - snažnih crta lica i zapanjujućih ljubičastih očiju. Činilo se da je u svojim četrdesetim ili ranim pedesetim godinama, po standardu, veoma osunčana i veoma okretna, a po belim naborima u uglovima očiju i ustiju činilo se da takođe uživa u smehu. "Role Endimione", reče ona i pruži ruku. "Ja sam Teo Bernard. Pomažem u gradnji."
     Klimnuh glavom. Stisak njene ruke bio je podjednako snažan kao i Rejčelin.
     "Anea samo što nije završila." Teo Bernard mahnu prema lestvicama.
     Pogledah Rejčel.
     "Idi ti gore", reče ona. "Mi moramo da obavimo neke stvari."
     Popeh se, rukom preko ruke. Na lestvicama od bambusa bilo je najverovatnije šezdeset prečki, i bio sam svestan dok sam se peo da je platforma dole veoma uska i da, ako neko padne, ponoru ispod nje nema kraja.
     Stupivši na platformu, ugledao sam grube građevinske barake i mesta sa isklesanim kamenom gde će biti zdanja hrama. Bio sam svestan bezbrojnih tona stenja koje je počinjalo samo deset metara iznad mene, gde se izbočina dizala pod uglom kao granitna tavanica. Male ptice sa repovima u obliku slova V strelovito su letele i obrušavale se tamo među napuklinama i procepima.
     Onda moju pažnju zaokupi prilika koja se pojavila iz veće od dve građevinske barake.
     To je bila Anea. Odrešita, tamnooka, sa nesamosvesnim osmehom, oštrih jagodica i delikatnih ruku, nemarno podsečene smeđeplave kose koja je sada vijorila na snažnom vetru litice. Nije bila mnogo viša nego kada sam je poslednji put video - mogao sam, doduše, da je poljubim u čelo, a da se ne sagnem - ali bila je izmenjena.
     Naglo sam udahnuo. Posmatrao sam kako ljudi rastu i sazrevaju, naravno, ali to su većinom bili moji prijatelji kada sam i ja rastao i sazrevao. Očito da nikada nisam imao dece, a moje pažljivo posmatranje nečijeg sazrevanja zbilo se samo za vreme četiri godine i nekoliko meseci mog prijateljstva sa ovim detetom. U mnogome, shvatio sam, Anea je još izgledala kao u vreme svog šesnaestog rođendana, pet svojih godina ranije, sa izuzetkom poslednjih ostataka dečje zaobljenosti u licu, oštrijih jagodica i snažnijih crta lica, širih kukova i malo isturenijih dojki. Nosila je somotske pantalone, visoke čizme, zelenu košulju koju sam upamtio iz Zapadnog Taliesina i mrku jaknu koja je lepršala na vetru. Video sam da su joj ruke i noge snažnije, mišićavije, nego što sam upamtio sa Stare Zemlje - ali sve u svemu, nije se mnogo toga promenilo kod nje.
     Sve se promenilo kod nje. Dete koje sam poznavao nestalo je. Umesto njega, tu je bila žena; nepoznata žena koja je brzo hodala prema meni po gruboj platformi. Nisu u pitanju bile samo snažne crte lica i možda malo mišićavija građa njene i dalje vitke prilike, već... čvrstina. Prisustvo. Anea je oduvek bila najživlja, najpokretnija, najpotpunija osoba koju sam ikada poznavao, čak i kao dete. Sada, pošto je to dete nestalo, ili je bar bilo skriveno u odrasloj osobi, mogao sam da vidim čvrstinu unutar te pokretne aure.
     "Role!" Načinila je tih nekoliko poslednjih koraka prema meni, stala blizu i zgrabila me za podlaktice snažnim rukama.
     Na trenutak sam mislio da će me poljubiti u usta kao kada me je... kao šesnaestogodišnje dete... Poljubila u poslednjim trenucima koje smo zajedno proveli na Staroj Zemlji. Umesto toga, ona diže šaku sa dugačkim prstima i spusti je na moje lice, prateći liniju obraza do brade. Tamne oči bile su joj žive i pune... čega? Ne veselja. Životnosti, možda. Sreće, nadao sam se.
     Vezao mi se jezik. Zaustio sam da progovorim, prekinuo, podigao desnu ruku da bih joj dodirnuo obraz, spustio je.
     "Role... Prokletstvo... tako mi je drago što te vidim!" Ona skloni ruku sa mog lica i zagrli me snagom koja se graničila sa nasiljem.
     "I meni je drago što te vidim, malena." Potapšao sam je po leđima, osetivši grubi materijal njene jakne pod dlanom.
     Ona odstupi, kezeći se sada naširoko, i ščepa me za mišice. "Je li putovanje do broda bilo strašno? Pričaj mi."
     "Pet godina!" rekoh ja. "Zašto mi nisi rekla..."
     "Jesam. Doviknula sam ti."
     "Kada? U Hanibalu? Kada sam..."
     "Da. Tada sam ti viknula: 'Volim te.' Sećaš se?"
     "Toga se sećam, ali... ako si znala... mislim, pet godina..."
     Oboje smo govorili istovremeno, gotovo brbljali. Shvatio sam da pokušavam da joj ispričam o dalekobacačima, kamenu u bubregu na Vitus-Grej-Balianusu B, o ljudima Helikoide Amojetovog Spektra, o svetu sa oblacima, onom sipastom stvoru - istovremeno postavljajući pitanja i brbljajući dalje pre nego što bi ona stigla da odgovori.
     Anea se i dalje kezila. "Izgledaš isto, Role. Izgledaš isto. Ali opet, do đavola, valjda i treba tako. Za tebe je to bilo samo... koliko... nedelju ili dve putovanja i hladni san na brodu."
     Osetih nalet besa usred srećne vrtoglavice. "Bogamu, Anea. Trebalo je da mi kažeš za taj vremenski dug. A možda i za to da ću biti prebačen na svet bez reke ili čvrstog tla. Mogao sam da poginem."
     Anea je klimala glavom. "Ali ja to nisam znala sa sigurnošću, Role. Nije bilo izvesnosti, samo uobičajenih... mogućnosti. Zbog toga smo A. Betik i ja ugradili jedro-padobran u kajak." Ona se ponovo iskezi. "Izgleda da je proradilo."
     "Ali znala si da će ta razdvojenost dugo trajati. Za tebe godinama." To nisam izgovorio kao pitanje.
     "Da."
     Zaustih da progovorim, osetih da bes jenjava podjednako brzo kao što se i pojavio, i uzeh je za mišice. "Baš mi je milo što te vidim, malena." Ona me ponovo zagrli, poljubivši me ovaj put u obraz kao kada je bila dete i kada bih je oduševio nekom šalom ili komentarom.
     "Hodi", reče ona. "Popodnevna smena je gotova. Pokazaću ti našu platformu i upoznati te sa nekim ljudima."
     Našu platformu? Krenuo sam za njom niz lestvice i preko mostova koje nisam primetio dok sam hodao sa Rejčel.
     "Da li si dobro, Anea? Mislim... da li je sve u redu?"
     "Da." Ona se osvrnu i ponovo osmehnu. "Sve je dobro, Role." Pređosmo preko terase na boku najviše od tri pagode poređane jedna preko druge. Osećao sam da se platforma malo trese dok smo hodali uskom terasom, a kada smo stupili na usku platformu između pagoda, čitava građevina je zavibrirala. Primetio sam da ljudi izlaze iz najzapadnije pagode i idu uskom izbočinom natrag, duž litice.
     "Ovaj deo se malo trese, ali dovoljno je čvrst", reče Anea, primetivši moju obazrivost. "Grede od tvrđeg bonsai bora zabijene su u rupe izbušene u kamenu. To drži čitavu infrastrukturu."
     "One sigurno trule", rekoh ja dok sam je sledio na kratki, viseći most. Zanjihali smo se na vetru.
     "Trule", reče Anea. "Zamenjene su nekoliko puta u osam stotina i nešto godina otkad je Hram ovde. Niko nije baš siguran koliko puta. Podaci su im nesigurniji su od podova."
     "A tebe su angažovali da ovde nešto dodatno izgradiš?" upitah ja. Izišli smo na terasu od drveta boje vina. Lestvica na kraju dizala se do druge platforme i užeg mosta koji se pružao sa nje.
     "Aha", reče Anea. "Delom sam arhitekta, delom šef izgradnje. Nadzirala sam izgradnju taoističkog hrama blizu Potale, neposredno posle dolaska, a Dalaj Lama je smatrao da bih mogla da dovršim posao na Hramu koji visi u vazduhu. Hram je prilično iznervirao nekoliko potencijalnih renovatora u proteklih par decenija."
     "Neposredno posle dolaska", ponovih ja. Došli smo na visoku platformu u središtu građevine. Bila je oivičena predivno izrezbarenim ogradama i odmah na rubu nalazile su se dve male pagode. Anea stade na vratima prve pagode.
     "Hram?" upitah ja.
     "Moja kuća." Ona se iskezi i mahnu prema unutrašnjosti. Virnuh unutra. Četvrtasta prostorija bila je veličine samo tri metra puta tri metra, a pod joj je bio od poliranog drveta sa dve male tatami-prostirke. Najupečatljvija stvar bio je zid preko puta - koga naprosto tamo nije bilo. Šodži paravani bili su sklopljeni i suprotni kraj prostorije završavao se otvorenim vazduhom. Neko bi u snu tamo mogao da se strmekne u zaborav. Lahor koji se dizao uz liticu šuštao je u lišću tri grane nalik na vrbine, u divnoj žutoj vazi, na niskom drvenom podijumu kraj zapadnog zida. To je bio jedini ukras u prostoriji.
     "Skidamo cipele u zgradama - osim u tranzitnim hodnicima kroz koje si malopre došao", reče ona. Povede me prema drugoj pagodi. Bila je gotovo istovetna prvoj, osim što su šodži paravani bili zatvoreni i učvršćeni rezom, a na podu kraj njih nalazio se dušek. "Stvari A. Betika", reče ona i pokaza na mali, crveno ofarbani ormarić blizu dušeka. "Ovde smo ti pripremili ležaj. Hodi unutra." Ona izu čizme, priđe tatami-prostirci, povuče šodži natrag i sede ukrštenih nogu na prostirku.
     Ja izuh čizme, odložih ranac kraj južnog zida i odoh da sednem kraj nje.
     "E, pa", reče ona i ponovo me zgrabi za podlaktice. "Bogamu."
     Za trenutak nisam mogao da progovorim. Zapitao sam se da li me to možda visina ili bogata atmosfera čine tako emotivnim. Usredsredio sam se na to da posmatram redove ljudi u šarenim chubama kako izlaze iz Hrama i hodaju uskim izbočinama i mostovima duž litice. Pravo preko puta naših otvorenih vrata nalazio se blistavi masiv Heng Šan, sa ledenim poljima koja su svetlucala u sjaju poznog popodneva. "Isuse", rekoh tiho. "Ovde je divno, malena."
     "Da. I smrtonosno ako ne paziš. Sutra ćemo te A. Betik i ja odvesti na liticu, na kratki kurs iz planinarskog protokola i opreme."
     "Biće to po svemu sudeći kurs za početnika", rekoh ja. Nisam mogao da prestanem da joj gledam lice, oči. Plašio sam se da će, ako joj ponovo dodirnem golu kožu, vidljiva iskra napona skočiti između nas. Sećao sam se tog električnog udara kad god bih je dodirnuo dok je bila dete. Udahnuh duboko. "Dobro", rekoh. "Kada si došla ovamo, Dalaj Lama - ko god to bio - rekao je da možeš ovde da radiš na Hramu. Dobro, kada si stigla ovamo? Kako si stigla ovamo? Kada si upoznala Rejčel i Teo? Koga još ovde dobro poznaješ? Šta se dogodilo posle našeg pozdrava u Hanibalu? Šta se dogodilo svima ostalima u Taliesinu? Da li su te jurile trupe Paksa? Gde si naučila sve to o arhitekturi? Da li još pričaš sa Lavovima, Tigrovima i Medvedima? Kako si..."
     Anea diže ruku. Smejala se. "Jedno po jedno, Role. Treba i ti meni da ispričaš o svom putovanju, znaš."
     Pogledah je u oči. "Sanjao sam da razgovaramo", rekoh ja. "Kazala si mi za četiri koraka... učenje jezika mrtvih... učenje..."
     "Jezika živih", završi ona umesto mene. "Da. I ja sam to sanjala."
     Mora da sam izvio obrve.
     Anea se osmehnu i spusti obe šake na moje. Šake su joj bile veće i pokrivale su moje prevelike pesnice. Setio sam se vremena kada su obe njene šake mogle da nestanu u jednoj mojoj. "Sećam se sna, Role. I sanjala sam da te je bolelo... leđa..."
     "Kamen u bubregu", rekoh ja i trgoh se na to prisećanje.
     "Da. Pa, izgleda da smo još prijatelji, čim možemo da delimo snove razdvojeni svetlosnim godinama."
     "Svetlosnim godinama", ponovih ja. "U redu, kako si ih prevalila, Anea? Kako si stigla ovamo? Gde si još bila?"
     Ona klimnu glavom i poče da priča. Vetar je duvao kroz otvorene zidne paravane i mrsio joj kosu. Dok je govorila, večernja svetlost postajala je sve bogatija i viša na velikim planinama na severu i preko puta, na istočnoj i zapadnoj litici.
     Anea je poslednja napustila Zapadni Taliesin, ali to je bilo samo četiri dana posle mog veslanja niz Misisisipi. Drugi šegrti otišli su različitim dalekobacačima, rekla je, a padobrod je utrošio poslednje ostatke energije da bi ih preneo da raznih portala - blizu mosta Golden Gejt, na rubu Velikog Kanjona, na kamenim licima Maunt Rašmora, pod zarđalim gredama lansirnih rampi Istorijskog parka svemirske luke Kenedi - izgleda, po čitavoj zapadnoj polulopti Stare Zemlje. Anein dalekobacač bio je ugrađen u jednu kuću od ćerpiča u pueblu severno od praznog grada po imenu Santa Fe. A. Betik se prebacio sa njom. Zatreptao sam od ljubomore zbog toga, ali nisam ništa rekao.
     Njeno prvo prebacivanje odvelo ju je do sveta sa visokom gravitacijom po imenu Iksion. Paks je tamo bio prisutan, ali prvenstveno je bio usredsređen na suprotnoj polulopti. Iksion se nikada valjano nije oporavio od Pada; visoravan prekrivena džunglom gde su se Anea i A. Betik pojavili bila je lavirint obraslih ruševina nastanjenih prevashodno zaraćenim plemenima neo-marksista i ponovo brojnih američkih domorodaca, da bi tu nesigurnu mešavinu dodatno destabilizovale bande otpadnika i lutajućih ARNista koji su pokušavali da vrate u život sve zabeležene vrste dinosaurusa sa Stare Zemlje.
     Anea je priču učinila smešnom - skrivanje A. Betikove plave kože i očiglednog statusa androida velikim namazima dekorativne boje koju su koristili lokalni stanovnici, bezobrazluk šesnaestogodišnje devojčice koja traži novac - ili, u ovom slučaju, hranu i krzna u trampi - za vođenje rekonstrukcije u starim gradovima Kanbar, Ilimut i Maovil na Iksionu. Ali delovalo je. Ne samo što je Anea pomogla da se ponovo projektuju i izgrade tri stara gradska centra i bezbroj malih kuća, već je osnovala i niz 'krugova za raspravu' koji su privlačili slušaoce iz desetak zaraćenih plemena.
     Ovde je Anea okolišala, znao sam, ali želeo sam da znam o čemu se pričalo u tim 'krugovima za raspravu'.
     "O običnim stvarima", rekla je ona. "Oni bi pokrenuli neku temu, ja bih predložila neke stvari za razmišljanje, i ljudi bi razgovarali."
     "Da li si ih učila?" upitao sam, pomislivši na proročanstvo da će dete kibrida Džona Kitsa biti Ona Koja Podučava.
     "U sokratskom smislu, verovatno", reče Anea.
     "Šta je to... ah, da." Setio sam se Platona na koga me je ona uputila u biblioteci u Taliesinu. Platonov učitelj, Sokrat, podučavao je postavljanjem pitanja, izvlačenjem istina koje su ljudi već držali u sebi. Smatrao sam da je ta tehnika, u najboljem slučaju, sumnjiva.
     Ona nastavi. Neki članovi njene grupe za raspravu postali su odani slušaoci i vraćali su se svake večeri i pratili je kada je na Iksionu išla od jednog srušenog grada do drugog.
     "Misliš da su postali tvoji sledbenici", rekoh ja.
     Anea se namršti. "Role, ne volim mnogo tu reč."
     Prekrstio sam ruke i pogledao napolje u planinski sjaj koji je osvetljavao vrhove oblaka mnogo kilometara niže i blistavu svetlost večeri na severnom vrhu. "Možda je ne voliš, ali to mi zvuči kao prava reč, malena. Sledbenici slede svog učitelja gde god da putuje, u pokušaju da od njega napabirče i poslednju trunku znanja."
     "Učenici slede svog učitelja", reče Anea.
     "U redu", rekoh ja, pošto nisam želeo da prepirkom remetim priču. "Nastavi."
     Više nije imala bogzna šta da ispriča o Iksionu, rekla je. Ona i A. Betik bili su na tom svetu oko jednu lokalnu godinu, što će reći pet meseci po standardu. Većina zgrada bila je sazdana od kamenih blokova, a njen projekt bio je drevno-klasičan, gotovo grčki.
     "A Paks?" upitah ja. "Jesu li dolazili da njuškaju?"
     "Neki misionari učestvovali su u raspravama", reče Anea. "Jedan od njih... neki otac Kliford... sprijateljio se sa A. Betikom."
     "Zar te on - zar te oni - nisu prijavili? Sigurno nas još love."
     "Sigurna sam da otac Kliford nije", reče Anea. "Ali konačno su neki vojnici Paksa počeli da nas traže na zapadnoj polulopti gde smo radili. Plemena su nas krila još mesec dana. Otac Kliford je dolazio na rasprave čak i dok su letači prolazili tamo-amo iznad džungle i tražili nas."
     "Šta se dogodilo?" Osećao sam se kao dvogodišnjak koji postavlja pitanja samo da bi sagovornik nastavio da priča. Prošlo je samo nekoliko meseci od rastanka - uključujući i hladno spavanje ispunjeno snovima - ali ja sam zaboravio koliko, zapravo, volim zvuk glasa mlade prijateljice.
     "U stvari, ništa", reče ona. "Završila sam poslednji posao - stari amfiteatar za predstave i gradske sednice, sasvim prikladno - i A. Betik i ja smo otišli. Neki od... učenika... takođe su otišli."
     Trepnuh. "Sa tobom?" Rejčel je rekla da je srela Aneu na svetu po imenu Amritsar i da je ovamo doputovala sa njom. Možda je Teo došla sa Iksiona.
     "Ne, niko nije sa mnom došao sa Iksiona", reče Anea tiho. "Morali su da odu na druga mesta. Da uče druge."
     Pogledah je na tren. "Misliš da im Lavovi, Tigrovi i Medvedi sada dopuštaju da koriste dalekobacače? Ili se svi stari portali otvaraju?"
     "Ne", odgovori Anea, mada nisam bio siguran na koje pitanje. "Ne, dalekobacači su mrtvi kao i pre. Naprosto je u pitanju... Pa... nekoliko posebnih slučajeva."
     Ponovo nisam insistirao na tome. Ona nastavi.
     Posle Iksiona, 'bacila se na svet Maui-Kovenant.
     "Sirin svet!" rekoh ja, setivši se Grandaminog glasa koji me je učio kadencama Speva o Hiperionu. To je bilo poprište priče jednog od hodočasnika.
     Anea klimnu glavom i nastavi. Maui-Kovenant bio je razoren revolucijom i napadima Hegemonije još u vreme Mreže, oporavio se u međuvlašću Pada, ponovo je kolonizovan za vreme širenja Paksa bez pomoći lokalnog stanovništva koje se, u najboljoj Sirinoj tradiciji, borilo sa pokretnih ostrva zajedno sa svojim saputnicima, delfinima, sve dok Flota Paksa i švajcarska garda nisu navalili iz sve snage. Sada je Maui-Kovenant pokrštavan sa izuzetnom žestinom, a stanovnici jedinog velikog kontinenta, Polutarnog Arhipelaga, i hiljada migrirajućih pokretnih ostrva odvođeni su u 'hrišćanske akademije' na prevaspitavanje.
     Ali Anea i A. Betik došli su na pokretno ostrvo koje je još pripadalo pobunjenicima - grupama neo-pagana zvanih Siristi, koji su plovili noću, plutali među putujućim arhipelazima praznih ostrva po danu i borili se na svakom koraku sa Paksom.
     "Šta si gradila?" upitao sam. Mislim da sam iz Speva upamtio da su pokretna ostrva pod stablima-jedrima nosila malo toga izuzev kućica u krošnjama.
     "Kuće u krošnjama", reče Anea, iscerivši se. "Mnogo kuća u krošnjama. Takođe neke podvodne kupole. Tamo su pagani provodili najviše vremena."
     "Znači, projektovala si kuće u krošnjama."
     Ona odmahnu glavom. "Šališ se? To su - pored templara sa Božjeg Gaja - najbolji graditelji kuća u krošnjama u ljudskom svemiru. Učila sam kako da gradim kuće u krošnjama. Bili su dovoljno ljubazni da dozvole A. Betiku i meni da im pomažemo."
     "Robovska radna snaga", rekoh ja.
     "Baš tako."
     Provela je samo oko tri standardna meseca na Maui-Kovenantu. Tamo je srela Teo Bernard.
     "Paganku i pobunjenika?" upitah ja.
     "Odbeglu hrišćanku", ispravi me Anea. "Ona je na Maui-Kovenant došla kao kolonista. Pobegla je iz kolonija i pridružila se Siristima."
     Mrštio sam se, a da to nisam ni znao. "Ona nosi kruciformu?" upitah ja. Ponovo rođeni hrišćani činili su me nervoznim.
     "Više ne", reče Anea.
     "Ali kako..." Nisam znao za nači na koji hrišćanin sa krstom može da se otarasi kruciforme, osim ako nije u pitanju obred ekskomunikacije koji je mogla da izvede samo Crkva.
     "Objasniću kasnije", reče Anea. Pre nego što bude završila priču, upotrebiće tu frazu više puta.
     Posle Maui-Kovenanta, ona, A. Betik i Teo Bernard prebacili su se na Renesansu Vektor.
     "Renesansa Vektor!" umalo nisam dreknuo. To je bilo uporište Paksa. Umalo nas nisu oborili na Renesansi Vektor. Bio je to hiper-industrijalizovani svet, sav u gradovima, robotskim fabrikama i centrima Paksa.
     "Renesansa Vektor." Anea se osmehnu. Nije im bilo lako. Morali su da A. Betika maskiraju kao žrtvu opekotina maskom od sin-mesa. Bilo mu je veoma neudobno u tih šest meseci koje su tamo proveli.
     "Koje si poslove tamo obavljala?" upitah, shvativši da teško mogu da zamislim kako se moja prijateljica i njeni prijatelji kriju u užurbanom svetu-gradu kakav je bila Renesansa Vektor.
     "Samo jedan posao", reče Anea. "Radili smo na novoj katedrali u Da Vinčiju - na katedrali Svetog Mateje."
     Zurio sam čitav minut pre nego što sam uspeo da progovorim. "Radila si na katedrali? Na katedrali Paksa? Na hrišćanskoj crkvi?"
     "Naravno", reče Anea mirno. "Radila sam zajedno sa nekim od najboljih zidara, staklara, građevinara i zanatlija u poslu. Isprva sam bila šegrt, ali pre nego što smo pošli, već sam bila pomoćnik glavnog projektanta koji je radio na lađi."
     Mogao sam samo da vrtim glavom. "A jesi li... imala krugove za raspravu?"
     "Da", reče Anea. "Više ih je dolazilo na Renesansi Vektor nego na bilo kom drugom svetu. Na hiljade učenika, pre nego što je bilo gotovo."
     "Zapanjen sam zbog toga što te nisu izdali."
     "Jesu", reče ona. "Ali to nije učinio nijedan učenik. Jedan od staklarskih radnika prijavio nas je lokalnom garnizonu Paksa. A. Betik, Teo i ja jedva smo se izvukli."
     "Kroz dalekobacač", rekoh ja.
     "Pomoću... Prebacivanja, da", reče Anea. Tek sam mnogo kasnije shvatio da se u njenom glasu tada čulo kratko oklevanje, neizgovorena kvalifikacija.
     "A jesu li i ostali otišli sa tobom?"
     "Ne sa mnom", reče ona ponovo. "Ali stotine njih prebacilo se drugde."
     "Gde?" upitao sam zbunjen.
     Anea uzdahnu. "Sećaš li se naše rasprave, Role, kada sam rekla da Paks misli za mene da sam virus? I da su u pravu?"
     "Aha."
     "E, pa ti moji učenici takođe nose virus", reče ona. "Morali su da odu na druga mesta. Da zaraze druge ljude."
     Njena litanija svetova i poslova nastavila se. Patopa na tri meseca, gde je iskoristila iskustvo sa kućama u krošnjama da bi sagradila palatu u prepletanom granju i deblima koja su tamo rasla iz beskrajne močvare.
     Amritsar, gde je radila četiri standardna meseca u pustinji i gradila kuće-šatore i sastajališta za grupe nomada Sika i Sufija koji su tamo lutali po zelenom pesku.
     "Tamo si srela Rejčel", rekoh ja.
     "Tako je."
     "Kako se Rejčel preziva?" upitah ja. "Nije mi pomenula prezime."
     "Nije ga nikada pomenula ni meni", reče Anea i nastavi priču.
     Sa Amritsara, ona, A. Betik i njene dve prijateljice prebacili su se na Grumbridž Dajson D. Taj svet bio je neuspeli poduhvat teraformiranja u vreme Hegemonije, i prepušten je nasrtljivim glečerima od metan-amonijaka i uraganima ledenih kristala, dok se sve manji broj kolonista povlačio u svoje bio-kupole i orbitalne građevinske barake. Ali tamošnji ljudi - mahom Suni muslimani, inženjeri iz propalog Transafričkog projekta genetskog izlečenja - tvrdoglavo su odbijali da poumiru za vreme pada, tako da su na kraju teraformirali Grumbridž Dajson D. u svet laponske tundre sa vazduhom koji se mogao udisati i prilagođenom florom i faunom sa Stare Zemlje, uključujući i dlakave mamute koji su tumarali polutarnim visijama. Milioni hektara trave bili su savršeni za konje - od one vrste konja sa Stare Zemlje koji su nestali za vreme Ispaštanja pre nego što se rodni svet sručio sam u sebe - pa su projektanti gena uzeli svoju prvobitnu genetsku zalihu i počeli da odgajaju konje u hiljadama, potom u desetinama hiljada. Nomadske grupe lutale su zelenim predelima južnog kontinenta i živele u nekoj vrsti simbioze sa velikim krdima, dok su se farmeri i gradlije preselili na visoke obronke duž polutara. Tamo je bilo opasnih grabljivaca, evoluiranih i puštenih na slobodu u vekovima ubrzanog i nekontrolisanog ARNovskog eksperimentisanja: čopori mutantnih strvoždera i noćni užasi koji su sebi rili put kroz zemlju, trideset metara dugačke zmije u travi, potomci onih iz Mora Trave na Hiperionu, kao i kameni tigrovi sa Fudžija, pametni vukovi i grizliji sa povećanim koeficijentom inteligencije.
     Ljudi su posedovali tehnologiju prikladnu da se prilagođene ubice love i istrebe za godinu dana ili manje, ali stanovnici sveta odabrali su drugačiji put: nomadi su rizikovali, jedan na jednog sa grabljivcima, štiteći velika krda konja dok trava raste i voda teče, dok su gradlije počele da rade na zidu - jednom zidu koji će na kraju biti duži od pet hiljada kilometara i razdvajati divljije oblasti opasnih visija od savana sa krdima konja i evoluiranih šuma kiklada na jugu. A zid je trebalo da bude i više od pukog zida, trebalo je da postane veliki linearni grad na Grumbridž Dajsonu D, trideset metara visok na najnižoj tački, sa bedemima načičkanim džamijama i minaretima, i drumom na vrhu dovoljno širokim da tri kočije mogu da prođu, a da im se točkovi ne očešu.
     Kolonista je bilo premalo i bili su previše zaokupljeni drugim projektima da bi sve vreme posvetili radu na takvom zidu, ali programirali su robote i ispilili androide iz spremišta svojih semebrodova da bi obavili posao. Anea i njeni prijatelji uključili su se u taj projekt i radili su šest standardnih meseci dok je zid poprimao oblik i počinjao svoj neumorni marš duž podnožja visija, na rubu pašnjaka.
     "A. Betik je tamo pronašao svoja dva blizanca", reče Anea tiho.
     "Bože", šapnuh ja. Gotovo sam zaboravio. Kada smo pre nekoliko godina bili na Sol Drakoni Septemu i sedeli u toploti kocke za grejanje u radnoj sobi oca Glaukusa punoj knjiga, unutar nebodera koji je, opet, bio zaleđen u večnom glečeru atmosfere tog sveta... A. Betik je govorio o jednom od razloga za polazak na odiseju sa detetom Aneom i sa mnom: nadao se uprkos svakoj logici da će pronaći svoja četiri blizanca - tri brata i sestru. Njih su razdvojili ubrzo po razdoblju obuke dok su bili deca - ako se ubrzane rane godine androida mogu nazvati 'detinjstvom'.
     "Znači, pronašao ih je", rekoh ja, začuđen.
     "Dvoje", ponovi Anea. "Jednog od preostalih muškaraca iz njegove komore za rast - A. Antiba - i sestru, A. Darju."
     "Da li su ličili na njega?" upitah ja. Stari pesnik je koristio androide u svom praznom gradu Endimionu, ali ja nisam obraćao mnogo pažnje na bilo koga od njih osim na A. Betika. Previše toga se dešavalo prebrzo.
     "Mnogo su ličili na njega", reče Anea. "Ali isto tako, mnogo su se razlikovali. Možda će ti on reći više o tome."
     Privela je priču kraju. Posle šest standardnih meseci na linearnom gradu-zidu na Grumbridžu Dajsonu D, morali su da pođu.
     "Morali ste da pođete?" upitah ja. "Paks?"
     "Komisija za mir i pravdu, da budem precizna", reče Anea. "Nismo želeli da pođemo, ali nismo imali izbora."
     "Šta je to Komisija za mir i pravdu?" upitah ja. Zbog nečega u načinu na koji je izgovorila te reči, ruke su mi se naježile.
     "Objasniću kasnije", reče ona.
     "U redu", rekoh ja, "ali sada mi objasni nešto drugo."
     Anea klimnu glavom i sačeka.
     "Kažeš da si provela pet standardnih meseci na Iksionu", rekoh. "Tri meseca na Maui-Kovenantu, šest meseci na Renesansi Vektor, tri meseca na Patopi, četiri standardna meseca na Amritsaru, oko šest standardnih meseci na - kako ono beše? - Grumbridž Dajsonu D?"
     Anea klimnu glavom.
     "A ovde si, kažeš, provela jednu standardnu godinu?"
     "Da."
     "To je samo trideset devet standardnih meseci", rekoh ja. "Tri standardne godine i tri meseca."
     Ona sačeka. Uglovi usana blago su joj se trznuli, ali shvatio sam da se neće osmehnuti... Pre je izgledalo kao da pokušava da izbegne plač. Konačno, ona reče: "Uvek ti je dobro išla matematika, Role."
     "Moje putovanje do ovde izazvalo je vremenski dug od pet godina", rekoh tiho. "Znači, to je za tebe oko šezdeset standardnih meseci, ali ispričala si mi samo za trideset devet. Gde to nedostaje još dvadeset jedan standardni mesec, malena?"
     Video sam joj suze u očima. Usta su joj blago podrhtavala, ali pokušala je da progovori lakim tonom. "Za mene je to trajalo šezdeset dva standardna meseca, jednu nedelju i šest dana", reče ona. "Pet godina, dva meseca i jedan dan vremenskog duga na brodu, oko četiri dana za ubrzavanje i usporavanje, i osam dana putovanja. Zaboravio si i vreme utrošeno na put."
     "U redu, malena", rekoh ja, videvši da osećanja naviru u njoj. Ruke su joj se tresle. "Da li želiš da govoriš o onome što nedostaje... koliko beše?"
     "Dvadeset tri meseca, jedna nedelja i šest sati", reče ona.
     Gotovo dve standardne godine, pomislih ja. A ona ne želi da mi ispriča šta joj se dogodilo za to vreme. Nikada ranije nisam video da ispoljava tako čvrstu kontrolu; kao da je pokušavala fizički da se održi spram neke strašne centrifugalne sile.
     "Pričaćemo o tome kasnije", reče ona i pokaza kroz otvorena vrata u litici zapadno od Hrama. "Gledaj."
     Jedva sam mogao da razaznam prilike - dvonoge i četvoronoge - na uskoj izbočini. Bile su samo nekoliko klika udaljene na litici. Prišao sam rancu, izvukao dvogled i zagledao se u ta obličja.
     "Tovarne životinje su zaj-koze", reče Anea. "Nosači su unajmljeni na pijaci Fari i vratiće se ujutro. Vidiš li nekog poznatog?"
     Video sam. Plavo lice pod kapuljačom chube izgledalo je isto kao i pre pet njegovih godina. Okrenuo sam se prema Anei, ali ona je očigledno završila razgovor o svoje nedostajuće dve godine. Ponovo sam joj dozvolio da promeni temu.
     Anea tada poče da mi postavlja pitanja i još smo pričali kada je stigao A. Betik. Žene - Rejčel i Teo - pojavile su se nekoliko minuta kasnije. Jedna tatami-prostirka smotana je tako da je otkrila u podu kazan za kuvanje, blizu otvorenog zida, i Anea i A. Betik počeli su da kuvaju za sve. Došli su i drugi koje su mi predstavili - predradnici Džordž Carong i Džigme Norbu, dve sestre koje su bile zadužene za najveći deo dekorativnog posla na ogradi, Kuku i Kej Se, Đalo Tondup u svojoj formalnoj svilenoj odori i Džigme Taring u vojničkoj opremi, kaluđer Čim Din i njegov učitelj Kempo Nga Vang Taši, opat gompe u Hramu koji visi u vazduhu, kaluđerica po imenu Donka Nijapso, putujući trgovac po imenu Tromo Troči iz Domua, Cipon Šakabpa koji je bio nadzornik Dalaj Lame ovde, na gradilištu Hrama, i čuveni planinar i letač zmajem Ljomo Dondrub, koji je bio možda najupečatljiviji muškarac koga sam ikada video i - kako sam kasnije otkrio - jedan od nekoliko letača koji piju pivo i lome pogaču sa Dugpasima, Drukpasima ili Drungpasima.
     Hrana se sastojala od campe i momoa - prženog ječma pomešanog sa čajem i zaj-kozjim maslacom, tako da se dobijala pašteta koja se mesila u loptice i jela sa drugim lopticama testa spremljenim na pari, u kojima je bilo pečurki, hladnog zaj-kozjeg jezika, zašećerene slanine i komadića kruške za koje mi je A. Betik rekao da potiču iz legendarnih vrtova Hsi Vang-mua. Još ljudi je došlo dok su se delile činije - Labsang Samten - koji je bio, došapnuo mi je A. Betik, stariji brat sadašnjeg Dalaj Lame i trenutno je služio treću godinu kao kaluđer ovde u Hramu, kao i razni Drungpasi iz pošumljenih klanaca - uključujući i majstora tesara Čangči Kenčunga sa dugačkim, uvoštenim brkovima, Perija Samdupa, tumača, i Rimisja Kujipupa, tmurnog i nesrećnog mladog majstora za skele. Nisu svi kaluđeri koji su svratili te noći poticali od kinesko/tibetanskih kolonista iz semebrodova sa Stare Zemlje. Sa nama su se smejali i dizali grube vrčeve sa pivom neustrašivi visinski monteri Harujuki Otaki i Kenširo Endo, majstori za bambus Vojtek Majer i Januš Kurtika, i ciglari Kim Bijung-Sun i Viki Groselj. Gradonačelnik Džo-kunga, najbližeg grada na litici, bio je tamo, Čarls Či-kijap Kempo, koji je takođe služio kao kancelar svim svešteničkim zvaničnicima Hrama i bio imenovani član kako Congdua, oblasne skupštine staraca, i savetnik Jik-Canga, bukvalno 'Gnezda Slova', tajnog tela koje su činile četiri osobe i koje je nadgledalo napredak kaluđera i imenovalo sve sveštenike. Čarls Či-kijap Kempo bio je prvi učesnik naše proslave koji je popio dovoljno da se obeznani. Čom Din i nekoliko drugih kaluđera odvukli su čoveka koji je hrkao dalje od ruba platforme i ostavili ga da spava u uglu.
     Bilo je i drugih - najmanje četrdeset ljudi ispunilo je malu pagodu dok su se poslednji ostaci sunčeve svetlosti povlačili i dok je mesečina Znamenja i njegova tri blizanca dole obasjavala vrhove oblaka - ali ja sam te noći zaboravio njihova imena dok smo jeli campu i momo, pili pivo u velikim količinama i palili jarke baklje u Hsuan-k'ung Šuu.
     Nekoliko sati kasnije te večeri, otišao sam da se olakšam. A. Betik mi je pokazao gde su toaleti. Pretpostavio sam da čovek jednostavno može da iskoristi rub platforme, ali on me je uverio da se na svetu gde su zdanja i staništa imala mnogo nivoa - većina ih je bila iznad ili ispod drugih - to smatralo nevaspitanim. Toaleti su bili ugrađeni u zid litice, okruženi paravanima od bambusa, a sanitarni sistem sastojao se od vešto postavljenih cevi i odvoda koji su se završavali u pukotinama duboko u litici, kao i od umivaonika usečenih u kamene ploče. Za pranje je postojao čak i tuš sa toplom vodom koju je zagrevalo sunce.
     Kada sam oprao ruke i lice i stupio natrag na platformu - ledeni vetar pomogao mi je da se malo otreznim - stao sam kraj A. Betika na mesečini i pogledao u svetlucavu pagodu gde se gomila poređala u koncentrične krugove u čijem je središtu bila moja mlada prijateljica. Smeh i haos su nestali. Jedan po jedan, kaluđeri, sveti ljudi, radnici, tesari, zidari, opati gompe, gradonačelnici i ciglari postavljali su tiha pitanja mladoj ženi, a ona im je odgovarala.
     Prizor me je podsetio na nešto - na neku nedavnu sliku - i bio mi je potreban samo trenutak da se prisetim: usporavanje kroz četrdeset AJ u ovom zvezdanom sistemu, kada mi je brod ponudio holo prezentaciju sunca tipa G, sa jedanaest orbitirajućih planeta, dva pojasa asteroida i bezbroj kometa. Anea je neosporno bila sunce u ovom sistemu, a svi muškarci i žene u toj prostoriji orbitirali su oko nje baš kao svetovi, asteroidi i komete u projekciji broda.
     Naslonio sam se na stub od bambusa i pogledao A. Betika na mesečini. "Bolje da pripazi", rekoh tiho androidu, izgovarajući pažljivo svaku reč, "inače će početi da se ophode prema njoj kao prema nekakvom božanstvu."
     A. Betik jedva primetno klimnu glavom. "Oni ne misle da je Č. Anea božanstvo, Č. Endimione", promrmlja on.
     "Dobro." Spustih ruku androidu na rame. "Dobro."
     "Međutim", reče on, "mnogi od njih sve su više uvereni, uprkos njenim usrdnim nastojanjima da ih ubedi u suprotno, da je ona Bog."

17.

     Te večeri, kada A. Betik i ja donosimo vest o dolasku Paksa, Anea napušta svoju grupu za raspravu, dolazi do mesta gde stojimo na vratima i pažljivo sluša.
     "Čim Din kaže da im je Dalaj Lama dozvolio da zauzmu staru gompu na Vidrinom jezeru", kažem ja, "u senci Šivlinga."
     Anea ćuti.
     "Neće im biti dozvoljeno da koriste svoje leteće mašine", kažem, "ali smeju slobodno da hodaju svuda po provinciji. Svuda."
     Anea klima glavom.
     Hoću da je zgrabim i prodrmam. "To znači da će ubrzo čuti za tebe, malena", kažem oštro. "Ovde će za samo nekoliko nedelja - možda i dana - stići misionari koji će da njuškaju i javljaju Enklavi Paksa." Ispustio sam vazduh. "Sranje, imaćemo sreće ako budu samo misionari, a ne i vojnici."
     Anea ćuti još malo. Onda kaže: "Već imamo sreće što to nije Komisija za mir i pravdu."
     "Šta je to?" kažem ja. Već ih je ranije pominjala.
     Ona odmahuje glavom. "Ništa što bi odmah bilo važno, Role. Mora da imaju ovde i neki drugi posao osim... istrebljivanja neortodoksije."
     U prvim danima koje sam ovde proveo, Anea mi je ispričala sve o borbama koje traju unutar i oko svemira Paksa - o palestinskoj pobuni na Marsu čiji je ishod bila evakuacija Paksa sa planete i gađanje nuklearnim bombama sa orbite, o pobuni slobodnih trgovaca u Teritorijama Lambertovog prstena i na Mare Infinitusu, trajnim borbama na Iksionu i desetak drugih svetova. Renesansa Vektor, sa ogromnim bazama Flote Paksa i bezbroj kafana i kupleraja, bila je prava košnica glasina i unutrašnje špijunaže. A pošto su mnogi brodovi među onima koje je sada koristila Flota Paksa bili arhanđeli sa Gideonovim pogonom, vesti su bile obično stare samo nekoliko dana.
     Jedna od najintrigantnijih glasina koje je Anea čula pre dolaska na T'ien Šan bila je da se najmanje jedan od tih brodova klase arhanđeo odmetnuo, umakao u svemir Proteranih, i sada je upadao u svemir Paksa da napada konvoje brodova Paks Merkantilusa - onesposobljavajući umesto da uništava teretnjake sa posadom - i da poremeti udarne jedinice Flote Paksa koje su se spremale da napadnu Proterane iza Velikog Zida. U poslednjim nedeljama koje su Anea i A. Betik proveli na Renesansi Vektor, govorkalo se da su i baze flote ugrožene. Druge glasine nagoveštavale su da su sada veliki delovi flote zadržani u sistemu Pacema kako bi branili Vatikan. Šta god bilo istina u pričama o odmetnutom brodu Rafaelu, bilo je neporecivo da je Krstaški pohod Njegove Svetosti protiv Proteranih bio vraćen godinama unazad zahvaljujući tim trenutnim, brzim napadima.
     Ali ništa od toga ne izgleda važno sada, dok stojim i čekam Aneinu reakciju na ove vesti o prispeću Paksa na T'ien Šan. Šta ćemo sad, pitam se. Da pređemo pomoću dalekobacača na njen sledeći svet?
     Umesto da razgovara o bekstvu, Anea kaže: "Dalaj Lama će održati formalnu svetkovinu u znak dobrodošlice zvaničnicima Paksa."
     "Pa?" kažem ja trenutak kasnije.
     "Pa, onda moramo da se postaramo da budemo pozvani", kaže ona.
     Sumnjam da mi vilica bukvalno visi, ali osećam se kao da je tako.
     Anea mi dodiruje rame. "Ja ću se pobrinuti za to", kaže. "Porazgovaraću sa Čarlsom Či-kijap Kempom i Kempom Nga Vang Tašijem, kako bi nas zasigurno uključili u bilo koju grupu koja će biti pozvana na svetkovinu.
     Bukvalno ostajem bez reči dok se ona vraća svojoj grupi za raspravu i nemom mnoštvu, čija su lica mirna i puna iščekivanja u mekom svetlu fenjera.

     Čitam ove reči na mikrovelumu, sećam se da sam ih pisao u svojim poslednjim danima u Šredingerovoj kutiji za mačke na orbiti oko Armagasta, sećam se da sam ih pisao u žurbi zbog izvesnosti da će zakoni verovatnoće i kvantne mehanike ubrzo ispustiti cijanid u moju vaseljenu zatvorenog ciklusa, i čudim se sadašnjem vremenu pripovedanja. Onda se prisećam i razloga za takav izbor.
     Kada sam bio osuđen na smrt u Šredingerovoj kutiji - koja, zapravo, ima oblik jajeta - dozvoljeno mi je da veoma malo sopstvenih stvari ponesem u to poslednje izgnanstvo. Odeća je bila moja. Vođeni hirom, dali su mi malu prostirku za pod moje Šredingerove ćelije - bio je to drevni tepih, nešto kraći od dva metra, širok jedan metar, iskrzan, sa malim odsečkom koji je nedostajao na jednom kraju. Izgubio sam pravu prostirku na Mare Infinitusu pre mnogo godina, a do pojedinosti o tome kako mi je vraćena tek treba da dođem. Pravu hoking-prostirku dao sam A. Betiku, ali moje mučitelje mora da je zabavljala pomisao da će moju poslednju ćeliju opremiti ovom beskorisnom kopijom letećeg ćilima.
     I tako su mi dozvolili da ponesem odeću, lažnu hoking-prostirku i disključ-dnevnik veličine dlana koji sam poneo sa broda na T'ien Šanu. Komunikatorski elementi dnevnika onesposobljeni su - kao da bih uopšte mogao da odašiljem poruku kroz energetsku školjku Šredingerove kutije i kao da bih uopšte imao kome da se javim - ali memorija dnevnika, posle njihovog brižljivog proučavanja za vreme moje inkvizicije, ostala je nedirnuta. Na T'ien Šanu sam počeo da beležim i unosim podatke svakodnevno.
     Te beleške su ono što sam dozvao na ekran pisaljke u Šredingerovoj kutiji za mačke, pregledavši ih pre nego što ću zabeležiti ove najličnije delove, i verujem da je upravo žurnost tih beleški bila ono što me je navelo na korišćenje sadašnjeg vremena u pripovedanju. Sva moja sećanja na Aneu su živa, ali neka sećanja koja su prizvale te žurne beleške na kraju dugog dana ispunjenog radom ili pustolovinama na T'ien Šanu toliko su bila stvarna da su me navela da jecam od obnovljenog osećanja gubitka. Ponovo sam proživeo te trenutke dok sam zapisivao ove reči.
     A neke njene rasprave zabeležene su od reči do reči u disključ-dnevniku. Puštao sam ih poslednjih dana samo da bih ponovo čuo Anein blagi glas.

     "Ispričaj nam o TehnoSrži", zahteva jedan od kaluđera za vreme sata za raspravu u noći dolaska Paksa. "Molim te da nam ispričaš o Srži."
     Anea okleva samo na tren i spušta glavu kao da želi da sabere misli.
     "Jednom davno", počinje. Uvek počinje duga objašnjenja na taj način.
     "Jednom davno", kaže Anea, "pre više od hiljadu standardnih godina, pre Hedžire... Pre Velike Greške iz '08... jedine autonomne inteligencije za koje smo mi, ljudska bića znali, bili su ljudi. Tada smo mislili da će, ukoliko čovečanstvo ikada stvori drugu inteligenciju, to biti ishod nekog ogromnog projekta... velike mase silikona i drevnih sprava za pojačavanje, prebacivanje i detekciju, koje su se zvale tranzistori, čipovi i kola... mašine sa mnogo mrežnih kola, drugim rečima, majmunskog oponašanja - ako mi ne zamerite zbog tog izraza - ljudskog mozga u obliku i dejstvovanju.
     Naravno, AI se nisu razvile na taj način. One su nekako skliznule u postojanje dok smo mi, ljudi, gledali na drugu stranu.
     Sad morate da zamislite Staru Zemlju bez kolonija na drugim svetovima. Bez Hokingovog pogona. Bez međuplanetnog putovanja vrednog pomena. Sva naša jaja bukvalno su bila u jednoj kotarici, a ta kotarica bio je divan plavobeli vodeni svet Stare Zemlje.
     Krajem dvadesetog veka hrišćanske ere taj mali svet imao je primitivnu sferu podataka. Osnovna planetna komunikacija evoluirala je u decentralizovani sistem gde su se rojili računari sa silikonskom osnovom, bez zahteva za organizacijom ili hijerarhijom, bez ikakvih zahteva osim zajedničkog komunikacionog protokola. Potom je bilo neizbežno stvaranje uma-košnice sa distribuiranom memorijom.
     Najraniji preci današnjih ličnosti Srži u pravoj liniji nisu bili projekti za stvaranje veštačke inteligencije, već slučajna nastojanja da se simulira veštački život. Tokom četrdesetih godina dvadesetog veka pradeda TehnoSrži - matematičar po imenu Džon fon Nojman - izveo je sve dokaze veštačke samoreplikacije. Čim su rani računari zasnovani na silikonu postali dovoljno mali da su njima mogli da se igraju pojedinci, radoznali amateri počeli su da praktikuju sintetičku biologiju unutar skučenih ciklusa CPU-a tih mašina. Hiperživot - samoreprodukujući, sa čuvanjem informacija, u interakciji, sa metabolizmom i evolucijom - nastao je tokom šezdesetih godina. Pobegao je iz lokvica pojedinih mašina u poslednjoj deceniji tog veka, preselivši se u embrionalnu planetnu sferu podataka koju su nazivali Internet ili mreža.
     Najranije AI bile su glupe kao zemlja. Ili bi možda bolja metafora bila da su bile glupe kao rani ćelijski život koji se nalazio u zemlji. Neka od najranijih hiperstvorenja koja su lebdela u toplom medijumu sfere podataka (koja je takođe evoluirala) bili su organizmi od po 80 bajta ubačeni u blok RAM-a u jednom virtuelnom računaru - u računaru koji je simulirao računar. Jedan od prvih ljudi koji su takva stvorenja pustili u okean sfere podataka zvao se Tom Rej, a on nije bio neki stručnjak za AI niti kompjuterski programer ili kiberbljak, kako su tada nazivali hakere - već biolog, sakupljač insekata, botaničar i posmatrač ptica, ujedno i neko ko je proveo godine sakupljajući mrave u džungli za prehedžirskog naučnika po imenu E. O. Vilson. Posmatrajući mrave, Tom Rej se zainteresovao za evoluciju i zapitao se ne samo da li bi mogao da simulira evoluciju u jednom od ranih računara, već da li bi tamo mogao da stvori pravu evoluciju. Niko od kiberbljakova sa kojima je razgovarao nije bio zainteresovan za tu zamisao, pa se on obučio u računarskom programiranju. Kiberbljakovi su rekli da se sekvence kodova za evoluiranje i mutacije neprestano dešavaju u računarima - to se nazivalo bagovima i kvarilo je programe. Rekli su da će njegove sekvence kodova, ako evoluiraju u nešto drugo, gotovo izvesno biti nefunkcionalne, neplodne, kao većina mutacija, i samo će onemogućiti ispravno dejstvovanje računarskog softvera. I tako je Tom Rej stvorio virtuelni računar - simulirani računar u njegovom stvarnom računaru - za svoje kreacije, sekvence kodova. A onda je stvorio pravo biće-sekvencu kodova od 80 bajta koje je moglo da se razmnožava, umire i evoluira u njegovom računaru unutar računara.
     Stvorenja od 80 bajta kopirala su sebe u nova stvorenja od 80 bajta. Te proto-AI ćelije od 80 bajta ubrzo bi ispunile svoju virtuelnu vaseljenu, kao žabokrečina povrh žabokrečine na elizijskoj mladoj Zemlji, ali Tom Rej je svakom stvoru od 80 bajta dodelio vremensku oznaku - drugim rečima, vek trajanja - i programirao dželata koga je nazvao Žetelac. Žetelac je tumarao kroz tu virtuelnu vaseljenu i kosio stara stvorenja od 80 bajta i neplodne mutante.
     Ali evolucija je, kako obično to radi, pokušala da nadmudri Žeteoca. Mutantno biće od 79 bajta ne samo da se pokazalo sposobno za život već je ubrzo brojem i prostorom nadmašilo stvorenja od 80 bajta. Hipermuve, preci AI naše Srži, tek što su rođene, a već su otpimizovale svoje genome. Ubrzo je evoluirao organizam od 45 bajta i gotovo uklonio sve ranije oblike veštačkog života. Kao njihov tvorac, Tom Rej je to smatrao čudnim. Stvorenja od 45 bajta nisu imala dovoljno kodova da bi mogla da se reprodukuju. Štaviše, 45-ice su umirale sa nestankom 80-ica. Izvršio je obdukciju nad jednom 45-icom.
     Ispostavilo se da su sve 45-ice bile paraziti. Pozajmljivale su potrebni reproduktivni kod od 80-ica da bi se kopirale. Kako se pokazalo, 79-ke su bile imune na parazita od 45 bajta. Ali dok su se 80-ice i 45-ice približavale izumiranju u koevolutivnoj spirali naniže, pojavio se mutant 45-ice. Bio je to parazit od 51 bajta i on je mogao da koristi vitalne 79-ke. I tako je to išlo.
     Pominjem sve ovo zato što je važno shvatiti da je, od samog nastanka veštačkog života i inteligencije koje je čovek stvorio, takav život bio parazitski. Bio je i više nego parazitski - hiperparazitski. Svaka nova mutacija donosila je parazite koji su mogli da se hrane ranijim parazitima. Za nekoliko milijardi pokolenja - što će reći, ciklusa CPU - taj veštački život postao je hiper-hiper-hiperparazitski. Za samo nekoliko standardnih meseci od stvaranja hiperživota, Tom Rej je otkrio stvorenja od 22 bajta koja su napredovala u njegovom virtuelnom medijumu... stvorenja tako algoritamski delotvorna da ljudski programeri, kada ih je Tom Rej izazvao, nisu mogli da stvore ništa bliže tome od verzije sa 31 bajtom. Samo nekoliko meseci po nastanku, stvorenja hiperživota razvila su delotvornost kojoj njihovi tvorci nisu bili dorasli!
     Početkom dvadeset prvog veka na Staroj Zemlji postojala je živahna biosfera veštačkog života, kako u sferi podataka koja je brzo evoluirala, tako i u makrosferi ljudskog života. Iako su se otkrića proračuna DNK, mehurastih memorija, uporedne obrade stajaćeg talasnog fronta i hiperumrežavanja tek naslućivala, ljudski projektanti stvorili su na silikonu zasnovane entitete izuzetne pameti. I stvorili su ih na milijarde. Mikročipovi su se nalazili u svemu, od stolica i konzervi pasulja na policama u radnji, do površinskih kola i veštačkih delova ljudskog tela. Mašine su postajale sve manje i manje, sve dok prosečna ljudska kuća ili kancelarija nije bila ispunjena desetinama hiljada njih. Stolica bi prepoznala radnika čim bi seo na nju, pozvala fajl na kome je radio u svom primitivnom silikonskom računaru, proćaskao sa drugim čipom u aparatu za kafu kako bi ovaj kafu podgrejao, omogućio telekomunikacionoj mreži da se postara za pozive, faksove i primitivnu elektronsku poštu koja je pristizala, tako da radnik ne bi bio uznemiravan, stupio bi u međudejstvo sa glavnim kućnim ili kancelarijskim računarom da bi temperatura bila optimalna, i tako dalje. U svojim radnjama, mikročipovi u konzervama pasulja na policama beležili su sopstvenu cenu i promene cena, naručivali nove količine sebe kada bi ih ponestalo, pratili navike kupaca i potrošača i stupali u međudejstva sa radnjom i drugim robama u njoj. Mreža međudejstava postala je podjednako složena i užurbana kao i mehuri i pena organske čorbe u ranim okeanima Stare Zemlje.
     Četrdeset godina posle ćelije Toma Reja od 80 bajta, ljudi su se navikli na to da razgovaraju i na drugi način stupaju u međudejstvo sa bezbroj oblika veštačkog života u kolima, kancelarijama, liftovima... čak i u svojim telima, dok su se medicinski monitori i proto-priključci kretali prema pravoj nanotehnologiji.
     TehnoSrž je postala autonomno biće negde u tom razdoblju. Čovečanstvo je shvatilo - sasvim tačno, kako se ispostavilo - da veštački život i veštačka inteligencija mora biti autonomna da bi bila delotvorna. Ona mora da evoluira i diversifikuje se koliko i organski život na planeti. I to je i učinila. Kao i biosfera oko planete, hiperživot je sada obavijao svet živom sferom podataka. Srž ne samo da je evoluirala kao apstraktni entitet unutar protoka informacija mrežne sfere podataka, već i među međudejstvima milijardi majušnih, autonomnih mikromašina pokretanih čipovima, koje su obavljale svoje prozaične poslove u ljudskom makrosvetu.
     Čovečanstvo i milijardostruki, evoluirajući entitet Srži, ubrzo su postali simbioti poput biljaka akacija i mrava pljačkaša koji štite, potkresuju i razmnožavaju akaciju kao svoj jedini izvor hrane. To je poznato kao koevolucija, a ljudi taj koncept shvataju zaista na ćelijskom nivou, pošto je toliko mnogo organskog života na Staroj Zemlji bilo stvoreno i optimizovano u recipročnom koevolutivnom plesu. Ali tamo gde su ljudska bića videla udobnu simbiozu, rani AI entiteti videli su - bili su u stanju da vide - samo nove mogućnosti za parazitizam.
     Računari su mogli da se isključe, softverski programi da se završe, ali um košnice u proto-Srži već se preselio u sferu podataka koja se pomaljala, a ona se mogla isključiti samo planetnom katastrofom.
     Srž je konačno i obezbedila katastrofu u Velikoj Greški iz '08, ali tek pošto je diversifikovala sopstveni medijum i proširila se izvan pukog planetnog reda veličine.
     Rani eksperimenti sa Hokingovim pogonom, koje su izvodili i shvatali samo uznapredovali elementi Srži, otkrili su postojanje stvarnosti Plankovog svemira u Praznini Koja Spaja. AI iz Srži iz tog vremena - zasnovane na DNK, sa strukturom talasnog oblika, vođene genetičkim algoritmima, uporedne u funkciji - dovršile su izgradnju ranih brodova sa Hokingovim pogonom i počele da projektuju mrežu dalekobacača.
     Ljudska bića su Hokingov pogon oduvek smatrala prečicom kroz vreme i prostor - ostvarenjem svojih starih snova o hiperpogonu. Konceptualizovali su portale dalekobacača kao zgodne rupe probušene kroz prostor/vreme. To je bila predrasuda ljudi, začeta u njihovim sopstvenim matematičkim modelima, da bi je potvrdile najmoćnije računarske AI Srži. Sve je to bila laž.
     Plankov svemir, Praznina Koja Spaja, jeste multidimenzioni medijum sa sopstvenom stvarnošću i - kako će Srž to ubrzo saznati - sa sopstvenom topografijom. Hokingov pogon nije uopšte bio pogon, u klasičnom smislu, već sredstvo za ulazak koje dodiruje topografiju Plankovog svemira taman toliko koliko je potrebno da se promene koordinate u četvorodimenzionom kontinuumu prostora i vremena. Portali dalekobacača, s druge strane, omogućuju zaista ulazak u medijum Praznine Koja Spaja.
     Za ljude, stvarnost je bila očigledna - kroči kroz rupu u prostor/vremenu ovde, istog trena iziđi iz druge rupe dalekobacača tamo. Moj čika Martin imao je kuću sa dalekobacačima gde su se susedne sobe nalazile na desetak različitih svetova. Dalekobacači su stvorili Mrežu Svetova Hegemonije. Još jedan izum, fetlinija - medijum za komunikaciju bržu od svetlosti - omogućavao je trenutnu komunikaciju među zvezdanim sistemima. Ispunjeni su svi prethodni uslovi za međuzvezdano društvo.
     Ali Srž nije usavršila Hokingov pogon, dalekobacač i fetliniju da bi ljudima bilo lakše. Uistinu, Srž nikada nije usavršila ništa u svom ophođenju sa Prazninom Koja Spaja.
     Srž je od samog početka znala da je Hokingov pogom jedva nešto više od neuspelog pokušaja da se uđe u Plankov svemir. Vođenje svemirske letelice pomoću Hokingovog pogona moglo se uporediti, AI su znale to, sa pomeranjem okeanskog broda pomoću niza eksplozija pod krmom i jahanja na talasima. Primitivno efektno, ali krajnje nedelotvorno. Znale su da uprkos tome što je sve svedočilo o suprotnom i uprkos njihovoj tvrdnji da su to stvorile, nisu postojali milioni portala dalekobacača na vrhuncu Mreže Svetova... samo jedan. Svi portali dalekobacača zapravo su bili jedan ulaz u Plankov svemir kojim se manipulisalo kroz prostor/vreme da bi se omogućila funkcionalna opsena toliko velikog broja vrata. Da je Srž pokušala da objasni čovečanstvu istinu, mogla je da upotrebi analogiju o snopu svetla iz baterijske svetiljke koja se brzo okreće u krug u zatvorenoj prostoriji. Nije bilo mnogo izvora svetla, već samo jedan, u brzom prolasku. Ali ona se nikada nije potrudila da to objasni... u stvari, sačuvala je to kao tajnu sve do danas.
     A Srž je znala da se topografija Praznine Koja Spaja može modulirati tako da trenutno prenosi informacije - putem fetlinije - ali to je bila nezgrapna i destruktivna upotreba medijuma Plankovog svemira, kao kada biste pokušali da komunicirate preko kontinenta veštački izazvanim zemljotresima. Ali nudila je fetlinijske usluge čovečanstvu bez objašnjenja zato što joj je to odgovaralo. Srž je imala sopstvene planove za medijum Plankovog svemira.
     Ono što je Srž shvatila u najranijim eksperimentima bilo je da je Praznina Koja Spaja najsavršeniji medijum za njeno postojanje. Više ne bi morala da zavisi od elektromagnetne komunikacije, uskog snopa ili čak moduliranih neutrinskih emisija da bi imala mrežu sfere podataka. Više im ne bi trebala ljudska bića niti robotske sonde koje putuju do zvezda da bi proširile fizičke parametre te mreže. Jednostavnim preseljenjem primarnih elemenata Srži u Prazninu Koja Spaja, AI bi imale bezbedno skrovište od svojih organskih takmaca... skrovište koje bi istovremeno bilo i svugde i nigde.
     I upravo za vreme te migracije persona Srži iz sfera podataka sa ljudskom osnovom u megasferu Praznine Koja Spaja, Srž je otkrila da Plankov svemir nije prazna vaseljena. Iza njegovih metadimenzionih brda i duboko u njegovim presavijenim dolinama kvantnog svemira vrebalo je... nešto drugačije. Neko drugačiji. Tamo su postojale inteligencije. Srž je zavirila, a onda ustuknula u strahopoštovanju i užasu zbog potencijalne moći tih Drugih. To su bili Lavovi, Tigrovi i Medvedi o kojima je govorio Umon, persona Srži koja je tvrdila da je stvorila i ubila mog oca.
     Povlačenje Srži bilo je tako žurno, njeno izviđanje vaseljene Plankovog svemira tako nepotpuno, da ona nije imala pojma gde ti Lavovi, Tigrovi i Medvedi obitavaju u stvarnom prostor/vremenu... niti da li uopšte postoje u stvarnom vremenu. Isto tako, AI iz Srži nisu mogle da razaznaju jesu li ti Drugi evoluirali iz organskog života kao čovečanstvo, ili iz veštačkog života, kao one. Ali i najkraći mogući pogled pokazao im je da ti Drugi mogu da manipulišu vremenom i prostorom isto onako lako kao što su ljudska bića nekada manipulisala čelikom i gvožđem. Takva moć bila je izvan poimanja. Reakcija Srži bila je čista panika i trenutno povlačenje.
     To otkriće i panika zbili su se upravo kada je Srž preduzela akciju uništenja Stare Zemlje. Poema mog Čika Martina peva o tome kako je Srž organizovala Veliku Grešku iz '08, kada je Kijevska Grupa 'slučajno' ispustila crnu rupu u utrobu Stare Zemlje, ali njegova poema ne govori - zato što on to nije znao - o panici Srži po otkriću Lavova, Tigrova i Medveda, niti o tome kako su požurili da zaustave planirano uništenje Stare Zemlje. Nije bilo lako pokupiti sve veću crnu rupu iz jezgra kolabirajuće planete, ali Srž je projektovala sredstvo za to i žurno se dala na posao.
     I tada je rodna planeta nestala... nije bila uništena, kako je to izgledalo ljudima, niti spasena, kako se to Srž nadala... naprosto je nestala. Srž je znala da su sigurno Lavovi, Tigrovi i Medvedi bili ti koji su oteli Zemlju, ali kako... i gde... i zbog čega... nije imala pojma. Proračunala je količinu energije neophodnu da se čitava planeta prebaci i ponovo počela da se trese u svojim hiperčizmama. Takve inteligencije mogle su da izazovu eksploziju jezgra čitave Galaksije kako bi to koristile kao izvor energije podjednako lako kao što su ljudi mogli da zapale logorsku vatru u hladnoj noći. Entiteti Srži su se hiperusrali od straha.
     Ovde bi trebalo da se malo vratim i objasnim razloge zbog kojih je Srž odlučila da uništi Zemlju i zbog čega je potom pokušala da je spase. Razlozi nas vraćaju 80-bajtnim RAM stvorenjima Toma Reja. Kao što sam objasnila, život i inteligencija koji su evoluirali u medijumu sfere podataka nisu znali ni za kakav drugi oblik evolucije osim za parazitizam, hiperparazitizam i hiper-hiper-hiper-hiperparazitizam. Ali Srž je bila svesna nedostataka potpunog parazitizma i znala je da je jedini način na koji bi mogla da izraste izvan statusa i psihologije parazita evoluiranje u reakciji na fizičku Vaseljenu - što će reći, da ima i fizička tela kao i apstraktne persone Srži. Srž je imala mnogostruke senzorne ulaze i mogla je da stvara nervne mreže, ali ono što joj je trebalo za neparazitsku evoluciju bio je trajan i koordinirani sistem nervnih povratnih kola - što će reći, oči, uši, jezik, udovi, prsti na rukama i nogama... tela.
     Srž je za tu svrhu stvorila kibride - tela izrasla iz ljudske DNK, ali povezana sa personom smeštenom u Srži preko fetlinije; kibride je, međutim, bilo teško pratiti i postajali su tuđini kada bi bili smešteni u ljudsko okruženje. Kibridi se nikada ne bi osećali udobno na svetovima nastanjenim milijardama organski evoluiranih ljudskih bića. I tako je Srž napravila planove da uništi Staru Zemlju i proredi ljudsku rasu za devedeset odsto.
     Srž je planirala da uključi preživele elemente ljudske rase u svoju kibridima nastanjenu vaseljenu posle smrti Stare Zemlje - koristeći ih kao zalihu DNK i robovsku radnu snagu, baš kao što smo mi koristili androide - ali otkriće Lavova, Tigrova i Medveda i uspaničeno povlačenje iz Plankovog svemira osujetilo je te planove. Sve dok pretnja tih Drugih ne bude procenjena i uklonjena, Srž će morati da nastavi svoj parazitski odnos sa čovečanstvom. Ona je izumela dalekobacače u staroj Mreži Svetova upravo sa tim ciljem. Za ljude, putovanje kroz medijum dalekobacača bilo je trenutno. Ali zbog bezvremene topografije Plankovog svemira, subjektivno vreme obitavanja tamo moglo je trajati koliko god je Srž želela. Srž je zalazila u milijarde ljudskih mozgova u tom razdoblju, koristeći ljudske umove milionima puta svakog standardnog dana, da bi stvorila ogromnu nervnu mrežu za sopstvene računarske potrebe. Svaki put kada bi ljudsko biće stupilo kroz portal dalekobacača, bilo je to kao da je Srž otvorila lobanju te osobe, izvukla sivu masu, stavila mozak na radnu površinu i povezala ga sa milijardama drugih mozgova u svom džinovskom organskom računaru sa uporednom obradom podataka. Ljudi su dovršavali korak iz Plankovog svemira u subjektivnom trenutku svog vremena i nikada nisu primećivali bilo kakvu neprijatnost.
     Umon je rekao mom ocu, kibridu Džonu Kitsu, da se Srž sastoji od tri zaraćene strane - od Ultimativnih, opsednutih stvaranjem sopstvenog boga; Nestalnih, koji su želeli da uklone čovečanstvo i nastave sa sopstvenim ciljevima; i Stabilnih, koji su želeli da održavaju status quo u pogledu čovečantsva. To objašnjenje bilo je potpuna laž.
     Nisu postojale niti postoje tri strane u TehnoSrži... ima ih na milijarde. Srž je krajnja vežba iz anarhije - hiperparazitizam doveden do najviše potencije. Elementi Srži bore se zbog moći u savezništvima koja mogu da traju vekovima ili mikrosekundama. Milijarde parazitskih persona naviru i povlače se u svetogrdnim alijansama sazdanim tako da kontrolišu ili predvide događaje. Vidite, persone Srži odbijaju da umru osim ako na to nisu potpuno primorane - napad bombama smrti Meine Gledston na medijum dalekobacača ne samo da je izazvao Pad dalekobacača, već je pobio milijarde potencijalno besmrtnih persona Srži - ali jedinke odbijaju da naprave mesta drugima bez borbe. A opet, istovremeno, hiperživotu Srži treba smrt radi sopstvene evolucije. Ali smrt, u vaseljeni Srži, ima sopstvenu satnicu.
     Program Žetelac koji je Tom Rej stvorio pre više od hiljadu godina i dalje postoji u medijumu Srži, mutirao je u milion alternativnih oblika. Umon nikada nije pomenuo Žeteoce kao kliku Srži, ali oni predstavljaju mnogo veći blok od Ultimativnih. Žeteoci su stvorili i isprva kontrolisali fizički konstrukt poznat kao Šrajk.
     Zanimljiva je fusnota to da persone Srži koje prežive Žeteoce ne čine to samo parazitizmom, već nekrofilnim parazitizmom. To je tehnika pomoću koje su prvobitni oblici veštačkog života od 22 bajta uspeli da evoluiraju i prežive u virtuelnoj mašini evolucije Toma Reja pre toliko vekova - krađom razbacanog koda kopiranja drugih stvorenja od bajtova 'pokošenih' usred reprodukcije. Paraziti Srži ne samo da se bave seksom, već se bave seksom sa mrtvima! Na taj način milioni mutiranih persona Srži danas preživljavaju... nekrofilnim hiperparazitizmom.
     Šta sada Srž želi od čovečanstva? Zašto je revitalizovala katoličku crkvu i dozvolila Paksu da nastane? Kako dejstvuju krucifiorme i kako služe Srži? Kako zaista rade brodovi arhanđeli sa takozvanim Gideonovim pogonom i kakav je njihov učinak po Prazninu Koja Spaja? I kako se Srž suprotstavlja pretnji Lavova, Tigrova i Medveda?
     O tim stvarima raspravljaćemo neki drugi put."

     Sutradan posle našeg saznanja da je Paks došao, radim na stenamam, na najvišoj skeli.
     U prvim danima posle mog dolaska, mislim da su Rejčel, Teo, Džigme Norbu, Džordž Carong i ostali sumnjali da ću moći da se izdržavam radom na gradilištu Hsuan-k'ung Šua. Priznajem da sam i sam sumnjao dok sam posmatrao kako tamo vredno i vešto rade. Ali posle nekoliko dana bukvalnog učenja o konopcima, opremi i planinarskom protokolu na stenama, izbočinama, kablovima, skelama i toboganima u toj oblasti, dobrovoljno sam se javio za rad i dobio priliku da omanem. Nisam omanuo.
     Anea je znala da sam šegrtovao kod Avrola Hjuma, ne samo pri oblikovanju ogromnih imanja na Kljunu, već i pri obradi kamena za vrtove i mostove, letnje kućice i kule. Taj rad dobro mi je poslužio ovde, i za dve nedelje uznapredovao sam od najnižeg radnika na skeli do odabrane grupe koja je obrađivala kamen na najvišim platformama. Anein projekt dopuštao je da se najviše građevine uzdižu sve do velike kamene izbočine, a raznolika gazišta i parapeti praktično su ugrađivani u tu stenu. Na tome sada radimo, klešemo kamen i postavljamo cigle za gazišta duž ivice ničega, a skele su nam poduprte opasno daleko iznad ponora. U protekla tri meseca, telo mi je postalo vitkije i snažnije, vreme reagovanja kraće, a procene pažljivije pri radu na strmim kamenim zidovima i klizavom bonsai bambusu.
     Ljomo Dondrub, vešti letač i penjač, prijavio se dobrovoljno za slobodno penjanje do kraja izbočine da bi tamo postavio sidrišta za poslednje metre skela, i u proteklom satu Viki Groselj, Kim Bajong-Sun, Harujuki Otaki, Kenširo Endo, Čangči Kenčung, Labsang Samten, nekoliko drugih ciglara, zidara, visinskih montera i ja posmatrali smo kako se Ljomo kreće po steni iznad izbočine bez zaštite, kao poslovična muva sa Stare Zemlje, dok mu se snažne mišice i noge napinju pod tankim materijalom odeće za penjanje, na tri tačke u dodiru sa klizavim, više nego okomitim kamenom u svakom trenutku, dok mu slobodna ruka ili noga traži i najmanje hrapavo mesto na koje bi se oslonila, najmanju pukotinu ili napuklinu gde bi mogao da uglavi klin za naše sidrište. Zastrašujuće je posmatrati ga, ali ujedno predstavlja i povlasticu - kao da smo mogli da se vratimo vremeplovom da bismo posmatrali Pikasa kako slika, Džordža Vua kako čita poeziju ili Meinu Gledston kako drži govor. Desetak puta bio sam siguran da će se Ljomo sljuštiti i pasti - njegov slobodni pad do otrovnih oblaka trajao bi minutima - ali on svaki put magično ostaje na mestu, pronalazi mesto trenja ili čudesno otkriva napuklinu u koju može da uglavi šaku ili prst kao uporište za čitavo telo.
     Konačno završava, užad su usidrena i vise, spojevi kablova obezbeđeni su, a Ljomo klizi do svoje ranije fiksirane tačke, prelazi pet metara bočno, spušta se u uzengije opreme na izbočini, pa se njiše do naše radne platforme kao neki legendarni superjunak koji se prizemljuje. Labsang Samten mu pruža ledeni vrč pirinčanog piva. Kenširo i Viki tapšu ga po leđima. Čangči Kenčung, naš glavni tesar sa uvoštenim brkovima, počinje skarednu pesmu pohvale. Vrtim glavom i cerim se kao idiot. Taj dan je ushićujući - kupola plavog neba, Sveta Planina Severa, Heng Šan - blista jarko preko procepa ispunjenog oblacima, a vetrovi jenjavaju. Anea mi kaže da će sezona kiša da se spusti na nas za samo nekoliko dana - monsun sa juga donosi mesece kiše, klizavog kamena, konačno i snega - ali u ovako savršenom danu to mi izgleda neverovatno i daleko.
     Osećam dodir na laktu i Anea je tu. Najveći deo jutra provela je na skeli, ili viseći o remenju na litici koja se obrađivala, nadzirući rad sa kamenom i ciglama na gazištima i parapetima.
     Još se cerim od naleta adrenalina izazvanog posmatranjem Ljomoa. "Kablovi su spremni za montažu", kažem. "Još tri ili četiri lepa dana i ovde će biti gotovo drveno gazište. Onda tvoja poslednja platforma tamo" - pokazujem na krajnju ivicu izbočine - "i voila! Tvoj projekt je završen izuzev bojenja i poliranja, malena."
     Anea klima glavom, ali očigledno ne misli na slavlje oko Ljomoa niti na predstojeći završetak rada koji je trajao čitavu godinu. "Možeš li malo da prošetaš sa mnom, Role?"
     Pratim je niz merdevine na skelama, do jednog od stalnih nivoa, a zatim na kamenu izbočinu. Male zelene ptice uzleću iz pukotine dok prolazimo.
     Iz ovog ugla, Hram koji visi u vazduhu pravo je umetničko delo. Ofarbana drvenarija toliko svetluca svojom tamnocrvenom bojom da naprosto blista. Stepeništa, ograde i rezbarije elegantne su i složene. Šodži zidovi mnogih pagoda otvoreni su i molitvene zastave i posteljina lepršaju na toplom lahoru. U Hramu ima osam ljupkih svetilišta, jedno iznad drugog duž gazišta koja se uspinju, tako da svako svetilište u pagodi predstavlja jedan korak uz plemenitu stazu od osam koraka koju je odredio Buda: svetilišta su poređana uz tri osovine koje predstavljaju tri dela staze: Mudrost, Moral i Meditaciju. Na uspinjućoj osovini Mudrosti sačinjenoj od stepeništa i platformi nalaze se svetilišta meditacije za 'Pravilno shvatanje' i 'Pravilne misli'.
     Na osovini Morala nalaze se 'Pravilan govor', 'Pravilni postupci', 'Pravilan život' i 'Pravilan napor'. Do ovih potonjih hramova za meditaciju može se stići samo teškim penjanjem po lestvicama umesto stepeništem zbog toga što je Buda - kako su mi Anea i Kempo Nga Vang Taši objasnili jedne večeri početkom mog boravka - nameravao da njegova staza zahteva napor i nepokolebljivu odlučnost.
     Najviše pagode Meditacije prepuštene su razmišljanjima o poslednja dva koraka plemenitom stazom od osam koraka - 'Pravilna umnost' i 'Pravilna meditacija'. Ova poslednja pagoda, primetio sam smesta, gleda samo u kameni zid litice.
     Takođe sam primetio da u Hramu nema Budinih kipova. Ono malo što mi je Grandam objasnila o budizmu kada sam je kao dete pitao - naišavši na njegovo pominjanje u jednoj staroj knjizi iz biblioteke u Kraju Pustopoljina - bilo je da budisti poštuju i mole se kipovima u liku Bude. Gde su oni? - pitao sam Aneu.
     Objasnila je da je budistička misao na Staroj Zemlji bila grupisana u dve glavne kategorije - Hinajanu, stariju školu misli koja je dobila pogrdni naziv sa značenjem 'Niže sredstvo', kao u spasenju, od strane popularnije škole Mahajane, ili samoproklanovanog 'Višeg sredstva'. Nekada je postojalo osamnaest škola u kojima se podučavala Hinajana - sve su one o Budi govorile kao o učitelju i podsticale razmišljanja i izučavanja njegovog učenja pre nego njegovo obožavanje - ali u doba Velike Greške samo je jedna od tih škola preživela, Teravada, a i ona samo u udaljenim delovima bolešću i glađu desetkovane Šri Lanke i Tajlanda, dve političke oblasti Stare Zemlje. Sve druge budističke škole koje su krenule u Hedžiru pripadale su kategoriji Mahajane, koja se usredsredila na obožavanje Budinih kipova, meditaciju zbog spasenja, svetložute odore i druge drangulije koje mi je Grandam opisala.
     Ali, objasnila mi je Anea, na T'ien Šanu, svetu koji je u Zabačenosti ili staroj Hegemoniji bio pod najvećim uticajem budizma, budizam je evoluirao unazad prema racionalnosti, razmišljanju, izučavanju i opreznoj, otvorenoj analizi Budinog učenja. Otud nije bilo Budinih kipova u Hsuan-k'ung Šuu.
     Prekidamo šetnju na ovom kraju kamenog ispusta. Ptice se dižu i kruže ispod nas, čekaju da odemo kako bi se vratile svojim gnezdima u pukotini.
     "Šta je bilo, malena?"
     "Prijem u Zimskoj palati u Potali održaće se sutra uveče", kaže ona. Lice joj je rumeno i prašnjavo od jutarnjeg rada na visokim skelama. Primećujem da ima ogrebotinu iznad čela i da je tamo nekoliko majušnih grimiznih kapi krvi. "Čarls Či-kijap Kempo sastavlja zvaničnu grupu od najviše deset osoba koje će tome prisustvovati", nastavlja ona. "Kempo Nga Vang Taši će biti u njoj, naravno, kao i Nadzornik Cipon Šakabpa, rođak Dalaj Lame Đalo, njegov brat Labsang, Ljomo Dondrub, pošto je Dalaj Lama čuo za njegove podvige, pa bi želeo da ga upozna, Tromo Troči iz Domua kao trgovac i jedan od predradnika koji će predstavljati radnike... ili Džordž ili Džigme..."
     "Ne mogu da zamislim da jedan ide bez drugoga", kažem ja.
     "Ne mogu ni ja", kaže Anea. "Ali mislim da će to morati da bude Džordž. On govori. Možda će Džigme tamo otići sa nama i sačekati ispred palate."
     "To je osmoro", kažem ja.
     Anea me uzima za ruku. Prsti su joj ogrubeli od rada i abrazije, ali i dalje su, mislim, najmekši i najelegantniji ljudski prsti u poznatoj vaseljeni. "Ja sam deveta", kaže ona. "Tamo će biti ogromna gužva - grupe iz svih gradova i oblasti na polulopti. Postoje izgledi da ne priđemo ni na dvadeset metara nikome iz Paksa."
     "Ili da im prvi budemo predstavljeni", kažem ja. "Marfijev zakon, i tako to."
     "Aha", kaže Anea i osmeh koji vidim istovetan je onome koji sam viđao na licu moje jedanaestogodišnje prijateljice kada je spremala nešto nestašno i možda malčice opasno. "Hoćeš da pođeš kao moj pratilac?"
     Ispuštam vazduh. "Ne bih to propustio ni za šta na svetu", kažem.

18.

     U noći pre Dalaj Laminog prijema, umoran sam, ali ne mogu da spavam. A. Betika nema, ostao je u Džo-kungu sa Džordžom, Džigmeom i trideset tovara građevinskog materijala koji je trebalo da stigne juče, ali ga je u gradu u klancu zadržao štrajk nosača. A. Betik će ujutro unajmiti nosače i povesti procesiju nekoliko poslednjih kilometara do Hrama.
     Nemiran, kotrljam se sa dušeka i navlačim pantalone od somota, izbledelu košulju, čizme i laku termo-jaknu. Po izlasku iz pagode u kojoj spavam, primećujem svetlost fenjera koja greje neprozirne prozore i šodži vrata Aneine pagode. Ponovo radi do kasno u noć. Hodajući meko, da je ne bi uznemirilo njihanje platforme, smandrljavam se niz lestvice do glavnog nivoa Hrama koji visi u vazduhu.
     Uvek me zapanji to koliko je ovo mesto noću prazno. Isprva sam mislio da je to zato što su građevinski radnici - većina ih živi u kolibama kraj litice oko Džo-kunga - otišli, ali dolazim do uviđanja da veoma malo ljudi provodi noć u kompleksu hrama. Džordž i Džigme obično spavaju u baraci za predradnike, ali večeras su u Džo-kungu sa A. Betikom. Opat Kempo Nga Vang Taši ponekad ostane da prenoći sa kaluđerima, ali večeras se vratio svojoj formalnoj kući u Džo-kungu. Malobrojni kaluđeri više vole svoje jednostavne odaje ovde nego formalni manastir u Džo-kungu, uključujući Čim Dina, Labsanga Samtena i ženu, Donku Nijapso. Povremeno, letač Ljomo ostane u kaluđerskim odajama ili ovde, u praznom svetilištu, ali ne večeras. Ljomo je rano pošao u Zimsku palatu, pomenuvši da pomišlja da se popne na Nanda Devi južno od Potale.
     I tako, dok vidim meki sjaj fenjera koji dopire iz kaluđerskih odaja udaljenih stotinama metara na najnižem nivou istočnog ruba kompleksa - sjaj koji trne dok ga posmatram - ostatak kompleksa hrama mračan je i utihnuo u svetlu zvezda. Ni Znamenje ni drugi svetli meseci još se nisu digli, mada istočni horizont počinje blago da sija pred njihovim dolaskom. Zvezde su neverovatno sjajne, gotovo podjednako brilijantne i postojane kao kada se posmatraju iz svemira. Ove noći vide se na hiljade - više nego što sam se sećao da ih je bilo na noćnom nebu Hiperiona ili Stare Zemlje - i ja krivim vrat sve dok ne uspem da ugledam zvezdu koja se lagano kreće, majušni mesec na kome se navodno skriva brod. Nosim komunikator/disključ-dnevnik i trebalo bi samo da šapnem i priupitam brod da li je tamo, ali Anea i ja zaključili smo da, sa Paksom tako blizu, čak i transmisije uskim snopom prema brodu ili sa njega treba da budu rezervisane za hitne situacije.
     Iskreno se nadam da uskoro neće iskrsnuti nikakva hitna situacija.
     Merdevinama, stepeništima i kratkim mostovima silazim do zapadne strane kompleksa hrama i vraćam se ispustom od cigli i kamena ispod najnižih građevina. Noćni vetar je ojačao i čujem krckanje i stenjanje drvne građe dok se čitavi nivoi platformi prilagođavaju vetru i hladnoći. Molitvene zastave lepršaju iznad mene i vidim svetlost zvezda na vrhovima oblaka gde ovi vijugaju uz kameni greben, tako duboko. Vetar nije baš dovoljno jak za onaj jasni vučji zov koji me je probudio u prvih nekoliko noći koje sam ovde proveo, ali njegov prolazak kroz klance, drvo i napukline čini da svet oko mene mrmlja i šapuće.
     Stižem do stepeništa Mudrosti i penjem se kroz paviljon za meditaciju Pravilnog shvatanja, stojim na tren na balkonu zagledan u tamne i neme kaluđerske odaje usamljene na istočnoj steni. Prepoznajem ovde beskonačnu veštinu drvoreza i pažnju sestara, Kuku i Kej Se, u složenim rezbarijama pod vršcima prstiju. Obavivši čvršće jaknu oko sebe na sve jačem vetru, penjem se spiralnim stepeništem do platforme pagode za Pravilnu misao. Na istočnom zidu ove restaurirane pagode, Anea je projektovala veliki, savršeno okrugli prozor koji gleda istočno prema obrušavanju linije grebena, gde se Znamenje uvek najpre pojavi, i mesec se sada diže, njegovi blistavi zraci obasjavaju najpre tavanicu ove pagode, a onda i zadnji zid, gde su sledeće reči iz svetog zapisa Sutta Nipate urezane u gipsani zid:
     Kao što plamen koji gasi vetar
     Na počinak ide i ne da se objasniti,
     Tako i mudrac oslobođen svega osobenog
     Na počinak ide i ne da se objasniti.
     Nestao je izvan svih slika -
     Nestao je izvan moći reči.

     Znam da se ovaj deo bavi zagonetnom Budinom smrću, ali čitam ga na mesečini i pomišljam na to kako bi mogao da se primeni na Aneu ili mene, ili na nas dvoje. Čini mi se neprikladno. Za razliku od kaluđera koji ovde rade radi prosvetljenja, ja ne osećam nikakav poriv da se oslobodim svega osobenog. Sam svet - svih bezbroj svetova koje sam imao povlasticu da vidim i po njima hodam - predstavljaju ono što me opčinjava i oduševljava. Nemam nikakvu želju da ostavim svet i slike mojih čula o svetu iza sebe. I znam da Anea oseća isto prema životu - da je povezanost sa njim nalik na katoličku pričest, samo je svet hostija koja se mora sažvakati.
     Ipak, pomisao na suštinu stvari - ljudi - života koji prevazilaze sve slike i moć reči, to odjekuje u meni. Pokušavao sam - i nisam uspevao - da čak i suštinu ovog mesta, ovih dana, smestim u reči i otkrio sam koliko je to jalovo.
     Odlazeći sa osovine Mudrosti, prelazim preko dugačke platforme za kuvanje i zajedničko obedovanje i penjem se osovinom Morala, po stepeništima, mostovima i platformama. Znamenje se sada otreslo linije grebena i svetlost koja dolazi od njega i njegova dva pratioca boji kamen i crveno drvo oko mene gustom mesečevom bojom.
     Prolazim kroz paviljone Pravilnog govora i Pravilnih postupaka, zastavši da dođem do daha u kružnoj pagodi Pravilnog života. Odmah ispred pagode Pravilnog nastojanja nalazi se bure od bambusa sa vodom za piće i tamo žedno pijem. Molitvene zastave lepršaju i puckaju duž terasa i streha dok tiho idem po platformi koja vodi do najviših građevina.
     Paviljon Pravilne umnosti za meditaciju deo je Aneinog skorijeg rada i još miriše na sveži bonsai. Deset metara iznad njega, povrh strmih merdevina, paviljon Pravilne meditacije nadnosi se nad ostatkom Hrama, sa prozorom koji gleda u zid grebena. Tamo stojim nekoliko minuta, shvativši prvi put da senka same pagode pada na tu kamenu ploču kada se mesec digne kao sada, i da je Anea projektovala krov tako da se njegova senka spaja sa prirodnim procepima i diskoloracijama u kamenu kako bi stvorila slovo-senku koje prepoznajem kao kineski simbol za Budu.
     U tom trenutku obuzima me jeza, mada vetar ne duva ništa jače nego ranije. Koža mi se ježi na podlakticama, a potiljak mi je hladan. Shvatan - ne, vidim - u tom trenutku, da je Aneina misija, kakva god bila, osuđena na neuspeh. Zarobiće i nju i mene, ispitivati, verovatno mučiti i pogubiti. Moja obećanja starom pesniku na Hiperionu bila su samo prazna priča. Srušiću Paks, rekao sam. Paks sa njegovim milijardama vernika, sa milionima naoružanih muškaraca i žena, hiljadama ratnih brodova... Vratiću natrag Staru Zemlju, pristao sam. Pa, bar sam je posetio.
     Gledam kroz prozor kako bih video nebo, ali tu je samo kameni zid na mesečini i simbol Budinog imena koji se polako obrazuje, tri okomita poteza kao mastilo na velumu boje škriljca, tri vodoravna poteza koja se pružaju okolo i zajedno, kao tri bela lica u negativnim prostorima, tri lica koja zure u mene u mraku.
     Obećao sam da ću štititi Aneu. Kunem se da ću poginuti čineći to.
     Stresavši sa sebe jezu i predosećanje, odlazim na platformu Meditacije, kačim se za kabl i zujim trideset metara preko praznine do platform ispod terase na vrhu, gde Anea i ja imamo pagode za spavanje. Dok se penjem merdevinama do najvišeg nivoa, mislim - možda ću sada zaspati.

     Ovo nisam zabeležio u dnevniku disključa. Prisećam se sada, dok pišem.
     Aneino svetlo bilo je ugašeno. Bilo mi je drago - ostajala je budna isuviše dugo, previše je radila. Visoke radne skele i kablovi za liticu nisu bili mesto za iscrpljenog arhitektu.
     Kročio sam u svoju baraku, zatvorio klizna šodži vrata i ritnuo čizme sa nogu. Stvari su bile kao što sam ih ostavio - spoljnji zid od paravana malo je bio povučen, mesečina mi je obasjavala prostirku za spavanje, vetar je čegrtao zidovima dok je tiho razgovarao sa planinama. Nijedan fenjer nije mi bio upaljen, ali imao sam svetlost meseca i upamćeni raspored male prostorije za snalaženje u mraku. Pod je bio od golog tatamija, ako se izuzme dušek i jedan ormanić u kome su se nalazili moj ranac, nešto hrane, vrč za pivo, respiratori koje sam poneo sa broda i planinarska oprema: nije bilo ničega o šta bih se sapleo.
     Okačio sam jaknu o kuku blizu vrata, zapljusnuo lice vodom iz umivaonika na ormaniću i skinuo košulju, čarape, pantalone i donji veš, a onda sve to strpao u vojničku vreću koja je stajala u ormaniću. Sutra je bio dan za pranje veša. Uzdahnuvši, dok je predosećanje propasti koje sam osetio u paviljonu za meditaciju sada bledelo u jednostavni premor, prišao sam dušeku. Uvek sam spavao nag osim kada sam bio u teritorijalcima i dok sam putovao Konzulovim brodom sa svojih dvoje prijatelja.
     Osetio sam jedva primetan pokret u mraku iza jarke pruge mesečine i, zaprepašćen, čučnuo u borbeni stav. Zbog golotinje osećao sam se ranjivije nego inače. Onda shvatih - A. Betik se sigurno ranije vratio. Opustio sam desnu pesnicu.
     "Role?" reče Anea. Nagnu se napred na mesečinu. Obavila je moje ćebe oko donjeg dela tela, ali ramena, dojke i trbuh bili su joj nagi. Znamenje joj je dodirivalo kosu i jagodice mekim svetlom.
     Otvorih usta da progovorim, počeh da se okrećem prema odeći ili jakni, reših da ne hodam tako daleko, pa kleknuh jednim kolenom na prostirku, podigavši čaršav sa dušeka da bih se pokrio. Nisam bio stidljiv, ali ovo je bila Anea. Šta će ona...
     "Role", reče ona ponovo; ovaj put u njenom glasu nije bilo ničeg upitnog. Približila mi se na kolenima. Ćebe je spalo sa nje.
     "Anea", rekoh ja glupavo. "Anea, ja... ti... ja ne... ti, stvarno..."
     Ona mi stavi prst na usta i ukloni ga sekund kasnije, ali pre nego što sam stigao da progovorim, nagnu se bliže i utisnu usne tamo gde joj je bio prst.
     Svaki put kada sam dodirivao svoju mladu prijateljicu, taj kontakt bio je električan. To sam već opisivao i uvek sam se pri tom osećao glupo, ali pripisivao sam to njenoj... auri... naboju ličnosti. To je bila stvarnost, ne metafora. Ali nikada nisam osetio nalet elektriciteta između nas kao u tom trenutku.
     Jedan sekund bio sam pasivan i primao sam poljubac umesto da ga podelim sa njom. Ali onda su njegova toplota i upornost svladali misli, svladali sumnju, svladali sva moja druga čula u svakoj nijansi te reči, i ja sam joj uzvraćao na poljubac, grlio je da bih je privukao bliže dok je ona provlačila ruke ispod mojih i prelazila mi snažnim prstima po leđima. Pre više od pet njenih godina, kada me je poljubila u znak pozdrava kod reke na Staroj Zemlji, poljubac joj je bio žustar, električan, ispunjen pitanjima i porukama - ali ipak poljubac jedne šesnaestogodišnjakinje. Ovaj poljubac bio je topao, vlažan, otvoreni dodir žene, i ja sam smesta reagovao na njega.
     Ljubili smo se čitavu večnost. Bio sam maglovito svestan sopstvene nagosti i uzbuđenja kao razloga za zabrinutost i stid, ali bilo je to daleko, sporedno pred toplotom koja se širila i žustrinom poljubaca koji nikako nisu prestajali. Kada su nam se usne konačno razdvojile, natečene, gotovo pomodrele, sa željom da ponovo budu ljubljene, ljubili smo jedno drugom obraze, očne kapke, čelo, uši. Spustio sam lice i poljubio joj ulegnuće vrata, osetivši puls uz usne i udahnuvši aromatični miris njene kože.
     Pomerila se napred na kolenima, povivši malo leđa, tako da mi je dojkama dodirivala obraz. Uzeo sam jednu u ruku i poljubio bradavicu gotovo sa strahopoštovanjem. Anea mi je stavila dlan na potiljak. Osećao sam na sebi ubrzavanje njenog daha dok je spuštala lice prema meni.
     "Čekaj, čekaj", rekoh, podigavši lice, nagnuvši se unazad. "Ne, Anea, zar si... mislim... ne mislim da..."
     "Šššš", reče ona, ponovo se nagnu nad mene, ponovo me poljubi, odmaknuvši se tako da se činilo da njene tamne oči ispunjavaju čitav svet. "Ššš, Role. Da." Ponovo me poljubi, nagnuvši se udesno tako da smo se oboje spustili na prostirku, ljubeći se i dalje, dok je sve jači lahor čegrtao zidovima od pirinčanog papira, a čitava platforma ljuljala se od dubine našeg poljupca i pokreta naših tela.

     Problem je to. Pričati takve stvari. Deliti najprivatnije i najsvetije trenutke sa drugima. Predstavljanje takvih stvari rečima izgleda mi kao skrnavljenje. A bila bi laž kada to ne bih uradio.
     Prvi put videti i dodirivati svoju voljenu osobu nagu jeste jedno od čistih, nesavladivih bogojavljenja u životu. Ako uopšte postoji neka prava religija u Vaseljeni, ona mora da obuhvati i tu istinu kontakta, ili će ostati zauvek šuplja. Voditi ljubav sa jednom jedinom pravom osobom koja tu ljubav zaslužuje znači dobiti jednu od malobrojnih apsolutnih nagrada koje pripadaju ljudskim bićima, u ravnoteži sa svim onim bolom, gubitkom, nezgrapnošću, samoćom, idiotlukom, kompromisom i trapavošću koja sleduje uz ljudsko postojanje. Voditi ljubav sa pravom osobom znači nadoknaditi mnoge greške.
     Nikada ranije nisam vodio ljubav sa pravom osobom. Znao sam to još dok smo se Anea i ja najpre ljubili i ležali jedno uz drugo, i pre nego što smo počeli da se pomeramo sporo, pa brzo, pa ponovo sporo. Shvatio sam da nikada ranije nisam uistinu vodio ljubav ni sa kim - da seks mladog vojnika na odsustvu sa pristupačnim ženama, ili seks tipa 'na barži smo zajedno, muški i ženski članovi posade, imamo priliku, pa onda što da ne?' koji su, kako sam mislio, istražili i otkrili sve što je moglo da se kaže o tome, nisu bili čak ni početak.
     Ovo je bio početak. Sećam se da se u jednom trenutku Anea digla iznad mene, sa rukom na mojim grudima, dok su njene bile klizave od znoja, ali i dalje me je gledala - gledala me je tako silovito i tako toplo da se činilo da smo prisno spojeni pogledom podjednako kao i butinama i genitalijama - i tog ću se trenutka setiti svaki put kada budemo vodili ljubav u budućnosti, mada se još tada činilo kao da se sećam unapred svih tih budućih prilika za vreme ovih prvih trenutaka naše prisnosti.

     Dok smo ležali zajedno na mesečini, sa čaršavima, prekrivačima i dušekom uvijenim i razbacanim oko nas, dok je hladan vetar sa severa sušio znoj na našim telima, njen obraz bio je na mojim grudima, moja butina preko njenog kuka, nastavili smo da se dodirujemo - njeni prsti igrali su se maljama na mojim grudima, moji su pratili liniju njenog obraza, tabanom sam klizio gore-dole po zadnjoj strani njene noge, oko mišića njenog snažnog lista.
     "Je li ovo bila greška?" šapnuh.
     "Ne", odgovori mi ona šapatom. "Osim ako..."
     Srce mi zalupa. "Osim ako šta?"
     "Osim ako nisi dobio one injekcije u teritorijalcima za koje sam sigurna da si ih dobio", šapnu ona. Bio sam toliko napet da nisam čuo zadirkivanje u njenom glasu.
     "Šta? Injekcije? Šta?" upitah, skotrljavši se na lakat. "O... injekcije... sranje. Znaš da jesam. Isuse."
     "Znam da jesi", šapnu Anea; sada sam mogao da joj čujem osmeh.
     Kada smo mi, momci na Hiperionu, stupali u teritorijalce, vlasti su nam davale uobičajeni koktel injekcija koje je odobrio Paks - protiv malarije, protiv raka, protiv virusa i za kontrolu rađanja. U Paksovoj vaseljeni, gde je ogromna većina pojedinaca odabrala kruciformu - odabrala pokušaj da postigne besmrtnost - kontrola rađanja se podrazumevala. Čovek je mogao da se obrati vlastima Paksa za protivotrov posle venčanja ili da ga naprosto kupi na crnoj berzi kada dođe vreme da zasnuje porodicu. Ili, ako se čovek ne bi odlučio ni za krst ni za porodicu, to bi potrajalo sve dok starost ili smrt ne bi učinili pitanje izlišnim. Godinama nisam pomislio na tu injekciju. U stvari, mislim da me je A. Betik pitao za te injekcije na Konzulovom brodu pre deset godina, kada smo razgovarali o preventivnoj medicini, a ja sam pomenuo indukcioni koktel za teritorijalce, dok je naša mlada prijateljica koja je tada imala jedanaest ili dvanaest godina ležala sklupčana na ležaju tamo, na nivou sa holojamom, i čitala knjigu iz brodske biblioteke, naizgled krajnje nezainteresovana..."
     "Ne", rekoh, i dalje oslonjen o lakat, "mislim na grešku. Ti si..."
     "Ja", šapnu ona.
     "Dvadeset jednu godinu stara", dovrših. "A ja sam..."
     "Ti", šapnu ona.
     "...jedanaest standardnih godina stariji od tebe."
     "Neverovatno", reče Anea. Celo lice bilo joj je obasjano mesečinom dok je gledala odozdo u mene. "Umeš da računaš. U ovakvom trenutku."
     Uzdahnuh i svalih se na stomak. Čaršavi su mirisali na nas. Vetar je i dalje jačao i sada je čegrtao zidovima.
     "Hladno mi je", šapnu Anea.
     U danima i mesecima koji će uslediti, zagrlio bih je ako bi rekla nešto takvo, ali te noći reagovao sam bukvalno i ustao da zatvorim klizni šodži paravan. Vetar je bio hladniji nego obično.
     "Ne", reče ona.
     "Šta?"
     "Ne zatvaraj skroz." Sedela je sa čaršavom podignutim tik ispod dojki.
     "Ali to je..."
     "Mesečina na tebi", šapnu Anea.
     Njen glas je možda izazvao moju fizičku reakciju. Ili pogled na nju, kako me čeka među pokrivačima. Pored naših mirisa, prostorija je mirisala na pokošeno seno zbog novog tatamija i rijokana na tavanici. I na svež, hladan planinski vazduh. Ali hladni lahor nije usporio moju reakciju na nju.
     "Dođi ovamo", šapnu ona i raširi prekrivač kao plašt kojim će me prekriti.

     Sledećeg jutra, postavljam sa ostalima viseće gazište i osećam se kao mesečar. Deo problema je manjak sna - Znamenje je zašlo i istok je bledeo jutrom kada se Anea tiho vratila u svoj paviljon - ali glavni razlog je puka, jednostavna zgranutost. Život je krenuo putem koji nikada nisam očekivao, niti zamišljao.
     Uglavljujem u liticu držače za visoku stazu sa monterima Harujukijem, Kenširom i Vojtekom Majerom koji se pomeraju napred i buše rupe u kamenu, dok Kim Bijung-Sun i Viki Groselj polažu cigle iza i ispod nas, a tesar Čangči Kenčung počinje iza mene da postavlja drveni pod same terase. Ne bi bilo ničega što bi uhvatilo montere i mene u slučaju pada sa drvenih greda, da Ljomo juče nije izveo svoju egzibiciju slobodnog penjanja i postavio fiksiranu užad i kablove. Sada, dok skačemo sa grede na gredu, naprosto kačimo jednu od prstenastih kopči na vezovima za sledeće uže. Već sam padao i pad mi je prekidala ta vrsta fiksiranih užadi: svako može da izdrži težinu i pet puta veću od moje.
     Sada skačem sa jedne postavljene grede na drugu i vučem za sobom sledeću gredu koja visi o jednom od kablova. Vetar jača i preti da me oduva u prazan prostor, ali održavam ravnotežu tako što jednom rukom dodirujem viseću gredu, a tri prsta držim uz samu stenu. Stižem do kraja trećeg fiksiranog užeta i pripremam se da se prikačim za četvrto od sedam užadi koje je Ljomo postavio.
     Ne znam šta da mislim o prošloj noći. To jest, znam šta osećam - ushićenje, zbunjenost, ekstazu, ljubav - ali ne znam šta da mislim o tome. Pokušao sam da presretnem Aneu pre doručka u trpezariji paviljona blizu kaluđerskih odaja, ali ona je već jela i otišla daleko, do mesta gde su klesari terase naišli na problem kod novog istočnog gazišta. Onda su se A. Betik, Džordž Carong i Džigme Norbu pojavili sa nosačima i oko sat ili dva bio sam zauzet razvrstavanjem materijala i prevozom greda, dleta, građe i drugih predmeta do nove visoke skele. Pošao sam na istočnu izbočinu pre nego što je počeo rad na gredama, ali A. Betik i Cipon Šakabpa dogovarali su se sa Aneom, pa sam otrčao natrag do skela i dao se na posao.
     Sada sam skakao do poslednje grede postavljene tog jutra, spreman da uglavim sledeću u rupu koju su Harujuki i Kenširo uklesali i napravili u kamenu pomoću malih, oblikovanih naboja eksploziva. Onda će Vojtek i Viki zacementirati nosač. U roku od trideset minuta, biće sve dovoljno čvrsto da Čangči postavi platformu za rad. Navikao sam se na skakanje od grede do grede, održavanje ravnoteže i čučanje kako bih postavio sledeću gredu, pa tako činim i sada, na poslednjoj gredi, mlatarajući levom rukom da bih zadržao ravnotežu dok su mi prsti i dalje u dodiru sa gredom koja balansira o kablu. Iznenada, greda se njiše predaleko ispred mene i ja gubim ravnotežu, oslonjen ni o šta. Znam da će me sigurnosno uže zadržati, ali mrzim pomisao na to da padnem i ostanem tu da landaram između poslednje grede i novoizbušene rupe. Ako ne budem imao dovoljno zamaha da se odgurnem natrag do grede, moraću da sačekam da se Kenširo ili jedan od ostalih montera odbace ovamo i izbave me.
     U deliću sekunde, odlučujem se i skačem, hvatajući zanjihanu gredu, odbacivši se snažno. Pošto sigurnosno uže ima nekoliko slobodnih metara pre nego što me zaustavi, sada mi je čitava težina na prstima. Greda je predebela da je dobro uhvatim i osećam da mi prsti klize sa drveta tvrdog kao gvožđe. Ali umesto da se pustim do elastičnog kraja fiksiranog užeta, upinjem se da i dalje visim, uspevam da zanjišem teški direk natrag prema poslednjoj postavljenoj gredi i preskačem preostala dva metra, dočekavši se na klizavoj gredi uz mlataranje rukama da bih zadržao ravnotežu. Smejući se sopstvenoj ludosti, hvatam ravnotežu i stojim na trenutak dahćući, posmatrajući kako oblaci ključaju uz stene nekoliko hiljada metara ispod mojih nogu.
     Čangči Kenčung skače sa grede na gredu prema meni, kači se za fiksiranu užad brzo i žustro. U očima mu je nešto nalik na užasnutost i na sekund sam siguran da se nešto dogodilo Anei. Srce počinje tako jako da mi lupa i napetost me tako brzo preplavljuje da umalo ne gubim ravnotežu. Ali ponovo je održavam i stojim balansirajući na poslednjoj fiksiranoj gredi, čekajući Čangčia sa strepnjom.
     Po doskoku na poslednju gredu, kraj mene, Čangči je isuviše bez daha da bi progovorio. Žustro maše prema meni, ali ja ne shvatam taj pokret. Možda je video moje komično njihanje i ples sa visećom gredom, pa se zabrinuo. Da bih mu pokazao da sam dobro, posežem gore do užeta poveza, kako bih mu stavio do znanja da mi je prstenasta kopča bezbedno prikačena za sigurnosno uže.
     Tamo nema prstenaste kopče. Nisam je ni prikačio za poslednje fiksirano uže. Skakao sam, balansirao, visio i ponovo skakao bez sigurnosnog užeta. Nije bilo ničega između mene i...
     Osetivši iznenadni ubod vrtoglavice i mučnine, teturam se u tri korak do zida litice i oslanjam o hladan kamen. Izbočina pokušava da me odgurne i čini mi se kao da se čitava planina nakrivljuje i gura me sa grede.
     Čangči cima Ljomovo sigurnosno uže, diže kopču iz mog poveza i kači me. Klimam glavom u znak zahvalnosti i pokušavam da ne ostanem bez doručka dok je on sa mnom.
     Deset metara iza krivine litice, Harujuki i Kenširo mašu. Napravili su eksplozivom još jednu savršenu rupu. Traže da ih sustignem i postavim grede.

     Grupa koja odlazi na večernji prijem koji Dalaj Lama priređuje za Paks u Potali kreće neposredno posle podnevnog obroka u zajedničkoj obedovaonici. Tamo vidim Aneu, ali osim značajnih pogleda i njenog osmeha od koga mi klecaju kolena nemamo mogućnosti za privatnu komunikaciju.
     Okupljamo se na najnižem nivou dok stotine radnika, kaluđera, kuvara, naučnika i nosača mašu i kliču sa platformi iznad nas. Kišni oblaci počinju da se uvijaju i razilaze između niskih procepa u istočnom grebenu, ali nebo iznad Hsuan-k'ung Šua još je plavo, a crvene molitvene zastave lepršaju sa visokih terasa i vide se gotovo šokantno jasno.
     Svi smo odeveni u odeću za put, sa svečanom odećom za prijem u nepropusnim torbama sa remenjem za ramena ili - u mom slučaju - u rancu. Dalaj Lamini prijemi tradicionalno se održavaju kasno noću i imamo više od deset sati pre nego što naše prisustvo bude bilo potrebno, ali putovanje Visokim Putem trajaće šest sati, a kuriri i jedan letač koji su ranije tog dana došli u Džo-kung javili su o lošem vremenu iza grebena K'un Lun, tako da polazimo žustrim korakom.
     Redosled u maršu određen je protokolom. Čarls Či-kijap Kempo, gradonačelnik Džo-kunga i kancelar Hrama koji visi u vazduhu, hoda nekoliko koraka ispred sebi gotovo ravnog Kempa Nge Vang Tašija, opata u Hramu. 'Putna odeća' oba muškarca raskošnija je od onoga što sam ja odabrao kao svečanu odeću, a okružuju ih mali rojevi ađutanata, kaluđera i ljudi iz obezbeđenja.
     Iza sveštenika-političara hoda Đalo Tondup, mladi kaluđer i rođak sadašnjeg Dalaj Lame, i Labsang Samten, kaluđer već treću godinu i Dalaj Lamin brat. Korak im je lak, a smeh još lakši, smeh mladića na vrhuncu fizičkog zdravlja i mentalne bistrine. Beli zubi blistaju im na mrkim licima. Labsang nosi brilijantnu crvenu planinarsku chubu, tako da u njoj izgleda kao pokretna molitvena zastava u našoj procesiji, dok idemo prema zapadu uskim gazištem, do klanca Džo-kung.
     Cipon Šakabpa, zvanični nadzornik Aneinog projekta, hoda sa Džordžom Carongom, našim bucmastim građevinskim predradnikom. Džordžov nerazdvojni kompanjon, Džigme Norbu, sada je odsutan: uvređen što nije pozvan, Džigme je ostao u Hramu. Verujem da je to prvi put da sam ikada video Džordža da se ne smeje. Ipak, Cipon nadoknađuje Džordžovu tišinu, pripoveda uz mahanje rukama i ekstravagantne gestove. Nekoliko njihovih radnika pešače sa njima - makar samo do Džo-kunga.
     Tromo Troči iz Domua, nakinđureni trgovački putnik sa juga, hoda sa svojim jedinim saputnikom iz toliko meseci provedenih na drumu - sa velikim tovarnim zaj-jarcem natovarenim trgovčevom robom. Zaj-jarcu o čupavom vratu vise tri klepetuše i zvone kao molitvena zvona Hrama dok hodamo. Ljomo Dondrub će nas sačekati u Potali, ali njegovo prisustvo u grupi simbolično predstavlja tuba letačke tkanine za njegovog zmaja, u torbi na vrhu tovara zaj-jarca.
     Anea i ja nalazimo se na začelju povorke. Nekoliko puta pokušavam da pokrenem razgovor o prošloj noći, ali ona me ućutkuje prstom prinesenim uz usne i klimanjem glavom prema trgovcu i drugim članovima procesije u blizini. Zadovoljavam se ćaskanjem o poslednjim danima rada na paviljonu i gazištima Hrama pod izbočinom, ali umom mi i dalje vrve pitanja.
     Ubrzo stižemo u Džo-kung, gde su rampe i gazišta oivičeni gomilom ljudi koji mašu barjacima i molitvenim zastavama. Sa terasa klanca i iz baraka na litici, stanovnici grada kliču svom gradonačelniku i nama ostalima.
     Odmah iza grada Džo-kunga u klancu, blizu platformi jedinog kablovskog puta koji ćemo koristiti na ovom putovanju do Potale, nailazimo na drugu grupu koja ide na Dalaj Lamin prijem: na Dordže Famo i njenih devet sveštenica. Dordže Famo putuje u palankinu koji nose četiri mišićava muškarca zato što je ona opatica Samden Gompe, manastira u kome su samo muškarci, nekih trideset klika dalje, duž južnog zida istog onog grebena na čijem se severnom zidu nalazi Hram koji visi u vazduhu. Dordže Famo ima devedeset četiri standardne godine i otkriveno je da je ona inkarnacija prvobitne Dordže Famo, Gromovne Krmače, kada je imala tri standardne godine. To je žena ogromnog značaja i jedan poseban manastir za žene - Gompa Znamenja kod Jamdrok Coa, nekih šezdeset klika dalje duž opasnog zida grebena - proglasio ju je svojim prefektom i avatarom pre više od sedamdeset standardnih godina. Sada Gromovna Krmača, njenih devet saputnica i tridesetak nosača i stražara čekaju na kablovskom putu da prikače masivne prstenaste kopče palankina.
     Dordže Famo viri kroz zavese, primećuje našu grupu i maše Anei da priđe. Znam po Aneinim usputnim komentarima da je ona nekoliko puta putovala u Gompu Znamenja u Jamdrok Co da bi se sastala sa Krmačom i da su sklopile čvrsto prijateljstvo. Takođe znam po A. Betikovim poverljivim opaskama da je Dordže Famo nedavno rekla svojim sveštenicama i kaluđericama u Gompi Znamenja i kaluđerima u Samden Gompi da je Anea, a ne Njegova Svetost sadašnji Dalaj Lama, ta koja je inkarnacija živog Bude Milostivog. Po A. Betiku, proširila se vest o toj jeresi, ali zbog popularnosti Gromovne Krmače širom sveta T'ien Šana, Dalaj Lama još nije reagovao na taj bezobrazluk.
     Sada gledam kako dve žene - moja mlada Anea i drevno obličje u palankinu - ćaskaju i lagodno se smeju dok obe grupe čekaju da kablovima pređu preko ponora Langma. Dordže Famo mora da je insistirala da naša grupa krene pre njene, jer nosači pomeraju palankin s puta, a devet sveštenica duboko se klanjaju dok Anea pokretom ruke pokazuje našoj grupi da stupi na platformu. Čarls Či-kijap Kempo i Kempo Nga Vang Taši izgledaju utučeno dok dopuštaju ađutantima da ih prikače za kabl - ne zbog zabrinutosti za sopstvenu bezbednost, znam, već zbog nekog kršenja protokola koje sam propustio i koje me naročito ne zanima. U tom trenutku zanima me samo kako da budem sa Aneom nasamo i sa njom razgovaram. Ili možda samo da je ponovo ljubim.

     Kiša pljušti za vreme hoda do Potale. U tri meseca koliko sam ovde proveo iskusio sam priličan broj letnjih pljuskova, ali ovo je ozbiljna predmonsunska kiša koja donosi jezu, ledena, sa vijugavim pipcima magle koji nas opkoljavaju. Završavamo sa kablovskim prelaskom pre nego što se oblaci približe, ali u vreme kada prilazimo istočnoj strani grebena K'un Lun, Visoki Put klizav je od leda.
     Visoki Put sastoji se od kamenih ispusta, ciglama popločanih staza na strmoj litici, visokih drvenih gazišta duž severozapadnog grebena Hua Šan, Cvetne Planine i dugog niza platformi i visećih mostova koji spajaju te ledene hrbate sa K'un Lunom. Onda nailazimo na drugi po dužini viseći most na planeti koji spaja greben K'un Lun sa grebenom Fari, praćen sledećim nizom gazišta, mostova i ispusta koji vode jugozapadno duž istočne litice grebena Fari, do pijace Fari. Tamo prolazimo kroz klanac i idemo putem na izbočini koji se pruža gotovo prema zapadu, sve do Potale.
     Po suncu to je obično hod koji traje šest sati, ali ovog popodneva to je turobno, opasno tabananje kroz uskomešanu maglu i ledenu kišu. Ađutanti koji putuju sa gradonačelnikom/kancelarom Čarlsom Či-kijap Kempom i opatom Kempom Ngom Vang Tašijem pokušavaju da zaklone ove uzvišene osobe jarkim crvenim i žutim kišobranima, ali ledena izbočina često je uska i uzvišeni moraju često da se nakvase dok idu napred jedan za drugim. Prelazak preko visećih mostova pravi je košmar - 'pod' svakog od njih sastoji se samo od jednog jedinog, debelo upletenog kabla od konoplje, sa konopcima koji vise okomito, vodoravnim bočnim konopcima umesto ograda i drugim debelim kablom iznad glave - i mada je balansiranje na donjem kablu uz kontakt sa bočnim konopcima obično dečja igra, potrebna je potpuna usredsređenost na ovoj silovitoj kiši. Ali svi lokalci to su radili tokom desetina monsuna i kreću se brzo; samo Anea i ja oklevamo dok se mostovi lelujaju i trzaju pod težinom grupe, a ledeni konopci prete da nam iskliznu iz ruku.
     I pored oluje - ili možda baš zbog nje - neko je upalio baklje na Visokom Putu skroz duž istočne litice grebena Fari, i mesingane mangale plamte kroz gustu maglu, pomažući nam da nađemo put dok drvena gazišta krivudaju, dižu se, spuštaju u ledenim stepeništima i vode do novih mostova. Stižemo na pijacu Fari baš u suton, mada zbog pomrčine izgleda kao da je mnogo kasnije. Druge grupe koje su krenule u Zimsku palatu tamo nam se pridružuju i sada najmanje sedamdeset ljudi zajedno ide prema zapadu kroz klanac. Palankin sa Dordže Famo i dalje poskakuje kraj nas i podozrevam da nisam jedini koji joj zavidi što je tamo na suvom.
     Priznajem da sam razočaran: planirali smo da stignemo u Potalu u sumrak, dok planinski sjaj još osvetljava grebenje u pravcu sever-jug i više vrhove severno i južno od palate. Nikada ranije nisam video palatu i nadao sam se da ću posetiti ovu oblast. Ovako, široki Visoki Put između Farija i Potale samo je niz bakljama osvetljenih ispusta i gazišta. Poneo sam u rancu lasersku svetiljkicu, mada nisam siguran je li to bio jalovi odbrambeni gest za slučaj da u palati nešto krene kako ne treba, ili sredstvo za pronalaženje puta po mraku. Led je na kamenu, platformama, ogradama od konopljinih kablova duž ovog najprometnijeg puta, kao i na stepenicama. Ne mogu da zamislim da se ove noći spuštam kablovskim putem, ali govorka se da neki pustolovini skloniji gosti upravo tako putuju ovamo.
     Stižemo u Zabranjeni grad oko dva sata pre zakazanog početka prijema. Oblaci su se malo digli, kiša posustaje i naš prvi pogled na Zimsku palatu oduzima mi dah i nagoni me da zaboravim na razočaranje zbog dolaska u suton.
     Zimska palata je sagrađena na velikom vrhu koji se uzdiže sa grebena Žuti Šešir, iza nje su viši vrhovi Koko Nora, a prvo što vidimo kroz oblake jeste Drepung, manastir koji okružuje palatu, u kome stanuje trideset pet hiljada kaluđera, red za redom visokih kamenih zgrada koje se uzdižu sa okomitih padina, sa hiljadama prozora u kojima sija svetlost fenjera, bakljama na balkonima, terasama i ulazima, dok se iza i iznad Drepunga, čiji zlatni krovovi dodiruju tavanicu od ključalih oblaka, uzdiže Potala - Zimska palata Dalaj Lame - koja bukti svetlošću, a otpozadi je osvetljavaju, čak i u olujnoj tami, munjama obasjani vrhovi Koko Nora.
     Ađutanti i saputnici ovde polaze natrag, a samo se mi, pozvani hodočasnici, tiskamo pri ulasku u Zabranjeni grad.
     Visoki Put sada je ravniji i širi se u pravi drum, aveniju širine pedeset metara, popločanu zlatnim kamenjem, oivičenu bakljama i okruženu bezbrojnim hramovima, građevinama, manjim gompama, pomoćnim zgradama zadivljujućeg manastira i vojnim stražarskim mestima. Kiša je prestala, ali avenija blista zlatom dok se stotine i stotine hodočasnika i stanovnika Zabranjenog grada u jarkoj odeći tiskaju tamo-amo ispred ogromnih zidova i kapija Drepunga i Potale. Kaluđeri u svetložutim odorama kreću se u malim, tihim grupama; zvaničnici iz palate u blistavo crvenim i bogato ljubičastim mantijama, sa žutim šeširima koji liče na prevrnute tacne, hodaju svrhovito kraj vojnika u plavim uniformama sa crno-belim prugastim džilitima; zvanični glasnici trče u narandžasto-crvenoj ili zlatno-plavoj odeći pripijenoj uz telo; dvorske dame klize po zlatnom kamenju u dugačkim, svilenim haljinama nebesno plave boje, duboke boje lapis lazulija i smelog kobalta, sa šlajerima koji tiho klize po vlažnim pločama; sveštenici is sekte Crvenog Šešira smesta se mogu prepoznati po svilenim šeširima u obliku izvrnutih tacni sa grimiznim resama, dok Drungpasi - ljudi iz pošumljene doline - hodaju kraj njih sa vunenim kapama od krzna zaj-koza, u kostimima ukrašenim blistavobelim, crvenim, mrkim i zlatnim perjem, noseći opasane velike, zlatne, ceremonijalne mačeve; najzad, običan narod Zabranjenog grada nešto manje živopisan od visokih zvaničnika, kuvari, vrtlari, sluge, tutori, zidari i lična posluga, svi odeveni u svilene chube zelene, plave, zlatne i narandžaste boje, oni koji rade u Dalaj Laminim odajama u Zimskoj palati - nekoliko hiljada njih - izdvajaju se grimizom i zlatom, a svi nose svilene šešire postavljene vunom zaj-koza, sa krutim obodima širokim pedesetak centimetara, kako bi sunčanim danima sačuvali svoj bledi ten iz palate i zaštitili se od kiše za vreme sezone monsuna.
     Naša pokisla skupina hodočasnika izgleda neugledno i dronjavo u takvom okruženju, ali ja malo obraćam pažnju na naš izgled dok prolazimo kroz kapiju visoku šezdeset metara u jednom od spoljnjih zidova manastira Drepung i polazimo preko mosta Kji Ču.
     Taj most je širok dvadeset metara, dugačak sto petnaest metara i izrađen od najsavremenijeg ugljeničnog plastičelika. Blista kao crni hrom. Ispod njega... nema ničega. Most premošćava poslednji klanac u grebenu i spušta se hiljadama metara dole, u oblake fozgena. Na istočnoj strani - na strani sa koje prilazimo - građevine Drepunga uzdižu se dva ili tri kilometra iznad nas, tako da su ravni zidovi, osvetljeni prozori i vazduh iznad nas opervaženi pravim paukovim mrežama zvaničnih kablovskih prečica između manastira i same palate. Na zapadnoj strani, ispred nas, Potala se uzdiže više od šest kilometara po liticama, sa hiljadama kamenih površina i stotinama zlatnih krovova u odsjaju treperavih munja koje sevaju u niskim oblacima iznad njih. U slučaju napada, most Kji Ču može da se uvuče u zapadnu liticu za manje od trideset sekundi, ne ostavljajući nijedno stepenište, uporište za stopalo, izbočinu ili prozor u pola kilometra okomitog stenja do prvih bedema.
     Most se ne uvlači dok prelazimo preko njega. Sa strane stoje poređani vojnici u ceremonijalnim odorama, a svaki drži smrtno ozbiljni džilit ili energetsku pušku. Na drugom kraju Kji Čua zastajemo kod Pargo Kalinga - Zapadne kapije - sa ukrašenim vrhom visokim osamdeset pet metara. Svetla sijaju iz unutrašnjosti džinovskog luka, probijajući se napolje u hiljadama složenih šara, a najjači sjaj potiče iz dva velika oka - od kojih je svako prečnika većeg od deset metara - koja zure bez treptanja preko Kji Čua i Drepunga prema istoku.
     Svako od nas zastaje pri prolasku kroz Pargo Kaling. Naš prvi korak posle toga dovešće nas na tle same Zimske palate, mada je stvarni ulaz još nekih trideset koraka ispred nas. U tom ulazu nalazi se hiljadu stepenika koji će nas odvesti do same palate. Anea mi je rekla da su sa čitavog T'ien Šana dolazili hodočasnici koji su put prevalili na kolenima, ili su se, u nekim slučajevima, bacali ničice posle svakog koraka - bukvalno mereći stotine hiljada kilometara svojim telima - samo da bi im bilo dopušteno da prođu ispod Zapadne kapije i dodirnu taj poslednji deo mosta Kji Ču čelom, u znak poštovanja prema Dalaj Lami.
     Anea i ja prelazimo zajedno, pogledavajući jedno drugo.
     Posle pokazivanja naših pozivnica stražarima i zvaničnicima u portalu glavnog ulaza, penjemo se uz hiljadu stepenika. Zapanjem sam kada shvatam da je stepenište, zapravo, eskalator, mada Tromo Troči iz Domua šapuće da ga često ostave isključenog kako bi dopustili vernicima poslednji napor pre nego što budu pušteni u gornje delove palate.
     Iznad, na prvim javnim nivoima, ponovo nam proveravaju pozivnice, sluge nam skidaju vlažne odore, a druge sluge prate nas do soba u kojima možemo da se okupamo i presvučemo. Kancelar Čarls Či-kijap Kempo ima pravo na mali apartman sa više soba na sedamdeset osmom nivou palate. Posle nečega što mi liči na dodatne kilometre hodanja spoljnjim hodnicima - prozori s naše desne strane gledaju na crvene krovove manastira Drepung koji trepere i blistaju u svetlu oluje - dočekuju nas nove sluge prepuštene našim željama. Svaki pripadnik naše grupe ima makar zavesom zatvorenu nišu u kojoj će prespavati posle formalnog prijema, a susedna kupatila nude vrelu vodu, kade i moderne zvučne tuševe. Pratim Aneu i osmehujem joj se kada mi namiguje na putu prema prostoriji ispunjenoj parom.
     U Hramu koji visi u vazduhu nisam imao zaista svečanu odeću - kao ni u brodu koji se trenutno krio na trećem mesecu, kad sam već kod toga - ali Ljomo Dondrub i neki drugi otprilike moje visine opremili su me za večerašnju počast: crne pantalone i veoma izglačane, visoke crne čizme, bela svilena košulja ispod zlatnog prsluka, sa crvenocrnim vunenim gornjim prslukom u obliku slova X, privezanim oko struka grimiznim svilenim opasačem. Formalni večernji plašt izrađen je od najfinije ratničke svile sa zapadnih delova Muctag Alte i crne je boje, ali ivice su mu složeno izvezene zlatnom, srebrnom i žutom. To je Ljomov drugi najbolji plašt i potrudio se da mi bude sasvim jasno da će me baciti sa najviše platforme ako ga umrljam, iscepam ili izgubim. Ljomo je prijatan, pristupačan čovek - što je, kako mi kažu, gotovo nečuveno za jednog usamljenog letača - ali mislim da se u vezi sa ovim ne šali.
     A. Betik mi je pozajmio obavezne srebrne narukvice za prijem koje je kupio iz hira u divnoj tržnici Hsi Vang-mua. Na ramena stavljam crvenu kapuljaču od perja i vune zaj-koza pozajmljenu od Džigme Norbua, koji je uzalud čekao čitav život da bude pozvan u Zimsku palatu. Oko vrata mi je formalni talisman Srednjeg Kraljevstva sa beočuzima od zlata i srebra, zahvaljujući majstoru tesaru i prijatelju Čangčiju Kenčungu, koji mi je jutros rekao da je bio u palati na tri prijema i da je svaki put umro od dosade.
     Sluge u zlatnoj svili dolaze u naše odaje da objave da je došlo vreme za okupljanje u glavnoj prijemnoj prostoriji odmah do Prestone dvorane. Spoljnji hodnici ispunjeni su stotinama gostiju koji idu popločanim prolazima, svila šušti, nakit zvecka, a vazduh je ispunjen suprotstavljenim mirisima parfema, kolonjske vode, sapuna i kože. Ispred nas, vidim načas drevnu Dordže Famo - Gromovnu Krmaču lično - kojoj pomažu dve njene sveštenice, i sve su u elegantnim svetložutim odorama. Krmača ne nosi nakit, ali bela kosa vezana joj je trakama u složene punđe i divne pletenice.
     Aneina odora jednostavna je, ali oduzima dah - duboko plava svila, sa kobaltnom kapuljačom koja joj prekriva inače naga ramena, jedan talisman Srednjeg Kraljevstva od srebra i žada koji joj pada na grudi i srebrni češalj u kosi koji joj drži tanušni poluveo. Mnoge žene koje vidim večeras nose velove iz skromnosti, i sada shvatam koliko to mudro skriva izgled moje prijateljice.
     Ona me uzima pod ruku i krećemo u procesiji beskrajnim hodnicima, skrenuvši desno i kliznuvši spiralnim eskalatorima prema Dalaj Laminim nivoima.
     Naginjem se bliže i šapućem joj na uho pod velom: "Nervozna?"
     Vidim blesak njenog osmeha ispod vela i ona mi stiska ruku.
     Uporan, šapućem: "Malena, ponekad vidiš budućnost. Znam da je tako. Dakle... hoćemo li se večeras odavde izvući živi?"
     Saginjem se dok se ona naginje bliže da mi odgovori šapatom. "Samo je nekoliko stvari u bilo čijoj budućnosti sigurno, Role. Većina toga je tečna kao..." Pokazuje na obrtni vodoskok kraj koga prolazimo dok se uspinjemo u spirali. "Ali ja ne vidim razloga za brigu. Ovde večeras ima na hiljade gostiju. Dalaj Lama može lično da pozdravi samo nekolicinu. Njegovi gosti... Paks... ko god je tamo, nemaju razloga da misle da smo ovde."
     Klimam glavom, ali nisam ubeđen.
     Iznenada, Labsang Samten, Dalaj Lamin brat, juri naniže niz eskalator, kršeći svaki protokol. Kaluđer se ceri i nadima od oduševljenja. Obraća se našoj grupi, ali stotine ljudi na stepeništu koje se uspinje naginju se da bi čuli.
     "Gosti iz svemira su veoma važni!" kaže pun poleta. "Razgovarao sam sa našim tutorom koji je pomoćnik drugoga po komandi do ministra Protokola. Ovde večeras ne dočekujemo samo misionare!"
     "Ne?" kaže kancelar Čarls Či-kijap Kempo, sav gizdav u mnogostrukim slojevima crvene i zlatne svile.
     "Ne!" ceri se Labsang Samten. "Tu je kardinal Paksove Crkve. Veoma važan kardinal. Sa nekoliko svojih glavnih ljudi."
     Osećam da mi želudac radi i diže se kao u slobodnom padu.
     "Koji kardinal?" pita Anea. Glas joj zvuči smireno i zainteresovano. Približavamo se vrhu spiralnog stepeništa i zvuk stotina ili hiljada gostiju koji tiho mrmljaju ispunjava vazduh.
     Labsang Samten ispravlja svoju formalnu kaluđersku odoru. "Neki kardinal Mustafa", kaže on vedro. "Mislim, neko veoma blizak Paksovom papi. Paks je počastvovao mog brata kada je poslao njega kao ambasadora."
     Osećam da mi se Aneina šaka steže na mišici, ali ne mogu jasno da joj vidim izraz lica pod velom.
     "I nekoliko drugih važnih gostiju iz Paksa", nastavlja kaluđer i okreće se dok prilazimo nivou za prijem. "Uključujući i neke čudne žene iz Paksa. Mislim da pripadaju vojsci."
     "Jesi li saznao njihova imena?" pita Anea.
     "Jedno od njih", kaže Labsang. "General Nemes. Veoma je bleda." Dalaj Lamin brat okreće širok, iskren osmeh prema Anei. "Kardinal je izričito zatražio da upozna tebe, Č. Anea. Tebe i tvog pratioca, Č. Endimiona. Ministar Protokola bio je veoma iznenađen, ali uredio je za vas privatni prijem sa ljudima iz Paksa i regentom, kao i, naravno, sa mojim bratom, Njegovom Svetošću, Dalaj Lamom."
     Naš uspon se okončava. Stepenište klizi u mermerni pod. Sa Aneom koja me drži pod ruku, stupam u buku i strogo kontrolisani haos glavne prijemne dvorane.

19.

     Dalaj Lama ima samo osam standardnih godina. Znao sam to - Anea i A. Betik, Teo i Rejčel pomenuli su to više puta - ali svejedno sam iznenađen kada vidim dete kako sedi na svom visokom, jastucima postavljenom prestolu.
     U ogromnoj prijemnoj dvorani ima najmanje tri ili četiri hiljade ljudi. Nekoliko širokih eskalatora istovremeno bljuje goste u predvorje veličine hangara za svemirske letilice - zlatni stubovi dižu se do freskama oslikane tavanice dvadeset metara iznad nas, plavo-bele pločice su nam pod nogama, sa složenim, usađenim slikama iz Bardo Thodrol, 'Tibetanske knjige mrtvih', kao i ilustracijama ogromne migracije budističkih emigranata sa Stare Zemlje semebrodovima, i mi prolazimo ispod ogromnih zlatnih lukova kako bismo ušli u prijemnu dvoranu - a prijemna dvorana još je veća, sa tavanicom koja je džinovski svetlarnik kroz koji se sasvim jasno vide uskomešani oblaci, treperave munje i fenjerima obasjana planina. Tri ili četiri hiljade gostiju blistaju u svojoj finoj odeći - lelujavoj svili, oblikovanom platnu, nabranoj i obojenoj vuni, mnoštvu crvenocrnog i belog perja, sa složenim frizurama, tananim, predivno izrađenim narukvicama, ogrlicama, lančićima za gležanj, naušnicama, krunama i opasačima od srebra, ametista, zlata, žada, lapis lazulija i mnoštva drugih dragocenih metala. A u svoj toj eleganciji i prefinjenosti raštrkano je mnoštvo kaluđera i opata u svojim jednostavnim odorama narandžaste, zlatne, žute, crvene i boje šafrana, dok im sveže obrijane glave blistaju na svetlu iz stotinu treperavih mangala na tronošcima. Ipak, prostorija je toliko velika da tih nekoliko hiljada ljudi nisu ni blizu toga da je ispune - podovi od parketa blistaju na svetlu vatre, a između prvih rubova gomile i zlatnog prestola nalazi se dvadeset metara praznog prostora.
     Čuje se duvanje u male trube dok redovi gostiju stupaju sa stepeništa eskalatora u popločano predvorje. Trube su od mesinga i kosti, i red kaluđera koji duva u njih trči od stepenica do lukova ulaza - više od šezdeset metara neprekidne buke. Stotine truba drže jednu notu minutima, a onda se prebacuju u drugu nisku notu bez ikakvog znaka, od jednog trubača do drugog, dok ulazimo u glavnu prijemnu dvoranu - predvorje služi kao džinovska odaja odjeka iza nas - a te niske tonove preuzima i pojačava dvadeset horni dugačkih četiri metra, sa obe strane naše procesije. Kaluđeri koji duvaju u te čudovišne instrumente stoje u malim nišama u zidovima, tako da su džinovske trube oslonjene o postolja na parketu, a krajevi u obliku zvona uvijaju se naviše kao pupoljci lotusa široki jedan metar. Pored ovog neprekidnog, dubokog niza tonova - prilično nalik na sirenu za maglu nekog prekookeanskog broda unutar tutnjave glečera - čuju se odjeci ogromnog gonga, prečnika najmanje pet metara, u koji se udara u preciznim razmacima. Vazduh miriše na tamjan iz mangala i tanušni veo mirisnog dima kreće se oko glava gostiju ukrašenih draguljima i svečanim frizurama i kao da treperi i pomera se sa dizanjem i spuštanjem tonova iz truba, horni i gonga.
     Sva lica okrenuta su prema Dalaj Lami, njegovoj najbližoj sviti i gostima. Uzimam Aneu za ruku i polazimo desno, držeći se daleko od prestola i podijuma oko njega. Sazvežđa važnih gostiju nervozno prolaze između nas i dalekog prestola.
     Iznenada, duboki tonovi truba prestaju. Poslednje vibracije gonga odjekuju i gube se. Svi gosti su prisutni. Sluge sa velikim naporom zatvaraju ogromna vrata iza nas. Kroz ogroman, odjekujući prostor, čujem pucketanje plamenova u bezbroj mangala. Kiša iznenada dobuje po kristalnom svetlarniku visoko iznad nas.
     Dalaj Lama se blago osmehuje dok sedi ukrštenih nogu na mnoštvu svilenih jastuka povrh platforme koja ga uzdiže do nivoa pogleda gostiju koji stoje. Dečakova glava je nepokrivena i obrijana, a odeven je u jednostavnu crvenu odoru lame. Sa njegove desne strane, i niže, na sopstvenom prestolu, sedi regent koji će vladati - uz savetovanje sa drugim sveštenicima - sve dok Njegova Svetost Dalaj Lama ne napuni osamnaest standardnih godina. Anea mi je pričala o tom regentu, čoveku po imenu Reting Tokra, za koga se govorilo da je doslovce otelovljenje lukavosti, ali ja sa svog udaljenog mesta mogu da vidim samo uobičajenu crvenu odoru i mršavo, zgrčeno, mrko lice sa uskim očima i malim brkovima.
     Levo od Njegove Svetosti Dalaj Lame nalazi se veliki kancelar, opat nad opatima. Taj čovek je veoma star i široko se osmehuje falangama gostiju. Levo od njega je državna proročica, mršava, mlada žena sa strogo podšišanom kosom i žutom platnenom bluzom ispod crvene odore. Anea je objasnila da je posao državne proročice da predviđa budućnost dok se nalazi u dubokom transu. Levo od državne proročice, lica mahom skrivenih pred mojim pogledom zahvaljujući pozlaćenim stubovima Dalaj Laminog prestola, stoje pet emisara Paksa - mogu da razaznam niskog muškarca u kardinalski crvenoj odeći, tri obličja u crnim mantijama i najmanje jednu vojnu uniformu.
     Desno od regentovog prestola stoji glavni telal i šef obezbeđenja Njegove Svetosti, legendarni Karl Linga Vilijem Ajhedži, zen-strelac, akvarelista, majstor karatea, filozof, nekadašnji letač i ikebanista. Ajhedži izgleda kao da je građen od vijugavog čelika obavijenog čistim mišićima dok istupa napred i ispunjava ogromnu dvoranu svojim glasom:
     "Poštovani gosti, posetioci sa drugih svetova, Dugpasi, Drukpasi, Drungpasi - vi sa najviših grebenova, iz plemenitih klanaca i padina pošumljene doline - Dzase, poštovani zvaničnici, Crveni Šeširi i Žuti Šeširi, kaluđeri, opati, getsel šegrti, Ko-sai Četvrtog Nivoa i viši, blagosloveni, vi koji nosite su gi, žene i muževi ovih toliko poštovanih, vi koji tragate za Prosvetljenjem, sa zadovoljstvom vam večeras ovde želim dobrodošlicu u ime Njegove Svetosti, Gecvang Ngvang Lobsang Tengin Gijapso Sisunvangjur Cungpa Mapaj Depal Sangpa - Svetoga, Blagog Veličanstva, Moćnog Govornika, Čistoumnog, Božanski Mudrog, Čuvara Vere, širokog kao okean!"
     Male trube od mesinga i kosti oglašavaju se visokim, jasnim tonovima. Velike horne riču kao dinosaurusi. Gong nam puni kosti i zube vibracijama.
     Glavni telal Ajhedži odstupa. Njegova Svetost Dalaj Lama progovara, detinjim glasom, tihim, ali jasnim i čvrstim u velikom prostoru.
     "Hvala vam svima što ste došli večeras. Pozdravićemo naše nove prijatelje iz Paksa u prisnijim okolnostima. Mnogi od vas zahtevali su da me vide... vi ćete dobiti moj blagoslov večeras, u privatnoj audijenciji. Ja sam zahtevao da razgovaram sa nekima od vas. Vi ćete me sresti večeras u privatnoj audijenciji. Naši prijatelji iz Paksa razgovaraće večeras i u danima koji slede sa mnogima od vas. Kada budete razgovarali sa njima, molim vas da upamtite da su to naša braća i sestre u Darmi, u potrazi za Prosvetljenjem. Molim vas da upamtite da je naš dah njihov dah i da je dah svakoga od nas Budin dah. Hvala vam. Molim vas da večeras uživate u našoj proslavi."
     I na to podijum, presto i sve na njemu klizu nemo unazad kroz zid koji se otvara, krije ih klizna zavesa, zatim nova zavesa, a potom i sam zid, a hiljade prisutnih u glavnoj prijemnoj dvorani ispuštaju dah kao jedan.

     Veče je bilo, kako se sećam, gotovo nadrealna kombinacija gala bala koji se vrteo oko formalnog papskog prijema. Naravno, ja nikada nisam video neki papski prijem - tajanstveni kardinal na sada zaklonjenom podijumu bio je najviši zvaničnik Crkve koga sam ikada sreo - ali uzbuđenje onih koje je Dalaj Lama primao mora da je bilo isto kao kod hrišćana koji se sreću sa papom, a pompa i okolnosti njihove prezentacije bile su upečatljive. Vojnici-kaluđeri u crvenim odorama i sa crvenim ili žutim šeširima otpratili su nekolicinu srećnika kroz navučene zavese, zatim kroz još zavesa i konačno kroz vrata u zidu do Dalaj Lame, dok smo se mi ostali kretali i mešali na bakljama obasjanom parketu, muvali se oko dugačkih stolova sa izvrsnom hranom, ili čak plesali uz muziku malog orkestra - tamo nije bilo truba od mesinga i kosti, niti horni od po četiri metra. Priznajem da sam upitao Aneu da li je za ples, ali ona se osmehnula, odmahnula glavom i povela našu grupu prema najbližem stolu za banket. Ubrzo smo se upustili u razgovor sa Dordže Famo i nekoliko njenih sveštenica.
     Znajući da možda kršim protokol, svejedno sam upitao lepu staricu zbog čega je zovu Gromovna Krmača. Dok smo žvakali pržene kuglice campe i ispijali izvrstan čaj, Dordže Famo se nasmejala i ispričala nam priču.
     Na Staroj Zemlji, prva takva opatica jednog potpuno muškog budističkog manastira stekla je ugled reinkarnacije prvobitne Gromovne Krmače, poluboginje zastrašujućih moći. Ta prva opatica Dordže Famo navodno je pretvarala ne samo sebe već i sve lame u svom manastiru u svinje kako bi uplašila i oterala neprijateljske vojnike.
     Kada sam upitao ovu poslednju reinkarnaciju Gromovne Krmače da li je zadržala moć pretvaranja u krmaču, elegantna starica digla je glavu i čvrsto rekla: "Ako bi to preplašilo i oteralo ove sadašnje okupatore, učinila bih to istog trena."
     Tokom otprilike tri sata koliko smo se Anea i ja muvali okolo, ćaskali, slušali muziku i posmatrali munje kroz veliki svetlarnik, to je bila jedina negativna stvar koju smo čuli izgovorenu - glasno - o emisarima Paksa, mada se činilo da ispod svilene prefinjenosti i gala veselosti veče prožima skrivena struja napetosti. To je izgledalo prirodno, pošto je svet T'ien Šan bio - ako se izuzme po koji padobrod slobodnih trgovaca - izolovan od Paksa i ostatka posthegemonijskog čovečanstva skoro tri veka.
     Veče se bližilo kraju i bio sam sve uvereniji da je tvrdnja Labsanga Samtena o tome da Dalaj Lama i njegovi gosti iz Paksa žele da nas vide bila pogrešna, kada nas je iznenada nekoliko zvaničnika iz palate sa velikim, zakrivljenim crvenim i žutim šeširima - prilično nalik na ilustracije drevnih grčkih kaciga koje sam viđao - potražilo i zamolilo da pođemo sa njima do Dalaj Lame.
     Pogledao sam prijateljicu, spreman da zaždim sa njom i pokrivam naš uzmak ukoliko ona pokaže i najmanji znak straha ili nelagodnosti, ali Anea je naprosto klimnula glavom u znak pristanka i uzela me pod ruku. More zvanica razdvojilo se pred nama dok smo prolazili kroz ogroman prostor iza zvaničnika, nas dvoje lagano, ruku pod ruku, kao da sam ja njen otac koji je daje prilikom tradicionalnog crkvenog venčanja... ili kao da smo oduvek bili par. U džepu mi je bila laserska svetiljkica, kao i dnevnik/komunikator sa disključem. Laser bi malo vredeo u slučaju da Paks pokaže odlučnost da nas zarobi, ali ja sam rešio da pozovem brod ako dođe do najgoreg. Umesto da dopustim da Anea bude zarobljena, spustiću brod na buktećim reaktivnim potisnicima, pravo kroz divni svetlarnik.
     Prošli smo kroz spoljnju zavesu i ušli u baldahinima prekriveni prostor gde su zvuci orkestra i veselja još bili sasvim čujni. Ovde je nekoliko zvaničnika sa crvenim šeširima zatražilo da pružimo šake dlanovima okrenute naviše. Kada smo to učinili, u šake su nam stavili beli svileni šal, tako da su krajevi ostali da mu vise. Mahnuli su nam da prođemo kroz drugu zavesu. Tu nas je veliki kancelar dočekao naklonom - Anea mu je odgovorila gracioznim savijanjem noge u kolenu, a ja nespretnim klanjanjem - i poveo nas kroz vrata u malu prostoriju gde je čekao Dalaj Lama sa svojim gostima.
     Ta privatna odaja bila je nalik na produžetak prestola mladog Dalaj Lame - zlato, pozlata i svileni brokat, neobuzdano ukrašene tapiserije sa naopako okrenutim kukastim krstovima izvezenim posvuda među slikama pupoljaka koji se otvaraju, vijugavim zmajevima i spiralnim mandalama. Vrata su se zatvorila iza nas i zvuci prijema bili bi potpuno presečeni da nije bilo mikrofona i tri video-monitora ugrađenih u zid s naše leve strane. Video prenos prijema u stvarnom vremenu dolazio je sa različitih mesta u glavnoj prijemnoj dvorani i dečak na prestolu i njegovi gosti pažljivo su ga pratili.
     Zastali smo dok nam veliki kancelar nije ponovo mahnuo da priđemo. Šaputao nam je dok smo prilazili prestolu i dok se Dalaj Lama okretao prema nama. "Nije neophodno klanjati se sve dok Njegova Svetost ne podigne ruku. Onda, molim vas, poklonite se i ostanite tako sve dok ne prestane da vas dodiruje."
     Zastali smo na tri koraka od uzdignute platforme prestola sa treperavim prekrivačima i jastucima oivičenim resama. Karl Linga Vilijem Ajhedži, glavni telal, reče tiho, ali zvonko: "Vaša Svetosti, arhitekta zadužen za izgradnju Hsuan-k'ung Šua i njen asistent."
     Njen asistent? Kročih napred za Aneom, zbunjen, ali i zahvalan što telal nije objavio naša imena. Video sam pet prilika iz Paksa krajičkom oka, ali protokol je zahtevao da budem okrenut prema Dalaj Lami, sa spuštenim pogledom.
     Anea stade kod ruba visoke platforme sa prestolom, držeći ruke nepomično ispred sebe, zategnuvši šal između šaka. Veliki kancelar stavi nekoliko predmeta na šal, a dečak posegnu napred i brzo ih skinu, stavivši ih na desnu stranu platforme. Kada su predmeti nestali, jedan sluga stupi napred i uze beli šal. Anea sklopi ruke kao da se moli i nakloni se. Dečakov osmeh bio je blag, dok se naginjao napred i dodirivao moju prijateljicu - moju voljenu - po glavi, načinivši prstima krunu na njenoj smeđoj kosi. Shvatih da je to blagoslov. Kada je uklonio prste, on podiže crveni šal sa gomile koja mu je stajala sa strane i stavi ga u Aneinu levu ruku. Onda uze njenu desnu ruku i prodrma je, dok mu se osmeh širio. Veliki kancelar pokaza Anei da stane ispred regentovog nižeg prestola, dok sam ja stupao napred i prolazio kroz istu brzu ceremoniju sa Dalaj Lamom.
     Imao sam taman toliko vremena da primetim da se među predmetima koje je veliki kancelar spustio na šal, da bi ih Dalaj Lama sklonio, nalazio zlatni reljef u obliku tri planine, koji je predstavljao svet T'ien Šan, kako mi je Anea kasnije objasnila, sliku ljudskog tela, stilizovanu knjigu koja je predstavljala govor, i chorten, ili hram, obličje koje je predstavljalo um. Pojavljivanje i nestajanje bilo je gotovo pre nego što sam stigao da obratim više pažnje na to, a onda mi se crveni šal našao u jednoj ruci, dok je dečakova majušna šaka hvatala moju, krupnu. Rukovao se iznenađujuće čvrsto. Pogled mi je bio spušten, ali ipak sam mogao da razaznam njegov široki osmeh. Odstupio sam kraj Anee.
     Ista ceremonija brzo je izvedena sa regentom - beli šal, stavljanje i uklanjanje simboličnih predmeta, crveni šal. Ali regent se nije rukovao ni sa jednim od nas. Kada nas je regent blagoslovio, veliki kancelar pokazao nam je da dignemo glave i poglede.
     Umalo nisam zgrabio lasersku svetiljkicu i nekontrolisano pripucao. Pored Dalaj Lame, njegovih slugu kaluđera, velikog kancelara, regenta, državne proročice, telala, niskog kardinala i tri muškarca u crnim mantijama, nalazila se žena u crno-crvenoj uniformi Flote Paksa. Upravo je istupila iza visokog sveštenika kako bismo prvi put mogli da joj vidimo lice. Tamne oči bile su joj prikovane za Aneu. Ženina kosa bila je kratka i visila joj je preko čela u mlitavim pramenovima. Koža joj je bila bolesno žuta. Pogled joj je bio reptilski - istovremeno dalek i poman.
     Bilo je to ono stvorenje koje je pokušalo da ubije Aneu, A. Betika i mene na Božjem Gaju pre otprilike pet mojih - pre više od deset Aneinih godina. Bilo je to ono neljudsko sredstvo za ubijanje koje je porazilo Šrajka i odnelo bi Aneinu glavu u torbi da otac kapetan De Soja nije intervenisao iz svoje svemirske letelice na orbiti; upotrebio je punu fuzionu snagu broda da bi prostrelio čudovište i ukopao ga u kazan nabubrelog, istopljenog kamena.
     A sada je ono bilo ponovo ovde, i njegove crne, neljudske oči bile su prikovane za Aneino lice. Očigledno ju je tražilo godinama i svetlosnim godinama, a sada ju je pronašlo. Pronašlo nas je.
     Srce mi je lupalo i noge su mi najednom zaklecale, ali kroz šok um mi je radio kao neka AI. Laserska svetiljkica bila mi je u džepu na desnoj strani ogrtača. Komunikator mi je bio u levom džepu pantalona. Desnom rukom ću zasuti oči te tobožnje žene zrakom podešenim za sečenje, a onda prebaciti birač na široki snop kako bih zaslepio sveštenike Paksa. Levom ću odaslati komandu koja će uskim snopom pozvati brod ranije snimljenom porukom.
     Ali čak i kada bi brod smesta odgovorio i kada ga prilikom leta ne bi presreo neki ratni brod Paksa, trebalo bi nekoliko minuta dok se ne spusti kroz svetlarnik palate. Do tada bismo bili mrtvi.
     A ja sam znao koliko je to stvorenje brzo - naprosto je nestalo dok se borilo protiv Šrajka, kao hromna mrlja. Ne bih stigao ni da izvučem lasersku svetiljkicu ili komunikator iz džepa. Bili bismo mrtvi pre nego što bi mi ruka prešla pola puta do oružja.
     Ukočio sam se, shvativši da iako Anea mora da je smesta prepoznala ženu, nije reagovala šokom koji sam ja osetio. Po njenom držanju, reklo bi se da nije nikako reagovala. I dalje se osmehivala. Pogled joj je prešao preko posetilaca iz Paksa - uključujući i čudovište - a onda se vratio dečaku na prestolu.
     Regent Reting Tokra progovorio je prvi. "Naši gosti zatražili su ovaj prijem. Čuli su od Njegove Svetosti za rekonstrukciju koja se odvija u Hramu koji visi u vazduhu i želeli su da upoznaju mladu ženu koja je izradila projekt rekonstrukcije."
     Regentov glas bio je stegnut i uzdržan koliko i njegova pojava.
     Tada progovori Dalaj Lama; njegov dečački glas bio je tih, ali srdačan onoliko koliko je regentov bio uzdržan. "Prijatelji", reče on, mahnuvši prema Anei i meni, "smem li da vam predstavim naše visoke posetioce iz Paksa. Džon Domeniko kardinal Mustafa iz Svete kancelarije Katoličke Crkve, nadbiskup Žan Danijel Brek iz papskog diplomatskog kora, otac Martin Farel, otac Žerar Le Blank i zapovednik Radamant Nemes iz plemenite garde."
     Klimnusmo glavama. Visoki zvaničnici Paksa - uključujući čudovište - klimnuše. Ako je Njegova Svetost Dalaj Lama nekako prekršio protokol ovim predstavljanjem, to kao da niko nije primetio.
     Džon Domeniko kardinal Mustafa reče svilenkastim glasom: "Hvala, Vaša Svetosti. Ali predstavili ste ove izuzetne ljude samo kao arhitektu i njenog asistenta." Kardinal nam se osmehnu, pokazavši male, oštre zube. "Imate li, možda, imena?"
     Puls mi je tukao. Prsti desne šake grčili su mi se na pomisao o laserskoj svetiljkici. Anea se još osmehivala, ali nije ničim pokazivala da će odgovoriti kardinalu. Um mi je galopirao u potrazi za lažnim imenima. Ali čemu? Svakako su znali ko smo. Ovo je bila zamka. Tobožnja Nemes neće nam nikada dozvoliti da napustimo ovu prestonu odaju... ili će nas sačekati kada to budemo učinili.
     Začudo, ponovo je progovorio dečak Dalaj Lama. "Biće mi zadovoljstvo da dovršim svoje predstavljanje, Vaša Eminencijo. Našem izuzetnom arhitekti ime je Ananda, a njen asistent - jedan od mnogih veštih asistenata, kako mi kažu - zove se Subhada."
     Priznajem da sam zatreptao na to. Zar je neko Dalaj Lami rekao ta imena? Anea mi je rekla da je Ananda bio Budin prvi sledbenik, i sam učitelj; Subhada je bio asket-lutalica koji je postao Budin poslednji neposredni sledbenik, susrevši ga samo nekoliko sati pre smrti. Takođe mi je rekla da se Dalaj Lama dosetio tih imena za naše predstavljanje, očito uživajući u ironiji. Ja u tome nisam video ništa smešno.
     "Č. Ananda", reče kardinal Mustafa, naklonivši se kratko. "Č. Subhada." On nas odmeri. "Oprostićete mi zbog neposrednosti i neznanja, Č. Ananda, ali izgleda da ne potičete iz iste rase kao većina ljudi koje smo sreli u Potali ili u okolnim oblastima T'ien Šana."
     Anea klimnu glavom. "Čovek mora biti obazriv kada uopštava stvari, vaša Eminencijo. Postoje oblasti na ovom svetu koje su naselili kolonisti iz semebrodova iz mnogih područja Stare Zemlje."
     "Naravno", preo je kardinal Mustafa. "I moram da kažem da je vaš engleski iz Mreže gotovo lišen naglaska. Smem li da pitam koje područje T'ien Šana vi i vaš asistent nazivate rodni kraj?"
     "Naravno", odgovori Anea glasom podjednako uglađenim kao što je bio kardinalov. "Ja sam došla na svet u području grebenja iza planina Morija i Cion, severno i zapadno od Muctag Alte."
     Kardinal razborito klimnu glavom. Primetio sam da je njegovo okovratnik - ono za šta mi je Anea kasnije rekla da se zove rabat ili rabi u crkvenoj terminologiji - od skerletne talasaste svile iste boje kao i njegova crvena mantija i kapica za teme.
     "Da možda", nastavi on glatko, "ne pripadate hebrejskoj ili muslimanskoj veri za koje nam naši domaćini vele da preovlađuju u tim područjima?
     "Ja ne pripadam nijednoj veri", reče Anea. "Ako se vera definiše kao verovanje u natprirodno."
     Kardinalove obrve malo se podigoše. Čovek po imenu otac Farel pogleda načas svog šefa. Strašan pogled Radamant Nemes bio je postojan.
     "A ipak radite na izgradnji hrama za budistička verovanja", reče kardinal Mustafa sasvim ljubazno.
     "Angažovana sam da rekonstruišem divan kompleks", reče Anea. "Ponosna sam što sam odabrana za taj zadatak."
     "Uprkos vašem nedostatku... ovaj... verovanja u natprirodno?" reče Mustafa. Čuo sam mu Inkviziciju u glasu. Čak i na ruralnim pustopoljinama Hiperiona čuli smo za Svetu kancelariju.
     "Možda baš zbog toga, Vaša Eminencijo", reče Anea. "I zbog poverenja u sopstvene ljudske sposobnosti i sposobnosti mojih saradnika."
     "Dakle, zadatak je sam po sebi dovoljno opravdanje?" insistirao je kardinal. "Čak i ako nema neki dublji smisao?"
     "Možda dobro obavljen zadatak jeste dublji smisao", odvrati Anea.
     Kardinal Mustafa se zakikota. To nije bio naročito prijatan zvuk. "Dobro rečeno, mlada damo. Dobro rečeno."
     Otac Farel se nakašlja. "Područje iza planine Cion", reče on zamišljeno. "Primetili smo prilikom osmatranja sa orbite da na grebenu u toj oblasti postoji jedan portal dalekobacača. Mislili smo da T'ien Šan nikada nije bio deo Mreže, ali naši podaci pokazali su da je portal dovršen skoro neposredno pre Pada."
     "Ali nikada nije korišćen!" uskliknu mladi Dalaj Lama, podigavši vitki prst. "Niko nikada nije putovao na Nebeske Planine ili sa njih dalekobacačem Hegemonije."
     "Zaista", reče kardinal Mustafa tiho. "Pa, tako smo i pretpostavljali, ali moram da vam prenesem naše izvinjenje, Vaša Svetosti. U nastojanju da ispita strukturu starog portala dalekobacača sa orbite, naš brod je slučajno istopio obližnje kamenje i zatrpao ga. Plašim se da je prolaz zauvek zatvoren pod stenjem."
     Pogledah Radamant Nemes posle ovoga. Nije ni trepnula. Nisam je video da trepće. Pogled joj je bio prikovan za Aneu.
     Dalaj Lama odmahnu rukom sa omalovažavanjem. "Nije važno, Vaša Eminencijo. Nemamo nikakve koristi od dalekobacača koji nikada nije bio korišćen... osim ako vaš Paks ne misli da ponovo aktivira dalekobacače?" Nasmejao se toj zamisli. Bio je to prijatan dečački smeh, ali oštar i inteligentan.
     "Ne, Vaša Svetosti", reče kardinal Mustafa, osmehujući se. "Čak ni Crkva nije pronašla način da ponovo aktivira Mrežu. A gotovo je izvesno da je najbolje da to nikada i ne učinimo."
     Moja napetost brzo se pretvarala u neku vrstu mučnine. Ovaj ružni kepec u kardinalskoj crvenoj odori saopštavao je Anei da zna kako je ona stigla na T'ien Šan i da tuda ne može da pobegne. Pogledah prijateljicu, ali ona je izgledala smireno i jedva zainteresovano za taj razgovor. Zar postoji neki drugi portal dalekobacača o kome Paks ništa ne zna? Ovo bar objašnjava zbog čega smo još živi: Paks je zapušio Aneinu mišju rupu i ostavio mačku, ili nekoliko mačaka - u obliku svog diplomatskog broda na orbiti i nesumnjivo drugih ratnih brodova skrivenih drugde unutar sistema - da je čekaju. Da sam stigao par meseci kasnije, zarobili bi ili uništili naš brod, a Anea bi opet bila tamo gde njima odgovara.
     Ali čemu čekanje? I čemu ova igra?
     "...i veoma bismo bili zainteresovani da vidimo taj vaš - kako se ono zove? - Hram koji visi u vazduhu? Zvuči očaravajuće", govorio je nadbiskup Brek.
     Regent Tokra se mrštio. "To može biti teško izvodljivo, Vaša Ekselencijo", reče on. "Bliže se monsuni, kablovski put biće veoma opasan, a čak je i Visoki Put nesiguran u vreme zimskih oluja."
     "Besmislica!" uzviknu Dalaj Lama, prenebregavši mrštenje regentovog mršavog lica okrenutog prema njemu. "Rado ćemo upriličiti takav jedan pohod", nastavi dečak. "Morate, u svakom slučaju, videti Hsuan-k'ung Šu. I čitavo Srednje Kraljevstvo... sve do T'ai Šana, Velikog Vrha, gde se stepenište od dvadeset sedam hiljada stepenika uzdiže do Hrama Žadnog Cara i Princeze Azurnih Oblaka."
     "Vaša Svetosti", promrmlja veliki kancelar, pognuvši glavu, ali tek pošto se roditeljski zgledao sa regentom, "trebalo bi da vas podsetim na to da se do Velikog Vrha Srednjeg Kraljevstva može doći kablovskim putem samo u prolećnim mesecima zbog visoke plime otrovnih oblaka. U sledećih sedam meseci, T'ai Šan je nepristupačan za ostatak Srednjeg Kraljevstva i za čitav svet."
     Dalaj Lamin dečački osmeh nestade... ne, pomislio sam, zbog kaprica, već zbog nezadovoljstva što se postavljaju pokroviteljski prema njemu. Kada je ponovo progovorio, u glasu mu se čula oštrica zapovesti. Nisam poznavao mnogo dece, ali upoznao sam poprilično vojnih oficira, i ako se uopšte moglo suditi po mom iskustvu, ovaj dečak će postati zastrašujući čovek i zapovednik.
     "Veliki kancelare", reče Dalaj Lama, "ja, naravno, znam za zatvaranje kablovskog puta. Svi znaju za zatvaranje kablovskog puta. Ali takođe znam da svake zimske sezone, nekoliko smelih letača preleću udaljenost od Sung Šana do Velikog Vrha. Kako bismo inače podelili svoje formalne edikte sa prijateljima među vernicima na T'ai Šanu? A neki zmajevi za jedrenje mogu da ponesu i više od jednog letača... čak i putnike, da?"
     Veliki kancelar se klanjao toliko nisko da sam se uplašio da će čelom zagrebati formalne ploče na podu. Glas mu je drhtao. "Da, da, naravno, Vaša Svetosti, naravno. Znao sam da ste to znali, Gospodaru, Vaša Svetosti. Samo sam mislio... samo sam hteo da kažem..."
     Regent Tokra reče oštro: "Siguran sam da je veliki kancelar hteo da kaže, Vaša Svetosti, da iako nekoliko letača obavi to putovanje svake godine, mnogo ih više pogine pokušavajući. Ne bismo želeli da svoje cenjene goste dovedemo u bilo kakvu opasnost."
     Dalaj Lama se ponovo osmehivao, ali taj osmeh bio je nešto stariji i lukaviji - gotovo podrugljiv - u odnosu na dečački osmeh od pre nekoliko minuta. On se obrati kardinalu Mustafi. "Vi se ne plašite smrti, zar ne, Vaša Eminencijo? To je, zapravo, i jedina svrha vaše posete, zar ne? Da nam pokažete čuda vašeg hrišćanskog vaskrsavanja?"
     "Ne jedina svrha, Vaša Svetosti", promrmlja kardinal. "Dolazimo prevashodno da podelimo radosne vesti o Hristu sa onima koji žele da ih čuju, a takođe da razgovaramo o mogućim trgovinskim odnosima sa vašim divnim svetom." Kardinal uzvrati dečaku osmehom. "I mada su krst i Sakrament Vaskrsavanja darovi neposredno od Boga, Vaša Svetosti, postoji žalosna potreba za pronalaženjem izvesnog dela tela ili kruciforme pre davanja sakramenta. Koliko shvatam, niko se ne vraća iz vašeg mora oblaka?"
     "Niko", saglasi se dečak sa sve širim osmehom.
     Kardinal Mustafa odmahnu rukama. "Onda ćemo možda ograničiti svoju posetu na Hram koji visi u vazduhu i druga pristupačna odredišta", reče on.
     Nastade tišina i ja ponovo pogledah Aneu, pomislivši da će nas sada otpustiti, pitajući kakav će biti signal za to, pomišljajući da će nas veliki kancelar izvesti napolje, sa jezom na mišicama od silovitosti gladnog pogleda tobožnje Nemes uperenog u Aneu, kada nadbiskup Žan Danijel Brek iznenada prekinu tišinu. "Razgovarao sam sa Njegovom Visošću, regentom Tokrom", reče nam on kao da bismo mogli da presudimo o nekom sporu između njih, "o tome koliko su naše čudo vaskrsavanja i drevno budističko verovanje u reinkarnaciju zapanjujuće slični."
     "Ah", reče dečak na zlatnom prestolu, kome se lice ozarilo kao da je neko pokrenuo za njega zanimljivu temu, "ali ne veruju svi budisti u reinkarnaciju. Čak i pre migracije na T'ien Šan i velikih promena u filozofiji do kojih je ovde došlo, nisu sve budističke sekte prihvatile koncept ponovnog rođenja. Znamo da je činjenica da je Buda odbio da razmatra sa svojim sledbenicima postojanje takve stvari kao što je smrt posle života. 'Takva pitanja', rekao je on, 'nisu važna za upražnjavanje Puta i na njih se ne može odgovoriti dok je čovek vezan stegama ljudskog postojanja.' Vidite, gospodo, budizam se najvećim delom može istražiti, proceniti i upotrebiti kao sredstvo koje vodi prosvetljenju bez upuštanja u natprirodno."
     Nadbiskup je izgledao kao da se našao u škripcu, ali kardinal Mustafa reče brzo: "A opet, nije li vaš Buda rekao - a mislim da jedan od vaših svetih zapisa sadrži te reči kao njegove, Vaša Svetosti, ali ispravite me smesta ako grešim - 'Postoji nerođeno, nezačeto, nesačinjeno i nesmešano; da ih nema, ne bi bilo ni bekstva iz sveta rođenog, začetog, sačinjenog i smešanog.'"
     Dečakov osmeh nije bio pokoleban. "Uistinu, rekao je to, Vaša Eminencijo. Vrlo dobro. Ali zar ne postoje elementi - koji još nisu sasvim shvaćeni - unutar naše fizičke Vaseljene, vezani zakonima naše fizičke Vaseljene, koji se mogu opisati kao nerođeni, nezačeti, nesačinjeni i nesmešani?"
     "Koliko ja znam, ne postoje, Vaša Svetosti", reče kardinal Mustafa, sasvim ljubazno. "Ali opet, ja nisam naučnik. Već običan ubogi sveštenik."
     Uprkos toj diplomatskoj finesi, činilo se da dečak na prestolu ima nameru da dalje razmatra tu temu. "Kao što smo već razgovarali, kardinale Mustafa, naš oblik budizma razvio se otkad smo se spustili na ovaj planinski svet. Sada je on veoma prožet duhom zena. A jedan od velikih majstora zena sa Stare Zemlje, pesnik Vilijem Blejk, jednom je rekao - 'Večnost je zaljubljena u proizvode vremena.'"
     Fiksirani osmeh kardinala Mustafe pokazivao je nedostatak razumevanja.
     Dalaj Lama se više nije osmehivao. Dečakov izraz bio je ljubazan, ali ozbiljan. "Da li možda smatrate da je Č. Blejk mislio da je vreme bez kraja bezvredno vreme, kardinale Mustafa? Da svako biće oslobođeno smrtnosti - čak i Bog - može da zavidi deci sporog vremena?"
     Kardinal je klimnuo glavom, ali nije pokazao da se slaže. "Vaša Svetosti, ne vidim kako bi Bog mogao da zavidi sirotom smrtnom čovečanstvu. Bog svakako nije sposoban za zavist."
     Dečakove gotovo nevidljive obrve naglo se izviše. "A opet, zar vaš hrišćanski Bog, po definiciji, nije svemoguć? Stoga on, ona, to, svakako mora imati sposobnosti i za zavist."
     "A, paradoks namenjen deci, Vaša Svetosti. Priznajem da nisam vičan ni logičnoj apologetici, ni metafizici. Ali kao princ Hristove Crkve, znam iz svog katehizma i duše da Bog nije sposoban za zavist... naročito ne za zavist prema svojim manjkavim tvorevinama."
     "Manjkavim?" upita dečak.
     Kardinal Mustafa se snishodljivo osmehnu i reče blago, glasom učenog sveštenika koji se obraća detetu: "Čovečanstvo je manjkavo zbog svoje sklonosti grehu. Naš Gospod ne bi mogao da zavidi biću kadrom za greh."
     Dalaj Lama sporo klimnu glavom. "Jedan naš majstor zena, čovek po imenu Ikju, napisao je jednom pesmu o tome...

     Svi počinjeni gresi
     U Tri Sveta
     Izbledeće i nestati
     Zajedno sa mnom.

     Kardinal Mustafa sačeka trenutak, ali pošto nije začuo nove stihove, on reče: "O koja je tri sveta on to govorio, Vaša Svetosti?"
     "To je bilo pre svemirskih letova", reče dečak, pomerivši se malo na jastucima prestola. "Tri sveta su prošlost, sadašnjost i budućnost."
     "Veoma lepo", reče kardinal Svete kancelarije. Iza njega, njegov ađutant, otac Farel, zurio je u dečaka uz svojevrsno hladno gnušanje. "Ali mi hrišćani ne verujemo da se greh, ili učinak greha, ili odgovornost za greh, kad smo već kod toga, okončavaju sa ljudskim životom, Vaša Svetosti."
     "Baš tako." Dečak se osmehnu. "Upravo zbog toga bih želeo da znam zbog čega tako veštački produžavate život pomoću svog stvorenja, kruciforme", reče on. "Mi smatramo da smrt spira sve. Vi smatrate da ona donosi presudu. Čemu odlaganje te presude?"
     "Mi u kruciformi vidimo sakrament koji nam je dao naš Gospod Isus Hrist", reče kardinal Mustafa tiho. "Ta presuda najpre je odložena žrtvovanjem našeg Spasitelja na krstu. Bog lično je prihvatio kaznu za naše grehe, dopustivši nam mogućnost večitog života na nebu ako to odaberemo. Kruciforma je drugi dar našeg Spasitelja, koji nam možda daje vremena da počistimo svoju kuću pre te konačne presude."
     "Ah, da", uzdahnu dečak. "Ali, možda je Ikju mislio da grešnici ne postoje. Da greh ne postoji. Da 'naši' životi ne pripadaju nama..."
     "Baš tako, Vaša Svetosti", prekinu ga kardinal Mustafa, kao da hvali učenika koji sporo shvata. Video sam kako su se regent, veliki kancelar i drugi oko prestola trgli zbog ove upadice. "Naši životi ne pripadaju nama, već našem Gospodu i Spasitelju... da bi služili Njemu, našoj Svetoj Majci Crkvi."
     "...ne pripadaju nama, već pripadaju Vaseljeni", nastavi dečak. "I da naša dela - dobra ili loša - takođe pripadaju Vaseljeni."
     Kardinal Mustafa se namršti. "Lepa fraza, Vaša Svetosti, ali možda isuviše apstraktna. Bez Boga, Vaseljena može biti samo mašina... koja ne misli, ne mari, ne oseća."
     "Zašto?" upita dečak.
     "Izvinite, Vaša svetosti?"
     "Zašto Vaseljena mora biti takva da ne misli, ne mari i ne oseća bez vaše definicije Boga?" upita dete tiho i sklopi oči.

     Jutarnja rosa
     Beži i
     Nema je više;
     Ko to može ostati
     U ovom našem svetu?

     Kardinal Mustafa spoji prste i dodirnu usne kao da se moli ili ispoljava blagu osujećenost. "Veoma lepo, Vaša Svetosti. Ponovo Ikju?"
     Dalaj Lama se široko isceri. "Ne. Ja. Pišem malo zen poezije kada ne mogu da zaspim."
     Sveštenik se zakikota. Stvorenje Nemes zurilo je u Aneu.
     Kardinal Mustafa se okrenu prema mojoj prijateljici. "Č. Ananda", reče on, "šta vi mislite o ovim teškim pitanjima?"
     Na sekund nisam znao kome se obraća, ali onda se setih da je Dalaj Lama predstavio Aneu kao Anandu, prvog Budinog sledbenika.
     "Ja znam drugu Ikjuovu malu strofu koja izražava moje mišljenje", reče ona.

     Krhkiji i nestvarniji
     Od brojeva ispisanih na vodi
     Naši zahtevi od Bude
     Sreća u naknadnom svetu.

     Nadbiskup Brek se nakašlja i uključi u razgovor. "To izgleda sasvim jasno, mlada damo. Vi ne mislite da će Bog uslišiti naše molitve."
     Anea odmahnu glavom. "Mislim da je on govorio o dve stvari, Vaša Eminencijo. Prvo, da nam Buda neće pomoći. To mu nije u opisu radnog mesta, da tako kažem. Drugo, da su planovi za naknadni svet budalasti jer mi smo, po prirodi, bezvremeni, večni, nerođeni, neumirući i svemoćni."
     Nadbiskupovo lice i vrat pocrveneše iznad okovratnika. "Ti pridevi mogu važiti samo za Boga, Č. Ananda." On oseti kako kardinal Mustafa pilji u njega i seti se svoje diplomatske uloge. "Ili bar mi tako verujemo", dodade neuverljivo.
     "Za jednu mladu osobu i arhitektu, izgleda da dobro poznajete zen i poeziju, Č. Ananda." Kardinal Mustafa se zakikota, očigledno pokušavajući da podigne raspoloženje. "Postoje li još neke Ikjuove pesme koje možda smatrate relevantnim?"
     Anea klimnu glavom.

     U ovaj svet stižemo sami,
     Odlazimo sami,
     To je takođe opsena.
     Naučiću vas kako
     Da ne dolazite, da ne odlazite.

     "To bi bio dobar trik", reče kardinal Mustafa sa lažnom žovijalnošću.
     Dalaj Lama se nagnu napred. "Ikju nas je učio da je moguće proživeti makar deo života u bezvremenom, bezprostornom svetu gde nema rođenja ni smrti, gde nema dolaska niti odlaska", reče on tiho. "Na mestu gde nema odvajanja u vremenu, gde nema udaljenosti u prostoru, gde nema prepreka koje nas sprečavaju da dođemo do onih koje volimo, gde nema staklenog zida između iskustva i srca."
     Kardinal Mustafa je zurio kao da je ostao bez reči.
     "Moja prijateljica... Č. Ananda... takođe me je naučila tome", reče dečak.
     Na sekund, kardinalovo lice bilo je iskrivljeno u svojevrstan podrugljivi osmeh. On se okrenu prema Anei. "Baš bih voleo kada bi me mlada dama naučila... kada bi naučila sve nas... tom veštom mađioničarskom triku", reče on oštro.
     "Nadam se da ću moći", reče Anea.
     Radamant Nemes načini polukorak prema mojoj prijateljici. Spustih ruku u ogrtač, dodirnuvši lako okidač laserske svetiljkice.
     Regent udari u gong štapom obmotanim tkaninom. Veliki kancelar požuri napred da nas otprati. Anea se pokloni Dalaj Lami, a ja nespretno učinih isto.
     Audijencija je bila završena.

     Plešem sa Aneom u velikoj, odjekujućoj prijemnoj dvorani, uz muziku orkestra od sedamdeset dva instrumenta, sa gospodom i damama, sveštenicima i izaslanicima širom T'ien Šana, Nebeskih Planina, koji posmatraju sa ruba plesnog podijuma ili se okreću oko nas i zajedno sa nama uz muziku. Sećam se da sam plesao sa Aneom, ponovo jeo pre ponoći kraj dugačkih stolova na koje je neprekidno donošena hrana, a zatim opet plesao. Ne sećam se da sam ikada ranije plesao - bar ne u treznom stanju - ali ove večeri plešem i držim Aneu uz sebe dok svetlost baklji iz pucketavih mangala trne, a Znamenje kupa parket poda senkama svetlarnika.
     Sitni su sati jutra i stariji gosti su se povukli, svi kaluđeri, gradonačelnici i stariji državnici - izuzev Gromovne Krmače, koja se smejala, pevala i pljeskala uz orkestar na svaki razigrani kvadril, lupkajući papučama po uglačanom podu - i ostalo je samo četiri ili pet stotina odlučnih gostiju u velikom, senkovitom prostoru, dok orkestar svira sve sporije i sporije melodije kao da im ranije navijena muzička opruga posustaje.
     Priznajem da bih otišao na spavanje satima ranije da nije bilo Anee; ona želi da pleše. I tako plešemo, krećemo se sporo, njena mala šaka nalazi se u mojoj krupnoj, druga šaka mi je priljubljena dlanom uz njena leđa - osećam njenu kičmu i snažne mišiće pod dlanom kroz svilu haljine - njena kosa mi je na obrazu, meke dojke priljubljene su uz mene, oblina njene lobanje prislonjena mi je uz vrat i bradu. Izgleda pomalo tužno, ali i dalje energično, i dalje slavljenički.
     Privatne audijencije okončale su se pre mnogo sati i pronela se vest da je Dalaj Lama otišao na počinak pre ponoći, ali mi, poslednji gosti, i dalje smo se veselili - Ljomo Dondrub, naš prijatelj letač, koji se smejao i svima sipao šampanjac i pirinčano pivo, Labsang Samten, Dalaj Lamin mlađi brat, koji je u jednom trenutku preskakao mangale pune žara, ozbiljni Tromo Troči iz Domua koji se u jednom uglu iznenada pretvorio u mađioničara, izvodeći trikove vatrom, obručima i levitacijom, a onda je Dordže Famo zapevala jedan jasni, spori a capella solo, glasom tako slatkim da mi pohodi snove i dan-danas, da bi se konačno mnoštvo drugih pridružilo Pesmi Znamenja dok se orkestar pripremao da zaključi večerašnje slavlje pre nego što noćno nebo počne da bledi u praskozorju.
     Iznenada, muzika se prekida usred tona. Plesači staju. Anea i ja naglo se zaustavljamo i obaziremo oko sebe.
     Gostima iz Paksa već satima nije bilo ni traga, ali iznenada jedan od njih - Radamant Nemes - pomalja se iz senki Dalaj Lamine zavesama zastrte niše. Presvukla je uniformu i sada je odevena sasvim u crveno. Sa njom je još dvoje i na trenutak mislim da su to sveštenici, ali onda vidim da su dve prilike odevene u crno, gotovo istovetne kopije tobožnje Nemes: druga žena i muškarac, oboje u crnim borbenim odelima, oboje sa mlitavim, crnim pramenovima koji im vise na bledim čelima, oboje sa očima nalik na zgasnulo ugljevlje.
     Njih troje kreću se između ukočenih plesača prema Anei i meni. Nagonski stupam između prijateljice i stvorenja, ali muški Nemes i njegova druga bliznakinja počinju da nas obilaze, sa bokova. Privlačim Aneu bliže iza sebe, ali ona stupa sa strane.
     Ukočeni plesači ne oglašavaju se ni najmanjim zvukom. Orkestar ostaje nem. Čak i mesečina kao da se ustalila u čvrste pruge u prašnjavom vazduhu.
     Vadim lasersku svetiljkicu i držim je sa strane. Prvo stvorenje Nemes kezi sitne zube. Kardinal Mustafa istupa iz senki i staje iza nje. Sva četiri stvorenja iz Paksa pilje u Aneu. Na trenutak mislim da je Vaseljena zaustavljena, da su plesači doslovce zamrznuti u vremenu i prostoru, da muzika visi iznad nas poput ledenih stalaktita spremnih da popucaju i sruše se, ali onda čujem mrmljanje gomile - strahom ispunjeni šapat, napeto šištanje.
     Nema nikakve vidljive pretnje - samo četvoro gostiju iz Paksa koji hodaju po plesnom podijumu sa Aneom u središtu kruga koji zatvaraju - ali utisak o grabljivcima koji se primiču žrtvi previše je jak da bi se prenebregnuo, kao i miris straha kroz parfem, puder i kolonjsku vodu.
     "Zašto čekati?" kaže Radamant Nemes, zagledana u Aneu, ali govoreći nekome drugome - svojim blizancima, možda, ili kardinalu.
     "Mislim da..." kaže kardinal Mustafa i koči se.
     Svi se koče. Velike horne blizu ulaznog luka dunule su bas-tutnjavom prikladnom za pomeranje kontinentalne kore. U nišama nema nikoga ko bi u njih duvao. Trube od kosti i mesinga prate beskrajnu tutnjavu jednog tona horni. Veliki gong vibrira tako da prožima kosti.
     Čuje se šuštanje i prigušeni uzvik na plesnom podijumu, u smeru eskalatora, predvorja i zastrtog ulaznog luka. Proređena gomila se tamo razilazi, pomera na obe strane kao uzorana zemlja ispred čeličnog pluga.
     Nešto se kreće iza zastrtih zavesa predvorja. Sada je nešto prošlo kroz zavese, nije ih toliko raskrililo koliko pocepalo. Sada nešto blista na svetlu Znamenja i klizi po parketu, klizi kao da lebdi nekoliko centimetara iznad poda i svetluca na zamirućem svetlu meseca. Dronjci crvene zavese vise sa nemoguće visokog obličja - najmanje tri metra - a iz nabora te grimizne odore izbija previše ruku. Čini se da šake drže čelične oštrice. Plesači se još brže udaljavaju i čuje se opšti, glasni uzdisaj. Munje nemo nadvladavaju mesečinu i stroboskopski sevaju na uglačanom podu, pomračujući Znamenje odsevima na mrežnjači. Kada grmljavina stigne posle nekoliko dugih sekundi, ne može se razabrati u dubokoj tutnjavi horni koje još bruje i tresu kosti u ulaznoj dvorani.
     Šrajk prekida da klizi na pet koraka od Anee i mene, pet koraka od tobožnje Nemes, deset koraka od Nemesinih blizanaca, ukočenih usred obilaženja oko nas, osam koraka od kardinala. Pomišljam na to da Šrajk zaogrnut visećim dronjcima crvene zavese liči ponajviše na hromnu, sečivima načičkanu karikaturu kardinala Mustafe u grimiznoj odori. Nemesini klonovi u crnim uniformama izgledaju kao senke bodeža na zidovima.
     Negde u jednom od zasenčenih uglova velike prijemne dvorane, visoki časovnik obznanjuje sat... jedan... dva... tri... četiri. To je, naravno, broj neljudskih mašina za ubijanje koje stoje ispred i iza nas. Prošlo je više od četiri godine otkad sam video Šrajka, ali njegovo prisustvo nije ništa manje strašno i nimalo dobrodošlije uprkos uplitanju u trenutnu situaciju. Crvene oči blistaju kao laseri pod tankom vodenom opnom. Čeljusti od hromiranog čelika otvorene su tako da se vidi red za redom zuba oštrih poput brijača. Sečiva, bodlje i oštrice stvorenja izbijaju iz nabora odore od crvene zavese. Stvorenje ne trepće. Čini se da ne diše. Sada, pošto je klizanje prestalo, nepokretno je kao košmarna skulptura.
     Radamant Nemes mu se osmehuje.
     I dalje držeći smešnu lasersku svetiljkicu, prisećam se sukoba na Božjem Gaju pre više godina. Stvorenje Nemes pretvorilo se u srebrnu mrlju i jednostavno nestalo, da bi se ponovo pojavilo kraj dvanaestogodišnje Anee bez upozorenja. Nameravalo je da odrubi mojoj prijateljici glavu i odnese je u vreći od sargije, i to bi i učinilo da se Šrajk tada nije pojavio. Nemes je sada mogla to da uradi bez ikakve nade da bih ja reagovao blagovremeno. Ove stvari kretale su se izvan vremena. Znao sam za agoniju roditelja koji posmatra kako mu dete stupa ispred zahuktalih površinskih kola, nesposoban da se blagovremeno pokrene da bi ga zaštitio. Povrh te strave prisutan je i bol ljubavnika koji nije u stanju da zaštiti svoju voljenu. Poginuo bih za sekund kako bih zaštitio Aneu od svake ove stvari, uključujući i Šrajka - u stvari, možda ću i poginuti za sekund, za manje od sekunda - ali moja smrt ne bi je zaštitila. Osujećeno škrgućem kutnjacima.
     Pomerajući samo oči, plašeći se da ću izazvati pokolj ako samo pomerim šaku, glavu ili mišić, vidim da Šrajk ne zuri u Aneu niti u primarno Nemes-stvorenje - već zuri pravo u Džona Domenika kardinala Mustafu. Sveštenik žabljeg lica mora da oseća svu težinu tog krvavocrvenog pogleda, jer kardinalov ten potpuno je pobeleo iznad crvene odore.
     Anea se sada pomera. Stupa levo od mene, stavlja svoju desnu šaku u moju praznu levu i steže mi prste. To nije dečji zahtev za ohrabrenjem; to je signal kojim ona želi da ohrabri mene.
     "Znate kako će se završiti", kaže ona tiho kardinalu, prenebregavši Nemes-stvorenja koja se grče kao mačke spremne za skok.
     Veliki inkvizitor oblizuje usne. "Ne, ne znam. Tu su tri..."
     "Znate kako će se završiti", prekida ga Anea, lica i dalje blagog. "Bili ste na Marsu."
     Mars? mislim ja. Kakve, do đavola, veze Mars ima sa bilo čime? Munja ponovo seva kroz svetlarnik i baca okolo divlje senke. Lica stotina zvanica ukočenih od strave liče na bele ovale naslikane na crnom somotu oko nas. Shvatam u blesku uviđanja iznenadnog i prosvetljujućeg poput munje da je metafizička biosfera ovo sveta - sa evoluiranim zenom ili bez njega - prepuna demona i zloduha nadahnutih tibetanskim mitovima: kanceroznih nyen duhova zemlje; sadaga, 'gospodara tla', što pohode graditelje koji remete njihov domen; tesen crvenih duhova koji žive u stenama; gyelpo duhova umrlih kraljeva koji nisu ispunili svoje zavete, mrtvih, smrtonosnih, odevenih u bledi oklop; dud duhova koji su tako zli da se hrane samo ljudskim mesom i odevaju se u crnu kožu buba; mamo ženskih božanstava silovitih poput nevidljivih razornih struja; matrika čarobnica sa zemljišta sa grobovima i platforma za kremaciju, koje se mogu najpre prepoznati po zadahu lešine; grahas planetnih božanstava koja izazivaju epilepsiju i druge bolesti sa silovitim bacakanjem; nodjin čuvara bogatstva u tlu - koji donose smrt kopačima dijamanata - i mnoštva drugih noćnih stvorenja, zubatih, kandžama opremljenih, ubilačkih stvorenja. Ljomo i ostali često su i dobro pripovedali. Gledam bela lica koja zure u šoku u Šrajka i Nemes-stvorenja i mislim - Ova noć za ove ljude neće biti mnogo čudna u pričama.
     "Demon ne može savladati svo troje", kaže kardinal Mustafa, izgovorivši reč 'demon' glasno istog trenutka kada sam ja pomislio na tu reč. Shvatam da govori o Šrajku.
     Anea se ne obazire na taj komentar. "Najpre će požnjeti vašu kruciformu", kaže tiho. "Ne mogu u tome da ga sprečim."
     Glava kardinala Mustafe trza se kao da je ošamaren. Bledo lice mu vidno postaje još bleđe. Videvši signal Radamant Nemes, klonirani blizanci napinju se još više kao da talože energiju za neki strašan preobražaj. Nemes je ponovo upravila svoj crni pogled prema Anei i stvorenje se sada toliko široko osmehuje da mu se vide i poslednji zubi.
     "Stanite!" viče kardinal Mustafa, a njegov usklik odjekuje od svetlarnika i poda. Velike horne prestaju sa tutnjavom. Zvanice stežu jedne druge uz šuštanje noktiju po svili. Nemes upućuje kardinalu pogled zlobnog gnušanja i gotovo neposlušnosti.
     "Stanite!" vrišti ponovo sveti čovek Paksa, i ja shvatam da se prevashodno obraća sopstvenim stvorenjima. "Pozivam se na zapovest Albeda i Srži i zapovedam vam autoritetom Tri Elementa!" Ovaj poslednji, očajnički krik ima kadencu glasnog egzorcizma, nekog dubokog obreda, ali čak i ja mogu da vidim da on nije ni katolički ni hrišćanski. Ovde on ne stavlja Šrajka pod gvozdenu talismansku kontrolu, već sopstvene demone.
     Nemes i njeni blizanci klize unazad po parketu kao da ih povlače nevidljive niti. Muški klon i ženski klon prolaze oko nas da bi se pridružile Nemes ispred Mustafe.
     Kardinal se osmehuje, ali to je gest nesigurnosti. "Moji mezimci neće ponovo biti pušteni s lanca do našeg sledećeg razgovora. Dajem svoju reč kao princ crkve, nečastivo dete. Da li ja imam tvoju reč da ovaj" - pokazuje prema sečivima načičkanom Šrajku u baršunastim dronjcima - "ovaj demon do tada neće da me lovi?"
     Anea izgleda smireno kao i tokom čitavog incidenta. "Ja ga ne kontrolišem", kaže. "Možete biti bezbedni jedino ako u miru napustite ovaj svet."
     Kardinal odmerava Šrajka. Čini se da je čovek spreman da odskoči ukoliko visoka prikaza mrdne makar jednim sečivom na prstu. Nemes i njeni blizanci i dalje stoje između njega i Šrajka. "Kako mogu da budem siguran", kaže on, "da me stvorenje neće pratiti u svemir... ili natrag na Pacem?"
     "Nikako", kaže Anea.
     Veliki inkvizitor pokazuju dugačkim prstom na moju prijateljicu. "Ovde imamo posao koji nema nikakve veze sa tobom", kaže oštro, "ali ti nikada nećeš napustiti ovaj svet. Kunem se Hristovom utrobom da će biti tako."
     Anea ga gleda u oči i ćuti.
     Mustafa se okreće i odlazi uz šuštanje crvene odore i struganje cipela po uglačanom podu. Nemes-stvorenja uzmiču sve vreme za njim, muški i ženski klon pilje u Šrajka, dok Nemes svrdla pogledom kroz Aneu. Prolaze kroz zastor Dalaj laminog privatnog portala i nestaju.
     Šrajk stoji na istom mestu, beživotan, sa četiri ispružene i ukočene ruke, tako da mu sečiva na prstima hvataju poslednje kapi svetlosti Znamenja pre nego što mesec zađe za planinu i izgubi se.
     Zvanice polaze prema izlazima nošene talasom šapata i usklika. Orkestar lupka, zvecka i zviždi u žurbi da spakuje instrumente, odnese ih ili odvuče. Anea me i dalje drži za ruku dok mali krug ostaje oko nas.
     "Tako mi Budine guzice!" uzvikuje Ljomo Dondrub i prilazi Šrajku da opipa prstom metalni trn koji izbija stvorenju iz grudi. Vidim krv na njegovom prstu pri sve slabijem svetlu. "Fantastično!" uzvikuje Ljomo i poteže gutljaj iz krigle sa pirinčanim pivom.
     Dordže Famo prilazi Anei. Uzima moju prijateljicu za levu ruku, spušta se na koleno i stavlja Anein dlan na svoje naborano čelo. Anea izvlači ruku iz moje i hvata nežno Gromovnu Krmaču za mišice da bi joj pomogla da ustane. "Ne", šapuće Anea.
     "Blažena", šapuće Dordže Famo. "Amata, Besmrtna; Arhat, Savršena; Sammasambuddha, Potpuno Probuđena; zapovedaj nam i uči nas dhammi."
     "Ne", kaže oštro Anea, i dalje nežna dok podiže staricu na noge, ali stroga u licu. "Naučiću vas onome što znam i podeliću sa vama ono što imam kada nastupi čas za to. Više od toga ne mogu. Čas za mitove je minuo."
     Moja prijateljica se okreće, uzima me za ruku i vodi preko plesnog podijuma, kraj nepomičnog Šrajka, prema iskidanim zavesama i nepokretnom eskalatoru. Ljudi koji su donedavno bančili razmiču se pred nama podjednako brzo kao što su to učinili pred Šrajkom.
     Zastajemo na vrhu čeličnih stepenica. Fenjeri svetle u hodniku koji vodi prema našim sobama za spavanje daleko ispod nas.
     "Hvala ti", kaže Anea, pogledavši me odozdo vlažnim, smeđim očima.
     "Šta?" kažem glupavo. "Na... čemu... ne razumem."
     "Hvala ti na plesu", kaže ona i primiče se da mi nežno poljubi usne.
     Elektricitet njenog dodira nagoni me da trepnem. Pokazujem natrag prema uskomešanoj gomili, gde Šrajka više nema na plesnom podijumu, prema stražarima Potale koji utrčavaju u odjecima ispunjeni prostor i prema zastrtoj niši gde su nestali Mustafa i njegova stvorenja. "Večeras ne možemo ovde da spavamo, malena. Nemes i ono dvoje drugih će..."
     "A-a", kaže Anea, "neće. Veruj mi da je tako. Večeras neće dopuzati po spoljnjem zidu i našoj tavanici. U stvari, svi će napustiti svoju gompu i vratiti se šatlom pravo u svoj brod na orbiti. Vratiće se, ali ne noćas."
     Uzdišem.
     Uzima me za ruku. "Da li ti se spava?" pita tiho.
     Naravno da mi se spava. Neopisivo sam iscrpljen. Prošla noć čini mi se danima i nedeljama daleko, a i tada sam spavao samo dva ili tri sata zbog... zbog toga što smo... zbog...
     "Ni najmanje", kažem.
     Anea se osmehuje i vodi me natrag do naše odaje.

20.

     Papa Urban XVI: Pošalji duh svoj i biće stvoreni.
     Svi: Obnovićeš sećanje na Zemlju i lice svih svetova u Božjem carstvu.
     Papa Urban XVI: Pomolimo se.
     O, Bože, prosvetlio si Svetim Duhom srca vernih. Dopusti da kroz istog Svetog Duha uvek budemo uistinu mudri i da rado dočekamo Njegovu utehu. Kroz Hrista našeg Gospoda.
     Svi: Amin.
     Papa Urban XVI blagoslovi obeležja Vitezova Plemićkog Reda Svetog Groba Jerusalimskog.
     Papa Urban XVI: Naša pomoć je u ime Gospoda.
     Svi: Koji je sačinio Nebo i zemlju i sve svetove.
     Papa Urban XVI: Neka je Gospod sa vama.
     Svi: I sa tobom.
     Papa Urban XVI: Pomolimo se.
     Čuj, o Gospode, molimo Ti se molitvama i da kroz moć Tvog veličanstva blagosloviš obeležja službe. Štiti svoje sluge koje žele da ih nose, tako da budu jake u zaštiti prava Crkve i brze u odbrani i širenju hrišćanske vere. Kroz Hrista našeg Gospoda.
     Svi: Amin.
     Papa Urban XVI prska ambleme svetom vodicom.
     Ceremonijal-majstor, kardinal Lurdusami, čita dekret o novoimenovanim Vitezovima i onima koji su napredovali u činu. Svaki član ustaje kada čuje svoje ime i ostaje da stoji. U Bazilici se nalazi hiljadu dve stotine osam Vitezova.
     Kardinal Lurdusami navodi imena svih prisutnih po činu, od najnižih do najviših, najpre Vitezova, zatim Sveštenika Vitezova.

     Po završetku čitanja, budući Vitezovi kleče. Svi ostali sede.

     Papa Urban XVI pita Vitezove: Šta tražite?
     Vitezovi odgovaraju: Tražim da budem imenovan za Viteza Svetog Groba.
     Papa Urban XVI: Danas biti Vitez Svetog Groba znači upustiti se u bitku za Kraljevstvo Hristovo i za proširenje Crkve; i dela milosrđa sa istim duhom vere i ljubavi sa kojim možete dati život u borbi. Da li ste spremni da sledite taj ideal dogod živite?
     Vitezovi odgovaraju: Jesam.
     Papa Urban XVI: Podsećam vas da ako svi muškarci i žene sebe smatraju počastvovanim što ispoljavaju vrline, tim pre bi vojnik u slavi Hrista trebao da bude kao Vitez Isusa Hrista i da koristi svako sredstvo kako bi postupcima i vrlinama pokazao da zaslužuje počast koju je primio i dostojanstvo koje stiče imenovanjem. Da li ste spremni da obećate da ćete poštovati Pravila ovog svetog Reda?
     Vitezovi odgovaraju: Sa blagošću Božjom obećavam da ću poštovati, kao istinski vojnik Hristov, zapovesti Božje, pravila Crkve, naređenja svojih zapovednika na bojnom polju i Pravila ovog svetog Reda.
     Papa Urban XVI: Na osnovu prihvaćenog dekreta, imenujem vas i proglašavam Vojnicima i Vitezovima Svetog Groba našeg Gospoda Isusa Hrista. U ime Oca, Sina i Svetog Duha.
     Vitezovi ulaze u glavni oltar i kleče dok papa blagoslovi Jerusalimski Krst, amblem Reda.

     Papa Urban XVI: Primite Krst našeg Gospoda Isusa Hrista kao zaštitu, u ime Oca, Sina i Svetog Duha.
     Posle klečanja ispred Jerusalimskog Krsta, svaki Vitez odgovara:
     Amin.
     Papa Urban XVI vraća se do stolice smeštene na platformi sa oltarom. Kada Njegova Svetost da znak, ceremonijal-majstor kardinal Lurdusami čita dekret za svakog od novoimenovanih Vitezova. Po prozivanju imena svakog Viteza, novoimenovani Vitez prilazi oltaru, klanja se i kleči u velikom prostoru ispred Njegove Svetosti. Jedan Vitez odabran je da predstavlja sve Vitezove koji će biti imenovani, i sada taj Vitez prilazi oltaru.

     Papa Urban XVI: Šta zahtevaš?
     Vitez: Želim da budem imenovan za Viteza Svetog Groba.
     Papa Urban XVI: Ponovo te podsećam da svi ljudi moraju sebe smatrati počastvovanim ispoljavanjem vrline, ali tim više vojnik Hristov mora biti počastvovan time što je Vitez Isusa Hrista, tako da ni na koji način ne uprlja svoje ime. Konačno, on treba da pokaže svojim delima i vrlinama da zaslužuje počast koja mu je data i uzvišenost koju je stekao. Da li si spreman da obećaš rečju i istinom da ćeš poštovati pravila ovog svetog vojničkog Reda?
     Vitez stavlja sklopljene šake u ruke Njegove Svetosti.
     Vitez: Izjavljujem i obećavam rečju i istinom Bogu Svemogućem, isusu Hristu, Njegovom Sinu, Blaženoj Devici Mariji, da ću poštovati, kao istinski vojnik Hristov, sve što mi bude naloženo da učinim.
     Njegova Svetost, papa Urban XVI spušta desnu ruku na glavu Viteza.
     Papa Urban XVI: Budi veran i hrabar vojnik našeg Gospoda Isusa Hrista, Vitez Njegovog Svetog groba, jak i srčan, tako da jednog dana budeš primljen u Njegov nebeski dvor.
     Njegova svetost pruža zlatne mamuze Vitezu i govori: Primi ove mamuze koje su simbol tvog reda za čast i odbranu Svetog Groba.
     Vitez ceremonijal-majstor kardinal Lurdusami pruža isukani mač Njegovoj Svetosti koji ga, za uzvrat, drži pred novoimenovanim Vitezom i vraća ga Vitezu ceremonijal-majstoru.
     Ceremonijal-majstor: Primi ovaj mač koji simbolizuje odbranu Svete Crkve Božje i rušenje neprijatelja Hristovog Krsta. Budi obazriv da ga ne koristiš niti njime bilo koga udariš nepravedno.
     Pošto ga Vitez ceremonijal-majstor vrati u kaniju, Njegova Svetost pruža mač novoimenovanom Vitezu.

     Papa Urban XVI: Imajte stalno na umu da su Sveci osvojili kraljevstva ne mačem nego verom.
     Ovaj deo ceremonije ponavlja se sa svakim kandidatom. Njegova Svetost papa dobija isukani mač i dodiruje desno rame svakog Viteza tri puta mačem, govoreći: Imenujem te i proglašavam Vojnikom i Vitezom Svetog Groba našeg Gospoda Isusa Hrista. U ime Oca, Sina i Svetog Duha.
     Po vraćanju mača ceremonijal-majstoru, Njegova Svetost stavlja svakome oko vrata Krst, amblem Reda, govoreći: Primi Krst našeg Gospoda Isusa Hrista kao zaštitu i u tu svrhu ponavljaj neprestano: "Znakom Krsta, izbavi nas, o Gospode, od naših neprijatelja."
     Svaki novoimenovani Vitez ustaje, klanja se Njegovoj Svetosti i odlazi zvaničniku najvišem po rangu da od njega primi ogrtač. Potom prima od Viteza pomoćnika beretku koju smesta stavlja na glavu. Zatim odlazi na svoje mesto među redovima klupa.
     Svi ustaju kada Njegova Svetost počne sledeću himnu, koju nastavljaju svi prisutni.

     VENI CREATOR
     Hodi, Sveti Duše, blaženi Tvorče,
     Odmor nađi u dušama našim;
     Hodi sa blaženstvom uz nebesku pomoć
     Da ispuniš srca koja si Ti stvorio.

     O, Utešioče, tebi kličemo,
     Tebi, nebeski daru od Uzvišenog Boga,
     Tebi, izvoru života i plamenu ljubavi,
     I slatkom pomazanju iz visina.

     Tebi, sa neznanim sedmostrukim darovima;
     Tebi, naš prstu Božje ruke;
     Tebi, izaslaniče Oca, Tebi
     Koji mač plamenom prožimaš.

     Potpali nam čula iz visina,
     Umiri srca onih koji umiru;
     Strpljenjem čvrstim, vrlinom uzvišenom
     Prožmi naša slaba tela.

     Oteraj daleko neprijatelje strašne,
     I podari nam sopstveni gnev;
     Tako da sa Tobom kao vođom
     Ne ispustimo pobedu iz ruku.

     O, neka tvoje blaženstvo na nas pređe
     Neka Otac i Sin to znaju;
     I Ti, bezbroj puta priznat,
     Blagosloven od Duha večitog.

     Sad Ocu i Sinu, što ustade iz smrti
     Slava nek bude darovana,
     Pred Tobom, e Sveti Mače i Štite,
     Neka sve u Paksu i Nebesima krene.

     Njegova Svetost papa Urban XVI: I svi protivnici Hristovi moraju pokleknuti.
     Svi: Amin.
     Njegova Svetost i ceremonijal-majstor izlaze.

     Umesto povratka u svoje apostolske odaje, papa je poveo kardinala u malu prostoriju blizu Sikstinske kapele.
     "Soba suza", reče kardinal Lurdusami. "Godinama nisam dolazio ovamo." Bila je to sobica sa mrkim podnim pločicama koje su od starosti poprimile crnu nijansu, sa crvenim tapetama od vunene tkanine, niskom srednjevekovno zasvođenom tavanicom, jakim osvetljenjem iz nekoliko zlatnih zidnih svećnjaka, bez prozora, ali sa teškim i neprikladnim belim draperijama na jednom skerletnom zidu. U sobi jedva da je i bilo nameštaja - usamljeni crveni divan u jednom uglu, mali, crni sto koji je služio kao priručni oltar sa belim platnom, i ram u sredini na kome su visili drevni, požuteli i pomalo uznemirujući stihar i odežda, sa dve bele i besmisleno ukrašene cipele u blizini, čiji su se vrhovi uvijali od starosti.
     "Odežda je pripadala papi Piju XII", reče vrhovni sveštenik. "Ostavio ju je ovde 1939, posle svog izbora. Uzeli smo je iz Vatikanskog Muzeja i smestili tu. Povremeno je obilazimo."
     "Papa Pije XII", razmišljao je naglas kardinal Lurdusami. Državni sekretar je pokušavao da se priseti bilo kakvog posebnog značaja davno mrtvog pape. Mogao je da se seti samo uznemirujućeg kipa Pija XII koji je pre skoro dva milenijuma - godine 1964. - izradio Frančesko Mesina, sada izgnanog u jedan podzemni hodnik ispod Vatikana. Mesinin Pije XII bio je prikazan oštrim potezima, a njegove okrugle naočari bile su prazne kao duplje u lobanji, desna ruka bila mu je defanzivno podignuta - koščati prsti ispruženi - kao da pokušava da otera zlo svog vremena.
     "Ratni papa?" nagađao je Lurdusami.
     Papa Urban XVI umorno odmahnu glavom. Na čelu je imao crveni pečat tamo gde mu je stajala teška, zlatom opervažena mitra tokom duge svetkovine imenovanja. "Ono što nas zanima nije njegova vladavina za vreme svetskog rata na Staroj Zemlji", reče Sveti Otac, "već složeni sporazumi koje je morao da sklopi sa samim srcem mraka kako bi sačuvao Crkvu i Vatikan."
     Lurdusami sporo klimnu glavom. "Nacisti i fašisti", promrmlja. "Naravno." Paralela sa Srži nije bila bez smisla.
     Papine sluge poslužile su čaj na stolu i državni sekretar sada je postupio kao lični sluga Njegove Svetosti, nasuvši čaj u krhku porcelansku šolju da bi je odneo drugom čoveku. Papa Urban XVI umorno klimnu glavom uz znak zahvalnosti i srknu vrelu tečnost. Lurdusami se vrati na svoje mesto u sredini sobe blizu drevne okačene odeće i kritički pogleda vrhovnog sveštenika. Srce ga ponovo muči. Zar ćemo morati uskoro ponovo da prođemo kroz vaskrsenje i izborni sabor?
     "Da li si primetio ko je izabran za predstavnika Vitezova?" upita papa, sad snažnijim glasom. Pogleda ga prodornim, tužnim očima.
     Izbačen iz ravnoteže, Lurdusami je bio primoran da razmisli na sekund. "Oh, da... negdašnji vrhovni izvršni funkcioner Merkantilusa. Isozaki. On će biti Vitez koji će formalno predvoditi Krstaški pohod na Kasiopeju 4614."
     "Da bi okajao grehe." Njegova Svetost se osmehnu.
     Lurdusami protrlja podvaljak. "To može biti mnogo ozbiljnija kazna nego što je Č. Isozaki računao, Vaša Svetosti."
     Papa diže pogled. "Predskazani su ozbiljni gubici?"
     "Oko četrdeset odsto poginulih", grmnu Lurdusami. "Od toga polovina bez mogućnosti vaskrsavanja. Borbe u tom sektoru bile su veoma, veoma teške."
     "A drugde?"
     Lurdusami uzdahnu. "Nemiri su se proširili na šezdesetak svetova Paksa, Vaša Svetosti. Oko tri miliona ih je podleglo Zarazi i odbacilo kruciformu. Borbe su u toku, ali vlasti Paksa mogu da se izbore sa tim. Na Renesansi Vektor je najgore... oko tri četvrtine miliona zaraženih, a zaraza se širi veoma, veoma brzo."
     Papa umorno klimnu glavom i srknu čaj. "Reci nam nešto pozitivno, Simone Avgustino."
     "Kurirska sonda prebacila se iz sistema T'ien Šan neposredno pre svetkovine", reče kardinal. "Dešifrovali smo odmah holo poruku kardinala Mustafe."
     Papa podiže šolju sa tacnom i sačeka.
     "Sreli su se sa Đavolovim Detetom", reče Lurdusami. "Sreli su je u Dalaj Laminoj palati."
     "I..." podstaknu ga Njegova Svetost.
     "Ništa nije preduzeto zbog prisustva demona Šrajka", reče Lurdusami, bacivši pogled na beleške komlog disključa na ručnom zglobu. "Ali identifikacija je sigurna. Dete po imenu Anea... sada je, naravno, u svojim dvadesetim po standardu... njen telohranitelj Rol Endimion koga smo uhapsili i izgubili na Mare Infinitusu pre više od devet godina... i drugi."
     Papa dodirnu tanke usne mršavim prstima. "A Šrajk?"
     "Pojavio se samo kada su devojci zapretili... oficiri... Albedove plemenite garde", reče kardinal Lurdusami. "A onda je nestao. Nije bilo borbe."
     "Ali kardinal Mustafa je propustio da iskoristi tu priliku?" upita papa.
     Lurdusami klimnu glavom.
     "A ti i dalje misliš da je Mustafa prava osoba za taj posao?" promrmlja papa Urban XVI.
     "Da, Sveti Oče. Sve ide po planu. Nadali smo se da ćemo uspostaviti kontakt pre samog hapšenja."
     "A Rafael?" upita papa.
     "Još mu nema ni traga", reče državni sekretar, "ali Mustafa i admiral Vu sigurni su da će se De Soja pojaviti u sistemu T'ien Šan pre vremena određenog za preuzimanje devojke."
     "Svakako se molimo da bude tako", reče vrhovni sveštenik. "Da li znaš, Simone Avgustino, koliko je štete taj odbegli brod naneo Krstaškom pohodu?"
     Lurdusami je znao da je pitanje retoričko. On, Sveti Otac i nervozni admirali Flote Paksa pet godina su lupali glavu nad izveštajima o borbenim akcijama, spiskovima gubitaka u ljudstvu i tonaži. Rafael i njegov prevrtljivi kapetan De Soja umalo nisu bili zarobljeni ili uništeni mnogo puta, ali uvek bi uspeli da umaknu u svemir Proteranih, ostavljajući za sobom razbacane konvoje, zatumbane olupine i razorene ratne brodove Paksa. Neuspeh Flote Paksa da uhvati jednog jedinog odbeglog arhanđela postao je sramota Flote i najbolje čuvana tajna u Paksu.
     A tome će sada doći kraj.
     "Albedovi Elementi kalkulišu sa devedeset četiri odsto verovatnoće da će De Soja prihvatiti naš mamac", reče kardinal.
     "Koliko je prošlo otkad su Flota Paksa i Sveta Kancelarija podmetnuli informaciju?" upita papa, dovršivši čaj i spustivši pažljivo šolju i tacnu na rub divana.
     "Pet standardnih nedelja", reče Lurdusami. "Sredili smo da bude šifrovana u AI na jednom bakljobrodu iz pratnje koji je Rafael zaskočio na rubu sistema Ofijuči. Ali tako teško šifrovana da ni sistemi na Rafaelu koje su Proterani poboljšali ne mogu da je dešifruju."
     "Zar De Soja i njegovi neće nanjušiti zamku?" razmišljao je naglas čovek koji je nekada bio otac Lenar Hojt.
     "Ne verujem, Vaša Svetosti", reče kardinal. "Koristili smo isti obrazac šifriranja i ranije da bismo De Soji davali pouzdane informacije, i..."
     Papa naglo diže glavu. "Kardinale Lurdusami", reče on oštro, "da li to hoćete da nam kažete da ste žrtvovali nedužne brodove i živote Paksa... živote koji se ne mogu vaskrsnuti... samo da biste obezbedili da odmetnici ovu informaciju smatraju pouzdanom?"
     "Da, Sveti Oče", reče Lurdusami.
     Papa ispusti dah i klimnu glavom. "Žalosno, ali razumljivo... imajući u vidu sve ono što je ugroženo."
     "Pored toga", nastavi kardinal, "izvesni oficiri u posadi broda ostavljenog da ga Rafael zarobi bili su... ovaj... obrađeni... od strane Svete Kancelarije tako da i oni imaju informaciju o tome kada nameravamo da napadnemo devojku Aneu i svet T'ien Šan."
     "I sve je to pripremljeno mesecima unapred?" upita papa.
     "Da, Vaša Svetosti. To je prednost koju smo stekli zahvaljujući Savetniku Albedu i Srži kada su oni pre nekoliko meseci registrovali aktiviranje dalekobacača na T'ien Šanu."
     Vrhovni sveštenik spusti šake na butine zastrte mantijom. Prsti su mu bili plavičasti. "A to bekstvo sada je uskraćeno Đavolovom Detetu?"
     "Potpuno", reče kardinal. "Džibril je istopio čitavu planinu oko portala dalekobacača. Sam dalekobacač je gotovo neuništiv, Vaša Svetosti, ali u ovom trenutku zakopan je ispod sloja stenja debelog dvadeset metara."
     "A Srž je sigurna da je to jedini dalekobacač na T'ien Šanu?"
     "Sasvim sigurna, Sveti Oče."
     "A pripreme za sukob sa De Sojom i njegovim odbeglim arhanđelom?"
     "Pa, admiral Vu će doći ovamo da razmotrimo taktičke pojedinosti, Vaša Svetosti..."
     "Imamo poverenja u tvoj uopšteni opis, Simone Avgustino."
     "Zahvaljujem, Sveti Oče. Flota Paksa razmestila je pedeset osam krstarica-arhanđela planetne klase u sistemu T'ien Šan. Oni su skriveni tamo proteklih šest standardnih nedelja..."
     "Izvini, Simone Avgustino", promrmlja papa. "Ali kako to mogu da se sakriju pedeset osam borbenih krstarica klase arhanđeo?"
     Kardinal se osmehnu usiljeno. "Isključili su pogon i ostali da lebde na strateškim tačkama unutar pojasa asteroida u sistemu, kao i u spoljnjem Kuiperovom pojasu, Vaša Svetosti. Nikako se ne mogu otkriti. Spremni su za skok samo sekund posle obaveštenja."
     "Rafael ovog puta neće umaći?"
     "Ne, Vaša Svetosti", reče kardinal Lurdusami. "Glave jedanaest zapovednika Flote Paksa zavise od uspeha ove zasede."
     "Ostavili smo petinu svoje flote arhanđela da lebdi nedeljama u tom sistemu u Zabačenosti i time ozbiljno kompromitovali delotvornost Krstaškog pohoda protiv Proteranih, kardinale Lurdusami."
     "Da, Vaša Svetosti." Kardinal spusti dlanove na mantiju i iznenadi se kada shvati da su mu dlanovi vlažni. Pored jedanaest glava iz Flote Paksa koje su zavisile od uspeha ove misije, Lurdusami je znao da je i njegova budućnost u pitanju.
     "Isplatiće se kada uništimo tog pobunjenika", promrmlja papa.
     Lurdusami oštro udahnu.
     "Pretpostavljamo da će brod i kapetan De Soja biti uništeni, a ne zarobljeni", reče Njegova Svetost.
     "Da, Sveti Oče. Naređeno je da se brod raznese u atome."
     "Ali nećemo nauditi deteu?"
     "Ne, Sveti Oče. Preduzete su sve mere predostrožnosti da osiguramo da prenosilac zaraze po imenu Anea bude zarobljen živ."
     "To je veoma važno, Simone Avgustino", promrmlja papa. Činilo se da šapuće sebi. Već su stotinu puta razmotrili te pojedinosti. "Moramo devojku uhvatiti živu. Ostali sa njom... mogu se žrtvovati... ali devojku moramo zarobiti. Ispričaj nam još jednom kakav je postupak."
     Kardina Lurdusami zatvori oči. "Čim presretnemo i uništimo Rafaela, brodovi Srži ući će na orbitu oko T'ien Šana i onesposobiti stanovništvo planete."
     "Zasuće ih zrakom smrti", promrmlja Njegova Svetost.
     "Ne... tehnički", reče kardinal. "Kao što znate, Srž nas uverava da se rezultati ove tehnike mogu poništiti. To je radije izazivanje stalne kome."
     "Da li će i ovog puta biti transportovani milioni tela, Simone Avgustino?"
     "Isprva ne, Vaša Svetosti. Naše specijalne ekipe spustiće se na planetu, pronaći devojku i preneti je u konvoj arhanđela koji će je dovesti ovamo, na Pacem, gde će biti oživljena, izolovana, ispitana i..."
     "Pogubljena", uzdahnu papa. "Da bi se tim milionima pobunjenika na šezdeset svetova pokazalo da njihovog nabeđenog mesije više nema."
     "Da, Vaša Svetosti."
     "A šta misliš, kada će kapetan De Soja zagristi mamac i pojaviti se da bi bio uništen?"
     Kardinal Lurdusami pogleda na komlog. "Za par sati, Vaša Svetosti. Za par sati."
     "Pomolimo se za uspešan svršetak", šapnu papa. "Pomolimo se za izbavljenje naše Crkve i naše rase."
     Oba muškarca pognuše glavu u Sobi suza.

     U danima odmah posle povratka iz Dalaj Lamine palate u Potali, vidim prve naznake punog raspona Aneinih planova i moći.
     Zapanjen sam prijemom po povratku. Rejčel i Teo jecaju dok grle Aneu. A. Betik me pljeska po leđima preostalom rukom, a obema me grli. Obično lakonski Džigme Norbu najpre grli Džordža Caronga, a onda prolazi redom kraj nas hodočasnika i grli nas sve, lijući suze niz mršavo lice. Čitav Hram pojavio se da nam kliče, pljeska i plače. Tada shvatam da mnogi nisu očekivali da se mi - ili makar Anea - vratimo sa prijema kome je prisustvovao Paks. Tada shvatam koliko je za naš povratak bilo malo izgleda.
     Dajemo se na posao dovršetka rekonstrukcije Hsuan-k'ung Šua. Ja radim sa Ljomom, A. Betikom i visinskim monterima na poslednjim detaljima najviše promenade, dok Anea, Rejčel i Teo nadgledaju posao na pojedinostima u čitavoj građevini.
     Te večeri, mogu da mislim samo na rani odlazak u krevet sa svojom voljenom, a po našim žurnim, ali strasnim poljupcima u prvih nekoliko minuta nasamo na visokom gazištu posle zajedničke večere nagađam da i Anea uzvraća jednakom željom za trenutnom i silnom prisnošću. Ali ovo je jedno od njenih zakazanih večeri 'grupe za raspravu' - kako se ispostavlja, njeno poslednje - i na platformi središnje gompe nalazi se više od stotinu ljudi dok se spušta mrak. Na sreću, monsuni još nisu naišli, posle prvog predznaka njihove sive kiše, i veče je divno dok sunce zalazi zapadno od grebena K'un Lun. Buktinje pucketaju duž stepeništa glavne osovine, uz lepetanje molitvenih barjaka.
     Zapanjen sam nekim od prisutnih ove noći: Tromo Troči iz Domua vratio se iz Potale uprkos svojoj izjavi da treba da pođe na zapad sa robom; Dordže Famo je tamo sa svih devet svojih omiljenih sveštenica; tu su brojni slavni gosti sa prijema u palati - mahom mlađi ljudi - a najmlađi i najslavniji od svih, u pokušaju da se pojavi inkognito, u običnoj crvenoj odori i kapuljači, jeste Dalaj Lama lično, bez svog regenta i velikog kancelara, samo u pratnji svog telohranitelja i glavnog telala, Karla Linge Vilijema Ajhedžija.
     Stojim u zadnjem delu prepune prostorije. Duže od sata, grupa za raspravu je upravo to, uz povremeno Aneino vođenje, ali nikada i dominaciju. Ali njihova pitanja ubrzo okreću razgovor prema njoj. Shvatam da je ona majstor tantričkog i zen budizma i da odgovara kaluđerima koji su proveli decenije u ovladavanju ovim disciplinama u koanu i Darmi. Kaluđeru koji želi da zna zbog čega ne treba da prihvate Paksovu ponudu besmrtnosti kao oblik ponovnog rođenja ona navodi Budu koji je podučavao da se nijedan pojedinac ne rađa iznova i da su sve stvari podložne annicci - zakonu promenljivosti - a zatim obrazlaže doktrinu anatte, bukvalno 'ne-sebe', Budinog poricanja da postoji išta slično ličnom entitetu znanom kao duša.
     Odgovarajući na novo pitanje o smrti, Anea navodi jedan zen koan:
     "Jedan kaluđer reče Tozanu: 'Kaluđer je umro; kuda je otišao?' Tozan odgovori: 'Posle požara, vlat trave.'"
     "Č. Anea", kaže Kuku Se, kojoj je lice snažno porumenelo, "da li to znači mu?"
     Anea me je naučila da je mu elegantan zen koncept koji bi se mogao prevesti sa - "Povuci pitanje."
     Moja prijateljica se osmehuje. Ona sedi najdalje od vrata, na otvorenom, blizu otvorenog zida sobe, a zvezde su jarke i vidljive iznad Svete Planine Severa. Znamenje još nije izišlo.
     "Znači to donekle", kaže ona tiho. Soba je utihnula da bi je čula. "To takođe znači da je kaluđer odapeo papke. Nije on otišao bilo kuda - i još važnije, otišao je nikuda. Ali ni život nije otišao nikuda. On se nastavlja, u drugom obliku. Srca rastužuje kaluđerova smrt, ali život nije umanjen. Ništa nije uklonjeno iz ravnoteže života u Vaseljeni. A ipak, čitava Vaseljena - reprodukovana u kaluđerovom umu i srcu - i sama je umrla. Sepo je jednom rekao Genši: 'Kaluđer Šinso pitao me je kuda je otišao izvestan mrtav kaluđer, a ja sam mu rekao da je led postao voda.' Genša je rekao: 'To je u redu, ali ja mu ne bih odgovorio tako.' 'Šta bi ti rekao?' upitao je Sepo. Genša je odgovorio: 'To je kao voda koja se vraća vodi.'"
     Posle trenutka tišine, neko u prednjem delu prostorije kaže: "Ispričaj nam o Praznini Koja Spaja."
     "Jednom davno", otpočinje Anea kao što uvek otpočinje takve stvari, "postojala je Praznina. A Praznina je bila izvan vremena. U stvarnom smislu reči, Praznina je bila siroče vremena... siroče prostora.
     Ali Praznina nije poticala od vremena, niti od prostora, a ponajmanje od Boga. Niti je Praznina Koja Spaja Bog. Uistinu, Praznina se razvijala dugo pošto su vreme i prostor postavili granice Vaseljene, ali nesputana vremenom, neograničena prostorom, Praznina Koja Spaja curela je napred i natrag kroz kontinuum sve do početka stvari u Velikom Prasku i njihovog kraja u Malom Cviljenju."
     Anea tu zastaje i diže ruke do slepoočnica pokretom koji nisam video kod nje još otkad je bila dete. Te noći ne izgleda kao dete. Oči su joj umorne, ali žive. Oko tih očiju nalaze se bore umora ili brige. Volim njene oči.
     "Praznina Koja Spaja je umna stvar", kaže čvrsto. "Potiče od umnih stvari - od kojih mnoge, opet, stvaraju umne stvari.
     Praznina Koja Spaja sašivena je od kvantnih stvari, protkana Plankovim svemirom, Plankovim vremenom, leži ispod i oko prostor/vremena kao jorganska navlaka oko i ispod ispuna od vate. Praznina Koja Spaja nije ni mistična ni metafizička, ona potiče od fizičkih zakona Vaseljene i reaguje na njih, ali predstavlja proizvod te evoluirajuće Vaseljene. Praznina je sazdana od misli i osećanja. To je proizvod svesti Vaseljene o sebi. A to nisu samo ljudske misli i osećanja - Praznina Koja Spaja je kompozit stotina hiljada razumnih rasa kroz milijardu godina u vremenu. To je jedina konstanta u evoluciji Vaseljene - jedini zajednički element za rase koje će evoluirati, rasti, cvetati, bledeti i izumirati milionima godina i stotinama miliona svetlosnih godina udaljene jedne od drugih. A postoji samo jedan ključ za ulazak u Prazninu Koja Spaja..."
     Anea ponovo zastaje. Njena mlada prijateljica Rejčel sedi blizu nje, ukrštenih nogu, pažljiva. Prvi put primećujem da je Rejčel - žena na koju sam bio blesavo ljubomoran ovih proteklih nekoliko meseci - uistinu prelepa: bakarno-smeđa kosa kratka i kovrdava, obrazi rumeni, krupne zelene oči prošarane smeđim mrljicama. Otprilike je Aneinih godina, u ranim dvadesetim, po standardu, i poprimila je zlatnomrki ten u mesecima rada na visinama, pod žutim suncem T'ien Šana.
     Anea dodiruje Rejčelino rame.
     "Ova moja prijateljica bila je beba kada je njen otac otkrio zanimljivu činjenicu o Vaseljeni", kaže Anea. "Njen otac, naučnik po imenu Sol, bio je decenijama opsednut istorijskim odnosom Boga i čoveka. Onda jednog dana, u ekstremnim okolnostima, kada je bio suočen sa mogućnošću da drugi put izgubi kćerku, Solu je darovan satori - video je u potpunosti i intuitivno ono što su samo malobrojni imali povlasticu da vide jasno u milion godina naših sporih razmišljanja... Sol je shvatio da je ljubav stvarna i jednaka sila u Vaseljeni... podjednako stvarna kao elektromagnetizam ili slaba nuklearna sila. Stvarna kao gravitacija, tako da njome vlada mnogo istih zakona. Na primer, zakon obrnutih kvadrata često deluje sasvim pouzdano na ljubav kao i na gravitaciono privlačenje.
     Sol je uvideo da je ljubav vezivna sila Praznine Koja Spaja, nit i tkanje odežde. I u tom trenu satorija, Sol je shvatio da čovečanstvo nije jedina vezilja te zamamne tapiserije. Sol je na tren ugledao Prazninu Koja Spaja i silu ljubavi iza nje, ali nije mogao da pristupi tom medijumu. Ljudska bića, koja su tek nedavno evoluirala iz naših rođaka, primata, još nisu stekla čulna svojstva da jasno vide ili uđu u Prazninu Koja Spaja.
     Kažem 'tek nedavno' zato što se svim ljudskim bićima otvorenog srca i uma retko, ali snažno ukazivao predeo Praznine. Baš kao što zen nije religija, ali jeste religija, tako ni Praznina Koja Spaja nije stanje uma, ali ujedno jeste stanje uma. Praznina je u potpunosti verovatnoća kao stojeći talasi, u međudejstvu sa onim frontom stojećih talasa koji predstavlja ljudski um i ličnost. Prazninu Koja Spaja dodirujemo svi mi koji smo plakali od sreće, opraštali se sa voljenim, bili ushićeni orgazmom, stajali nad grobom voljenoga ili gledali kako nam beba prvi put otvara oči."
     Anea gleda u mene dok govori i ja osećam kako mi se mišice ježe.
     "Praznina Koja Spaja uvek je ispod i iznad površine naših misli i čula", nastavlja ona. "Nevidljiva, ali prisutna kao disanje voljene osobe kraj nas, u noći. Njeno stvarno, ali nepristupačno prisustvo u našoj Vaseljeni jeste jedan od glavnih razloga za to što naša vrsta smišlja mitove i religije, razloga za našu tvrdoglavu, slepu veru u vančulne moći, telepatiju i predskazanja, u demone i polubogove, vaskrsavanje i reinkarnaciju, duhove i mesije i toliko mnogo drugih kategorija gotovo ali ne baš sasvim zadovoljavajućeg sranja."
     Stotinak kaluđera, radnika, intelektualaca, političara i svetih ljudi i žena koji slušaju malo se meškolji na ovu tvrdnju. Vetar napolju jača i platforma se blago ljulja, onako kako je i bila projektovana. Grmljavina tutnji odnekud južno od Džo-kunga.
     "Takozvane 'Četiri tvrdnje Zen sekte' pripisane Bodidarmi u šestom veku gotovo su savršeni putokazi za pronalaženje Praznine Koja Spaja, ili makar za pronalaženje njenih obrisa kao odsustva buke sa drugih svetova", nastavlja Anea. "Prvo, bez zavisnosti od reči i slova. Reči su svetlost i zvuk našeg postojanja, munja koja obasjava noć. Prazninu Koja Spaja treba pronaći u najdubljim tajnama i tišinama stvari... na mestu gde obitava detinjstvo.
     Drugo, naročita transmisija izvan Svetih zapisa. Umetnici prepoznaju druge umetnike čim se olovka da u pokret. Muzičar može da prepozna drugog muzičara među milionima onih koji sviraju note čim muzika počne. Pesnici iščeprkaju druge pesnike posle samo nekoliko slogova, naročito tamo gde se odbace obično značenje i oblici poezije. Čora je pisao:

     Dva su došla amo,
     Dva odletela
     Leptira.

     ...a u peći još toploj od spaljenih reči i slika ostaje zlato dubljih stvari, ono što su R. H. Blajt i Frederik Frank nekada nazivali 'tamni plamen života koji gori u svemu'... i 'gledanje trbuhom, ne okom; 'utrobom saučešća.'
     Biblija laže. Kuran laže. Talmud i Tora lažu. Novi zavet laže. Sutta-pitaka, Nikaye, Itivuttaka i Dhammapada lažu. Bodisatva i Amitabha lažu. Knjiga mrtvih laže. Tiptaka laže. Svi sveti spisi lažu... baš kao što ja lažem dok vam sada ovo pričam.
     Sve te svete knjige lažu ne sa namerom ili zbog propusta u izražavanju, već zbog same svoje prirode kojom su svedene na reči; sve slike, pravila, zakoni, kanoni, navodi, parabole, zapovesti, koani, zazeni i propovedi u tim divnim knjigama na kraju ne uspevaju stoga što samo dodaju nove reči između ljudskog bića koje traga za prosvetljenjem i opažanja Praznine Koja Spaja.
     Treće, drektno ukazivanje na ljudsku dušu. Zen, koji je najbolje razumeo Prazninu najjasnije ustanovivši njeno odsustvo, rvao se sa problemom pokazivanja bez prsta, stvaranja te veštine bez medijuma, osluškivanja moćnog zvuka u bezvučnom vakuumu. Šiki je napisao:

     Ribarsko selo;
     Igra pod mesecom,
     Po mirisu sirove ribe.'

     Ovo je - a pri tom ne mislim na pesmu - suština traganja za ključem portala Praznine Koja Spaja. Stotinu hiljada rasa na milion svetova u davno prošlim danima imalo je svoja sela bez kuća, svoju igru pod mesecom na svetovima bez meseca, miris sirove ribe u okeanima bez riba. Ovo se može podeliti sa drugima izvan vremena, izvan reči, izvan raspona postojanja rase.
     Četvrto, uvid u sopstvenu prirodu i uzdizanje do Bude. Za ovo nisu potrebne ni decenije zazena, krštenje u Crkvi, niti razmatranje Kurana. Priroda Bude je, na kraju krajeva, suština ljudskog bivstva koja preostane na kraju. Svaki cvet postiže svoju prirodu cveta. Divlji pas ili slepa zaj-koza dostižu svoju pseću ili zaj-kozju prirodu. Mestu - bilo kom mestu - darovana je njegova priroda mesta. Samo se čovečanstvo bori da postane ono što jeste i ne uspeva u tome. Razlozi su mnogobrojni i složeni, ali sve potiče iz činjenice da smo evoluirali kao jedan od samouviđanjnih organa evoluirajuće Vaseljene. Može li oko videti sebe?"
     Anea zastaje na trenutak i u tišini svi čujemo tutnjavu grmljavine negde iza grebena. Monsun kasni nekoliko dana, ali njegov dolazak je neumitan. Pokušavam da zamislim ove zgrade, planine, grebene, kablove, mostove, gazišta i skele prekrivene ledom i zaogrnute maglom. Ta pomisao nagoni me da zadrhtim.
     "Buda je shvatio da možemo da osetimo Prazninu Koja Spaja tako što ćemo utišati svakodnevnu buku", kaže Anea konačno. "U tom smislu, satori je velika i zadovoljavajuća tišina posle slušanja komšijskog gromoglasnog muzičkog stuba danima ili mesecima uzastopce. Ali Praznina Koja Spaja je više od tišine... to je početak slušanja. Učenje jezika mrtvih je prvi zadatak onih koji ulaze u medijum Praznine.
     Isus iz Nazareta ušao je u Prazninu Koja Spaja. To znamo. Njegov glas je među najjasnijima koji govore jezikom mrtvih. Ostao je dovoljno dugo da bi prešao na drugi nivo odgovornosti i napora - da bi naučio jezik mrtvih. Učio je dovoljno dobro da bi čuo muziku sfera. Bio je u stanju da jaše na naletu talasa verovatnoće dovoljno daleko da vidi sopstvenu smrt i bio je dovoljno hrabar da je ne izbegne onda kada je to mogao. I znamo to - bar u jednom trenutku, dok je umirao na krstu - naučio je da načini prvi korak, da krene kroz mrežu prostorvremena Praznine Koja Spaja, pojavljujući se pred svojim prijateljima i sledbenicima nekoliko koraka u budućnosti u odnosu na trenutke kada je visio i umirao na tom krstu.
     I, oslobođen ograničenja vremena ovim pogledom na bezvremenost Praznine Koja Spaja, Isus je shvatio da je on taj koji predstavlja ključ - ni njegova učenja, ni Sveto pismo zasnovano na njegovim zamislima, ni sve veće njegovo obožavanje, niti Bog iz Starog zaveta koji je naglo evoluirao i u koga je tako čvrsto verovao - već on, Isus, običan čovek čije su ćelije nosile ključ za dešifrovanje kombinacije u bravi portala. Isus je znao da sposobnost za otvaranje tih vrata leži ne u njegovom umu ili duši nego u njegovoj koži, kostima i ćelijama... bukvalno u njegovoj DNK.
     Kada je, tokom Poslednje večere, Isus iz Nazareta zatražio od svojih sledbenika da ispiju njegovu krv i jedu njegovo telo, nije govorio u paraboli, tražio čarobnu promenu tvari niti uspostavljao vekovni simbolički čin. Isus je želeo da oni piju njegovu krv... nekoliko kapi u velikom vrču vina... i da jedu njegovo telo... nekoliko ostruganih komadića kože u vekni hleba. Dao je sebe u najbukvalnijem mogućem smislu, znajući da će oni koji budu pili njegovu krv podeliti sa njim njegovu DNK i biti u stanju da pojme moć Praznine Koja Spaja Vaseljenu.
     I tako je i bilo kod nekih njegovih sledbenika. Ali, suočeni sa poimanjima i utiscima daleko iznad njihove sposobnosti apsorbovanja ili stavljanja u kontekst - gotovo poludeli od neprestanih glasova mrtvih i sopstvenih reakcija na jezik živih - i nesoposobni da prenesu muziku sopstvene krvi drugima, ovi sledbenici okrenuli su se dogmi i sveli neobjašnjivo na grube reči i visokoparne propovedi, skučena pravila i plamenu retoriku. A vizija je izbledela, da bi potom zgasnula. Portal se zatvorio."
     Anea ponovo zastaje i otpija vode iz drvenog vrča. Prvi put primećujem da Rejčel, Teo i još nekoliko drugih plaču. Okrećem se na mestu gde sedim na novom tatamiju i gledam iza sebe. A. Betik stoji na otvorenim vratima i njegovo bezvremeno plavo lice ozbiljno je i pažljivo prati reči naše mlade prijateljice. Android drži svoju skraćenu ruku zdravom desnom šakom. Da li ga boli? pitam se.
     Anea ponovo progovara. "Začudo, prva deca Stare Zemlje koja su iznova otkrila ključ za Prazninu Koja Spaja pripadala su TehnoSrži. Autonomne inteligencije, koje su pokušavale da vode sopstvenu sudbinu kroz usiljenu evoluciju milion puta bržu od biološkog čovečanstva, otkrile su ključ u kodu DNK za uvid u Prazninu... mada 'uvid' nije prava reč, naravno. Možda 'odjek' bolje izražava značenje.
     Ali dok je Srž mogla da oseti i istraži obrise medijuma Praznine, da šalje svoje sonde u njegovu multidimenzionu posthokingovsku stvarnost, ona nije mogla to da shvati. Praznina Koja Spaja zahteva određeni stepen razumne empatije koju se Srž nikada nije potrudila da razvije. Prvi korak prema satoriju u Praznini jeste učenje jezika voljenih mrtvih - a Srž nema voljene mrtve. Praznina Koja Spaja bila je poput divne slike za nekog slepca koji rešava da je spali da bi se ogrejao, ili poput Betovenove simfonije gluvom čoveku koji oseća vibracije i gradi čvršći pod da bi ih prigušio.
     Umesto da koristi Prazninu Koja Spaja kao medijum kakav jeste, TehnoSrž je otkidala njene komadiće i nudila ih čovečanstvu kao pametnu tehnologiju. Takozvani Hokingov pogon nije uistinu evoluirao iz učenja drevnog majstora Stivena Hokinga kao što je Srž govorila, već je bio izopačenje njegovih otkrića. Brodovi sa Hokingovim pogonom koji su istkali Mrežu Svetova i dozvolili Hegemoniji da postoji dejstvovali su tako što su bušili rupice u ne-tkanju na rubu Praznine - mali vandalizam, ali svejedno vandalizam. Dalekobacači su bili nešto drugo. Ovde neću moći da pronađem odgovarajuće poređenje, prijatelji... jer učenje koračanja kroz medijum Praznine Koja Spaja donekle je kao učenje hodanja po vodi, ako mi oprostite tu svetozavetnu oholost, dok su izrivene rupe dalekobacača pre bile nalik na isušivanje okeana da bi se sagradio drum na morskom dnu. Njihovo bušenje tunela dalekobacača kroz granice Praznine naudilo je tamošnjem organskom rastu starom nekoliko milijardi godina. Bilo je to ekvivalentno popločavanju velikih površina kroz živu, zelenu šumu, mada je i to poređenje neuspešno, jer šuma bi morala da bude sazdana od sećanja i glasova miliona koje smo voleli i izgubili, a popločani drumovi široki hiljadama kilometara, da biste uopšte shvatili i naznaku pričinjene štete.
     Takozvana fetlinija koja je omogućavala trenutnu komunikaciju širom Hegemonije takođe je predstavljala izopačenje Praznine Koja Spaja. Ponovo, poređenja su mi nezgrapna i neprikladna, ali zamislite kako neki ljudski aboridžini pronalaze telekomunikacionu elektromagnetnu mrežu koja radi - studije, holokamere, zvučnu opremu, generatore, predajnike, relejne satelite, prijemnike i projektore - a onda ruše i kidaju sve što mogu da dohvate kako bi otpatke koristili kao signalne zastavice. Ovo je još gore od toga. Ovo je još gore od predhedžirskih dana na Staroj Zemlji kada su džinovski naftni tankeri i prekookeanski brodovi čovečanstva zaglušivali kitove tog sveta prožimajući njihova mora mehaničkom bukom, gušeći time njihove Životne Pesme - uništavajući milion godina evoluirajuće istorije pesme pre nego što su ljudska bića uopšte shvatila da ta pesma postoji. Kitovi su posle toga odlučili da izumru; nije ih ubio lov zbog hrane i ulja, već uništenje njihovih pesama."
     Anea duboko diše. Isteže prste kao da ima grčeve u šakama. Dok se obazire po prostoriji, njen pogled dodiruje svakoga od nas.
     "Izvinite", kaže. "Odlutala sam. Dovoljno je reći da su, padom Dalekobacača, druge rase koje koriste Prazninu, odlučile da prekinu sa vandalizmom fetlinije. Te druge rase su odavno poslale posmatrače da žive među nama..."
     Čuje se iznenadni šapat i mrmljanje u prostoriji. Anea se osmehuje i čeka da to zamre.
     "Znam", kaže. "Ta zamisao iznenadila je i mene, mada sam to znala i pre nego što sam rođena. Ti posmatrači imaju važnu ulogu... da zaključe može li se čovečanstvu poveriti pridruživanje u medijumu Praznine Koja Spaja, ili smo mi puki vandali. Upravo je jedan od posmatrača među nama predložio da se Stara Zemlja premesti pre nego što Srž stigne da je uništi. I jedan od tih posmatrača projektovao je testove i simulacije koje su se izvodile na Staroj Zemlji u protekla tri veka njenog izgnanstva u Manjem Magelanovom Oblaku da bi se njima bolje objasnila naša vrsta i izmerila empatija za koju smo sposobni.
     Te druge rase takođe su poslale posmatrače - uhode, ako hoćete - da obitavaju među elementima Srži. Znali su da je petljanje Srži oštetilo rubove Praznine, ali takođe su znali i da smo mi stvorili Srž. Mnogi... 'žitelji' nije baš odgovarajuća reč - saradnici, sutvorci - Praznine Koja Spaja bivši su silikonski konstrukti, i sami neorganske autonomne inteligencije. Ali ne onakve kakve danas vladaju u TehnoSrži. Nijedna razumna rasa ne može da shvati medijum Praznine, a da nije razvila empatiju."
     Anea malo diže kolena i spušta laktove na njih, nagnuta napred dok govori.
     "Moj otac - kibrid Džon Kits - stvoren je zbog toga", kaže ona, i mada joj je glas smiren, mogu u njemu da čujem podtekst emocija. "Kao što sam već objasnila, Srž se nalazi u stalnom stanju građanskog rata, tako da se tamo gotovo svaki entitet bori za sebe i ni za koga drugog. Posredi je hiper-hiper-hiperparazitizam na deseti stepen. Oni svoj plen - druge elemente Srži - ne ubijaju već apsorbuju, tako da kanibalizuju njihov kodirani genetski materijal, sećanja, softvere i reproduktivne sekvence. Kanibalizovani element Srži još 'živi', ali kao potkomponenta pobedničkog elementa ili elemenata, koji se ubrzo ustremljuju jedni na druge zbog sastavnih delova. Savezi su privremeni. Ne postoje filozofije, načela niti krajnji ciljevi - samo aranžmani za optimizaciju strategija opstanka u nepredviđenim slučajevima. Svaki postupak u Srži jeste ishod igre nultog rezultata koja se tamo odvija otkad su elementi Srži razvili razum. Većina elemenata Srži kadra je za ophođenje sa čovečanstvom samo pod uslovima te igre nultog rezultata... oni optimizuju svoju parazitsku strategiju u odnosu sa nama. Njihov dobitak, naš gubitak. Naš dobitak, njihov gubitak.
     Međutim, tokom vekova, neki od tih elemenata Srži shvatili su pravi potencijal Praznine Koja Spaja. Oni uviđaju da njihova inteligentna vrsta lišena empatije nikada neće moći da bude deo tog amalgama živih i izumrlih rasa. Oni su shvatili da Praznina Koja Spaja nije toliko sazdana koliko evoluirana, kao koralni greben, i da oni tamo nikada neće pronaći utočište ako ne izmene neke parametre sopstvenog postojanja.
     Tako su evoluirali neki pripadnici Srži - ne altruisti, već očajnički orijentisani na preživljavanje, koji su shvatili da je jedini način da pobede u beskrajnoj igri nultog rezultata da prestanu da je igraju. A da bi prestali da je igraju, morali bi da evoluiraju u vrstu kadru za empatiju.
     Srž je znala ono što su Tejar de Šarden i drugi sentimentalisti odbijali da prihvate: da evolucija nije napredak, da ne postoji 'cilj' ili smer u evoluciji. Evolucija je promena. Evolucija 'uspeva' ako ta promena najbolje prilagodi neki list ili granu njenog drveta života uslovima Vaseljene. Da bi ta evolucija 'uspela' za ove elemente Srži, oni bi morali da se odreknu parazitizma sa nultim rezultatom i da otkriju istinsku simbiozu. Morali bi da stupe u poštenu koevoluciju sa našom ljudskom rasom.
     Prvo su odmetnuti elementi Srži nastavili kanibalizovanje da bi stvorili još elemenata Srži sklonih empatiji. Ponovo su ispisali sopstveni kod koliko su to bili u stanju. Onda su stvorili kibrida Džona Kitsa - u stvarnom pokušaju simulacije empatskog organizma sa telom i DNK ljudskog bića, i sećanjima i ličnošću kibrida sačuvanim u Srži. Suprotstavljeni elementi uništili su prvog kibrida Kitsa. Drugi je stvoren u potpunosti nalik na prvog. On je angažovao moju majku - privatnu detektivku - da mu pomogne da razreši tajnu smrti prvog kibrida."
     Anea se osmehuje i na trenutak čini se da je zaboravila na nas, pa čak i na sopstveno pripovedanje. Tada se prisećam nečega što je uzgred pomenula tokom našeg putovanja sa Hiperiona starim Konzulovim brodom: "Role, u mene su slivena sećanja mog oca i moje majke pre nego što sam rođena... čak i pre nego što sam postala pravi fetus. Možeš li da zamisliš išta razornije za ličnost jednog deteta od toga da bude preplavljeno tuđim životima pre nego što je uopšte počelo svoj? Nije nikakvo čudo što sam tako sjebana."
     U ovom trenutku ne izgleda mi niti postupa kao da je sjebana. Ali opet, ja je volim više od samog života.
     "On je angažovao moju majku da reši tajnu smrti njegove persone", nastavlja ona tiho, "ali uistinu je znao šta se desilo sa njegovom prethodnom personom. Njegov pravi razlog za angažovanje moje majke bio je da se upozna sa njom, da bude sa njom, da postane ljubavnik moje majke." Anea zastaje na trenutak i osmehuje se, a oči su joj uprte negde daleko. "Moj čika Martin nikada nije dobro shvatio taj deo u svom zbrkanom Spevu. Moji roditelji su se venčali, a ne verujem da je čika Martin ikada to pomenuo... venčao ih je biskup u Šrajkovom Hramu na Lususu. Bio je to kult, ali legalan, i brak mojih roditelja bio bi pravno valjan na dve stotine svetova Hegemonije." Ona se ponovo osmehuje i gleda kroz prepunu sobu pravo u mene. "Znate, umem ja da budem i kopile, ali nisam takva rođena.
     Dakle, venčali su se, ja sam začeta - verovatno pre te svetkovine - a onda su elementi sa zaleđinom u Srži ubili mog oca pre nego što je moja majka stigla da krene na Hiperion, u hodočašće Šrajku. I to je trebalo da bude kraj svake veze između mog oca i mene izuzev dve stvari - njegova persona iz Srži bila je zarobljena u Šrenovoj Petlji usađenoj mojoj majci iza uha. Nekoliko meseci, ona je nosila nas dvoje - mene u materici i mog oca, drugu personu Džona Kitsa, u Šrenovoj Petlji. Njegova persona nije mogla neposredno da komunicira sa mojom majkom dok je bila zatvorena u beskrajnom ciklusu Šrenove Petlje, ali sasvim lako je komunicirala sa mnom. Ono što je u tom trenutku bilo teško definisati bila sam 'ja.' Otac mi je pomogao tako što je ušao u Prazninu Koja Spaja i poveo i 'mene', u obliku fetusa, sa sobom. Videla sam šta ću postati - ko ću postati, čak i kako ću umreti - pre nego što su mi prsti bili u potpunosti oblikovani.
     A bio je tu još jedan detalj koji je Čika Martin izostavio iz svog Speva. Na dan kada su ubili mog oca na stepenicama Šrajkovog Hrama u Tržnici Stecišta na Lususu, moja majka bila je prekrivena njegovom krvlju - rekonstruisanom, pojačanom DNK Džona Kitsa. Ona tada nije sasvim shvatila da je ta krv u tom trenutku bukvalno bila najdragoceniji resurs u ljudskoj vaseljeni. Njegova DNK bila je sazdana tako da zarazi druge njegovim jedinstvenim darom - pristupom Praznini. Pomešana sa potpuno ljudskom DNK na pravi način, ponudila bi dar krvi koji bi otvorio portal za Prazninu Koja Spaja čitavoj ljudskoj rasi.
     Ja sam ta mešavina. Ja nosim genetsku sposobnost da pristupam Praznini zahvaljujući Srži i preretko korišćenoj ljudskoj sposobnosti za poimanje Vaseljene kroz empatiju. Kako bilo da bilo, oni koji otpiju moje krvi nikada više neće videti svet ili Vaseljenu na isti način."
     I dok govori to, Anea se diže na kolena na tatami prostirci. Teo donosi belu platnenu tkaninu. Rejčel sipa crveno vino iz vaze u sedam velikih pehara. Anea vadi paketić iz džempera - prepoznajem to kao medkomplet iz broda - i izvlači sterilnu lancetu i antiseptičku vatu. Zastaje pre nego što upotrebi lancetu i kruži pogledom po gomili ljudi. Ne čuje se nikakav zvuk - kao da više od stotinu ljudi zadržava dah.
     "Nema jemstva za sreću, mudrost ili dugovečnost ako večeras popijete malo mene", kaže ona veoma, veoma tiho. "Nema nirvane. Nema izbavljenja. Nema zagrobnog života. Nema ponovnog rođenja. Tu je samo ogromno znanje - srca, ne samo uma - i potencijal za velika otkrića, velike pustolovine i jemstva novog bola i strave koji čine toliko veliki deo naših kratkih života."
     Ona gleda od lica do lica i osmehuje se kada sretne pogled osmogodišnjeg Dalaj-Lame. "Neki od vas", kaže, "prisustvovali su svim našim raspravama u protekloj standardnoj godini. Ispričala sam vam ono što znam o učenju jezika mrtvih, učenju jezika živih, učenju slušanja muzike sfera i učenju preduzimanja prvog koraka."
     Gleda i mene. "Neki među vama čuli su samo deo tih rasprava. Niste bili ovde kada sam govorila o stvarnoj svrsi Crkvine kruciforme ili pravom identitetu Šrajka. Niste čuli pojedinosti o učenju jezika mrtvih i drugim teretima koji sleduju posle ulaska u Prazninu Koja Spaja. Vi koji sumnjate i oklevate, molim vas da sačekate. A vi, ostali, kažem ponovo - ja nisam mesija... ali jesam učitelj. Ako vam ono čemu sam vas podučavala ovih meseci zvuči kao istina i ako želite da iskoristite ovu priliku, pijte me večeras. Ali pazite, DNK koja nam omogućava da poimamo medijum Praznine Koja Spaja ne može da koegzistira sa kruciformom. Taj parazit će svenuti i umreti u roku od dvadeset četiri sata pošto otpijete moje krvi. Nikada više neće rasti u vama. Ako tražite vaskrsenje pomoću krsta kruciforme, nemojte piti krv mog tela u ovom vinu.
     I, pazite, postaćete kao ja, prezreni i progonjeni neprijatelji Paksa. Vaša će krv biti zarazna. Oni sa kojima je budete podelili - oni koji budu odabrali da pronađu Prazninu Koja Spaja pomoću vaše DNK - takođe će postati prezreni.
     I konačno, pazite, kada jednom budete otpili ovog vina, vaša će deca biti rođena sa sposobnošću da ulaze u Prazninu Koja Spaja. Kako god bilo, vaša deca i deca njihove dece rađaće se sa znanjem jezika mrtvih, jezika živih, slušanja muzike sfera i sa uviđanjem da mogu da načine prvi korak preko Praznine Koja Spaja."
     Anea dodiruje prstom kao brijač oštro sečivo lancete. Majušna kap krvi vidi se u svetlu fenjera. Rejčel diže pehar dok se majušna kap krvi cedi u veliku količinu vina. Onda ponovo sa sledećim peharom, i tako dalje, sve dok sedam pehara nije... kontaminirano? Transformisano? Um mi se povodi. Srce mi lupa u znak uzbune. Ovo liči na neku neobuzdanu parodiju Svetog pričešća katoličke crkve. Je li moja mlada prijateljica, moja mila ljubavnica, moja voljena... je li ona poludela? Zar uistinu veruje da je mesija? Ne, rekla je da nije to. Zar ja verujem da ću zauvek biti preobražen otpivši malo vina koje je u jednom milionitom delu krv moje voljene? Ne znam. Ne razumem.
     Oko polovine ljudi koji se tamo nalaze prilazi da bi stalo u red i srknulo iz nekog od velikih pehara. Gralovi? To je svetogrđe. To nije u redu. Ili jeste? Jedan gutljaj, to je sve što uzimaju, a onda se vraćaju na svoja mesta na tatami prostirkama. Niko ne izgleda naročito osokoljen ili prosvetljen. Nikome iz čela ne blistaju rogovi od svetla posle pričešća vinom. Niko ne levitira niti govori jezicima transa. Svi uzimaju po gutljaj i sedaju.
     Shvatam da sam se držao podalje i pokušavao da uhvatim Anein pogled. Toliko toga hoću da je pitam... Posle previše odlaganja, kao da izdajem nekoga kome bi trebalo da verujem bez oklevanja, prilazim kraju sve kraćeg reda.
     Anea me opaža. Diže načas šaku, dlanom okrenutim prema meni. Značenje je jasno: Ne sada, Role. Još ne. Oklevam još trenutak, neodlučan, sa mučninom od pomisli da ovi drugi - ovi stranci - stupaju u prisnost sa mojom dragom, a da ja to ne mogu. Onda, dok mi srce lupa, a lice gori, sedam natrag na svoju prostirku.
     Veče nema formalan završetak. Ljudi počinju da odlaze, po dvoje ili troje. Jedan par - ona je otpila vina, on nije - odlazi zajedno u zagrljaju kao da se ništa nije promenilo. Možda se ništa i nije promenilo. Možda je obred pričešća koji sam upravo posmatrao samo metafora i simbolika, ili autosugestija i samohipnoza. Možda će oni koji sebe dovoljno snažno privole da pojme nešto pod nazivom Praznina Koja Spaja imati neko unutarnje iskustvo koje će ih ubediti da se to dogodilo. Možda je sve to samo sranje.
     Trljam čelo. Glava me strašno boli. Sreća te nisam otpio vina, mislim. Vino kod mene ponekad izaziva migrenu. Kikoćem se i na trenutak osećam bolesno, prazno, ostavljeno.
     Rejčel kaže: "Ne zaboravite, poslednji kamen biće postavljen na mesto na gazištu sutra u podne. Na gornjoj platformi za meditaciju biće proslava! Svako neka ponese svoje osveženje."
     I tako se veče završava. Odlazim gore do naše zajedničke platforme za spavanje sa mešavinom ushićenja, iščekivanja, kajanja, stida, uzbuđenja i pulsirajuće glavobolje. Priznajem sebi da nisam shvatio ni polovinu Aneinih objašnjenja, ali odlazim sa nejasnim osećanjem izneverivanja i neprikladnosti... Siguran sam, na primer, da se poslednja večera Isusa Hrista nije završila povikom koji je podsećao prisutne da će na gornjoj palubi biti nekakva prigodna proslava.
     Kikoćem se, a onda gutam smeh. Poslednja večera. To zvuči strašno. Srce ponovo počinje da mi lupa, a glava me još gore boli. To nipošto nije stanje u kome treba stupati u spavaću sobu svoje voljene.
     Hladan vazduh na gazištu gornje platforme malo mi bistri glavu. Znamenje je samo iver iznad nadnesenog kumulusa na istoku. Zvezde večeras izgledaju hladno.
     Upravo se spremam da uđem u našu zajedničku sobu i upalim fenjer, kada nebesa iznenada eksplodiraju.

21.

     Svi su došli sa nižih nivoa - svi oni koji su ostali u Hramu koji visi u vazduhu pošto je najveći deo posla bio završen - Anea i A. Betik, Rejčel i Teo, Džordž i Džigme, Kuku i Kej, Čim Din i Đalo Tondup, Ljomo i Labsang, Kim Bajong-Sun i Viki Groselj, Kenširo i Harujuki, majstor opat Kempo Nga Vang Taši i njegov gospodar, mladi Dalaj Lama, Vojtek Majer i Januš Kurtika, namrgođeni Rimsi Kujipup i iscereni Čangči Kenčung, Dordže Famo Gromovna Krmača i Karl Linga Vilijem Ajhedži. Anea mi je prišla i zavukla svoju ruku u moju dok smo posmatrali nebesa u tišini ispunjenoj strahopoštovanjem.
     Iznenađen sam što nismo svi zaslepljeni svetlosnom predstavom koja se odvija tamo gore, gde su samo trenutak ranije bile zvezde: veliki pupoljci bele svetlosti, stroboskopsko sumorno žuto, plamene crvene pruge - daleko svetlije od kometnog ili meteorskog repa - izukrštane plavim, zelenim, belim i žutim potezima, od kojih je svaki jasan i prav kao dijamantna ogrebotina na staklu, a onda iznenadni naleti narandžaste koji kao da se presavijaju sami u sebe u nemim implozijama, praćeni novim belim stroboskopskim svetlom i povratkom crvenih poteza. Sve je bilo nemo, ali silovitost same svetlosti nagonila nas je na želju da prekrijemo uši i zgurimo se u nekom skrovitom mestu.
     "Do đavola, šta je to?" upita Ljomo Dondrub.
     "Svemirska bitka", reče Anea. Glas joj je zvučao strašno umorno.
     "Ne razumem", reče Dalaj Lama. Nije zvučao uplašeno, već samo ljubopitljivo. "Vlasti Paksa uverile su nas da će postaviti samo jedan svoj zvezdani brod na orbitu - Džibril, mislim da se tako zove - i da je on na diplomatskom zadatku, ne na vojnom. Regent Reting Tokra takođe me je uverio u to."
     Gromovna Krmača oglasi se nepristojnim zvukom. "Vaša Svetosti, regent je na platnom spisku gadova iz Paksa."
     Dečak je pogleda.
     "Verujem da je to istina, Vaša Svetosti", reče Ajhedži, njegov telohranitelj. "Čuo sam razne stvari u palati."
     Nebo je gotovo zgasnulo u crno, ali sada je ponovo eksplodiralo na mnogo mesta. Stenovita litica iza nas krvarila je odsevima crvene, zelene i žute boje.
     "Kako možemo da vidimo njihove zrake ako nema prašine ili drugih koloidalnih čestica da se na njima pokažu?" upita Dalaj Lama, ozarenih crnih očiju. Novost o regentovom izdajstvu očigledno ga nije iznenadila... ili makar nije bila toliko zanimljiva kao bitka koja se odvijala hiljadama kilometara iznad nas. Bilo mi je zanimljivo to što sam shvatio da je vrhovna sveta osoba budističkog sveta bila podučavana osnovima nauke.
     Ponovo odgovori njegov telohranitelj. "Neki brodovi mora da su već pogođeni i uništeni, Vaša Svetosti", reče Ajhedži. "Koherentni zraci i CPB-i postaju vidljivi u polju otpadaka koje se širi, zamrznutom kiseoniku, molekularnoj prašini i drugim gasovima."
     To izazva na tren tišinu u našoj grupi.
     "Moj otac je jednom posmatrao ovo, na Hiperionu", šapnu Rejčel i protrlja gole mišice, kao da je osetila iznenadnu jezu.
     Trepnuh i pogledah mladu ženu. Nije mi promakao Anein komentar o ocu njene prijateljice, Solu... dovoljno sam poznavao Spev da prepoznam Rejčel kao bebu iz legendardnog hodočašća na Hiperionu, kćer Sola Vejntrauba... ali priznajem da nisam u potpunosti poverovao u to. Beba Rejčel postala je gotovo mitska žena, Moneta, u Spevu - neko ko je putovao vremenom u Vremenskim Grobnicama zajedno sa Šrajkom. Kako je ta Rejčel mogla da bude ovde, sada?
     Anea obgrli Rejčelina ramena. "I moja majka", reče ona tiho. "Samo se tada mislilo da se to bore snage Hegemonije protiv Proteranih."
     "Ko je to, onda?" upita Dalaj Lama. "Proterani protiv Paksa? I zašto su ratni brodovi Paksa došli nezvani u naš sistem?"
     Nekoliko belih sfera svetlosti zapulsira, naraste, zgasnu i nestade. Svi smo žmirkanjem pokušavali da odagnamo odseve na mrežnjači.
     "Mislim da su ratni brodovi Paksa ovde još od prispeća njihovog prvog broda, Vaša Svetosti", reče Anea. "Ali ne verujem da se bore protiv Proteranih."
     "Protiv koga, onda?" upita dečak.
     Anea ponovo okrenu lice prema nebu. "Protiv jednog od svojih", reče.
     Iznenada otpoče niz eksplozija, sasvim drugačiji od ostalih... bliži, svetliji niz eksplozija, praćen trima plamenim meteorskim tragovima. Jedan je eksplodirao brzo u gornjoj atmosferi, ostavivši za sobom tragove malih otpadaka koji su ubrzo nestali. Drugi je suknuo prema zapadu, u plamenu koji je menjao boju iz crvene u čisto belu, da bi se raspao na dvadeset stepeni iznad horizonta i izbljunuo stotinu manjih tragova po oblačnom zapadnom obzorju. Treći je zavrištao po nebu sa mesta zapadno od zenita prema istočnom horizontu - a kažem 'zavrištao' namerno, jer smo mogli da čujemo zvuk, isprva zvižduk čajnika, potom urlik, a onda strašnu riku koja se gubila podjednako brzo kao što je i došla - da bi se konačno raspao u tri ili četiri velike, bukteće mase na istoku, od kojih su sve osim jedne zgasnule pre nego što su stigle do horizonta. Ovaj poslednji plamteći fragment zvezdanog broda kao da se u poslednjem trenu uskoprcao u letu, sa žutim naletom svetlosti koji mu je prethodio, usporivši ga, pre nego što je nestao sa vidika.
     Sačekali smo još pola sata na gornjoj platformi, ali izuzev desetina pruga od fuzionog plamena u prvih par minuta - zvezdani brodovi ubrzavali su dalje od T'ien Šana, znao sam - nismo više imali šta da vidimo. Konačno, zvezde su ponovo postale najsjajnije stvari na nebu i svi su se udaljili - Dalaj Lama da bi spavao ovde, u odajama za kaluđere, drugi u stalnim ili privremenim odajama na nižim nivoima.
     Anea je zamolila nas nekoliko da ostanemo - Rejčel i Teo, A. Betika, Ljomoa Dondruba i mene.
     "To je znak koji sam očekivala", reče ona veoma tiho kada su svi ostali otišli sa platforme. "Sutra moramo otići."
     "Otići?" rekoh ja. "Kuda? Zašto?"
     Anea mi dodirnu podlakticu. Protumačio sam to kao da je rekla: Objasniću kasnije. Zaćutao sam dok su ostali govorili.
     "Krila su spremna, Učiteljice", reče Ljomo.
     "Bio sam toliko slobodan da proverim kože-odela i respiratore u odajama Č. Endimiona dok ste svi bili odsutni", reče A. Betik. "Sve je upotrebljivo."
     "Sutra ćemo dovršiti posao i upriličiti svetkovinu", reče Teo.
     "Volela bih da i ja pođem", reče Rejčel.
     "Kuda to?" upitah ja ponovo, uprkos krajnjem naporu da umuknem i samo slušam.
     "Pozvan si i ti", reče Anea, i dalje dodirujući moju ruku. To mi baš i nije dalo odgovor na pitanje. "Ljomo i A. Betik... ako ste obojica još za to."
     Ljomo Dondrub široko joj se isceri. Android klimnu glavom. Počeo sam da mislim da sam ja jedini u kompleksu hrama koji ne shvata šta se dešava.
     "Laku noć svima", reče Anea. "Krećemo s prvim svetlom. Ne treba da nas pratite."
     "Do đavola s tim", reče Rejčel. Teo klimnu glavom u znak saglasnosti. "Pojavićemo se da se pozdravimo", nastavi Rejčel.
     Anea klimnu glavom i dodirnu im ruke. Svi se spustiše niz merdevine ili kliznuše niz kablove.
     Anea i ja bili smo sami na najvišoj platformi. Nebo je izgledalo tamno posle bitke. Shvatio sam da su se oblaci digli iznad linije grebena i da brišu zvezde kao vlažni peškir prevučen preko crne table. Anea otvori vrata svoje spavaće sobe, uđe, upali fenjer i vrati se na vrata. "Role, dolaziš?"

     Razgovarali smo. Ali ne odmah.
     Vođenje ljubavi izgleda previše besmisleno kada se opisuje - čak i vreme našeg vođenja ljubavi izgleda besmisleno u pripovesti, sa nebom koje je bukvalno padalo i prizivanjem poslednje večere koje je moja ljubavnica te noći na neki način izvela - ali vođenje ljubavi nikada nije besmisleno kada vodiš ljubav sa nekim koga zaista voliš. A ja jesam. Ako to nisam shvatio pre noći Poslednje večere, shvatio sam tada - potpuno, bez ikakvih rezervi.
     Otprilike dva sata kasnije, Anea je obukla kimono, ja sam nabacio jukatu i pomerili smo se sa prostirki za spavanje prema otvorenim šodži paravanima. Anea je skuvala čaj na malom gorioniku smeštenom u tatamiju, pa smo uzeli šolje i seli naslonjeni na naspramne šodži ramove, dodirujući se golim nožnim prstima i nogama, tako da su moj desni bok i njeno levo koleno bili istureni iznad kilometrima dubokog ponora. Vazduh je bio svež i mirisao je na kišu, ali oluja se udaljila prema severu. Vrh Heng Šan bio je obavijen oblacima, ali svi niži grebeni bili su obasjani neprekidnom igrom munja.
     "Da li je Rejčel ona Rejčel iz Speva?" upitah ja. To nije bilo pitanje koje sam najviše želeo da postavim, ali zazirao sam od toga da pitam.
     "Da", reče Anea. "Ona je kćer Sola Vejntrauba - žena koja je zaražena Merlinovom bolešću na Hiperionu tako da je starila unazad dvadeset sedam godina dok nije postala beba koju je Sol poneo na hodočašće."
     "A takođe je bila poznata kao Moneta", rekoh ja. "I Memnozina..."
     "Ona Koja Opominje", promrmlja Anea. "I Pamćenje. prikladna imena za njenu ulogu u tom vremenu."
     "Pa to je bilo pre dve stotine osamdeset godina!" rekoh ja. "I toliko svetlosnih godina daleko... na Hiperionu. Kako je stigla ovamo?"
     Anea se osmehnu. Isparenja su se dizala iz toplog čaja prema njenoj umršenoj kosi. "Ja sam počela da živim pre više od dve stotine osamdeset godina", reče ona. "I toliko svetlosnih godina daleko... na Hiperionu."
     "Je li ona onda dospela ovamo na isti način kao ti? Kroz Vremenske Grobnice?"
     "Da i ne", reče Anea, pa podiže ruku da predupredi moj protest. "Znam da hoćeš da jasno govorim, Role... bez alegorija, poređenja ili okolišanja. Slažem se. Došlo je vreme za otvoreni razgovor. Ali istina je da je Vremenska Grobnica Sfinga samo jedan deo Rejčelinog putovanja."
     Sačekah.
     "Pamtiš Spev", poče ona.
     "Pamtim da je hodočasnik po imenu Sol poveo svoju kćer... pošto je Kitsova persona nekako uspela da je spase od Šrajka i pošto je ona počela normalno da stari... poveo je u Sfingu, u budućnost..." Zaćutah. "U ovu budućnost?"
     "Ne", reče Anea. "Beba Rejčel ponovo je izrasla u dete, ponovo u mladu ženu, u budućnosti izvan ove. Otac ju je podigao još jednom. Njihova priča je... čudesna, Role. Bukvalno puna čuda."
     Protrljah čelo. Glavobolja je prošla, ali sada je pretila da se vrati. "I ponovo je došla ovamo kroz Vremenske Grobnice?" upitah ja. "Vrativši se kroz vreme sa njima?"
     "Delimično kroz Vremenske Grobnice", reče Anea. "Ona takođe može da se kreće kroz vreme i sama."
     Zurio sam u nju. Ovo se graničilo sa ludilom.
     Anea se osmehnu kao da mi je pročitala misli, ili naprosto pročitala izraz mog lica. "Znam da izgleda bezumno, Role. Mnogo toga sa čime tek treba da se sretnemo veoma je čudno."
     "To je preslaba reč", rekoh ja. Još jedna nedoumica najednom škljocnu na svoje mesto. "Teo Bernard!" rekoh ja.
     "Da?"
     "Postojao je neki Teo u Spevu, zar ne?" upitah ja. "Muškarac..." Postojale su različite verzije usmenog predanja, poema za pevanje, a mnoge pojedinosti ispuštene su u kratkoj, popularnoj verziji. Grandam me je naterala da naučim najveći deo čitave poeme, ali dosadni delovi nikada me nisu mnogo zanimali.
     "Teo Lejn", reče Anea. "U jednom trenutku Konzulov ađutant na Hiperionu, kasnije prvi guverner-general Hegemonije na našem svetu. Srela sam ga jednom kada sam bila devojčica. Pristojan čovek. Tih. Nosio je arhaične naočari..."
     "Ova Teo", rekoh ja, pokušavajući da sve shvatim. Neka vrsta promene pola?
     Anea odmahnu glavom. "Blizu, ali ne dobijaš cigaru, kako bi to rekao Frojd."
     "Ko?"
     "Teo Bernard je čukun-čukun-čukun-i tako dalje-unuka Teo Lejna", reče Anea. "Njena priča je pustolovina sama po sebi. Ali ona je rođena u ovo doba... pobegla je iz Paksovih kolonija na Maui-Kovenantu i pridružila se pobunjenicima... ali učinila je to zbog nečega što sam ja rekla prvobitnom Teu pre skoro tri stotine godina. To je prenošeno s kolena na koleno u svim tim pokolenjima. Teo je znala da ću biti na Maui-Kovenantu onda kada sam bila..."
     "Kako?" upitah ja.
     "To je ono što sam rekla Teu Lejnu", reče moja prijateljica. "Kada ću biti tamo. Njegova porodica čuvala je to saznanje... baš kao što je Hodočašće Šrajku bilo sačuvano u Spevu."
     "Dakle, ti možeš da vidiš budućnost", rekoh neuvijeno.
     "Budućnosti", ispravi me Anea. "Rekla sam ti da mogu. A čuo si me večeras."
     "Videla si sopstvenu smrt?"
     "Da."
     "Hoćeš li mi reći šta si videla?"
     "Ne sada, Role. Molim te. Kada bude vreme."
     "Ali ako postoje budućnosti", rekoh ja, začuvši režanje bola u sopstvenom glasu, "zbog čega za sebe moraš da vidiš samo jednu smrt? I ako možeš da je vidiš, zašto ne možeš da je izbegneš?"
     "Mogla bih da izbegnem tu i takvu smrt, ali bio bi to pogrešan izbor."
     "Kako život umesto smrti ikada može da bude pogrešan izbor?" upitah ja. Shvatio sam da sam to viknuo. Šake su mi bile stegnute u pesnice.
     Ona dodirnu te pesnice toplim šakama, obavivši ih vitkim prstima. "Upravo je o tome ovde reč", reče ona tako tiho da sam morao da se nagnem napred kako bih je čuo. Munje su poigravale na ramenima Heng Šana. "Smrt nikada nije bolja od života, Role, ali ponekad je neophodna."
     Odmahnuh glavom. Shvatio sam da u tom trenutku sigurno izgledam zlovoljno, ali nisam mario. "Hoćeš li mi reći kada ću ja umreti?"
     Ona me pogleda u oči. Njene tamne oči bile su bezdani. "Ne znam", reče jednostavno.
     Trepnuh. Osećao sam se neodređeno povređeno. Zar nije marila za mene dovoljno da pogleda u moju budućnost?
     "Naravno da marim", šapnu ona. "Naprosto sam odabrala da ne pogledam te talase verovatnoće. Kada sam videla svoju smrt, bilo mi je... teško. Ali, da vidim tvoju, to bi bilo..." Ona se oglasi neobičnim zvukom i ja shvatih da jeca. Pomerih se na tatami prostirci tako da mogu da je zagrlim. Ona mi se nasloni na grudi.
     "Izvini, malena", rekoh joj u kosu, mada nisam umeo jasno da razaznam zbog čega se to izvinjavam. Bilo je neobično osećati se istovremeno toliko srećno i toliko bedno. Pomisao na to da je izgubim izazivala je u meni želju za vriskom, za bacanjem kamenja na planinsku liticu. Kao odjek mojih osećanja, grmljavina zatutnja sa vrha na severu.
     Obrisao samo joj suze poljupcima. Onda smo se samo ljubili i so njenih suza mešala se sa toplinom njenih usta. Potom smo ponovo vodili ljubav, i ovog puta bilo je to sporo, pažljivo i bezvremeno, koliko je prethodnog puta bilo žurno.
     Dok smo ponovo ležali na hladnom lahoru, obrazi su nam se dodirivali i njene ruke bile su mi na prsima; ona reče: "Želiš nešto da pitaš. Osećam to. Šta?"
     Pomislio sam na sva ona pitanja kojima sam bio ispunjen ranije, za vreme njene 'rasprave' - na sve one njene razgovore koje sam propustio i koje sam morao da nadoknadim kako bih shvatio zbog čega je svetkovina pričešća bila neophodna: Šta je, zapravo, kruciforma? Šta to papa petlja na svim onim svetovima na kojima nema stanovnika? Šta to Srž zaista želi da stekne u svemu ovome? Šta je, do đavola, Šrajk... je li to čudovište ili čuvar? Odakle je došao? Šta će se nama dogoditi? Šta to vidi u našoj budućnosti što treba da znam da bismo preživeli... da bi ona izbegla sudbinu za koju je znala i pre nego što je uopšte rođena? Kakva je to džinovska tajna iza Praznine Koja Spaja i zašto je tako važno spojiti se sa njom? Kako ćemo da napustimo ovaj svet, ako je Paks zaista zatrpao jedini portal dalekobacača istopljenim stenjem, a između Konzulovog broda i nas nalaze se ratni brodovi Paksa? Ko su ti 'posmatrači' o kojima je govorila i koji već vekovima uhode čovečanstvo? Šta znači sve to o učenju jezika mrtvih i tako dalje? Zašto nas ona Nemes i njeni blizanci još nisu pobili?
     Upitah je: "Bila si već sa nekim? Vodila si ljubav sa nekim pre mene?"
     To je bilo bezumno. To me se nije ticalo. Imala je gotovo dvadeset dve standardne godine. Ja sam i ranije spavao sa ženama - nisam mogao nijednoj da se setim prezimena, ali to je bilo u teritorijalcima, dok sam radio u Kazinu Devet Repova - zbog čega bi me bilo briga ako je... kakve ima veze ako... morao sam da znam.
     Oklevala je samo sekund. "Prvi put kada smo bili zajedno meni nije bio... prvi", reče ona.
     Klimnuh glavom; osećao sam se kao svinja i voajer zbog toga što sam uopšte pitao. Osećao sam stvarni bol u grudima, otprilike onako kako sam zamišljao anginu iz priča o njoj. Nisam mogao da se zaustavim. "Da li si ga volela?" Otkud sam mogao da znam da li je uopšte u pitanju bio 'on'? Teo... Rejčel... okružila se ženama. Zgadile su mi se sopstvene misli.
     "Volim te, Role", šapnu ona.
     To je bilo tek drugi put da je ovo rekla, jer prvi put je to učinila prilikom našeg opraštanja na Staroj Zemlji pre više od pet i po godina. Srce je trebalo da mi se vine u visine na tim rečima. Ali previše me je bolelo. Ovde je postojalo nešto važno što nisam razumeo.
     "Ali postojao je neki muškarac", rekoh, kao da su mi reči obluci u ustima. "Volela si ga..." Samo jednog? Koliko njih? Želeo sam da vrisnem sopstvenim mislima da prestanu.
     Anea mi stavi prst na usta. "Volim te, Role, upamti to dok ti pričam ove stvari. Sve je... složeno. Onim što sam. Onim što moram da uradim. Ali volim tebe... i volela sam te od prvog trenutka kada sam te ugledala u snovima o budućnosti. Volela sam te kada si me sreo u pustinjskoj oluji na Hiperionu, usred zbrke i pucnjave, sa Šrajkom i hoking-prostirkom. Da li se sećaš kako sam te stegla rukama dok smo leteli na prostirci, pokušavali da pobegnemo? Volela sam te tada..."
     Čekao sam u tišini. Anein prst pomerio mi se sa usana na obraz. Ona uzdahnu kao da joj je težina čitavog sveta na plećima. "U redu", reče ona tiho. "Postojao je neko. Već sam vodila ljubav. Bili smo..."
     "Je li bilo ozbiljno?" upitah ja. Sopstveni glas zvučao mi je čudno, nalik na veštačke tonove broda.
     "Bili smo venčani", reče Anea.
     Jednom, na reci Kans na Hiperionu, upustio sam se u pesničenje sa jednim starijim članom posade na barži, koji je bio upola teži od mene i beskrajno iskusniji u tučama. Bez upozorenja, kresnuo me je ispod vilice jednim jedinim udarcem od kog mi se zamračio vid, kolena su mi zaklecala, a ja sam se zateturao unazad i preturio preko ograde barže u reku. Čovek se nije ljutio i lično je skočio da me izvuče. Došao sam svesti minut ili dva kasnije, ali prošli su sati pre nego što sam mogao da se otresem zvonjave u glavi i ponovo jasno vidim.
     Ovo je bilo gore od toga. Mogao sam samo da ležim i gledam u nju, u svoju voljenu Aneu, i da osećam njene prste na obrazu, strane, hladne i tuđe kao dodir nekog stranca. Ona skloni ruku.
     Čekalo me je nešto još gore.
     "Dvadeset tri meseca, jedna nedelja i šest sati o kojima ti nisam pričala", reče ona.
     "Sa njim?" Nisam mogao da se setim kako sam uobličio te dve reči, ali čuo sam da su izgovorene mojim glasom.
     "Da."
     "Venčani..." rekao sam, i nisam mogao dalje.
     Anea se uistinu osmehnu, ali mislim da je to bio najtužniji osmeh koji sam ikada video. "Pred popom", reče ona. "Biće to legalan brak u očima Paksa i Crkve."
     "Biće?"
     "I sada je."
     "Još ste u braku?" Tada sam poželeo da ustanem i ispovraćam se preko ruba platforme, ali nisam mogao ni da se pomerim.
     Na sekund, Anea je izgledala zbunjeno, nesposobna da odgovori. "Da..." reče ona, dok su joj suze blistale u očima. "Mislim, ne... nisam sada u braku... ti... prokletstvo, kada bih samo mogla..."
     "Ali taj čovek je još živ?" prekinuh je, glasom ravnim i praznim poput glasa islednika Inkvizicije Svete Kancelarije.
     "Da." Ona stavi ruku na sopstveni obraz. Prsti su joj drhtali.
     "Da li ga voliš, malena?"
     "Volim tebe, Role."
     Odmaknuh se malo, ne svesno, ne namerno, ali nisam mogao da ostanem u fizičkom dodiru sa njom za vreme ovog razgovora.
     "Ima još nešto..." reče ona.
     Sačekah.
     "Imali smo... ja ću... rodila sam dete, bebu." Pogledala me je kao da pokušava da mi na silu usadi razumevanje svega toga pogledom uperenim pravo u moj um. Nije delovalo.
     "Dete", ponovih glupavo. Moja draga prijateljica... moja mala prijateljica koja je izrasla u ženu i postala mi ljubavnica... moja voljena imala je dete. "Koliko je staro?" upitah, začuvši banalnost kao grmljavinu čija se tutnjava sve više približava.
     Ponovo je izgledala zbunjeno, kao da nije sigurna u činjenice. Konačno, ona reče: "Dete nije nigde... gde bih ga sada mogla naći."
     "Oh, malena", rekoh ja, zaboravivši sve osim njenog bola. Privukoh je sebi dok je jecala. "Žao mi je, malena... tako mi je žao", rekoh dok sam je milovao po glavi.
     Ona se odmaknu, brišući suze. "Ne, Role, ne razumeš. Sve je u redu... to nije... taj deo je u redu..."
     Odmaknuo sam se od nje i zapiljio se. Bila je rastrojena i jecala je. "Razumem", slagao sam.
     "Role..." Njena ruka potražila je moju.
     Potapšao sam je po ruci, ali sam se izvukao iz posteljine, obukao se i zgrabio planinarske vezove i ranac sa njihovog mesta kraj vrata.
     "Role..."
     "Vratiću se pre zore", rekoh ja, okrenut prema njoj, ali ne gledajući je zaista. "Idem samo malo da prošetam."
     "Daj da pođem i ja sa tobom", reče ona dok je stajala umotana u čaršav. Munja blesnu iza nje. Približavala se nova oluja.
     "Vratiću se pre zore", rekoh i iziđoh kroz vrata pre nego što je stigla da se odene ili da mi se pridruži.
     Padala je kiša - hladna, gusta. Platforme su se brzo navlažile i postale klizave. Strmeknuo sam se niz merdevine i strčao niz vibrirajuća stepeništa, dok mi je put povremeno osvetljavao blesak munje, i nisam usporio sve dok se nisam spustio nekoliko stotina metara niz gazište na istočnoj izbočini, prema pukotini u koju sam se prvi put spustio brodom. Nisam želeo da idem tamo.
     Na pola klika od Hrama nalazila su se fiksirana užad koja su se uspinjala do vrha grebena. Pljusak je sada dobovao po litici, a crvena i crna užad bila su prekrivena slojem leda. Prikačio sam kopče za uže i remenje, izvukao motorne penjače iz ranca i prikačio ih bez ponovne provere spojeva, a onda počeo da džumarujem uz ledenu užad.
     Vetar je ojačao, šibao mi je jaknu i odgurivao me od zida litice. Susnežica mi je udarala u lice i šake. Nisam obraćao pažnju na to i penjao sam se, klizeći ponekad natrag po tri ili četiri metra kada bi štipaljke džumara omanule na ledenom užetu, da bih se onda vratio i nastavio dalje. Deset metara ispod vrha grebena oštrog kao brijač, izronio sam iz oblaka kao plivač koji izranja iz vode. Zvezde su još hladno gorele tamo gore, ali nadimajuće mase oblaka gomilale su se uz severni zid grebena i uzdizale poput bele plime oko mene.
     Kliznuo sam uspinjačima naviše i džumarovao sve dok nisam došao do srazmerno ravnog dela gde su fiksirana užad bila pričvršćena. Tek tada sam primetio da nisam privezao sigurnosno uže.
     "Jebeš ga", rekao sam i krenuo prema severoistoku po petnaest centimetara širokom vrhu grebena. Oluja je narastala oko mene prema severu. Na jugu je bio ponor sa kilometrima praznog, crnog vazduha. Ovde je bilo poledice i počeo je sneg.
     Dao sam se u trk, prema istoku, preskačući ledene tačke i pukotine, ne mareći ni najmanje za bilo šta na svetu.

     Dok sam bio opsednut sopstvenim jadom, u ljudskoj Vaseljeni dešavale su se i druge stvari. Na Hiperionu, kada sam bio dečak, vesti su sporo bile filtrirane iz međuzvezdanog Paksa do naših pokretnih karavana na pustopoljinama: važan događaj na Pacemu ili Renesansi Vektor, ili bilo gde, bio bi, nužno, star mnogo nedelja ili meseci zbog vremenskog duga usled Hokingovog pogona, sa dodatnim nedeljama prevoza od Port Romensa ili nekog drugog velikog grada do naše provincijske oblasti. Navikao sam na to da ne obraćam pažnju na događaje koji su se zbivali drugde. Jaz u izveštavanju smanjio se, naravno, kada sam bio vodič lovcima sa drugih svetova u Ritovima i na drugim mestima, ali to su i dalje bile stare vesti, od male važnosti za mene. Paks me nije opčinjavao, mada putovanje među svetovima svakako jeste. Prošlo je skoro deset godina bez veza tokom našeg boravka na Staroj Zemlji i moje odiseje sa petogodišnjim vremenskim dugom. Nisam navikao na to da mislim na događaje koji se zbivaju drugde, osim kada se odnose na mene, kao što je bio slučaj sa opsednutošću Paksa da nas pronađe.
     Ali to će se ubrzo promeniti.
     Te noći, na T'ien Šanu, na Nebeskim Planinama, dok sam blesavo jurcao kroz susnežicu i maglu po uskoj liniji grebena, između ostalih zbili su se i sledeći događaji:
     Na ljupkom svetu Maui-Kovenantu, gde je dugi lanac događaja koji će kulminirati mojim prisustvom ovde sa Aneom počeo, moglo bi se reći, ljubavlju Merina i Siri pre više vekova, besnela je pobuna. Pobunjenici na pokretnim ostrvima odavno su postali sledbenici Aneine filozofije, ispili su njeno vino za pričest, odbacili zauvek Paks i kruciformu i ratovali sabotažama i otporom, pokušavajući da ne naude ili ubiju vojnike Paksa koji su okupirali taj svet. Što se Paksa tiče, Maui-Kovenant bio je poseban problem zato što je to prevashodno bio svet za odmor - stotine hiljada bogatih iznova rođenih hrišćana putovale su tamo pomoću Hokingovog pogona svake standardne godine da bi uživale u toplim morima, divnim plažama ostrva Polutarnog Arhipelaga i migracijama delfina i pokretnih ostrva. Paks je takođe imao koristi od stotina naftnih platformi i bušotina na prevashodno okeanskom svetu, smeštenih izvan turističkih oblasti, ali ranjivih na napad sa pokretnih ostrva ili iz pobunjeničkih podmornica. Sada je i mnogo samih turista iz Paksa - neobjašnjivo - odbacivalo kruciformu i pristupalo Aneinom učenju. Odbacivali su besmrtnost. Guverner planete, lokalni nadbiskup i zvaničnici iz Vatikana zatražili su pomoć zbog krize koju nisu shvatali.
     Na Sol Drakoni Septemu, gde je najveći deo atmosfere bio zamrznut u jedan jedini džinovski glečer, nije bilo turista, ali Paksovi pokušaji kolonizacije u proteklih deset godina tamo su se pretvorili u košmar.
     Mirne grupe Čitčatuka sa kojima smo se Anea, A. Betik i ja sprijateljili pre oko devet i po godina preobrazile su se u neumoljive neprijatelje Paksa. Neboder zamrznut u atmosferskom ledu, gde je otac Glaukus dočekivao sve putnike, i dalje je goreo svetlom uprkos ubistvu tog ljubaznog čoveka koje je počinila Radamant Nemes. Čitčatuci su održavali svetlost na tom mestu kao u hramu. Nekako su znali ko je ubio bezazlenog slepog čoveka i Kučijatovo pleme - Kučijata, Čiakua, Ajčakuta, Kučtua, Čitčiciju, Čatčiju - koje smo Anea, A. Betik i ja upoznali poimence. Drugi Čitčatuci krivili su Paks, koji je pokušavao da kolonizuje umerene oblasti oko polutara gde je vazduh bio u gasnom agregatnom stanju, a veliki glečer se istopio sve do drevne tundre.
     Ali Čitčatuci, koji nisu čuli za Aneinu pričast niti okusili njegovu empatiju, sručili su se na Paks kao biblijska pošast. Pošto su lovili strašne snežne utvare milenijuma - i bili njihova lovina - Čitčatuci su sada oterali bele zveri koje su kopale tunele prema jugu, do polutarnih oblasti, da bi ih tamo napujdali na koloniste i misionare Paksa. Broj žrtava bio je zastrašujući. Vojne jedinice Paksa, dovedene da pobiju primitivne Čitčatuke, slale su patrole na i u planetni glečer, samo da ih nikada više ne bi videle.
     U gradu Renesansi Vektor, Aneina reč o Praznini Koja Spaja proširila se među milionima sledbenika. Hiljade vernika Paksa pričešćivale su se svakodnevno od onih izmenjenih, kruciforme su im umirale i otpadale u roku od dvadeset četiri sata, a oni su žrtvovali besmrtnost zbog... čega? Paks i Vatikan nisu razumeli, a u to vreme, nisam ni ja.
     Ali Paks je znao da mora da suzbije virus. Vojnici su razbijali vrata i upadali kroz prozore svakog dana i noći, obično u siromašnijim, starim industrijskim delovima grada koji je prekrivao čitavu planetu. Ljudi koji su odbacili kruciformu nisu se snažno opirali - borili su se žestoko, ali odbijali su ubijanje ako su ikako mogli da ga izbegnu. Vojnicima Paksa nije smetalo da ubijaju kako bi izvršili naređenja. Hiljade Aneinih sledbenika umrle su pravom smrću - nekadašnji besmrtnici koji nikada više neće vaskrsnuti - a desetine hiljada pohapšene su i smeštene u koncentracione logore, gde su stavljene u spremišta za kriogensku fugu kako njihova krv i filozofija ne bi mogle da zaraze druge. Ali na svakog ubijenog ili uhapšenog Aneinog sledbenika, desetine - stotine - bile su bezbedne u skrovištima i prenosile dalje Aneino učenje, nudile pričešće sopstvenom izmenjenom krvlju i pružale mahom nenasilan otpor na svakom koraku. Velika industrijska mašina Renesanse Vektor još nije bila pokvarena, ali posrtala je i škripala na način koji nije viđen u svim onim vekovima otkad je Hegemonija taj svet proglasila industrijskim središtem Mreže.
     Vatikan je slao nove vojnike i raspravljao o tome kako da reaguje.
     Na Tau Ceti Centru, nekada političkom središtu Mreže Svetova, ali sada samo gusto naseljenoj i popularnoj vrtnoj planeti, pobuna je poprimila drugačiji oblik. Dok su posetioci sa drugih svetova donosili Aneinu zarazu usmerenu protiv kruciforme, glavnina tamošnjeg problema za Vatikan vrtela se oko nadbiskupa Akile Silvaski, spletkašice koja je preuzela ulogu guvernera i autokrate na TC ² pre više od dva veka. Upravo je nadbiskup Silvaski bila ta koja je pokušala da onemogući ponovni izbor stalnog pape intrigama među kardinalima i sad, pošto u tome nije uspela, jednostavno je izvela sopstvenu, planetnu verziju pre-hedžirske Reformacije, objavivši da će Katolička Crkva na Tau Ceti Centru od sada priznavati nju kao vrhovnu sveštenicu i biti večno odvojena od 'korumpirane' međuzvezdane Crkve Paksa. Pošto je brižljivo sklopila savez sa lokalnim biskupima odgovornim za svetkovine i mašinerije vaskrsavanja, mogla je da kontroliše Sakrament Vaskrsavanja - a tako i lokalnu Crkvu. Još važnije, nadbiskup je potkupila vojne vlasti Paksa zemljom, bogatstvom i vlašću tako da je došlo do događaja bez presedana - do vojnog puča u Floti Paksa, kojim je zbačena većina viših oficira u sistemu Tau Ceti, da bi ih zamenili zagovornici Nove Crkve. Nijedan zvezdani brod klase arhanđeo nije tom prilikom zarobljen, ali osamnaest krstarica i četrdeset jedan bakljobrod posvetili su se odbrani Nove Crkve na TC ² i njene nove vrhovne sveštenice.
     Desetine hiljada vernika Crkve na planeti protestovale su. Hapsili su ih, pretili im ekskomunikacijom - to jest, trenutnim oduzimanjem kruciforme - i puštali na uslovnu slobodu pod brižljivim nadzorom snaga bezbednosti Nove Crkve i nadbiskupa, novog pape. Nekoliko svešteničkih redova na Tau Ceti Centru, prevashodno jezuitskih, odbilo je da se povinuje. Većinu su tiho pohapsili, ekskomunicirali i pogubili. Ipak, nekoliko stotina je umaklo i upotrebilo sopstvenu mrežu za pružanje otpora novom poretku - isprva nenasilno, potom sve surovije. Mnogi jezuiti služili su kao sveštenici-oficiri u vojsci Paksa pre nego što su se vratili civilnom klerikalnom životu, i koristili su svoje vojničke veštine da bi stvarali haos na planeti i oko nje.
     Papa Urban XVI i njegovi savetnici iz Flote Paksa razmotrili su opcije. Odsudni udar u velikom Krstaškom pohodu protiv Proteranih već je bio odložen i onemogućen neprekidnim ometanjem i napadima kapetana De Soje, potrebom da se jedinice Flote šalju na mnoštvo svetova da bi se gušila Aneina zarazna pobuna, logističkim zahtevima vezanim za zasedu u sistemu T'ien Šan, a sada i ovom i drugim, nepovezanim pobunama. I pored saveta admirala Marusina da prenebregnu nadbiskupovu jeres dok se ne postignu drugi političko-vojni ciljevi, papa Urban XVI i njegov državni sekretar Lurdusami odlučili su da pošalju dvadeset arhanđela, trideset dve staromodne krstarice, osam prevoznih brodova i stotinu bakljobrodova u sistem Tau Ceti - mada će proći mnogo nedelja vremenskog duga pre prispeća brodova sa starim Hokingovim pogonom. Jednom formirana u tom sistemu, udarna jedinica imala je zadatak da savlada svaki otpor pobunjeničkih svemirskih letelica, da zaposedne orbitu oko TC ², zatraži trenutnu predaju nadbiskupa i predaju svih onih koji su je podržavali, kao i - ako to naređenje ne bude izvršeno - da sprži onoliko planete koliko je potrebno da se uništi infrastruktura Nove Crkve. Posle toga, desetine hiljada marinaca spustiće se na planetu da bi zauzele preostale urbane centre i ponovo uspostavile vladavinu Paksa i Svete Majke Crkve.
     Na Marsu, u sistemu Stare Zemlje, pobuna se pogoršala, uprkos godinama Paksovog bombardovanja iz svemira i neprekidnih vojnih upada sa orbite. Dva standardna meseca ranije, guverner Kler Palo i nadbiskup Robson umrli su pravom smrću u nuklearnom samoubilačkom napadu na njihovu palatu u izbeglištvu, na Fobosu. Paks je odgovorio zastrašujuće - skrenuo je asteroide iz obližnjeg pojasa i oborio ih na Mars, bombardovao plazmom u tepisima i noću napadao laserskim zracima kroz novu planetnu oluju prašine izazvanu bombardovanjem pomoću asteroida, nalik na bezbroj smrtonosnih reflektora izukrštanih u zaleđenoj pustinji. Zraci smrti bili bi delotvorniji, ali planeri Flote Paksa želeli su da Mars bude primer, i to vidljiv.
     Učinci nisu bili baš onakvi kakvima se Paks nadao. Marsova teraformirana životna sredina, ionako klimava posle godina lošeg održavanja, doživela je kolaps. Atmosfera koja se mogla udisati na tom svetu sada je bila ograničena na Basen Helas i nekoliko drugih niskih džepova. Okeani su nestali, isparili kada je pritisak pao, ili su se ponovo zaledili na polovima ili kao donja kora tundre. Uništene su poslednje krupne biljke i drveće, tako da su preostali samo prvobitni kaktusi i nasadi bobica koji su se upinjali da prežive u gotovo čistom vakuumu. Oluje prašine trajaće godinama, tako da će patroliranje marinaca Paksa biti gotovo nemoguće.
     Ali Marsovci, a naročito militantni palestinski Marsovci, bili su prilagođeni takvom životu i spremni za taj slučaj. Pritajili su se, ubijali vojnike Paksa kada bi ovi sleteli, i čekali. Templarski misionari u drugim marsovskim kolonijama zagovarali su konačno nanotehnološko prilagođavanje prvobitnim planetnim uslovima. Hiljade i hiljade njih prihvatile su da oprobaju sreću, dopustivši da im molekularne mašine izmene tela i DNK u skladu sa planetom.
     Ono što je još više uznemirilo Vatikan bile su svemirske bitke koje su zapodenute kada su brodovi koji su nekada pripadali navodno rasformiranoj marsovskoj ratnoj mašini izišli iz skrovišta u dalekom Kuiperovom pojasu i počeli niz brzih napada na konvoje Flote Paksa u sistemu Stare Zemlje. Stopa gubitaka u tim napadima bila je pet prema jedan u korist Flote Paksa, ali i takvi gubici bili su neprihvatljivi i cena održavanja operacije Mars bila je zastrašujuća.
     Admiral Marusin i generalštab savetovali su Njegovu Svetost da smanji gubitke i pusti sistem Stare Zemlje da se neko vreme gnoji. Admiral je uveravao papu da ništa neće moći da napusti sistem. Ukazao je na to da sada u sistemu Stare Zemlje nema više ničeg zaista vrednog, pošto je Mars izmakao kontroli. Papa je saslušao, ali odbio je da odobri povlačenje. Na svakoj konferenciji, kardinal Lurdusami naglašavao je simboličku važnost zadržavanja sistema Stare Zemlje u Paksu. Njegova Svetost rešio je da sačeka sa donošenjem odluke. Gubici u brodovima, ljudstvu, novcu i materijalu nastavili su se.
     Na Mare Infinitusu, pobuna je bila stara - vrtela se oko podmorničkih švercera, lovokradica i onih stotina hiljada tvrdoglavih domorodaca koji su oduvek odbijali krst - ali sada je iznova podstaknuta prispećem Aneine zaraze. Velike ribarske zone postale su gotovo zabranjene za ribarske flote Paksa bez pratnje. Automatizovani ribarski brodovi i izolovane plutajuće platforme bile su mete napada i potapanja. Smrtonosna lampousta čudovišta sve češće su se viđala u plićacima i nadbiskup Džejn Keli bila je besna na vlasti Paksa zbog njihove nesposobnosti da otklone taj problem. Kada ju je biskup Melandrino posavetovao da bude umerena, Keli ga je ekskomunicirala. Za uzvrat, Melandrino je proglasio secesiju Južnih Mora od Paksa i vlasti Crkve i hiljade vernika pošlo je za harizmatičnim vođom. Vatikan je poslao još brodova Flote Paksa, ali oni su mogli da učine malo toga u smirivanju četvorostranih borbi na površini i ispod nje između krijumčara, snaga nadbiskupa, biskupovih snaga i lampoustih.
     A usred čitave te zbrke i pokolja, Aneina poruka putovala je brzinom izgovorene reči i tajnog pričešća.
     Pobuna - kako nasilna, tako i duhovna - buktala je i drugde; na svetovima koje je Anea posetila - Iksionu, Patopi, Amritsaru i Grumbridžu Dajsonu D; na Cintao-Hsišuang Pani, gde je vest o uklanjanju nehrišćana na drugim mestima najpre izazvala paniku, a potom i odlučni otpor svemu što je imalo veze sa Paksom, na Denebu Draj, gde je Republika Džamu proglasila nošenje kruciforme razlogom za odsecanje glave; na Fudžiju, gde su Aneinu poruku doneli otpadnici iz Paks Merkantilusa i gde se ona raširila kao planetni požar; na pustinjskom svetu Vitus-Grej-Balianusu B, gde su Aneina učenja stigla sa izbeglicama sa Sibijatusovog Ogorčenja i kombinovala se sa uviđanjem da će Paksov način života zauvek uništiti njihovu kulturu - narod Helikoide Amojetovog Spektra poveo je borbu. Grad Keroa Tambat oslobođen je u prvim mesecima borbi, a Paksova baza Bombasino ubrzo je postala tvrđava pod opsadom. Zapovednik baze Solznjikov vrištao je u pomoć Floti Paksa, ali Vatikan i zapovednici Flote Paksa - prezauzeti na drugim mestima - naredili su mu da bude strpljiv i zapretili mu ekskomunikacijom ukoliko Solznjikov sam ne okonča pobunu.
     Solznjikov je to i učinio, ali ne onako kako su to želeli Flota Paksa i Njegova Svetost: napravio je mirovni sporazum sa vojskama Helikoide Amojetovog Spektra po kome će njegove trupe Paksa izlaziti iz tvrđave samo uz dozvolu domorodaca. Za uzvrat, Paksova baza Bombasino dobila je dozvolu da i dalje ostane tu.
     Solznjikov, pukovnik Vinara i drugi lojalni hrišćani pripremili su se za odmazdu Vatikana i Flote Paksa, ali među ljudima Helikoide Spektra bili su i Aneom izmenjeni civili koji su se sastajali, jeli i pili sa vojnicima, kretali se među malodušnim muškarcima i ženama iz Paksa i pričali svoju priču, nudeći im da se pričeste. Mnogi su prihvatili.

     To je, naravno, bio najmanji mogući deo događaja na stotinama svetova Paksa te poslednje, tužne noći koju ću provesti na T'ien Šanu. Naravno, nisam pretpostavljao da se bilo šta od toga zbiva, ali i da jesam - da sam već ovladao veštinom i disciplinom saznavanja tih stvari preko Praznine Koja Spaja - i dalje ne bih za to mario.
     Anea je volela drugog muškarca. Bili su u braku. Mora da je još u braku... nije pomenula ni razvod, ni smrt. I rodila je dete.
     Ne znam zbog čega onako nemaran nisam pao i poginuo u tim bezumnim satima na ledenom grebenu istočno od Džo-kunga i Hsuan-k'ung Šua, ali nisam. Konačno sam se pribrao i vratio po grebenu i niz fiksiranu užad za planinarenje kako bih stigao do Anee sa prvim svetlom.
     Voleo sam je. Ona je bila moja draga prijateljica. Dao bih život da je zaštitim.
     Prilika da to dokažem ukazaće mi se već tokom dana, i njenu neumitnost izazvaće događaji koji će se zbiti ubrzo posle mog povratka u Hram koji visi u vazduhu i našeg odlaska na istok.

     Nedugo posle prvog svetla, u staroj gompi ispod Šivinog Falusa, sada pretvorenoj u hrišćansku enklavu, Džon Domeniko kardinal Mustafa, admiral Marget Vu, otac Farel, nadbiskup Brek, otac Leblan, Radamant Nemes i njenih preostalih dvoje blizanaca sastali su se da bi porazgovarali. Zapravo, ljudi su se sastali da bi razgovarali, dok su Nemes i njena klonirana sestra i brat nemo sedeli kraj prozora iznad predela uskomešanih oblaka oko Vidrinog jezera ispod vrha Šivling.
     "I sigurni ste da je odmetnuti brod Rafael dokrajčen?" govorio je veliki inkvizitor.
     "Potpuno", reče admiral Vu. "Mada je uništio sedam naših arhanđela u prvoj borbenoj liniji pre nego što smo ga spržili." Ona zavrte glavom. "De Soja je bio blistav taktičar. Njegovo neverništvo zaista je bilo delo Gospodara Zla."
     Otac Farel se nagnu iznad uglačanog stola od bonsaija. "A nema izgleda da je De Soja ili bilo ko drugi od njegovih preživeo?"
     Admiral Vu slegnu ramenima. "To je bila bitka u bliskoj orbiti", reče ona. "Pustili smo da Rafael priđe do cislunarne udaljenosti pre nego što smo aktivirali zamku. Hiljade komadića otpadaka - mahom od naših zlosrećnih brodova - ušle su u atmosferu. Izgleda da niko od naših nije preživeo - bar nisu otkriveni nikakvi signali. Ako je iko od De Sojinih ljudi pobegao, svi su izgledi da su njihove kapsule pale u otrovne okeane."
     "Ipak..." zausti nadbiskup Brek. On je bio tih čovek, promišljen i oprezan.
     Vu je izgledala iscrpljeno i iznervirano. "Vaša Eminencijo", reče ona oštro, obrativši se Breku, ali i dalje zagledana u Mustafu, "možemo utvrditi ishod ako nam dozvolite da pošaljemo padobrodove, letače i EMV-e u atmosferu."
     Brek trepnu. Kardinal Mustafa odmahnu glavom. "Ne", reče on, "imamo naređenje da ne demonstriramo vojno prisustvo sve dok Vatikan ne zapovedi da preduzmemo konačni korak u hvatanju devojke."
     Vu se osmehnu sa očiglednom gorčinom. "Sinoćnja bitka tik iznad atmosfere svakako je učinila to naređenje donekle izlišnim", reče ona tiho. "Naše vojno prisustvo sigurno je bilo prilično upečatljivo."
     "I jeste", reče otac Leblan. "Nikada nisam video ništa slično."
     Admiral Vu se obrati Mustafi. "Vaša Ekselencijo, ljudi na ovom svetu nemaju energetsko oružje, detektore Hokingovog pogona niti orbitalnu odbranu, nemaju gravitonske detektore... do đavola, koliko možemo da utvrdimo, nemaju čak ni radare ili komunikacioni sistem. Možemo da pošaljemo padobrod ili borbenu vazdušnu letelicu u atmosferu da potraži preživele, a da oni za to uopšte ne saznaju. To bi svakako bilo daleko diskretnije od vatrometa sinoćne bitke i..."
     "Ne", reče kardinal Mustafa - i nije bilo mesta nikakvoj sumnji u konačnost njegove odluke. Veliki inkvizitor zadiže rukav mantije da bi pogledao na hronometar. "Kurirska sonda iz Vatikana treba da stigne svakog trena, sa konačnim naređenjima za hapšenje prenosioca zaraze po imenu Anea. To ne sme ničim da bude otežano."
     Otac Farel protrlja mršave obraze. "Regent Tokra pozvao me je jutros preko komunikatorskog kanala koji smo mu dali. Izgleda da je njihov neprocenjivi i starmali Dalaj Lama nestao..."
     Brek i Leblan iznenađeno digoše pogled.
     "Nije važno", reče kardinal Mustafa, očigledno već upoznat sa time. "U ovom trenutku ništa nije važno osim konačnog signala za izvršenje ovog zadatka i hapšenje Anee." On pogleda admirala Vu. "A vi morate reći svojim oficirima švajcarske garde i marinaca da nikako ne smeju nauditi mladoj ženi."
     Vu umorno klimnu glavom. Mesecima je iznova i iznova dobijala uputstva za to. "Šta mislite, kada će stići naređenje?" upita ona kardinala.
     Radamant Nemes i njenih dvoje blizanaca ustaše i priđoše vratima. "Vreme za čekanje je prošlo", reče Nemes, osmehnuvši se tankim usnama. "Donećemo vam Aneinu glavu."
     Kardinal Mustafa i ostali na tren se nađoše na nogama. "Sedite!" grmnu veliki inkvizitor. "Niste dobili naređenje za pokret!"
     Nemes se osmehnu i okrenu prema vratima.
     Svi sveštenici u prostoriji vikali su. Nadbiskup Žan Danijel Brek krstio se. Admiral Vu posegnu za flešetnim pištoljem u futroli.
     Stvari koje su se tada odigrale bile su prebrze za opažanje. Vazduh kao da se zamutio. U jednom trenutku, Nemes, Scila i Brajareus nalazili su se na vratima, osam metara dalje, u sledećem su nestali, i tri treperava hromirana obličja stajala su među prilikama u crnim i crvenim mantijama za stolom.
     Scila je sprečila admirala Marget Vu da digne flešetni pištolj. Hromirana ruka se zamutila. Vuina glava zakotrljala se po uglačanom stolu. Obezglavljeno telo stajalo je nekoliko sekundi, nasumični nervni impulsi naredili su prstima desne šake da se stegnu, i flešetni pištolj je opalio, razneo noge teškog stola i izbušio kameni pod na deset hiljada mesta.
     Otac Leblan je skočio između Brajareusa i nadbiskupa Breka. Zamućeno, srebrno obličje rasporilo je Leblana. Brek je ispustio naočari i potrčao u susednu prostoriju. Iznenada, Brajareus je nestao - ostavivši samo tihu imploziju tamo gde je sekund ranije stajalo zamućeno obličje. Začuo se kratki krik iz druge prostorije, presečen gotovo i pre nego što je počeo.
     Kardinal Mustafa uzmicao je od Radament Nemes. Ona je svojim koracima nadoknađivala svaki njegov korak unazad. Zamućeno polje oko nje nestalo je, ali ona nije izgledala ništa ljudskije, niti manje preteće.
     "Prokleta bila, gnusna spodobo", reče kardinal tiho. "Hajde samo, ne plašim se smrti."
     Nemes podiže obrvu. "Naravno da ne, Vaša Ekselencijo. Ali da li biste se možda predomislili kada bih vam rekla da ćemo ova tela... i tu glavu" - ona pokaza na mesto gde su oči Marget Vu upravo prestale da trepću i ostale slepo da zure - "baciti daleko u kiseli okean, tako da onemogućimo svako vaskrsavanje?"
     Kardinal Mustafa stiže do zida i stade. Nemes je bila samo dva koraka ispred njega. "Zašto ovo radite?" upita on čvrstim glasom.
     Nemes slegnu ramenima. "Naši prioriteti se privremeno ne podudaraju", reče ona. "Jeste li spremni, veliki inkvizitore?"
     Kardinal Mustafa se prekrsti i izgovori brzo molitvu pokajanja.
     Nemes se ponovo osmehnu, desna ruka i desna noga pretvoriše joj se u treperave srebrne stvari i ona kroči napred.
     Mustafa je posmatrao zapanjeno. Nije ga ubila. Pokretima prebrzim za oko, slomila mu je levu ruku, smrvila desnu, izbila oslonac u nogama - rascepivši mu pri tom obe - i oslepila ga prstima koje je zaustavila neposredno pre nego što su mogli da mu se zariju u mozak.
     Rika bola bila je za velikog inkvizitora bez presedana. Kroz nju, čuo je njen glas, i dalje ravan i beživotan. "Znam da će vas automatski doktor na padobrodu ili Džibrilu srediti", reče ona. "Pozvali smo ih. Stići će ovamo za nekoliko minuta. Kada budete videli papu i njegove parazite, recite im da oni kojima ja moram da polažem račune nisu želeli da devojka bude uhvaćena živa. Izvinjavamo se, ali njena smrt je neophodna. I recite im da ubuduće paze da ne postupaju bez saglasnosti svih elemenata Srži. Do viđenja, Vaša Ekselencijo. Nadam se da će doktor na Džibrilu moći da vam uzgaji nove oči. Ono što nameravamo da uradimo vredi videti."
     Mustafa začu korake, vrata koja klize u stranu, a zatim tišinu, izuzev zvuka nekoga ko vrišti zbog strašnog bola. Trebalo mu je nekoliko minuta da shvati da to, zapravo, vrišti on.

     Kada sam se vratio u Hram koji visi u vazduhu, prva svetlost curkala je kroz maglu, ali jutro je i dalje bilo mračno, rominjavo i hladno. Konačno sam se dovoljno otreznio od rastrojenosti da bih se pažljivije spuštao niz fiksiranu užad, i bilo je dobro što sam to uradio - nekoliko puta su kočnice na opremi za spuštanje skliznule na zaleđenom užetu i ja bih se sunovratio u smrt da me sigurnosna užad nisu zaustavila.
     Kada sam stigao, Anea je bila budna, odevena i spremna za polazak. Imala je na sebi termo-jaknu, planinarsku opremu i čizme za penjanje. A. Betik i Ljomo Dondrub bili su slično odeveni i obojica su nosila dugačke, teške, najlonom omotane pakete preko ramena. Poći će sa nama. Ostali su se pojavili da bi se sa nama pozdravili - Teo, Rejčel, Dordže Famo, Dalaj Lama, Džordž Carong, Džigme Norbu - i izgledali su tužno i napeto. Anea je delovala umorno; bio sam siguran da ni ona nije spavala. Bili smo jedan stvarno premoreni par pustolova. Ljomo je prišao i pružio mi jedan dugačak, najlonom omotan paket. Bio je težak, ali ja sam ga uprtio na rame bez ikakvih pitanja ili prigovora. Zgrabio sam ostatak svoje opreme, odgovorio na Ljomova pitanja vezana za stanje užadi za penjanje do vrha grebena - svi su očito mislili da sam nesebično otišao da izvidim put koji nas je čekao - i odstupio da pogledam svoju prijateljicu, svoju voljenu. Kada me je upitno pogledala, odgovorio sam klimanjem glave. Dobro sam. U redu je. Dobro sam. Spreman sam za pokret. Pričaćemo o tome kasnije.
     Teo je plakala. Bio sam svestan da je ovo bio važan rastanak - da se možda više nikada nećemo videti i pored toga što je Anea uveravala druge dve žene da ćemo se svi ponovo okupiti pre mraka - ali bio sam previše emocionalno omamljen i istrošen da bih reagovao na to. Istupio sam na trenutak iz grupe da bih duboko disao i pribrao se. Verovatno će mi biti potrebna sva pamet i budnost u sledećih par sati samo da bih preživeo. Problem sa strasnom zaljubljenošću, pomislio sam, jeste to što zbog nje premalo spavaš.
     Pošli smo sa istočne platforme, prešli u brzi trk niz ledenu izbočinu prema klancu, pošli kraj užadi niz koju sam se malopre spustio i stigli do klanca bez incidenta. Stabla bonsaija i iskrčena polja izgledala su drevno i nestvarno u nestalnoj ledenoj magli, a po glavama nam je kapalo sa tamnih krošnji i grana kada bi se one iznenada ustremile iz izmaglice. Potoci i vodopadi zvučali su bučnije nego što sam ih pamtio dok se bujica obrušavala preko poslednje izbočine u prazninu s naše leve strane.
     Na najistočnijim i najvišim prevojima klanca nalazila su se stara, nepouzdanija fiksirana užad, i Ljomo nas je vodio uz njih, a za njim je išla Anea, zatim A. Betik, i konačno ja. Primetio sam da se naš prijatelj android penje podjednako brzo i spretno kao i uvek, bez obzira na to što mu je nedostajala leva šaka. Kada smo se našli na vrhu grebena, bili smo dalje od najdalje tačke do koje sam dospeo tokom svog noćnog putešestvija - klanac je delovao kao prepreka za putovanje po vrhu grebena onuda kuda sam ja išao. Sada su počele prave poteškoće dok smo išli najužim mogućim stazama - po trošnim ispustima, stenovitim izbočinama, povremeno po ledenim površinama, padinama sa osulinom - na južnoj strani litice. Linija grebena iznad nas bila je puna vlažnog, teškog snega i ledenog isturenog stenja, tako da se po njoj nije moglo ići. Kretali smo se nemo, čak i bez šapata, svesni da i najmanji zvuk može da izazove lavinu koja bi nas za sekund počistila sa tih ispusta širine deset centimetara. Konačno, kada je put postao još teži, privezali smo se - provukli smo uže kroz kopče i prikačili dvostruko uže za mrežu našeg remenja - tako da će onaj ko padne biti zadržan, ili ćemo svi preko. Sa Ljomom koji nas je vodio bodro kao i uvek, koračajući samopouzdano preko maglenih praznina i ledenih pukotina sa kojima bih ja oklevao da se okušam, mislim da nam je svima laknulo kada smo se povezali.
     I dalje nisam znao gde nam je odredište. Znao sam da će se veliki greben koji se pruža prema istoku od K'un Luna kraj Džo-kunga nastaviti još nekoliko kilometara, da bi se naglo i dramatično obrušio u otrovne oblake nekoliko klika niže. Tokom izvesnih prolećnih nedelja, plime i hirovi okeana i oblaka spuštali su otrovna isparenja dovoljno nisko da se greben ponovo pojavi i omogući karavanima sa namirnicama, hodočasnicima, kaluđerima, trgovcima i onima naprosto ljubopitljivima da prođu prema istoku iz Srednjeg Kraljevstva do T'ai Šana, Velikog Vrha Srednjeg Kraljevstva i najnepristupačnije nastanjive tačke na planeti. Kaluđeri koji su živeli na T'ai Šanu, govorilo se, nikada se nisu vraćali u Srednje Kraljevstvo ili u druge delove Nebeskih Planina - bezbroj pokolenja, oni su svoj život posvećivali tajanstvenim grobnicama, gompama, svetkovinama i hramovima na najsvetijem od svih vrhova. Sada, dok se vreme pogoršavalo za nas, shvatio sam da, ukoliko počnemo silazak, nećemo znati kada smo ostavili za sobom uskomešane monsunske oblake, a kada smo ušli u uskomešane oblake isparenja sve dok nas otrovni vazduh ne ubije.
     Nismo silazili. Posle nekoliko sati gotovo nemog putovanja došli smo do strmeni na istočnoj granici Srednjeg Carstva. Planina T'ai Šan nije bila vidljiva, naravno - iako su se oblaci malo razišli, moglo se videti malo toga osim vlažne litice ispred nas i izuvijane magle i oblaka svuda okolo.
     Tu, na istočnom rubu sveta, nalazio se široki ispust i mi smo zahvalno seli na njega da bismo iskopali spakovane obroke iz ranaca i otpili iz čuturica. Male, sočne biljke koje su prekrivale ovu strmu krčevinu nabrekle su, nahranjene prvom vlagom monsunskih meseci.
     Pošto smo jeli i pili, Ljomo i A. Betik počeli su da otvaraju naša tri teška zavežljaja. Anea je otvorila patent zatvarač na svom rancu, koji je izgledao teži od vreća koje smo nosili mi, muškarci. Nisam se iznenadio kada sam video šta je to bilo umotano u ta tri paketa - najlon, ramovi i prečke od legure, vezovi, a u Aneinom paketu, isto to kao i dve kože-odela i respiratori koje sam poneo sa broda i gotovo zaboravio na njih.
     Uzdahnuo sam i pogledao prema istoku. "Znači, pokušaćemo da stignemo do T'ai Šana", rekoh.
     "Da", reče Anea. Počela je da skida odeću sa sebe.
     A. Betik i Ljomo gledali su na drugu stranu, ali ja sam osećao kako mi srce bije od besa na pomisao da drugi muškarci vide moju voljenu nagu. Uspostavio sam kontrolu nad sobom, raširio drugu kožu-odelo i počeo da skidam sopstvenu odeću, savijajući je i pakujući u teški ranac posle svlačenja svakog sloja. Vazduh je bio hladan, a magla vlažna na mojoj koži.
     Ljomo i A. Betik sklapali su zmajeve za jedrenje dok smo se Anea i ja oblačili - koža-odelo bilo je upravo to, gotovo bukvalno druga koža, ali vezovi i spojevi za respiratore malo su nas pokrili. Kapuljača mi se navlačila na glavu tešnje od maske za ronjenje i spljeskala mi je uši uz glavu. Tamo su samo filteri omogućavali prenošenje zvuka: oni će hvatati transmisije komunikacionih vlakana kada jednom praktično ostavimo za sobom pravi vazduh.
     Ljomo i A. Betik sklopili su četiri zmaja od delova koje smo preneli. Kao da odgovara na moje nepostavljeno pitanje, Ljomo reče: "Mogu samo da vam pokažem gde su termali i da se postaram da dođete do mlazne struje. Ja ne mogu da preživim na toj visini. A i ne želim da idem do T'ai Šana kada nema mnogo izgleda za povratak."
     Anea mu dodirnu snažnu mišicu. "Nemam reči da izrazim našu zahvalnost za to što ćeš nas povesti do mlazne struje."
     Smeli letač bukvalno porumene.
     "A šta je sa A. Betikom?" upitah ja; a onda, shvativši da govorim o našem prijatelju kao da nije prisutan, okrenuh se prema androidu i rekoh: "Šta je s tobom? Za tebe nema kože-odela niti respiratora."
     A. Betik se osmehnu. Oduvek sam smatrao da su njegovi retki osmesi nešto najmudrije što sam ikada video na ljudskom licu - iako plavokožac tehnički i nije bio ljudsko biće.
     "Zaboravljate, Č. Endimione", reče on, "da sam projektovan tako da trpim malo veće napore od prosečnog ljudskog tela."
     "Ali udaljenost..." zaustih ja. T'ai Šan se nalazio više od stotinu kilometara istočno i čak i da stignemo do mlazne struje, to podrazumeva skoro čitav sat u razređenom vazduhu... previše retkom za disanje.
     A. Betik pričvrsti poslednji deo konstrukcije svog zmaja - lepe stvarčice sa plavim delta-krilom raspona desetak metara - i reče: "Ako budemo imali dovoljno sreće da prevalimo toliku udaljenost, preživeću to."
     Klimnuh glavom i dadoh se na posao uvlačenja u vezove sopstvenog zmaja, ne postavljajući više pitanja, ne gledajući Aneu, ne pitajući je zbog čega nas četvoro ovako rizikujemo život, kada se moja prijateljica iznenada stvori kraj mene.
     "Hvala ti, Role", reče ona, dovoljno glasno da svi možemo da je čujemo. "Ti ove stvari radiš za mene zbog ljubavi i prijateljstva. Hvala ti iz dubine srca."
     Načinih neki pokret, iznenada nesposoban da progovorim, postiđen zbog toga što mi zahvaljuje u trenucima kada su i preostala dvojica spremna da isto tako skoče za nju u ponor. Ali ona nije još završila.
     "Volim te, Role", reče Anea, propevši se na nožne prste da bi mi poljubila usne. Spusti se natrag i pogleda me tamnim očima bez dna. "Volim te, Role Endimione. Oduvek sam te volela. I uvek ću te voleti."
     Stajao sam, zbunjen i zgromljen, dok smo se svi privezivali za svoje zmajeve na krajnjoj ivici ničega. Ljomo se poslednji prikačio. Krenuo je od A. Betika do Anee i mene, proveravajući naše vezove, svaki pričvršćeni klin, zavrtanj, štipaljku tenzije i varove ramova naših zmajeva. Zadovoljan, sa poštovanjem je klimnuo glavom A. Betiku, prikačio se za crveno krilo sopstvene letelice brzinom rođenom u beskrajnoj praksi i disciplini, a onda prišao ivici litice. Čak ni sočne biljke nisu rasle na ovom poslednjem metru, kao da su se plašile ponora. Znao sam da sam se ja plašio. Poslednja stenovita izbočina bila je strmo nagnuta i klizava od kiše. Magla nas je ponovo obavila.
     "Biće teško videti u ovoj čorbi", reče Ljomo. "Kružite stalno ulevo. Držite se na pet metara od onoga ispred vas. Isti redosled kao u maršu - Anea, ti iza mene sa svojim žutim krilom, onda plavokožac sa plavim, a zatim ti, Role, sa zelenim. Najveći rizik sastoji se u tome da se međusobno pogubimo u oblacima."
     Anea kratko klimnu glavom. "Držaću se blizu tvog krila."
     Ljomo me pogleda. "Ti i Anea možete da komunicirate preko vlakana u kožama-odelima, ali to vam neće pomoći da pronađete jedno drugo. A. Betik i ja komuniciraćemo ručnim signalima. Budite oprezni. Nemojte gubiti iz vidokrug krilo plavokošca. Ako se to dogodi, nastavite da kružite suprotno smeru kazaljke na satu sve dok se ne izdignete iznad oblaka, a onda pokušajte da nam se ponovo priključite. Dok ste u oblacima, neka vam krugovi budu mali. Ako se prepustite kruženju - što je inače težnja kada se jedri zmajevima - udarićete o liticu."
     Usta su mi bila suva dok sam klimao glavom.
     "U redu", reče Ljomo. "Vidimo se iznad oblaka. Onda ću vam pronaći termale, proveriti silinu dizanja sa grebenja i uvesti vas u mlaznu struju. Signaliziraću vam ovako" - on stegnu pesnicu i dvaput zapumpa rukom - "kada vas budem ostavio. Nastavite da se uspinjete i kružite. Uronite u struju koliko god budete mogli. Uzdignite se do vetrova gornjih slojeva atmosfere sve dok ne pomislite da će rastrgnuti krila iznad vas. Možda i hoće. Ali nećete imati nikakvih izgleda da stignete do T'ien Šana osim ako ne dospete u središte struje. Do prvog ramena Velikog Vrha na kome možete da udišete pravi vazduh ima stotinu jedanaest klika."
     Svi klimnusmo glavama.
     "Neka se Buda osmehne našoj današnjoj ludoriji", reče Ljomo. Izgledao je veoma srećno.
     "Amin", reče Anea.
     Ljomo se okrenu bez ijedne nove reči i skoči sa ruba litice. Anea krenu za njim sekund kasnije. A. Betik se nagnu duboko u svojim vezovima, otisnu od ivice i nestade u oblacima za samo nekoliko sekundi. Ja požurih da ih stignem. Iznenada, više nije bilo kamena pod mojim nogama i ja se nagnuh napred sve dok nisam ležao u vezovima. Već sam izgubio iz vidokruga plavo A. Betikovo krilo. Uzavreli oblaci zbunjivali su me i dezorijentisali. Povukao sam kontrolnu šipku, skrenuo zmajem onako kako su me učili, zureći napeto kroz maglu ne bih li opazio bilo koji od drugih zmajeva. Ništa. Prekasno sam shvatio da sam predugo okretao. Ili sam prerano prekinuo? Ispravio sam krilo, osetio kako termali guraju tkaninu iznad mene, ali nisam bio u stanju da ustanovim da li zaista dobijam na visini, pošto sam bio slep. Magla je bila nalik na neko strašno snežno slepilo. Bez razmišljanja, dreknuo sam, u nadi da će mi neko od ostalih odgovoriti povikom i orijentisati me. Muški povik odazvao mi se sa mesta samo nekoliko metara pravo ispred mene.
     Bio je to moj glas, odbijen od okomitog stenja litice u koju samo što nisam udario.

     Nemes, Scila i Brajareus hodaju prema jugu iz Enklave Paksa kod Šivinog Falusa. Sunce je visoko i na istoku se vide gusti oblaci. Za putovanje od Enklave Paksa do Zimske palate u Potali, stari Visoki Put jugozapadno od grebena Koko Nor bio je popravljen i proširen, a naročita kablovska platforma izgrađena je tamo odakle se žica dugačka deset klika pružala od Koko Nora jugozapadno, do palate. Nosiljka posebno opremljena za diplomate Paksa sada visi kod nove platforme. Nemes se gura do početka reda i ulazi u nju, prenebregavši poglede malih ljudi u debelim chubama koji mile po stepeništu i platformi. Kada vidi da su i njenih dvoje blizanaca u kavezu, ona otpušta dve kočnice i nosiljka strmoglavo juri preko procepa. Tamni oblaci dižu se iznad planine sa palatom.
     Odred od dvadeset stražara palate sa helebardama i primitivnim energetskim puškama dočekuje ih na stepenicama Velike terase na zapadnoj strani grebena Žuti Šešir gde se palata obrušava niz istočnu liticu nekoliko okomitih kilometara. Kapetan straže je veoma učtiv. "Morate sačekati ovde dok ne dovedemo počasnu stražu da vas otprati u palatu, visokopoštovani gosti", kaže on, klanjajući se.
     "Radije ćemo ići sami", kaže Nemes.
     Dvadeset stražara spušta se u čučanj sa puškama na gotovs. To je čvrsti zid gvožđa, krzna zaj-koza i složenih kaciga. Kapetan straže klanja se još dublje. "Izvinjavam se zbog svoje nedostojnosti, visokopoštovani gosti, ali nije moguće ući u Zimsku palatu bez poziva i počasne straže. I jedno i drugo stići će za koji minut. Ako biste bili toliko ljubazni da sačekate ovde, u senci krova pagode, poštovani gosti, osoblje odgovarajućeg čina stići će za koji tren da vas pozdravi."
     Nemes klima glavom. "Pobijte ih", kaže Scili i Brajareusu i kreće napred u palatu, dok se njeni blizanci fazno premeštaju.
     Vraćaju se u stvarni vremenski tok u dugom hodu kroz palatu sa mnogo nivoa, premeštajući se u brzo vreme samo da bi pobili stražare i sluge. Dok izlaze glavnim stepenicama i prilaze Pargo Kalingu, velikoj Zapadnoj Kapiji na toj strani mosta Kji Ču, zatiču regenta Retinga Tokru koji im zaprečava prolaz sa pet stotina najboljih vojnika straže iz palate. Nekoliko tih elitnih boraca nosi mačeve i džilite, ali većina drži samostrele, puške sa zrnima i primitivno energetsko oružje.
     "Zapovedniče Nemes", kaže Tokra, spustivši malo glavu, ali ne poklonivši se toliko da bi izgubio vezu očima sa ženom ispred sebe. "Čuli smo za ono što ste učinili kod Šivlinga. Ne možete dalje." Tokra klima glavom nekome visoko u blistavim očima kule Pargo Kaling i most Kji Ču od crnog hroma klizi nemo u planinu. Ostaju samo veliki viseći kablovi visoko gore, okruženi žicom oštrom kao brijač i premazani želatinom za onemogućavanje trenja.
     Nemes se osmehuje. "Šta to radiš, Tokra?"
     "Njegova Svetost je otišao u Hsuan-k'ung Šu", kaže regent uskog lica. "Znam zbog čega tako putujete. Ne sme vam se dopustiti da naudite Njegovoj Svetosti Dalaj Lami."
     Radamant Nemes pokazuje još svojih sitnih zuba. "O čemu to govoriš, Tokra? Prodao si svog milog dečkića-boga tajnoj službi Paksa za trideset srebrnjaka. Zar hoćeš sada da se cenjkaš kako bi zaradio još malo svojih glupih šestostranih novčića?"
     Regent odmahuje glavom. "Dogovor sa Paksom bio je da Njegova Svetost ne bude povređen. Ali vi..."
     "Mi hoćemo devojčinu glavu", kaže Nemes. "A ne glavu tvog malog lame. Skloni svoje ljude s puta ili budi spreman da ih izgubiš."
     Regent Tokra se okreće i izvikuje naređenje redovima svojih vojnika. Lica muškaraca smrknuta su dok podižu oružje u zgib ramena. Masa njih zaprečava prilaz mostu, iako puta preko mosta više nema. Tamni oblaci ključaju u ponoru.
     "Pobijte ih sve", kaže Nemes i fazno se premešta.

     Ljomo nas je sve obučio rukovanju kontrolama zmaja, ali ja nikada nisam imao priliku da letim jednim od njih. Sada, dok se litica dizala iz magle ispred mene, morao sam smesta da učinim pravu stvar ili da poginem.
     Zmaj je bio kontrolisan manipulacijom kontrolne šipke koja je počivala ispred mene dok sam visio u vezovima. Nagnuo sam se sasvim ulevo sa onoliko težine koliko mi je remenje dopuštalo. Zmaj je skrenuo, ali nedovoljno strmo, što sam smesta shvatio. Udariće o kameni zid metar ili dva od spoljnje najviše tačke luka. Postojalo je i drugo sredstvo za kontrolu - ručice koje su propuštale vazduh na leđnoj površini kod ivice obe strane leđnog krila - ali to je bilo nepouzdano i namenjeno samo za slučajeve krajnje nužde.
     Video sam lišaje na zidu koji se približavao. Ovo je bio slučaj krajnje nužde.
     Snažno sam povukao levu ručicu za panične situacije, najlon na levoj strani krila otvorio se kao rasečena kesa, desno krilo - koje je i dalje tu hvatalo snažnu uzlaznu struju kraj grebena - strmo se iskrenulo tako da se ceo zmaj umalo nije okrenuo naglavce sa beskorisnim levim krilom koje je propuštalo vazduh kao prazan aluminijumski ram, noge su mi bile izbačene postrance dok je zmaj pretio da stane i obruši se na stenje, čizme su mi bukvalno očešale kamenje i lišaje, a kada se krilo okrenulo gotovo pravo naniže, pustio sam levu ručicu, aktivna memorijska tkanina na levoj prednjoj površini smesta se zatvorila i ja sam ponovo leteo - mada gotovo u okomitom poniranju.
     Snažni termali koji su se dizali uz liticu tresnuli su po zmaju kao lift u uspinjanju i ja sam poleteo naviše, dok se kontrolna šipka ljuljala i udarala me po grudima dovoljno snažno da mi izbije vazduh, a zmaj je zaokružio, popeo se i pokušao da izvede lenju petlju prečnika šezdeset ili sedamdeset metara. Ponovo sam visio gotovo naglavce, ali ovog puta sa kontrolama zmaja ispod, a kamenim zidom ponovo pravo ispred mene.
     Ovo nije vredelo. Završiću petlju na litici. Trgnuo sam desnu ručicu za panične situacije, prestao da se penjem, zatumbao se postrance u padu od koga sam osetio mučninu, zatvorio krilo i cimnuo ručice i kontrolnu šipku dok sam se bacakao u pokušaju da premestim težinu tako da uspostavim ravnotežu i kontrolu. Oblaci su se razdvojili dovoljno da vidim liticu dvadeset ili trideset metara desno, dok sam se borio sa termalima i samim zmajem da otvorim sebi put.
     Onda sam se izravnao i ponovo sam leteo pod tom skalamerijom, ulevo, u spirali, ali ovog puta oprezno - veoma oprezno - zahvalan zbog toga što su se oblaci razišli toliko da mogu da procenim udaljenost od litice, oslonjen snažno o levu stranu kontrolne šipke. Iznenada, šapat u mom uhu reče: "Au! To je bilo zabavno gledati. 'Ajde opet."
     Poskočio sam na glas u uhu, a onda pogledao naviše, iza sebe. Svetložuti trougao Aneinog zmaja kružio je iznad mene, tik ispod oblaka nalik na sivu tavanicu.
     "Ne, hvala", rekao sam, omogućivši komunikacionim vlaknima u grlu kože-odela da uhvate subvokale. "Neću više da se pravim važan." Ponovo pogledah prema njoj. "Zašto si tu? Gde je A. Betik?"
     "Sastali smo se iznad oblaka, nismo te videli i ja sam se spustila da te nađem", reče Anea jednostavno, tihim glasom sprovedenim kroz komunikaciono vlakno do mog uha.
     Osetih nalet mučnine - više od pomisli na to da je rizikovala sve da to učini, nego od silovite aerobatike od pre samo nekoliko minuta. "Dobro sam", rekoh nabusito. "Samo sam hteo da isprobam uzlaznu struju kraj grebena."
     "Aha", reče Anea. "Nezgodna je. Kreni ti lepo za mnom naviše."
     Učinio sam to, ne dopustivši sopstvenom ponosu da se ispreči na put opstanku. Bilo je teško držati njeno žuto krilo u vidokrugu usred nestalne magle, ali lakše nego da letim naslepo blizu te litice. Činilo se da ona tačno oseća gde je položaj kamenog zida, prekidajući naše kruženje na pet metara od njega - hvatajući tamo snažno središte termala - ali nikada se nije previše približavala, niti pravila preširoki krug.
     Za nekoliko minuta, izbili smo iz oblaka. Priznajem da mi je od tog iskustva zastao dah - najpre sporo razvedravanje, zatim navala sunčeve svetlosti, potom uzdizanje iznad nivoa oblaka poput plivača koji izranja iz zapenjenog mora, a onda žmirkanje u jarkoj svetlosti i zaslepljujućoj slobodi plavog neba i naizgled beskrajnom pogledu na sve strane.
     Samo su se najviši vrhovi i linije grebena videle iznad okeana oblaka: T'ai Šan je blistao hladan i ledeno beo tako daleko na istoku, Heng Šan otprilike podjednako udaljen na severu, naš greben Džo-kung uzdizao se kao oštrica brijača iznad plime oblaka pružajući se natrag prema zapadu, greben K'un Lun bio je daleki zid u pravcu severozapad-jugoistok, a daleko, daleko, blizu ivice sveta, bili su brilijantni vrhovi Čomo Lori, planine Parnas, Kagnčengjunga, planine Koja, Kale i drugih koje nisam mogao da prepoznam iz ovog ugla. Sunce je treperilo na nečemu visokom iza dalekog grebena Fari, i ja pomislih da je to možda Potala, ili manji Šivling. Prestao sam da zijam i ponovo obratio pažnju na naš pokušaj da dobijemo u visini.
     A. Betik je načinio krug blizu mene i pokazao mi podignuti palac. Uzvratio sam mu istim signalom i digao pogled da bih ugledao kako Ljomo pokazuje pedeset metara iznad nas: Približite se. Kružite manjim krugovima. Pratite me.
     Učinili smo to, Anea se lako popela do svog bočnog položaja iza Ljomoa, plavi zmaj A. Betika kružio je nasuprot njenom dok se uspinjao, a ja sam ostao na začelju petnaest metara ispod i pedeset metara daleko od androida sa druge strane kruga.
     Ljomo kao da je tačno znao gde su termali - ponekad smo kružili dalje prema zapadu, hvatali uzlaznu struju i otvarali krugove kako bismo ponovo pošli prema istoku. Ponekad kao da smo kružili bez povećanja visine, ali onda bih pogledao prema Heng Šanu na severu i osetio da smo se popeli još nekoliko stotina metara. Lagano smo se peli i kružili prema istoku, mada T'ai Šan mora da je još bio udaljen nekih osamdeset ili devedeset klika.
     Bilo je sve hladnije i teže za disanje. Zatvorio sam i poslednji deo osmotske maske i udisao čisti O ₂ dok smo se uzdizali. Koža-odelo zategla se oko mene, kao odelo pod pritiskom i termo-odeća u jednome. Video sam da Ljomo drhti u svojoj chubi od zaj-koze i teškim vunenim rukavicama. Na goloj A. Betikovoj podlaktici bilo je leda. A mi smo i dalje kružili i uspinjali se. Nebo se smračilo i pogled je postao još neverovatniji - daleka Nanda Devi na jugozapadu, Helgafel na gotovo još udaljenijem jugoistoku, i vrh Harni daleko iza Šivlinga pojavili su se iznad zakrivljenja planete.
     Ljomou je konačno bilo dosta. Trenutak kasnije, otvorio sam prozirnu osmotsku masku na kapuljači da bih ustanovio koliko je vazduh gust, pokušao da udahnem nešto što je ličilo na čisti vakuum i brzo ponovo zatvorio membranu. Nisam mogao da shvatim kako je Ljomo uspevao da diše, misli i dejstvuje na toj visini. Sada nam je pokazao da nastavimo da kružimo naviše na termalu po kom je on jahao, uz drevni znak 'srećno', napravivši krug palcem i kažiprstom, a onda je propustio retki vazduh kroz deltu svog zmaja da bi se sunovratio kao Tomasov soko u poniranju. Za samo nekoliko sekundi, crvena delta nalazila se nekoliko hiljada metara ispod nas i letela je prema vrhu grebena na zapadu.
     I dalje smo kružili i uspinjali se, povremeno gubeći na tren potisak, da bismo ga potom ponovo našli. Bili smo nošeni prema istoku nižim rubom mlazne struje, ali poslušali smo Ljomov poslednji savet i oduprli se iskušenju da se okrenemo prema odredištu; nismo bili dovoljno visoko niti nam je vetar u jedrima bio dovoljno jak da prevalimo osamdeset kilometara.
     Susret sa mlaznom strujom bio je kao iznenadni ulazak kajakom u brzake. Anein zmaj prvi je pronašao njen rub i ja sam gledao kako žuta tkanina vibrira kao da je nosi moćna bura, da bi se zatim aluminijumska superstruktura divlje rastegla. Onda smo se i A. Betik i ja našli u tome i mogli smo samo da pokušavamo da ostanemo u horizontali, viseći u vezovima za kontrolnom šipkom, kružeći i dalje da bismo dobili u visini.
     "Teško je", začuo sam Anein glas u uhu. "Hoće da mi se otme i nastavi prema istoku."
     "Ne smemo", prodahtao sam, povukavši zmaja ponovo u suprotni vetar da bih jurnuo naviše u jednom snažnom okomitom naletu.
     "Znam", začuo se napet Anein glas. Sada sam bio stotinu metara iza i ispod nje, ali mogao sam da vidim kako se njeno malo obličje rve sa kontrolnom šipkom, ispruženih nogu i malih stopala uperenih unazad nalik na skakača sa litice.
     Pogledao sam unaokolo. Oko blistavog sunca nalazio se oreol od ledenih kristala. Linije grebenja bile su gotovo nevidljive tako duboko, a vrhovi najviših planina bili su sada klikama ispod nas. "Kako ide A. Betiku?" upita Anea.
     Izvio sam se i pokušao da vidim. Android je kružio iznad mene. Činilo se da su mu oči zatvorene, ali video sam da podešava položaj kontrolne šipke. Njegova plava koža blistala je mrazom. "Mislim, dobro", rekoh ja. "Anea?"
     "Da?"
     "Ima li ikakvih izgleda da Paks kod Šivlinga ili na orbiti hvata emitovanje preko naših komunikacionih vlakana?" U džepu mi je bio komunikator sa disključem, ali odlučili smo da ga uopšte ne koristimo dok ne dođe vreme da se pozove brod. Bilo bi ironično kada bi nas zarobili ili ubili zbog korišćenja komunikatora u kožama-odelima.
     "Nikakve", prodahta Anea. Čak i sa osmotskom maskom i matricom respiratora utkanom u kože-odela, vazduh je bio redak i hladan. "Komunikaciona vlakna imaju mali domet. Najviše pola kilometra."
     "Onda se drži blizu", rekoh ja i usredsredih se na uspinjanje još par stotina metara pre nego što gotovo nečujni orkan koji me je bacakao ne oduva zmaja na istok.
     Još nekoliko minuta i više nismo mogli da se odupiremo moćnoj struji u toj vazdušnoj reci. Termal nije oslabio, već se činilo kao da je potpuno zamro, i mi smo ostali na milost i nemilost mlazne struje.
     "Idemo!" viknu Anea, zaboravivši da čujem i najtiši njen šapat.
     Video sam da A. Betik otvara oči i pokazuje palcem okrenutim naviše. Istog trena, moj zmaj odlepi se od termala i polete prema istoku. Čak i sa prigušenim zvukom, činilo se da letimo s rikom kroz vazduh brzinom toliko neverovatnom da se mogla čuti. Aneina žuta delta hujala je prema istoku kao projektil iz samostrela. Pratila ju je A. Betikova. Ja sam se rvao sa kontrolama, shvatio da nemam snage da promenim kurs makar za jedan stepen, i naprosto ostao da se držim dok smo sukljali prema istoku kroz silovitu, nabujalu vazdušnu reku. T'ai Šan blistao je pred nama, ali sada smo brzo gubili visinu, a planina je i dalje bila veoma daleko. Kilometrima ispod nas, ispod monsunskog mora belih oblaka, nevidljivi zelenkasti fozgenski oblaci kiselog svetskog okeana komešali su se i čekali.

     Zvaničnici Paksa u sistemu T'ien Šan zbunjeni su.
     Kada je kapetan Volmak na Džibrilu dobio neobičan pulsni signal za uzbunu iz Enklave Paksa kod Šivlinga, pokušao je da dozove kardinala Mustafu i ostale, ali nije dobio odgovor. Za nekoliko minuta, poslao je borbeni padobrod sa dvadeset četiri marinca Paksa, uključujući i tri medicinara.
     Izveštaj koji je stigao uskim snopom bio je zbunjujući. Sala za sastanke u gompi njihove enklave bila je u krvavom neredu. Ljudska krv i drob bili su rasuti posvuda, ali jedino telo koje je preostalo bilo je telo velikog inkvizitora, koji je bio obogaljen i oslepljen. Odredili su tip DNK iz najvećeg arterijskog mlaza i ustanovili da je pripadao ocu Farelu. Ostale lokve krvi navodno su pripadale nadbiskupu Breku i njegovom ađutantu, Leblanu. Ali nije bilo tela. Ni kruciformi. Medicinari su izvestili da je kardinal Mustafa komatozan, u dubokom šoku i blizu smrti; stabilizovali su ga koliko su mogli koristeći samo poljske komplete, i zatražili dalja naređenja. Da li da puste da veliki inkvizitor umre, pa da bude vaskrsnut, ili da ga smeste u automatskog doktora na padobrodu i pokušaju da ga spasu, znajući da će proći nekoliko dana pre nego što povrati svest i bude u stanju da opiše napad? Ili bi medicinari trebalo da ga smeste u sistem za održavanje života, izvuku kardinala drogama iz kome i ispitaju ga na nekoliko minuta - podvrgavajući sve vreme pacijenta izuzetnom bolu, na ivici smrti.
     Volmak im je naredio da sačekaju i javio to uskim snopom admiralu Lemprijeu, zapovedniku udarne jedinice. Izvan sistema T'ien Šan, na udaljenosti od mnogo AJ, četrdesetak brodova koji su izdržali bitku sa Rafaelom spasavalo je preživele iz beznadežno oštećenih arhanđela i čekalo na prispeće papine sonde i robotizovanog broda TehnoSrži koji će stanovništvo planete dovesti u stanje zaustavljene animacije. Nije stiglo ni jedno ni drugo. Lemprije je bio bliže, udaljen četiri svetlosna minuta, i uskom snopu je trebalo toliko da stigne do njega i digne ga na noge, ali Volmak je smatrao da nema drugog izbora. Čekao je dok je njegova poruka hitala izvan sistema.
     Na komandnom brodu Raguel, Lemprije se našao u nezgodnoj situaciji, sa samo nekoliko minuta za donošenje odluke o Mustafi. Ako dozvoli da veliki inkvizitor umre, dvodnevno vaskrsavanje najverovatnije će biti uspešno. Kardinal bi pretrpeo malo bola. Ali uzrok napada - Šrajk, domoroci, sledbenici čudovišta Anee, Proterani - mogao bi do tada da ostane misterija. Lemprijeu je trebalo deset sekundi da odluči, ali za pristizanje poruke bilo je potrebno još četiri minuta.
     "Neka ga medicinari stabilizuju", javio je uskim snopom Volmaku na Džibrilu na orbiti oko planinske planete. "Smestite ga u sistem za održavanje života na padobrodu. Probudite ga. Ispitajte. Kada budemo dovoljno saznali, neka autohirurg da prognozu. Ako vaskrsavanje bude brže, pustite ga da umre."
     "Razumem, ser", rekao je Volmak četiri minuta kasnije i preneo naredbu marincima.
     U međuvremenu, marinci su proširili potragu, koristeći EMV komplete da bi pretražili okomite litice oko Šivinog Falusa. Ispitali su dubinskim radarom Ran Co, takozvano Vidrino jezero, i nisu pronašli ni vidre ni tela nestalih sveštenika. U enklavi je sa grupom velikog inkvizitora bila počasna straža od dvanaest marinaca - plus pilot padobroda - ali i ti ljudi i žene takođe su nestali. Pronađeni su krv i drob i analiziran je tip DNK - čime je objašnjeno odsustvo većine nestalih - ali tela im nisu pronađena.
     "Hoćemo li proširiti potragu na Zimsku palatu?" upitao je poručnik marinaca koji je vodio grupu. Svi marinci imali su jasna naređenja da ne uznemiravaju lokalno stanovništvo - pogotovo Dalaj Lamu i njegove ljude - pre nego što stigne brod TehnoSrži i uspava stanovništvo.
     "Samo trenutak", rekao je Volmak. Video je upaljen signal na monitoru admirala Lemprijea. Komunikacioni disključ u njegovoj komandnoj mreži takođe je trepereo. Džibrilova obaveštajka dole, u senzorskom mehuru. "Da?"
     "Kapetane, vizuelno smo nadgledali palatu i okolinu. Tamo se dogodilo nešto strašno."
     "Šta?" upita oštro Volmak. Nijednom članu njegove posade nije priličilo da bude tako neodređen.
     "Nismo videli, ser", reče obaveštajka. Bila je to mlada, ali pametna žena, znao je. "Koristili smo optiku da bismo nadzirali oblast oko Enklave. Ali pogledajte ovo..."
     Volmak okrenu malo glavu kako bi pogledao kako holojamu ispunjava slika, znajući da se uskim snopom ona emituje admiralu. Istočna strana Zimske palate, Potale, viđena sa mesta nekoliko stotina metara iznad mosta Kji Ču.
     Put preko mosta je nestao, uvučen. Ali na stepenicama i terasama između palate i mosta, i na nekim uskim ispustima iznad ponora između palate i manastira Drepung na istočnoj strani nalazilo se mnoštvo tela - na stotine tela - okrvavljenih i raščerečenih.
     "Gospode", reče kapetan Volmak i prekrsti se.
     "Identifikovali smo glavu regenta Tokre Retinga među delovima tela", začu se smireni glas obaveštajke.
     "Glavu?" ponovi Volmak, shvativši da je njegova beskorisna primedba odaslana admiralu zajedno sa ostatkom ovog razgovora. Za četiri minuta, admiral Lemprije znaće da je Volmak to glupo prokomentarisao. Nema veze. "Ima li tamo još nekog važnog?" upita on obaveštajku.
     "Ne, ser", začu se glas mlade oficirke. "Ali sada odašilju na raznim radio-frekvencijama."
     Volmak diže obrvu. Do sada je Zimska palata održavala tišinu što se tiče radija i uskog snopa. "Šta kažu?"
     "Govore na mandarinskom i posthedžirskom tibetanskom, ser", reče oficirka. Ali onda brzo dodade: "U panici su, kapetane. Dalaj Lama je nestao. Takođe i vođa obezbeđenja malog lame. General Surkang Sevon Čempo, vođa straže u palati, mrtav je, ser... potvrdili su da je tamo pronađeno njegovo obezglavljeno telo."
     Volmak pogleda na sat. Poruka uskim snopom bila je sada na pola puta do admiralskog broda. "Ko je to uradio? Šrajk?"
     "Ne znam, ser. Kao što sam rekla, sočiva i kamere bile su uperene na drugu stranu. Proverićemo diskove."
     "Uradite to", reče Volmak. Nije više mogao da čeka. On se obrati preko uskog snopa poručniku marinaca. "Idite do palate, poručniče. Vidite šta se, kog đavola, dešava. Šaljem dole još pet padobrodova, borbene EMV-e i naoružani topter. Potražite bilo kakav trag nadbiskupa Breka, oca Farela ili oca Leblana. I pilota i počasne straže, naravno."
     "Razumem, ser."
     Signal veze preko uskog snopa postade zelen. Admiral je primao najnoviju poruku. Prekasno da sačeka njegovo naređenje. Volmak posla poruku uskim snopom za dva najbliža broda Paksa - bili su to bakljobrodovi odmah iza spoljnjeg meseca - i naredi im da podignu borbenu gotovost i spuste se na orbitu usklađenu sa Džibrilovom. Može mu zatrebati vatrena moć. Volmak je već video Šrajka na delu, i od pomisli da bi to stvorenje moglo da se iznenada pojavi na njegovom brodu ledila mu se krv. On se obrati preko uskog snopa kapetanu Samjuels na bakljobrodu H.H.S. Sveti Bonaventura. "Kerol", reče zaprepašćenoj slici kapetana, "molim te, pređi u taktički svemir."
     Volmak se priključio i stajao je iznad blistave planete T'ien Šan obavijene oblacima. Samjuels se iznenada pojavi kraj njega u zvezdanoj tami.
     "Kerol", reče Volmak, "nešto se dole dešava. Mislim da je to možda Šrajk ponovo na delu. Ako iznenada izgubiš transmisiju podataka sa Džibrila, ili ako počnemo da vrištimo besmislice..."
     "Lansiraću tri čamca sa marincima", reče Samjuels.
     "Ne", reče Volmak. "Sprži Džibril. Smesta."
     Kapetan Samjuels trepnu. Isto učini i lebdeći signal koji je pokazivao da komandni brod admirala Lemprijea odašilje preko uskog snopa. Volmak se isključi iz taktičkog.
     Poruka je bila kratka. "Krenuo sam Raguelom kako bih skočio unutar sistema odmah iza kritičnog gravitacionog bunara oko T'ien Šana", reče admiral Lemprije, smrtno ozbiljnog mršavog lica.
     Volmak zausti da se usprotivi pretpostavljenom, shvati da bi protest uskim snopom stigao skoro tri minuta posle skoka izvedenog pomoću Hokingovog pogona, pa zatvori usta. Ovakav skok unutar sistema bio je zapanjujuće opasan - izgledi su bili najmanje jedan prema četiri da dođe do katastrofe u kojoj bi poginula čitava posada - ali on je shvatao admiralovu potrebu da dođe tamo gde su informacije sveže i gde se njegove komande mogu trenutno izvršavati.
     Isuse dragi, pomisli Volmak, veliki inkvizitor obogaljen, nadbiskup nestao sa ostalima, vražija Dalaj Lamina palata izgleda kao prevrnuti mravinjak. Proklet bio taj Šrajk. Gde je papina kurirska sonda sa komandom? Gde je brod Srži koji su nam obećali? Zar stvari mogu biti gore od ovoga?
     "Kapetane?" To se glavni medicinar marinaca u ekspedicionoj jedinici javljao iz ambulante padobroda.
     "Izvestite."
     "Kardinal Mustafa je svestan, ser... i dalje slep, naravno... trpi strašne volove, ali..."
     "Dajte ga", odbrusi Volmak.
     Strašna slika ispuni holosferu. Kapetan Volmak oseti da su ostali na mostu ustuknuli.
     Lice velikog inkvizitora još je bilo krvavo. Zubi su mu bili jarkocrveni dok je vrištao. Očne duplje bile su mu iskrzane i prazne, izuzev pipaka iskidanog tkiva i potočića krvi.
     Isprva, kapetan Volmak nije mogao da razazna reč od krika. Ali onda shvati šta to kardinal vrišti.
     "Nemes! Nemes! Nemes!"

     Konstrukti zvani Nemes, Scila i Brajareus idu dalje prema istoku.
     Njih troje ostali su fazno premešteni, ne mareći za zapanjujuću količinu energije koju time troše. Energiju dobijaju od drugih. To nije njihova briga. Čitavo njihovo postojanje vodilo je ovom satu.
     Posle bezvremene međuigre pokolja pod Zapadnom kapijom Pargo Kaling, Nemes ih vodi naviše kroz kulu, pa preko velikih metalnih kablova koji nose viseći most. Njih troje trče kroz pijacu Drepung, tri pokretne prilike kroz zgusnuti, ćilibarski vazduh, kraj zamrznutih ljudi. Na pijaci Fari, hiljade ljudskih kipova koji kupuju, razgledaju, smeju se, svađaju i laktaju nagone Nemes da se osmehne tankim usnama. Mogla bi svima da im odrubi glave, a ništa ih ne bi upozorilo na uništenje. Ali ona ima cilj.
     Na kablovskoj raskrsnici grebena Fari, njih troje se vraćaju u normalno vreme - da im trenje kabla ne bi smetalo.
     Scila, severni Visoki Put, šalje Nemes na zajedničkoj frekvenciji. Brajareuse, srednji most. Ja ću kablovskim putem.
     Njeni blizanci klimaju glavam, trepere, nestaju. Kabl-majstor prilazi da se usprotivi Nemesinom guranju na početak reda ispred mnoštva putnika koji čekaju kod kabla. U to vreme, obično je gužva.
     Radamant Nemes podiže kabl-majstora i baca ga sa platforme. Desetak gnevnih ljudi i žena guraju se prema njoj, s povicima, osvetnički raspoloženi.
     Nemes skače sa platforme i hvata kabl. Nema kotur, kočnice niti vezove. Fazno premešta samo dlanove svojih neljudskih ruku i hita niz kabl prema grebenu K'un Lun. Ljutita rulja iza nje kači se za kabl i daje se u poteru - deset, dvadeset, još njih. Kabl-majstor je bio omiljen.
     Nemes prelazi preko velikog ponora između grebena Fari i K'un Lun za polovinu obično potrebnog vremena. Traljavo koči pri doskoku i udara u stenu, premestivši se fazno u poslednjem trenu. Izvukavši se iz smrvljenog udubljenja u litici iza izbočine za doskok, vraća se kablu.
     Koturi zuje dok se prvi njeni progonioci približavaju niz poslednjih nekoliko stotina metara žice. Vidi ih još na horizontu, crne perle na tankoj uzici. Nemes se osmehuje, fazno premešta obe šake, poseže visoko i preseca kabl.
     Iznenađena je time koliko malo ljudi i žena osuđenih na propast vrišti dok pada u smrt sa izuvijanog, obrušenog kabla.
     Nemes trči do fiksiranih konopaca, penje se uz njih i sve ih seče - uzlazne, silazne, sigurnosne, sve. Pet naoružanih pripadnika policije K'un Luna iz Hsi Vang-mua susreće je na vrhu grebena odmah južno od tobogana. Ona fazno premešta samo levu podlakticu i razbacuje ih nad bezdanom.
     Zagledana prema severozapadu, Nemes podešava infracrveni i teleskopski vid i zumira prema velikom zaljuljanom mostu od bonsai bambusa koji spaja predgorje Visokog Puta između grebena Fari i grebena K'un Lun. Most se ruši na njene oči, dok daščice, ograde i noseći kablovi vijugaju u padu na zapadni greben, a niži delovi mosta tonu u oblake fozgena.
     To je to, odašilje Brajareus.
     Koliko ih je bilo tamo kada je pao? pita Nemes.
     Mnogo. Brajareus se isključuje.
     Sekund kasnije, javlja se Scila. Severni most je srušen. Uništavam Visoki Put za sobom.
     Dobro, odašilje Nemes. Vidimo se u Džo-kungu.
     Njih troje se vraćaju iz faznog premeštanja dok prolaze kroz grad-klanac kod Džo-kunga. Pada blaga kiša, oblaci su gusti kao letnja magla. Nemesina retka kosa slepljena je za čelo i ona primećuje da Scila i Brajareus isto izgledaju. Gomila se razdvaja pred njima. Put po izbočini do Hrama koji visi u vazduhu prazan je.
     Nemes ide prva dok prilaze poslednjem, kratkom visećem mostu pre izbočine ispod stepeništa koje vodi do Hrama. To je bio prvi objekt koji je Anea popravila - jednostavan viseći most dugačak dvadeset metara iznad uske pukotine između dolomitskih tornjeva hiljadu metara iznad nižih čuka i vrhova oblaka - a sada se monsunski oblaci nadimaju ispod i oko vlažne građevine.
     Nevidljivo u gustim oblacima, nešto stoji na rubu ispusta sa druge strane mosta. Nemes se prebacuje na termalni vid i osmehuje se kada vidi da visoko obličje ne zrači nikakvu toplotu. Ispituje ga radarom smeštenim u čelu i proučava sliku: tri metra visoko, trnje, prsti-sečiva na četiri predimenzionirane ruke, savršeni lub koji odbija radar, oštra sečiva na prsima i čelu, bez disanja, sa oštrom žicom koja se diže iz ramena i šiljcima na čelu.
     Savršeno, odašilje Nemes.
     Savršeno, slažu se Scila i Brajareus.
     Prilika na drugom kraju vlažnog mosta ne reaguje.

     Stigli smo do planine sa samo nekoliko metara viška. Kada smo se jednom spustili iz nižih delova mlazne struje, naše spuštanje bilo je stalno i nezaustavljivo. Iznad okeana oblaka bilo je nekoliko termala i mnogo silaznih hladnih struja, i dok smo prvu polovinu procepa dugačkog stotinu klika prevalili u nekoliko minuta uzbudljivog ubrzavanja, druga polovina sastojala se od silaska od kog je zastajao dah - sad smo bili sigurni da ćemo imati viška prostora, sad još sigurniji da ćemo pasti u oblake i da čak nećemo ni videti kako se smrt diže da nas dočeka dok nam krila zmajeva ne udare o kiselo more.
     Spustili smo se u oblake, ali ti su oblaci bili monsunski, oblaci od vodene pare, oblaci u kojima se moglo disati. Nas troje leteli smo što smo bliže mogli, plava delta, žuta delta, zelena delta, dok su nam se metal i tkanina zmajeva gotovo dodirivali, više uplašeni da ćemo se međusobno pogubiti i umreti sami nego da ćemo se sudariti i zajedno pasti.
     Anea i ja imali smo komunikaciona vlakna, ali razgovarali smo samo jednom tokom tog napetog spuštanja prema istoku. Magla je postala gušća, video sam samo povremeno njeno žuto krilo sa svoje leve strane i mislio: Rodila je dete... udala se za nekog drugog... volela je nekog drugog, kada sam začuo njen glas u slušnom flasteru mog odela: "Role."
     "Da, malena."
     "Volim te, Role."
     Oklevao sam nekoliko otkucaja srca, ali emocionalni vakuum koji me je vukao trenutak ranije bio je zbrisan naletom privrženosti prema mojoj mladoj prijateljici i ljubavnici. "I ja volim tebe, Anea." Leteli smo naniže kroz sivilo. Pomislio sam da osećam opori miris u vetru... rubove oblaka fozgena?
     "Malena?"
     "Da, Role." Njen glas bio je šapat u mojim ušima. Oboje smo skinuli osmotske maske, znao sam... mada bi nas one zaštitile od fozgena. Nismo znali može li A. Betik da udiše taj otrov. Ako ne može, neizgovoreni plan koji smo Anea i ja imali bio je da zatvorimo maske u nadi da ćemo stići do planine pre nego što padnemo u kiselo more, po mogućstvu izvlačeći androida uzbrdo izvan otrovnog vazduha. Oboje smo znali koliko je taj plan nesiguran - prilikom mog prvobitnog spuštanja, brodski radar pokazao je da se većina vrhova i grebenja strmo obrušava odmah ispod sloja oblaka fozgena i da bi nam trebalo samo nekoliko minuta posle ulaska u otrovne oblake da ionako padnemo u more - ali bilo je bolje imati ma kakav plan nego prepustiti se sudbini. U međuvremenu, oboje smo digli maske i udisali svež vazduh dok smo mogli.
     "Malena", rekao sam, "ako si znala da ovo neće vredeti... ako si videla ono što misliš da je..."
     "Moja smrt?" Dovršila je rečenicu umesto mene. Ja to nisam mogao da izgovorim naglas.
     Klimnuo sam glupavo glavom. Nije mogla da me vidi kroz oblake koji su nas razdvajali.
     "To su samo mogućnosti, Role", reče ona tiho. "Mada ona mogućnost koja je najizvesnija nije ova. Ne brini. Ne bih tražila da obojica pođete sa mnom da sam mislila da je ovo... to." Čuo sam veselost ispod napetosti u njenom glasu.
     "Znam", rekao sam, zahvalan što A. Betik nije mogao da čuje taj razgovor. "Nisam mislio na to." Mislio sam da je možda znala da ćemo android i ja stići do planine, ali ona neće. Sada to nisam verovao. Sve dok je moja sudbina prepletena sa njenom, moći ću da prihvatim gotovo sve. "Samo sam se pitao zašto ponovo bežimo, malena", rekao sam. "Muka mi je više od bežanja pred Paksom."
     "I meni", reče Anea. "I veruj mi, Role, to nije jedino što sada radimo. O, sranje!"
     To teško da je izjava jednog mesije koja se može navesti, ali za sekund sam ugledao uzrok njenog povika. Kamenita padina pojavila se dvadeset metara ispred nas, sa velikim stenama vidljivim između strmina prekrivenih osulinom i okomitim liticama nešto niže.
     A. Betik je sleteo prvi, povukavši kontrolnu šipku u poslednjem trenutku i isturivši noge iz uzengija vezova, koristeći zmaja kao padobran iznad sebe. Odbio se dvaput čizmama i brzo spustio zmaja, otkopčavši vezove. Ljomo nam je mnogo puta pokazao da je važno na opasnim i vetrovitim mestima za sletanje odvojiti se brzo od zmaja tako da te ne povuče preko ivice. A tamo je neosporno postojala ivica preko koje smo mogli da budemo odvučeni.
     Anea je sletela sledeća, a ja nekoliko sekundi kasnije. Moje sletanje bilo je najtraljavije, odskočio sam visoko, pao gotovo pravo naniže, iskrenuo gležanj na malom kamenju i pao na kolena dok je zmaj snažno udario u stenu iznad mene, tako da se metal savio, a tkanina iskidala. Zmaj je tada pokušao da se preturi unazad i odvuče me sa litice baš kao što je Ljomo upozorio, ali A. Betik je zgrabio leve prečke, Anea je ščepala slomljeni desni nosač sekund kasnije i stabilizovali su ga dovoljno dugo da se iskobeljam iz vezova i odšepam nekoliko koraka dalje od olupine, povukavši za sobom ranac.
     Anea kleknu na hladno, vlažno kamenje kraj mojih nogu, izu mi čizmu i pogleda mi gležanj. "Mislim da ga nisi mnogo uganuo", reče ona. "Možda će ti malo oteći, ali trebalo bi da možeš normalno da hodaš."
     "Dobro", rekoh ja glupavo, svestan samo njenih golih ruku na svom golom gležnju. Onda malo poskočih kada mi je poprskala naduveno tkivo nečim hladnim iz svog medkompleta.
     Oboje su mi pomogli da ustanem, prikupili smo opremu i nas troje krenuli smo ruku pod ruku uz klizavu padinu prema mestu gde su oblaci snažnije svetlucali.

     Popeli smo se u sunčevu svetlost na svete padine T'ai Šana. Ja sam skinuo kapuljaču i masku kože-odela, ali Anea je predložila da samo odelo ne skidam. Navukao sam termo-jaknu kako bih se osećao manje nag i primetio da je moja prijateljica učinila isto. A. Betik je trljao mišice i video sam da mu je koža gotovo pobelela od visinske hladnoće.
     "Jesi li dobro?" upitao sam ga.
     "Sasvim dobro, Č. Endimione", reče android. "Mada, još nekoliko minuta na toj visini..."
     Spustio sam pogled prema oblacima gde smo ostavili oštećene zmajeve. "Pretpostavljam da sa ovog brda nećemo otići zmajevima."
     "Tako je", reče Anea. "Pogledaj."
     Izišli smo iz stenovitih polja i padina sa osulinom i stupili na travnatu visoravan između velikih litica, u doline sa rastinjem, izukrštane stazama zaj-koza i kamenjem za koračanje. Rečice nastale topljenjem glečera tekle su po stenju, ali tamo su bili mostovi sačinjeni od kamenih ploča. Nekoliko pastira u daljini posmatralo nas je ravnodušno dok smo se dalje uspinjali. Sada smo zašli iza okuke ispod velikih ledenih polja i digli pogled prema nečemu što su samo mogli biti hramovi od belog kamena na sivim bedemima. Blistave građevine - jarke ispod plavobelog prostranstva ledenih i snežnih padina koje su se protezale naviše izan vidokruga sve do plavog zenita - ličile su na oltare. Ono što nam je Anea pokazala bio je veliki beli kamen postavljen kraj staze, sa sledećom pesmom urezanom u glatku površinu:

     Sa čime da uporedim Veliki Vrh?
     Nad okolnim oblastima, ta plavozelena nijansa
     uvek je u vidokrugu.
     Onaj Koji Oblikuje dao mu je sveobuhvatnu moć
     božanskog,
     U hladu i na suncu, padine mu dele dan i noć.
     Prsa mi se nadimaju dok se penjem ka oblacima,
     Oči napinju da prate ptice koje lete kući,
     Jednog dana ću stići do tog jedinstvenog vrha,
     I jednim pogledom obuhvatiti sve planine.

     Tu Fu, Dinastija T'ang, Kina, Stara Zemlja

     I tako smo ušli u Tai'an, Grad Mira. Tamo, na padinama, bilo je mnoštvo hramova, stotine prodavnica, gostionica i kuća, bezbroj malih svetilišta i užurbana ulica ispunjena tezgama sa jarkim platnenim nadstrešnicama. Ljudi su ovde bili ljupki - to je slaba reč, ali mislim da jedina odgovara - svi tamne kose, svetlih očiju, blistavih zuba, zdrave kože, sa ponosom i bodrošću u držanju i koraku. Odeća im je bila od svile i obojenog pamuka, jarka, ali elegantno jednostavna, i bilo je tu mnogo, mnogo kaluđera u narandžastim i crvenim odorama. Gomili se moglo oprostiti što je zurila - niko ne dolazi u posetu T'ai Šanu u monsunskim mesecima - ali svi pogledi koje sam video bili su lagodni i ispunjeni dobrodošlicom. Štaviše, mnogi ljudi na ulici hodali su oko nas, pozdravljali Aneu po imenu i dodirivali joj ruku ili rukav. Tada sam se setio da je već dolazila u posetu T'ai Šanu.
     Anea pokaza na veliku ploču od belog kamena koja je prekrivala obronak iznad Grada Mira. Na uglačanoj ploči bilo je ogromnim kineskim slovima uklesano ono što je opisala kao Dijamantnu Sutru: jedno od glavnih dela budističke filozofije, objasnila je, koje je podsećalo prolaznike i kaluđere na krajnju prirodu stvarnosti koju gore simboliše prazno prostranstvo plavog neba. Anea takođe pokaza na Prvu Nebesku Kapiju na rubu grada - džinovski kameni luk ispod crvenog krova pagode sa prvim od dvadeset sedam hiljada stepenika koji su se uzdizali prema Žadnom Vrhu.
     Začudo, očekivali su nas. U velikoj gompi u središtu Grada Mira, više od hiljadu dve stotine kaluđera u crvenim odorama sedelo je ukrštenih nogu u strpljivim redovima i čekalo Aneu. Lokalni lama pozdravio je Aneu niskim naklonom - pomogla mu je da se uspravi i zagrlila starca - a onda smo A. Betik i ja seli sa jedne strane niskog, jastucima postavljenog podijuma, dok se Anea kratko obraćala mnoštvu koje ju je čekalo.
     "Prošlog proleća rekla sam da ću se u ovo vreme vratiti", reče ona tiho, glasom savršeno jasnim u velikom mermernom prostoru, "i toplo mi je oko srca što vas ponovo vidim. Znam da ste vi, koji ste se pričestili prilikom moje poslednje posete, otkrili istinu o učenju jezika mrtvih, o učenju jezika živih i, neki od vas, o slušanju muzike sfera, i - ubrzo, obećavam vam - o preduzimanju prvog tog koraka.
     Ovaj dan je zbog mnogo čega tužan, ali naša je budućnost svetla i puna optimizma i promena. Čast mi je što ste mi dozvolili da vas podučavam. Čast mi je što smo zajednički istraživali Vaseljenu koja je bogata izvan granica mašte." Ona zastade i pogleda A. Betika i mene. "Ovo su moji saputnici... moj prijatelj A. Betik i moj voljeni Rol Endimion. Oni su delili sa mnom sve teškoće mog najdužeg životnog putovanja i krenuće zajedno sa mnom na današnje hodočašće. Kada odemo od vas, proći ćemo danas kroz tri Nebeske Kapije, ući u Zmajeva Usta i - ako tako budu hteli Buda i suđaje haosa - posetiti Princezu Azurnih Oblaka i u istom ovom danu videti Hram Žadnog Cara."
     Anea ponovo zastade i pogleda obrijane glave i bistre, tamne oči. Ovo nisu verski fanatici, shvatio sam, niti bezumne sluge ili askete koje se samokažnjavaju, već, umesto toga, redovi pametnih, radoznalih, budnih mladih muškaraca i žena. Kažem 'mladih', mada je među svežim, mladalačkim licima bilo mnogo onih sa sedom bradom i blagim borama.
     "Moj dragi prijatelj Lama kaže mi da sada ima još onih koji bi želeli da se danas pričeste i podele sa mnom Prazninu Koja Spaja", reče Anea.
     Oko stotinu kaluđera u prednjim redovima spusti se na kolena.
     Anea klimnu glavom. "Neka bude tako", reče tiho. Lama donese kondire sa vinom i mnogo jednostavnih bronzanih vrčeva. Pre nego što je napunila vrčeve ili zasekla prst kako bi iz njega potekla krv, Anea reče: "Ali pre nego što se pričestite, moram vas podsetiti da je ovo fizička promena, ne duhovna. Vaša lična potraga za Bogom ili Prosvetljenjem mora ostati upravo to... vaša lična potraga. Ovaj trenutak promene neće doneti satori ili spasenje. Doneće samo... promenu."
     Moja mlada prijateljica podiže prst, prst koji je nameravala da ubode kako bi iz njega potekla krv. "U ćelijama mog tela nalaze se jedinstveno uređene DNK i RNK zajedno sa izvesnim virusnim agensima koji će vam prodreti u telo, počevši od digestivnog tkiva u želucima da bi završili u svakoj vašoj telesnoj ćeliji. Ovi agresivni virusi su somatski... što će reći, prenećete ih svojoj deci.
     Učila sam vaše učitelje, a oni su učili vas da će vam ove fizičke promene omogućiti - posle određene obuke - da dodirnete Prazninu Koja Spaja neposrednije, učeći tako jezik mrtvih i jezik živih. Konačno, sa mnogo više iskustva i obuke, možda ćete čuti muziku sfera i načiniti pravi korak drugde." Ona podiže prst još više. "Ovo nije metafizika, dragi prijatelji. Ovo je mutantni virusni agens. Pazite, nikada nećete moći da nosite Paksovu kruciformu, neće to moći ni vaša deca, niti deca vaše dece. Ova osnovna promena u duši vaših gena i hromozoma zauvek će onemogućiti da postignete takav oblik fizičke dugovečnosti.
     Ova pričest neće vam ponuditi besmrtnost, dragi prijatelji. Ona osigurava da smrt bude naš zajednički kraj. Kažem ponovo - ne nudim vam večni život niti trenutni satori. Ako su to stvari koje najviše želite, morate ih pronaći u sopstvenim religjskim traganjima. Nudim vam samo produbljivanje ljudskog iskustva života i povezivanje sa drugima - ljudskim bićima ili ne - koji su podelili tu opredeljenost za život. Ne treba da se stidite ako se sada predomislite. Ali one koji prihvate ovu pričest čeka dužnost, neprijatnost i velika opasnost, i oni će, učinivši to, i sami postati učitelji Praznine Koja Spaja, kao i novi nosioci ovog novog virusa ljudskog izbora."
     Anea sačeka, ali niko od stotinu kaluđera nije se pomerio niti odstupio. Svi su ostali da kleče, glava malo pognutih kao da razmišljaju.
     "Neka bude tako", reče Anea. "Svima vam želim dobro." I ubode prst, pa istisnu po kap krvi u svaki pripremljeni vrč vina koji joj je pružao postariji Lama.
     Trebalo je samo nekoliko minuta da stotinu kaluđera proslede vrčeve duž redova, i svaki je otpio samo po kap. Ustao sam tada sa svog jastuka, odlučan da odem na kraj najbližeg reda i pričestim se i sam, ali Anea me pozva sebi.
     "Ne još, mili", šapnu mi u uho, dodirnuvši mi rame.
     Osećao sam poriv da se prepirem - zašto sam ja bio isključen iz ovoga? - ali umesto toga, vratio sam se na svoje mesto kraj A. Betika. Nagnuo sam se i šapnuo androidu: "Ti nisi uzeo tu takozvanu pričest, zar ne?"
     Plavokožac se osmehnu. "Ne, Č. Endimione. I nikada neću."
     Hteo sam da ga upitam zašto, ali u tom trenutku pričest je okončana, hiljadu dve stotine kaluđera poustajalo je, Anea je hodala među njima - ćaskajući, dodirujući im ruke - i ja sam video po pogledu koji mi je uputila preko obrijanih glava da je došlo vreme da pođemo.

     Nemes, Scila i Brajareus posmatraju Šrajka sa druge strane visećeg mosta, na trenutak bez faznog premeštanja, uživajući u pogledu na svog neprijatelja u stvarnom vremenu.
     Besmisleno, šalje Brajareus. Baba-roga za decu. Sav u šiljcima, trnju i zubima. Baš glupo.
     Kaži to Gajgsu, odgovara Nemes. Spremni?
     Spremna, šalje Scila.
     Spreman, šalje Brajareus.
     Njih troje se istovremeno fazno premeštaju. Nemes vidi da vazduh oko njih postaje gust i težak, poput sirupa boje sepije, i zna da čak i ako Šrajk sada učini očiglednu stvar - preseče nosače visećeg mosta - to neće imati nikakvog značaja: u brzom vremenu, mostu će trebati beskrajno mnogo da uopšte počne da pada... tako da će njih troje imati dovoljno vremena da pređu preko njega i hiljadu puta.
     U koloni jedan po jedan, sa Nemes na čelu, sada prelaze preko njega.
     Šrajk ne menja položaj. Njegova glava ne pomera se da bi ih pratila. Crvene oči mutno mu sijaju, kao grimizno staklo sa odsjajem poslednjeg svetla sutona.
     Ovde nešto nije u redu, šalje Brajareus.
     Tišina, zapoveda Nemes. Skinite se sa zajedničke frekvencije osim ako ja ne uspostavim kontakt. Ona je sada manje od deset metara udaljena od Šrajka, a stvorenje i dalje ne reaguje. Nemes ide dalje kroz gusti vazduh sve dok ne stupi na čvrsti kamen. Klonirana sestra je sledi, zauzima mesto sa Nemesine leve strane. Brajareus stupa sa mosta i staje desno od Nemes. Nalaze se tri metra udaljeni od legende sa Hiperiona. Legenda je i dalje mirna.
     "Ukloni se s puta, inače ćeš biti uništen." Nemes se vraća u stvarno vreme dovoljno dugo da se obrati hromiranom kipu. "Tvoje vreme je odavno prošlo. Devojka će danas biti naša." Šrajk ne reaguje.
     Uništite ga, naređuje Nemes blizancima i fazno se premešta.
     Šrajk nestaje, premestivši se kroz vreme.
     Nemes trepće dok je udarni talasi vremena zapljuskuju i prožimaju, a onda zagleda zamrznutu okolinu punim spektrom svog vida. Tu, u Hramu koji visi u vazduhu, još je nekoliko ljudskih bića, ali Šrajka nema.
     Vratite se u stvarno vreme, naređuje ona i njeni blizanci smesta to čine. Svet postaje svetliji, vazduh se kreće, zvuci se vraćaju.
     "Pronađite je", kaže Nemes.
     U punom trku, Scila kreće osovinom Mudrosti Plemenite Osmostruke Staze i hita skokovima uz stepenište do platforme Pravilnog Shvatanja. Brajareus brzo odlazi do osovine Morala i skače do pagode Pravilnog Govora. Nemes polazi trećim stepeništem, najvišim, prema visokim paviljonima Pravilne Umnosti i Pravilne Meditacije. Radar joj pokazuje da u najvišoj građevini ima ljudi. Stiže za nekoliko sekundi i pretražuje zgrade i liticu ne bi li pronašla skrivene prostorije ili skrovišta. Nema ničega. U paviljonu Pravilne Meditacije nalazi se jedna mlada žena i Nemes na tren misli da je potraga završena, ali iako je otprilike istih godina kao Anea, to nije ona. Ima ih još nekoliko u elegantnoj pagodi: veoma stara žena - Nemes je prepoznaje kao Gromovnu Krmaču sa Dalaj Laminog prijema - glavni telal i šef Dalaj Laminog obezbeđenja, Karl Linga Vilijem Ajhedži, i dečak lično, Dalaj Lama.
     "Gde je ona?" pita Nemes. "Gde je ona koja sebe naziva Anea?"
     Pre nego što ostali stignu da progovore, ratnik Ajhedži poseže u plašt i brzinom munje baca bodež.
     Nemes ga lako izbegava. Čak i bez faznog premeštanja, reaguje brže od većine ljudskih bića. Ali dok Ajhedži izvlači flešetni pištolj, Nemes se premešta, prilazi zamrznutom čoveku, obuhvata ga poljem izmeštanja i baca kroz prozor otvoren od poda do tavanice u bezdan. Naravno, čim Ajhedži napusti njeno polje, naizgled ostaje zamrznut usred vazduha kao neka nezgrapna ptica izbačena iz gnezda, nesposobna za let, ali nevoljna da padne.
     Nemes se okreće prema dečaku i vraća u stvarno vreme. Iza nje, Ajhedži vrišti i sunovraća se izvan vidokruga.
     Dalaj Lami se spušta vilica i usne mu oblikuju slovo O. Za njega i dve prisutne žene, Ajhedži je jednostavno nestao sa mesta gde je stajao kraj njih i ponovo se pojavio usred vazduha izvan otvorenih šodži vrata paviljona, kao da je odlučio da se teleportuje u smrt.
     "Ne smeš..." zausti Gromovna Krmača.
     "Zabranjeno je da..." zausti Dalaj Lama.
     "Nećeš..." zausti žena za koju Nemes nagađa da je ili Rejčel ili Teo, jedna od Aneinih saputnica.
     Nemes ćuti. Fazno se premešta, prilazi dečaku, obavija ga faznim poljem, podiže i nosi prema otvorenim vratima.
     Nemes! To Brajareus doziva iz paviljona Pravilnog Nastojanja.
     Šta je?
     Umesto da joj se obrati preko zajedničke frekvfencije, Brajareus koristi dodatnu energiju da bi joj poslao punu vizuelnu sliku. Naizgled zamrznut u vazduhu boje sepije kilometrima iznad njih, na fuzionom plamenu čvrstom poput plavog stuba, spušta se svemirski brod.
     Vratite se u stvarno vreme, naređuje Nemes.

     Kaluđeri i stari Lama spakovali su nam ručak u smeđu kesu. Takođe su dali A. Betiku staromodni skafander kakav sam video samo u drevnom muzeju svemirskih letova u Port Romensu i pokušali da daju Anei i meni još dva, ali mi smo im pokazali kože-odela ispod termo-jakni. Svih hiljadu dve stotine kaluđera došlo je da nas isprati kroz Prvu Nebesku Kapiju, a mora da je bilo još dve ili tri hiljade drugih koji su se tiskali i krivili vratove u pokušaju da nas vide kako odlazimo.
     Na velikom stepeništu nije bilo nikoga osim nas troje, i sada smo se lako peli. A. Betik je zabacio providnu kacigu kao kapuljaču, dok su Anei i meni osmotske maske bile podignute. Svaki stepenik bio je širok sedam metara, ali plitak, i prvi deo bio je sasvim lak, sa širokim stepenikom-terasom na svakih stotinu koraka. Stepenici su bili grejani iznutra, tako da čak i kada smo zašli u predeo stalnog leda i snega na pola puta uz T'ai Šan, stepenište je bilo čisto.
     Za jedan sat, stigli smo do Druge Nebeske Kapije - ogromne crvene pagode sa lučnim prolazom širokim petnaest metara - a onda smo se uspinjali strmije uz gotovo okomiti procep poznat kao Zmajeva Usta. Ovde su vetrovi bili jači, temperatura je strmoglavo pala, a vazduh postao opasno razređen. Ponovo smo stavili vezove kod Druge Nebeske Kapije, i sada smo se prikačili za jedno od ugljeničnih užadi koja su se pružala sa obe strane stepeništa, podesivši kotur tako da deluje kao kočnica ako padnemo ili nas vetar oduva sa sve nepouzdanijeg stepeništa. Za samo nekoliko minuta, A. Betik je naduvao prozirnu kacigu i pokazao nam palcem okrenutim naviše da je sve u redu, dok smo Anea i ja zatvarali svoje osmotske maske.
     Nastavili smo da se penjemo prema Južnoj Nebeskoj Kapiji koja je još bila kilometar iznad nas, dok se svet obrušavao svuda unaokolo. Bilo je to drugi put u nekoliko sati da nam se ukazuje takav prizor, ali ovog puta uživali smo u njemu na svakih tri stotine stepenika, kada bismo prekinuli uspon, stali zadihani i zagledali se u svetlost ranog popodneva koja je obasjavala velike vrhove. Tai'an, Grad Mira, sada je bio nevidljiv, nekih petnaest hiljada stepenica i nekoliko klika ispod ledenih polja i kamenih zidova kroz koje smo se popeli. Shvatio sam da nam komunikaciona vlakna u kožama-odelima ponovo omogućavaju privatnost i rekao: "Kako ti ide, malena?"
     "Umorna sam", reče Anea, ali komentar joj je bio ublažen osmehom iza providne maske.
     "Možeš li da mi kažeš kuda to idemo?" upitah ja.
     "U Hram Žadnog Cara", reče moja prijateljica. "On je na vrhu."
     "To sam i pretpostavljao", rekoh, spustivši stopalo na široki stepenik, da bih zatim podigao drugo na sledeći. Stepenište se uzdizalo i prolazilo na tom mestu kroz izbočinu od kamena i leda. Znao sam da bi, okrenem li se da pogledam dole, mogla da me obuzme vrtoglavica. Ovo je bilo beskrajno gore od jedrenja zmajem. "Možeš li da mi kažeš zašto se penjemo u Hram Žadnog Cara kada sve iza nas odlazi do đavola?"
     "Kako to misliš, odlazi do đavola?"
     "Mislim na to da nas Nemes i njeni verovatno traže. Paks će nesumnjivo da povuče svoj potez. Stvari se raspadaju. A mi krenuli na hodočašće."
     Anea klimnu glavom. Vetar je sada urlikao, koliko god razređen bio, jer smo se bukvalno popeli u mlaznu struju. Svi smo išli napred i naviše pognutih glava i povijenih tela, kao da nosimo težak tovar. Zapitao sam se o čemu razmišlja A. Betik.
     Mogao sam da vidim Aneine tamne oči iza maske: u njima se ogledalo sve tamnije plavo nebo. "Kada budemo pozvali brod, dvadeset brodova Paksa obrušiće se na nas poput harpija", reče Anea. "Ne možemo to da uradimo dok se ne pripremimo."
     Mahnuh naviše prema stepeništu. "A ovo penjanje će nas pripremiti za to?"
     "Nadam se", reče ona tiho. Čuo sam joj oštro disanje kroz ušne flastere.
     "Šta je tamo gore, malena?"
     Stigli smo do sledećeg tristotog stepenika. Svih troje stali smo, zadihani, previše umorni da bismo uživali u vidiku. Popeli smo se do ruba svemira. Nebo je bilo gotovo crno. Videlo se nekoliko sjajnijih zvezda i ja sam primetio kako jedan manji mesec hita prema zenitu. Ili je to bio brod Paksa?
     "Ne znam šta ćemo pronaći, Role", reče Anea umornim glasom. "Vidim stvari načas... sanjam o njima iznova i iznova... ali potom sanjam istu stvar na drugi način. Ne volim da govorim o tome dok ne vidim kako će se sve odigrati u stvarnosti."
     Klimnuo sam glavom kao da shvatam, ali slagao sam. Ponovo smo počeli da se penjemo. "Anea?" upitah ja.
     "Da, Role."
     "Zašto mi ne dozvoljavaš da se... znaš... pričestim?"
     Ona napravi grimasu iza osmotske maske. "Ne volim to tako da zovem."
     "Znam, ali svi to tako zovu... zašto mi ne dozvoljavaš da popijem to vino?"
     "Još nije došlo vreme da to uradiš, Role."
     "Zašto ne?" Osetio sam ponovo gnev i osujećenost neposredno ispod površine, pomešane sa divljom strujom ljubavi koju sam osećao prema toj ženi.
     "Znaš za četiri koraka o kojima govorim..." poče ona.
     "Učenje jezika mrtvih, učenje jezika živih... da, da, znam ta četiri koraka", rekoh gotovo sa omalovažavanjem, spustivši vrlo stvarno stopalo na vrlo fizički mermerni stepenik da bih načinio novi umorni korak uz beskrajno stepenište.
     Video sam da se Anea osmehuje zbog mog tona. "Te stvari obično... zaokupe osobu koja se prvi put sretne sa njima", reče ona tiho. "Sada mi treba tvoja puna pažnja. Treba mi tvoja pomoć."
     To je imalo smisla. Pružio sam ruku i dodirnuo joj leđa kroz termo-jaknu i materijal kože-odela. A. Betik nas je pogledao i klimnuo glavom, kao da odobrava naš spoj. Podsetio sam sebe da on nije u stanju da čuje transmisije naših odela.
     "Anea", rekoh tiho, "jesi li ti novi mesija?"
     Čuo sam njen uzdah. "Ne, Role. Nikada nisam rekla da sam mesija. Nikada nisam želela da budem mesija. Sada sam samo jedna umorna mlada žena... strašno me boli glava... imam grčeve... danas mi je prvi dan menstruacije..."
     Mora da me je videla kako iznenađeno ili šokirano trepćem. Ma, do đavola, pomislio sam, ne dešava se svaki dan da sretneš mesiju samo da bi čuo da ona ima problema zbog onoga što su nekada davno zvali menstruacija.
     Anea se nasmeja. "Nisam ja mesija, Role. Samo sam odabrana da budem Ona Koja Podučava. I pokušavam to da radim dok... dok mogu."
     Nešto u njenoj poslednjoj rečenici natera me da osetim grčeve od napetosti u stomaku. "Dobro", rekoh ja. Stigli smo do tristotog stepenika i zajedno zastali, sada još zadihaniji. Digao sam pogled. Južna Nebeska Kapija još se nije videla. Iako je bio dan, nebo je bilo crno kao svemir. Gorelo je hiljadu zvezda. Jedva da su žmirkale. Shvatio sam da su šištanje i rika mlazne struje nestali. T'ai Šan je bio najviši vrh na T'ien Šanu i protezao se do najviših rubova atmosfere. Da nije bilo naših koža-odela, oči, bubne opne i pluća eksplodirali bi nam kao prenaduvani baloni. Krv bi nam proključala. Bili bismo...
     Pokušao sam da mislim na nešto drugo.
     "U redu", rekao sam, "ali da jesi mesija, šta bi poručila čovečanstvu?"
     Anea se ponovo nasmeja, ali primetio sam da je to bio kikot prožet razmišljanjem, a ne porugom. "Da si ti mesija", reče ona kada je došla do daha, "šta bi mu ti poručio?"
     Nasmejah se glasno. A. Betik nije mogao da čuje taj zvuk kroz gotovo čisti vakuum koji nas je razdvajao, ali mora da je video da sam zabacio glavu, jer me je upitno pogledao. Mahnuo sam mu i rekao Anei: "Jebote, nemam pojma."
     "Baš tako", reče Anea. "Kada sam bila mala... mislim malo dete, pre nego što sam tebe srela... a znala sam da moram da prođem kroz nešto od ovoga... stalno sam se pitala kakvu ću poruku ostaviti čovečanstvu. Mislim, pored onoga što sam znala da moram da podučavam. Nešto duboko. Nešto kao Propoved na planini."
     Pogledao sam oko nas. Na ovoj strašnoj visini nije bilo ni snega ni leda. Čiste, bele stepenice uspinjale su se kroz izbočine od strmog, crnog kamena. "Pa", rekoh ja, "planinu imamo."
     "Aha", reče Anea i ja ponovo osetih njen premor.
     "I, kakvu si poruku smislila?" upitah, više da bih je naterao da priča i ne misli na druge stvari nego da bih čuo odgovor. Prošlo je dosta vremena otkad smo ona i ja naprosto pričali.
     Video sam da se osmehuje. "Nastavila sam da radim na tome", reče ona konačno, "pokušavajući da tu poruku učinim kratkom i važnom poput Propovedi na planini. Onda sam shvatila da to ne valja - kao Čika Martin, koji je u svom periodu manijakalnog pesnika pokušavao da natpiše Šekspira - pa sam odlučila da moja poruka samo treba da bude kraća."
     "Koliko kratka?"
     "Svela sam poruku na trideset pet reči. Predugo. Onda na dvadeset sedam. I dalje predugo. Posle par godina, stesala sam to na deset. I dalje predugo. Konačno, svela sam poruku na dve reči."
     "Dve reči?" upitah ja. "Koje dve?"
     Stigli smo do sledećeg odmorišta... do sedamdesetog ili osamdesetog tristotog stepenika. Stali smo sa zahvalnošću da se ishukćemo. Sagnuo sam se da bih oslonio šake prekrivene kožom-odelom o kolena presvučena kožom-odelom i usredsredio se na to da se ne ispovraćam. Bilo je neučtivo povraćati pod osmotskom maskom. "Koje dve?" upitah ponovo kada sam malo došao do daha i bio u stanju da čujem odgovor pored lupanja srca i struganja u plućima.
     "Biraj ponovo", reče Anea.
     Razmislio sam o tome u jednom zadihanom, zahuktalom trenutku. "Biraj ponovo?" upitah najzad.
     Anea se osmehnu. Došla je do daha i gledala je pravo niz vertikalu prema kojoj ja nisam smeo ni da bacim pogled. Činilo se da uživa u vidiku. Osetio sam tada prijateljski poriv da je bacim s planine. Mladost. Ponekad je neizdrživa.
     "Biraj ponovo", reče ona čvrsto.
     "Možeš li to malo da obrazložiš?"
     "Ne", reče Anea. "U tome je stvar. Neka ostane jednostavno. Ali navedi bilo koju kategoriju i shvatićeš."
     "Religija", rekoh ja.
     "Biraj ponovo", reče Anea.
     Nasmejah se.
     "To ne kažem sasvim šaljivo, Role", reče ona. Ponovo smo počeli da se penjemo. A. Betik je izgledao zadubljen u misli.
     "Znam, malena", rekoh, mada nisam bio siguran. "Kategorije... ovaj... politički sistem."
     "Biraj ponovo."
     "Ne smatraš da je Paks krajnja evolucija ljudskog društva? On je doneo međuzvezdani mir, prilično dobru vlast i... oh, da... besmrtnost svojim građanima."
     "Vreme je da se ponovo bira", reče Anea. "A kad smo već kod našeg shvatanja evolucije..."
     "Šta?"
     "Biraj ponovo."
     "Šta da biram ponovo?" upitah ja. "Pravac evolucije?"
     "Ne", reče Anea. "Mislim na naše zamisli o tome da evolucija ima neki pravac. Kad smo već kod toga, na većinu naših teorija o evoluciji."
     "Znači, ne slažeš se sa papom Tejarom... sa Polom Direom, hodočasnikom sa Hiperiona... kada je pre tri veka rekao da je Tejar de Šarden bio u pravu, da Vaseljena evoluira prema svesti i spajanju sa Božanskim? Prema onome što je on nazvao Tačka Omega?"
     Anea me pogleda. "Mnogo si toga čitao u biblioteci u Taliesinu, zar ne?"
     "Aha."
     "Ne, ne slažem se sa Tejarom... ni sa prvobitnim jezuitom, ni sa kratkovekim papom. Moja majka poznavala je i oca Direa i sadašnjeg vlastodršca, oca Hojta, znaš."
     Trepnuh. Pretpostavljam da sam to znao, ali podsećanje na stvarnost toga... na veze moje prijateljice koje su se protezale u protekla tri veka... malo me je uzdrmalo.
     "U svakom slučaju", nastavi Anea, "nauka o evoluciji stvarno je pandrknula u poslednjem milenijumu. Prvo se Srž aktivno usprotivila njenom izučavanju zbog straha od brzog ljudskog genetičkog inženjeringa - od eksplozije naše vrste u raznolike oblike na kojima Srž ne bi mogla da parazitira. Onda je Hegemonija vekovima prenebregavala evoluciju i bionauke zbog uticaja Srži, a Paks je sada njima prestravljen."
     "Zašto?" upitah ja.
     "Zašto se Paks plaši bioloških i genetičkih istraživanja?"
     "Ne", rekoh ja. "Mislim da to razumem. Srž želi da ljudska bića ostanu u obličju koje njima odgovara, a isto tako i Crkva. Oni ljudsko biće definišu uglavnom prebrojavajući ruke, noge i tako dalje. Ali, mislim, zašto predefinisati evoluciju? Zašto otvarati raspravu o postojanju ili nepostojanju pravca i tako dalje? Zar se drevna teorija ne drži dobro sama?"
     "Ne", reče Anea. Peli smo se u tišini nekoliko minuta. Onda ona reče: "Izuzev mistika kao što je bio prvobitni Tejar, većina ranih evolucionih naučnika veoma je pazila da ne razmišlja o evoluciji u smislu 'ciljeva' ili 'svrhe'. To je bila religija, ne nauka. Čak je i zamisao o pravcu bila anatema za predhedžirske naučnike. Oni su mogli da govore samo o 'težnjama' u evoluciji, o nekoj vrsti statističkih ispada koji su se stalno događali."
     "Pa?"
     "Pa je to bio nedostatak njihove kratkovidosti, baš kao što je kod Tejara to bila vera. Postoje pravci evolucije."
     "Otkud znaš?" upitah tiho, zapitavši se hoće li odgovoriti.
     Odgovorila mi je brzo. "Zbog nekih podataka koje sam videla pre nego što sam rođena", reče ona, "kroz vezu mog kibridonog oca sa Srži. Autonomne inteligencije su tamo mnogo vekova već razumele ljudsku evoluciju, iako ljudi o tome nisu ništa znali. Kao hiper-hiperparaziti, AI evoluiraju samo prema još većem parazitizmu. One mogu samo da posmatraju živa stvorenja i njihovu evolucionu krivulju, da je prate... ili da pokušaju da je zaustave."
     "I koji su onda pravci evolucije?" upitah ja. "Prema većoj inteligenciji? Prema nekom božanskom umu košnice?" Zanimalo me je kako ona vidi Lavove, Tigrove i Medvede.
     "Um košnice", reče Anea. "Fuj. Možeš li zamisliti išta dosadnije i neukusnije?"
     Oćutah. Zamišljao sam da ona cilja na to kada govori o učenju jezika mrtvih i sve to. Podsetio sam sebe da pažljivije slušam kada sledeći put bude podučavala.
     "Gotovo sve što je zanimljivo u ljudskom iskustvu ishod je pojedinačnih iskustava, eksperimentisanja, objašnjavanja i deljenja sa drugima", reče moja mlada prijateljica. "Um košnice bio bi drevna televizijska emisija, ili život na vrhuncu datasfere... idiotluk jednoumlja."
     "Dobro", rekoh, i dalje zbunjen. "Kojim onda pravcem evolucija ide?"
     "Prema novom životu", reče Anea. "Život voli život. To je baš tako, jednostavno. Ali, što je još čudnije, voli ga i neživot... i želi da uđe u njega."
     "Ne razumem", rekoh ja.
     Anea klimnu glavom. "Još na predhedžirskoj Staroj Zemlji... tokom dvadesetih godina dvadesetog veka... postojao je geolog iz nacije-države zvane Rusija koji je razumeo te stvari. Ime mu je bio Vladimir Vernadski i on je skovao frazu 'biosfera', koja - ako se stvari odigraju onako kako mislim da hoće - treba ubrzo da poprimi novo značenje za nas oboje."
     "Zašto?" upitah ja.
     "Videćeš, prijatelju", reče ona i dodirnu mi presvučenu šaku svojom. "U svakom slučaju, Vernadski je napisao 1926: 'Atomi, jednom uvučeni u bujicu žive materije ne napuštaju je rado.'"
     Razmislio sam na trenutak o tome. Nisam mnogo znao o nauci - ono što sam pokupio poticalo je od Grandam i iz biblioteke u Taliesinu - ali činilo mi se da tu ima smisla.
     "To je bilo više naučno izrečeno pre hiljadu dvesta godina, kao Dolov zakon", reče Anea. "Suština je u tome da evolucija ne uzmiče... izuzeci kao što je kit sa Stare Zemlje koji je pokušao da ponovo postane riba posle života provedenog kao kopneni sisar samo su retki izuzeci. Život ide dalje... i neprestano pronalazi nova mesta za sebe."
     "Aha", rekoh ja. "Kao kada je čovečanstvo napustilo Staru Zemlju u svojim semebrodovima i lađama na Hokingov pogon."
     "Ne baš", reče Anea. "Pre svega, uradili smo to prerano zbog uticaja Srži i činjenice da je Stara Zemlja umirala od crne rupe u svom trbuhu... što je takođe bilo delo Srži. Zatim, zahvaljujući Hokingovom pogonu mogli smo da skačemo kroz svoj krak Galaksije da bismo pronalazili svetove nalik na Zemlju, visoko na Solmevljevoj skali... od kojih smo većinu ionako teraformirali i zasejali životnim oblicima sa Stare Zemlje, počevši od bakterija u tlu i glista sve do patki koje si lovio u ritovima na Hiperionu."
     Klimnuo sam glavom. Ali razmišljao sam: Kako je inače trebalo to da uradimo kao vrsta koja se širi u svemir? Šta je loše u tome što smo išli na mesta koja su izgledala i mirisala donekle kao dom... naročito kada dom nije bio tamo da bismo mu se vratili?
     "Postoji nešto još zanimljivije u zapažanjima Vernadskog i u Dolovom zakonu", reče Anea.
     "Šta to, malena?" Još sam mislio na patke.
     "Život se ne povlači."
     "Kako to?" Čim sam to upitao, shvatio sam.
     "Aha", reče moja prijateljica, videvši da sam razumeo. "Čim život negde zagazi, ostane tamo. Šta god da pomeneš... arktičku hladnoću, zaleđenu pustinju na Starom Marsu, ključale vrele izvore, strme planine kao ovde, na T'ien Šanu, čak i programe autonomnih inteligencija... kada život jednom proturi poslovičnu nogu kroz vrata, ostaje tamo zauvek."
     "I kakve su onda implikacije toga?" upitah ja.
     "Jednostavno da će život, ako bude prepušten sam sebi... a on ume jako dobro sam da se snalazi... jednog dana ispuniti Vaseljenu", reče Anea. "Biće to, za početak, jedna zelena galaksija, iz koje će život dalje krenuti prema susednim grozdovima i galaksijama."
     "To je uznemirujuća pomisao", rekoh ja.
     Ona zastade da bi me pogledala. "Zašto, Role? Ja mislim da je divna."
     "Viđao sam zelene planete", rekoh ja. "Mogu da zamislim zelenu atmosferu, ali izgledala bi mi uvrnuto."
     Ona se osmehnu. "Ne moraju to biti samo biljke. Život se prilagođava... ptice, muškarci i žene u letećim mašinama, ti i ja pod zmajevima, ljudi prilagođeni letenju..."
     "To se još nije dogodilo", rekoh ja. "Ali ono na šta sam mislio bilo je, pa, da zelena bude galaksija, ljudi, životinje i..."
     "I žive mašine", reče Anea. "I androidi... veštački život u hiljadu oblika..."
     "Aha, ljudi, životinjem mašine, androidi, šta god... morali bi da se prilagode svemiru... ne vidim kako..."
     "Mi jesmo", reče Anea. "A još mnogi će to ubrzo učiniti." Stigli smo do sledećeg tristotog stepenika i zastali da dođemo do daha.
     "Koje smo to druge pravce evolucije prenebregli?" upitah kada smo ponovo počeli da se penjemo.
     "Sve veća raznovrsnost i složenost", reče Anea. "Naučnici su se beskrajno svađali o tim pravcima vekovima, ali nema sumnje da evolucija favorizuje - na veoma duge staze - oba ova atributa. A među ta dva, raznovrsnost je važnija."
     "Zašto?" upitah ja. Mora da se umorila od tog pitanja. I sebi sam zvučao kao trogodišnjak.
     "Naučnici su mislili da se osnovne postavke evolucije umnožavaju", reče Anea. "To se zove disparitet. Ali ispostavilo se da nije tako. Raznovrsnost u osnovnim postavkama ima težnju smanjenja dok se antientropijski potencijal života - evolucija - povećava. Pogledaj samo, na primer, siročad sa Stare Zemlje - ista osnovna DNK, naravno, ali i iste osnovne postavke: evoluirane iz oblika sa cevastim crevima, radijalnom simetrijom, očima, ustima za hranjenje, dva pola... mahom iz istog kalupa."
     "Ali zar nisi rekla da je raznovrsnost važna?" upitah ja.
     "Jeste", reče Anea. "Ali raznovrsnost se razlikuje od dispariteta osnovnih postavki. Kada evolucija jednom dođe do dobrog osnovnog projekta, obično odbacuje varijante i usredsređuje se na gotovo beskrajnu raznovrsnost u okviru tog projekta... hiljade povezanih vrsta... desetine hiljada."
     "Trilobiti", rekoh ja, shvativši na šta misli.
     "Da", reče Anea, "a kada..."
     "Bube", rekoh ja. "Sve te proklete vrste buba."
     Anea se isceri prema meni kroz masku. "Baš tako. A kada..."
     "Insekti", rekoh ja. "Na svakom svetu koji sam posetio bili su isti prokleti rojevi insekata. Komarci. Beskrajne varijante..."
     "Shvatio si", reče Anea. "Život se zahuktava kada se osnovni plan jednog organizma uspostavi i kada se pootvaraju nove niše za njega. Život zauzima te nove niše izvlačeći raznovrsnost u okviru osnovnog oblika tih organizama. Nove vrste. Postoje hiljade novih vrsta biljaka i životinja koje su nastale samo u poslednjem milenijumu posle početka međuzvezdanih letova... a nisu sve nastale bioinženjeringom, neke su se samo mahnitim ritmom prilagodile novim svetovima sličnim Zemlji na koje su istovarene."
     "Triaspeni", rekoh ja, setivši se Hiperiona. "Zimplavi. Ženski koren mangrova. Tesla drveće?"
     "Sve je to nastalo tamo."
     "Dakle, raznovrsnost je dobra", rekoh ja, pokušavajući da pronađem prvobitne niti tog razgovora.
     "Raznovrsnost je dobra", saglasi se Anea. "Kao što sam rekla, ona omogućava životu da se zahukće i nastavi svoje bezumno ozelenjavanje Vaseljene. Ali postoji najmanje jedna vrsta sa Stare Zemlje koja se uopšte nije mnogo diversifikovala... bar ne na prijateljskim svetovima koje je kolonizovala."
     "Mi", rekoh ja. "Ljudi."
     Anea smrknuto klimnu glavom. "Zaglavili smo se u jednoj vrsti još otkad su naši kromanjonski preci pomogli da pametniji neandertalci budu zbrisani", reče ona. "Sada imamo priliku da se brzo diversifikujemo, a institucije kao što je Hegemonija, Paks i Srž to sprečavaju."
     "Da li se potreba za raznovrsnošću proteže i na ljudske institucije?" upitah ja. "Na religiju? Društvene sisteme?" Mislio sam na ljude koji su mi pomogli na Vitusu-Grej-Balianusu B, na Dem Riu, Dem Lou i njihove porodice. Mislio sam na Helikoidu Amojetovog Spektra i njegove složena i nerazumljiva verovanja.
     "Potpuno", reče Anea. "Pogledaj onamo."
     A. Betik je zastao ispred mermerne ploče na kojoj su bile uklesane reči na kineskom i engleskom iz ranih dana Mreže:

     Visoko se diže Istočni Vrh
     Vinuvši se do plavoga neba.
     Međ' stenama - šupljina prazna
     Tajna, nepomična, potpuna!
     Neisklesana i neizdubljena,
     Dok je priroda skriva krovom od oblaka.
     Vreme i Godišnja Doba, šta ste vi to.
     Kad mi se život zbog vas neprestano menja?
     Boraviću večno u ovoj šupljini
     Gde proleća i jeseni prolaze neprimetno.

     Tao-jun, žena generala Vang Ning-čia, 400. n.e.

     Nastavili smo da se penjemo. Pomislio sam da vidim nešto crveno na vrhu sledećeg niza stepenika. Južna Nebeska Kapija i ulaz na strminu do vrha? Bilo je krajnje vreme.
     "Ali zar to nije bilo divno?" rekao sam, govoreći o pesmi. "Zar takav kontinuitet nije važan ili još važniji u ljudskim institucijama od raznovrsnosti?"
     "Važan je", saglasila se Anea. "Ali čovečanstvo u proteklom milenijumu nije radilo gotovo ništa drugo, Role... ponovo je stvaralo institucije i ideje Stare Zemlje na različitim svetovima. Pogledaj Hegemoniju. Pogledaj Crkvu i Paks. Pogledaj ovaj svet..."
     "T'ien Šan?" upitah ja. "Mislim da je divan."
     "I ja", reče Anea. "Ali sve je to pozajmljeno. Budizam se malo razvio... bar se udaljio od idolatrije i obreda, vrativši se otvorenom umu koji je bio njegova najranija odlika... ali sve ostalo je uglavnom pokušaj da se prizovu natrag stvari izgubljene sa Starom Zemljom."
     "Kao?" upitah ja.
     "Kao jezik, odeća, imena planina, lokalni običaji... do đavola, Role, čak i staza hodočašća i Hram Žadnog Cara, ako ikada stignemo tamo."
     "Hoćeš da kažeš da je na Staroj Zemlji postojala planina T'ai Šan?" upitah ja.
     "Baš tako", reče Anea. "Sa sopstvenim Gradom Mira, Nebeskim Kapijama i Zmajevim Ustima. Konfučije se popeo uz nju pre više od tri hiljade godina. Ali stepenište na Staroj Zemlji sastojalo se od samo sedam hiljada stepenika."
     "Bolje da smo se njime peli", rekoh ja, zapitavši se hoću li moći da nastavim da se penjem. Stepenice su bile kratke, ali bilo ih je đavolski mnogo. "Ali shvatam šta hoćeš da kažeš."
     Anea klimnu glavom. "Divno je čuvati tradiciju, ali zdrav organizam se razvija... kulturno i fizički."
     "Što nas vraća evoluciji", rekoh ja. "Koji su drugi pravci, težnje, ciljevi ili kako si već ono rekla, prenebregnuti u poslednjih nekoliko vekova?"
     "Imao ih još samo nekoliko", reče Anea. "Jedan je sve veći broj pojedinaca. Životu se dopada bezbroj vrsta, ali on apsolutno voli hiperbezbroj pojedinaca. U neku ruku, Vaseljena je sazdana za pojedince. U biblioteci u Taliesinu postojala je knjiga pod naslovom Evoluirajući hijerarhijski sistemi od jednog tipa sa Stare Zemlje po imenu Stenli Solt. Da li si je video?"
     "Ne, mora da mi je promakla dok sam čitao one holoporno romane s početka dvadeset prvog veka."
     "Aha", reče Anea. "Pa, Solt je to prilično zgodno kazao - 'Neodređeni broj jedinstvenih pojedinaca može da postoji u konačnom materijalnom svetu ako se oni ugnezde jedni u druge, a taj se svet širi.'"
     "Ugnezde se jedni u druge", ponovih, pomislivši na to. "Aha, shvatam. Kao bakterije sa Stare Zemlje u našim crevima, paramecijumi koje smo odvukli u svemir i druge ćelije u našim telima... više svetova, više ljudi... aha."
     "Trik je u tome da bude više ljudi", reče Anea. "Mi imamo stotine milijardi, ali između Pada i Paksa, stvarna ljudska populacija galaksije - ne računajući Proterane - došla je do zastoja u poslednjih par stotina godina."
     "Pa, kontrola rađanja je važna", rekoh ja, ponovivši ono čemu su nas sve učili na Hiperionu. "Mislim, naročito sa kruciformom kadrom da održava ljude u životu vekovima i vekovima..."
     "Baš tako", reče Anea. "Sa veštačkom besmrtnošću dolazi dalja stagnacija... i fizička i kulturna. To je obavezno."
     Namrštih se. "Ali to nije razlog da se ljudima uskrati mogućnost dužeg života, zar ne?"
     Anein glas zvučao je odsutno, kao da ona razmišlja o nečemu mnogo krupnijem. "Ne", reče najzad, "ne samo po sebi."
     "Koji su pravci evolucije?" upitah, videvši da je crvena pagoda sve bliže iznad nas, uz molitvu da mi naš razgovor odagna misli o padanju i kotrljanju natrag niz dvadesetak hiljada stepenica uz koje smo se popeli.
     "Samo tri su još vredna pomena", reče Anea. "Povećana specijalizacija, povećana međuzavisnost i povećana mogućnost evoluiranja. Sve je to zaista važno, ali ponajviše ovo potonje."
     "Kako to misliš, malena?"
     "Mislim da i sama evolucija evoluira. Mora. Mogućnost evoluiranja je sama po sebi nasledna osobina opstanka. Sistemi - živi i oni drugi - moraju da nauče kako da evoluiraju i, do izvesne mere, kontrolišu pravac i stopu sopstvene evolucije. Nama je... mislim na ljudsku vrstu... trebalo vrlo malo da to učinimo pre hiljadu godina, a Srž nam je tu mogućnost oduzela. Bar većini nas."
     "Kako to misliš, 'većini nas'?"
     "Obećavam ti da ćeš videti za par dana, Role."
     Stigli smo do Južne Nebeske Kapije i prošli kroz njen zasvođeni ulaz, crveni luk ispod zlatnog krova pagode. Iza nje nalazio se Nebeski Put, blagi uspon koji je vodio do vrha koji je jedva mogao da se vidi. Nebeski Put bila je najobičnija staza na golom, crnom kamenu. Mogli smo isto tako da hodamo i po nekom bezvazdušnom mesecu poput meseca Stare Zemlje - ovde su uslovi bili gotovo podjednako nepogodni za život. Zaustio sam da kažem nešto Anei o tome da je ovo mesto gde život nije proturio nogu kroz vrata, kada me ona povede sa staze do malog kamenog hrama smeštenog između oštrih stena i pukotina nekoliko stotina metara ispod vrha. Tamo se nalazila vazdušna komora koja je izgledala toliko drevno da se činilo da je doneta sa nekog od najranijih semebrodova. Začudo, dejstvovala je kada je ona aktivirala pločicu za pritisak i nas troje stajali smo unutra dok se ciklus nije završio i dok se nisu otvorila unutrašnja vrata. Kročili smo unutra.
     Bila je to mala prostorija, gotovo prazna izuzev ukrašene bronzane vaze sa svežim cvećem, nekih zelenih grančica na niskom podijumu i divnog kipa - nekada zlatnog - žene u prirodnoj veličini i odeći koja je izgledala kao da je napravljena od zlata. Žena je imala pune obraze i prijatan lik - neka vrsta ženskog Bude - i činilo se da nosi pozlaćenu krunu od lišća, a imala je i čudnovato hrišćanski oreol od kovanog zlata iza glave.
     A. Betik skinu kacigu i reče: "Vazduh je dobar. Vazdušni pritisak više nego pogodan."
     Anea i ja zadigosmo kapuljače koža-odela. Bilo je pravo uživanje disati normalno.
     Pod nogama kipa nalazila su se kandila za tamjan, sa kutijom šibica. Anea se spusti na jedno koleno i upali šibicom jedno kandilo. Miris tamjana bio je veoma jak.
     "Ovo je Princeza Azurnih Oblaka", reče ona, osmehnuvši se osmehnutom zlatnom licu. "Boginja zore. Upalivši ovo, upravo sam prinela žrtvu za rođenje unučadi."
     Osmeh mi se zaledio na licu. Ona ima dete. Moja voljena je već rodila dete. Grlo mi se steglo i pogledao sam u stranu, ali Anea mi je prišla i uzela me za ruku.
     "Hoćemo li da ručamo?" upita ona.
     Zaboravio sam na ručak u našoj smeđoj kesi. Bilo bi teško jesti kroz kacigu i osmotsku masku.
     Sedeli smo u mutnom svetlu, u prostoriji bez prozora, usred lebdećeg dima i mirisa tamjana, i jeli sendviče koje su nam spakovali kaluđeri.
     "Kuda sada?" upitah kada je Anea pokrenula ciklus unutrašnjih vrata.
     "Čuo sam da na istočnom rubu vrha postoji jedna izbočina koju zovu Litica Samoubica", reče A. Betik. "To je nekada bilo mesto za ozbiljne žrtve. Navodno, skok odatle obezbeđivao je trenutnu pričest sa Žadnim Carem i sigurno ispunjenje zahteva zbog kog je žrtva prineta. Ako zaista želite jemstvo za unučad, mogli biste da skočite odatle."
     Zapiljio sam se u androida. Nikada nisam bio siguran je li on to duhovit, ili samo ima pomerenu ličnost.
     Anea se nasmeja. "Da prvo odemo do Hrama Žadnog Cara", reče ona. "I pogledamo ima li koga."
     Napolju, najpre me je pogodila izolacija kože-odela, a zatim bezvazdušna jasnoća svega. Osmotska maska postala je gotovo neprovidna zbog nefiltrirane žestine podnevnog sunca na ovoj visini. Senke su bile oštre.
     Bili smo oko pedeset metara od vrha i hrama kada neko obličje istupi iz crnila senke iza jedne stene i zapreči nam put. Pomislih Šrajk i budalasto stisnuh pesnice pre nego što sam video šta je, zapravo, u pitanju.
     Pred nama je stajao neki veoma visoki muškarac, odeven u borbeni oklop za vakuum, sav isečen laserima. Standardna oprema marinaca iz Flote Paksa i švajcarske garde. Video sam mu lice kroz vizir otporan na udar - koža mu je bila crna, crte lica snažne, a kratko podšišana kosa bela. Na tamnom licu imao je sveže i modre ožiljke. Oči mu nisu bile prijateljske. Držao je jurišnu pušku za mnogostruku upotrebu, klase marinaca, i sada ju je podigao i uperio u nas. Emitovao je na frekvenciji koža-odela.
     "Stoj!"
     Stadosmo.
     Džin kao da nije znao šta dalje da učini. Paks nas se konačno dokopao, bila je moja prva misao.
     Anea stupi napred. "Narednik Gregorijus?" začu se njen glas na frekvenciji kože-odela.
     Čovek nakrivi glavu, ali ne spusti oružje. Nisam nimalo sumnjao u mogućnosti puške da savršeno dejstvuje u čistom vakuumu - bio to flešetni oblak, energetski zrak, snop nabijenih čestica, čvrsto zrno, ili hiper-k. Cev je bila uperena u lice moje voljene.
     "Otkud znate moje..." poče džin, a onda kao da se zaljulja unazad. "Ti si ta. Ona. Devojka koju smo tako dugo tražili, u toliko sistema. Anea."
     "Da", reče Anea. "Da li ima još preživelih?"
     "Trojica", reče čovek koga je nazvala Gregorijus. On mahnu desno od sebe i ja jedva razaznah crni ožiljak na crnom kamenu, sa pocrnelim ostacima nečega što je moglo da bude mehur za spasavanje sa zvezdanog broda.
     "Da li je otac kapetan De Soja među njima?" upita Anea.
     Setio sam se tog imena. Setio sam se De Sojinog glasa na radiju padobroda kada nas je pronašao i spasao od Nemes, a onda pustio da odemo na Božjem Gaju pre skoro deset njegovih i Aneinih godina.
     "Da", reče narednik Gregorijus, "kapetan je živ, ali jedva. Veoma je opečen na jadnom starom Rafaelu. Otišao bi u atome sa njim, da se nije onesvestio i pružio mi priliku da ga odvučem do čamca za spasavanje. Preostala dvojica su povređena, ali otac-kapetan umire." On spusti pušku i osloni se umorno o nju. "Umire pravom smrću... nemamo komoru za vaskrsavanje, a dragi otac-kapetan naterao me je da obećam da ću ga razneti u atome kada premine, kako ne bih dopustio da vaskrsne kao bezumni idiot."
     Anea klimnu glavom. "Možeš li me odvesti do njega? Treba da porazgovaram sa njim."
     Gregorijus okači teško oružje o rame i pogleda podozrivo prema A. Betiku i meni. "A ova dvojica..."
     "Ovo je moj dragi prijatelj", reče Anea, dodirnuvši A. Betikovu mišicu. Mene uze za ruku. "A ovo je moj voljeni."
     Džin samo klimnu glavom na to, okrenu se i pođe prvi uz poslenju strminu prema vrhu i Hramu Žadnog Cara.

Treći deo

22.

     Na Hiperionu, nekoliko stotina svetlosnih godina prema galaktičkom središtu od događaja i ljudi na T'ien Šanu, zaboravljeni starac probudio se iz dugotrajne kriogenske fuge, iz sna lišenog snevanja, i lagano postao svestan svog okruženja. Njegovo okruženje činio je suspenzioni krevet za ležanje bez dodira, gomila modula za održavanje života koji su ga okruživali i njuškali kao mnoštvo grabljivih zveri, i bezbroj cevi, žica i pupčanika koji su dovršavali svoj posao hranjenja, izbacivanja otrova iz njegove krvi, podsticanja njegovih bubrega, davanja antibiotika za borbu protiv infekcije, praćenja znakova života i generalno zauzimanja njegovog tela i lišavanja dostojanstva da bi ga oživeli i održali u životu.
     "Oh, jebeš ga", zatrugao je starac. "Buđenje je jebena, prokleta, usrana, raspadnuta gomila govana od košmara za neizlečivo stare. Platio bih milion maraka kada bih samo mogao da ustanem da se ispišam."
     "I ja vama želim dobro jutro, Č. Silenuse", reče žena-android koja je pratila znake života starog pesnika na lebdećem biomonitoru. "Izgleda da ste danas dobro raspoloženi."
     "Jebeš sve te ženetine plave kože", promumla Martin Silenus. "Gde su mi zubi?"
     "Još vam nisu ponovo izrasli, Č. Silenuse", reče android. Ime joj je bilo A. Radik i bila je nešto starija od tri veka, manje od jedne trećine starosti drevne ljudske mumije koja je lebdela u suspenzionom krevetu.
     "Nema ni potrebe", promumla starac. "Jebote, neću biti budan dovoljno dugo. Koliko sam bio nesvestan?"
     "Dve godine, tri meseca, osam dana", reče A. Radik.
     Martin Silenus se zagleda u čisto nebo iznad kule. Platneni krov na ovom najvišem nivou kamenog kubeta bio je pomeren u stranu. Duboko plavetnilo lapisa. Slaba svetlost ranog jutra ili pozne večeri. Treptaji i streloviti let svetlucave paučine čija krhka, pola metra dugačka krila leptira još nisu bila osvetljena.
     "Koje je doba?" izusti Silenus.
     "Pozno proleće", reče žena-android. Drugi plavokošci koji su služili starom pesniku ulazili su i izlazili iz kružne prostorije, da bi obavljali tajanstvene poslove. Samo je A. Radik pratila poslednje faze pesnikovog oživljavanja iz fuge.
     "Koliko je prošlo otkad su otišli?" Nije morao da objašnjava ko su bili 'oni'. A. Radik je znala da stari pesnik misli ne samo na Rola Endimiona, poslednjeg posetioca njihovog napuštenog grada-univerziteta, već i na devojku Aneu - koju je Silenus poznavao tri veka ranije i koju se još nadao da će ponovo jednog dana videti.
     "Devet godina, osam meseci, jedna nedelja, jedan dan", reče A. Radi. "Sve po Zemljinom standardu, naravno."
     "Hggrhh", progunđa stari pesnik. I dalje je zurio u nebo. Sunce je bilo filtrirano kroz platno razvučeno prema istoku i posredno je obasjavalo južni zid kamenog kubeta, ali njegove drevne oči ipak su suzile od sjaja. "Postao sam stvorenje tame", promumlao je. "Kao Drakula. Ustajem iz svog jebenog groba svakih nekoliko godina da bih proverio šta se zbiva u svetu živih."
     "Da, Č. Silenuse", saglasi se A. Radik, promenivši nekoliko veličina na kontrolnoj tabli.
     "Zaveži, ženturačo", reče pesnik.
     "Da, Č. Silenuse."
     Starac zastenja. "Koliko će mi trebati da se smestim u hover-stolicu, Radik?"
     Ćosava androidkinja napući usne. "Još dva dana, Č. Silenuse. Možda dva i po."
     "Oh, đavo da ga nosi", promrmlja Martin Silenus. "Oporavak je svaki put sve sporiji. Jednom se uopšte neću probuditi... mašinerija za fugu neće me povratiti."
     "Da, Č. Silenuse", saglasi se androidkinja. "Svaki hladni san sve je nepovoljniji za vaš sistem. Oprema za oživljavanje i održavanje života prilično je stara. Istina je da nećete preživeti još mnogo buđenja."
     "Ma, umukni", zareža Martin Silenus. "Ti si jedna morbidna, mračna, matora kuja."
     "Da, Č. Silenuse."
     "Koliko si dugo sa mnom, Radik?"
     "Dve stotine četrdeset jednu godinu, jedanaest meseci, devetnaest dana", kaže android. "Standardnih."
     "I još nisi naučila da skuvaš poštenu kafu."
     "Ne, Č. Silenuse."
     "Ali jesi stavila džezvu, zar ne?"
     "Da, Č. Silenuse. Po vašim važećim uputstvima."
     "Da ga jebeš", reče pesnik.
     "Ali nećete biti u stanju da oralno uzimate tečnost najmanje još dvanaest sati, Č. Silenuse", reče A. Radik.
     "Arrrggghhh!" reče pesnik.
     "Da, Č. Silenuse."
     Posle nekoliko minuta u kojima se činilo da je starac ponovo usnuo, Martin Silenus reče: "Ima li ikakvih vesti od momka ili deteta?"
     "Ne, ser", reče A. Redik. "Ali, naravno, sada imamo pristup samo komunikacionoj mreži Paksa u sistemu. A njihove nove šifre uglavnom su prilično dobre."
     "Ima li nekih glasina o njima?"
     "Ništa sigurno, Č. Silenus", reče Android. "Paks je u velikim problemima... revolucija u mnogim sistemima, problemi sa Krstaškim pohodom protiv Proteranih, stalni pokreti ratnih brodova i transportera trupa unutar granica Paksa... a priča se i o virusnoj zarazi, veoma zaobilazno i u teškim šiframa."
     "Zaraza", ponovi Martin Silenus i osmehnu se bezubo. "Pretpostavljam da je u pitanju dete."
     "Sasvim moguće, Č. Silenuse", reče A. Radik, "mada je isto tako moguće da postoji prava virusna pošast na svetovima gde..."
     "Ne", reče pesnik, odmahnuvši gotovo silovito glavom. "To je Anea. I njena učenja. Šire se kao pekinški grip. Ne sećaš se pekinškog gripa, Radik, zar ne?"
     "Ne, ser", reče žena, završivši proveru očitavanja i podesivši module na automatiku. "To je bilo pre mog vremena. To je bilo pre bilo čijeg vremena. Osim vašeg, ser."
     Ovo bi obično izazvalo neki pesnikov skaredni ispad, ali on sada samo klimnu glavom. "Znam. Ja sam nakaza prirode. Platite dva cvonjka i uđite da vidite sporednu predstavu... vidite najstarijeg čoveka u galaksiji... vidite mumiju koja hoda i govori... donekle... vidite gnusnu stvar koja odbija da umre. Baš sam bizaran, A. Radik, zar ne?"
     "Da, Č. Silenuse."
     Pesnik zagunđa. "Pa, nemoj mnogo da se nadaš, plava. Neću da zakovrnem sve dok mi se ne jave Rol i Anea. Moram da dovršim Spev, a ne znam kraj dok mi ga ne stvore. Kako da znam šta mislim dok ne vidim šta to oni rade?"
     "Baš tako, Č. Silenuse."
     "Nemoj mi povlađivati, plava ženo."
     "Da, Č. Silenuse."
     "Momak... Rol... pitao me je pre skoro deset godina kakva su mu naređenja. Rekao sam mu... spasi dete, Aneu... sruši Paks... uništi moć Crkve... i vrati Zemlju sa onog jebenog mesta na koje je otišla. Rekao je da će to da uradi. Naravno, bio je tom prilikom mortus pijan zajedno sa mnom."
     "Da, Č. Silenuse."
     "Pa?" upita pesnik.
     "Šta, pa, ser?" upita A. Radik.
     "Pa, ima li ikakvog znaka da je on uradio bilo šta od onoga što je obećao, A. Radik?"
     "Znamo na osnovu transmisija Paksa od pre devet godina i osam meseci da su on i Konzulov brod umakli sa Hiperiona", reče androidkinja. "Možemo se nadati da je dete Anea i dalje bezbedno i zdravo."
     "Da, da", promrmlja Silenus, mahnuvši slabo rukom, "ali da li je Paks srušen?"
     "Koliko vidimo, nije, Č. Silenuse", reče A. Radik. "Bilo je manjih problema koje sam ranije pomenula, a turizam iznova rođenih sa drugih svetova ovde na Hiperionu u izvesnom je padu, ali..."
     "A prokleta Crkva još pravi zombije?" upita pesnik, sada snažnijim glasom.
     "Crkva je i dalje nadmoćna", reče A. Radik. "Sve više ljudi sa pustopoljina i planina svake godine prihvata kruciformu."
     "Nek se nose", reče pesnik. "A pretpostavljam da se Zemlja nije vratila na svoje mesto."
     "Nismo čuli da se dogodila jedna tako neverovatna stvar", reče A. Radik. "Naravno, kao što sam pomenula, naše elektronsko prisluškivanje ograničeno je sada na transmisije unutar sistema, a pošto je Konzulov brod odleteo zajedno sa Č. Endimionom i Č. Aneom pre skoro deset godina, naše mogućnosti za dešifrovanje nisu bile..."
     "Dobro, dobro", reče starac, ponovo zazvučavši strašno umorno. "Smesti me u hover-stolicu."
     "To ću moći, plašim se, tek za najmanje dva dana", ponovi androidkinja blagim glasom.
     "Popišam ti se na to", reče drevna prilika koja je lebdela usred cevi i senzorskih žica. "Možeš li da me odguraš do prozora, Radik? Molim te? Želim da pogledam prolećna stabla čalme i ruševine ovog starog grada."
     "Da, Č. Silenuse", reče androidkinja, iskreno zadovoljna što može za starca da učini još nešto osim da omogućava da mu telo dejstvuje.
     Martin Silenus gledao je kroz prozor jedan puni sat, boreći se protiv plima bola koji se iznova budio i strašnog pospanog poriva da se vrati u stanje fuge. Bila je to svetlost jutra. Njegovi audio implanti prenosili su pesmu ptica. Stari pesnik mislio je na svoju usvojenu mladu nećaku, na dete koje je odlučilo da sebe nazove Anea... pomislio je na svoju dragu prijateljicu, Bron Lamiju, Aneinu majku... na to kako su toliko dugo bili neprijatelji, kako su se mrzeli tokom delova tog poslednjeg velikoh Hodočašća Šrajku toliko davno... na priče koje su pripovedali jedno drugome i na stvari koje su videli... na Šrajka u Dolini Vremenskih Grobnica, sa buktećim crvenim očima... na naučnika... kako se ono zvao?... Sol... na Sola i njegovo malo derište u pelenama koje je starilo unazad, prema ništavilu... i na vojnika... Kasada... tako je... na pukovnika Kasada. Stari pesnik nikada nije davao ni prebijene pare za vojsku... sve su to bili idioti... ali Kasad je ispričao zanimljivu priču, živeo zanimljivim životom... onaj drugi sveštenik, Lenar Hojt, bio je uobražen i seronja, ali prvi... onaj sa tužnim očima i dnevnikom u kožnom povezu... Pol Dire... to je već bio čovek o kome je vredelo pisati...
     Martin Silenus ponovo utonu u san okupan svetlom jutra koje je obasjavalo bezbroj njegovih bora i providnu, pergamentnu put, sa vidljivim plavim venama koje su slabašno pulsirale u bogatoj svetlosti. Nije sanjao... ali deo njegovog pesničkog uma već je pripremao nacrt sledećih delova nikada dovršenog Speva.

     Narednik Gregorijus nije preterivao. Otac kapetan De Soja bio je strašno izranjavljen i opečen u poslednjem boju svog broda Rafaela i samo što nije umro.
     Narednik je poveo A. Betika, Aneu i mene u hram. Građevina je bila podjednako neobična kao i ovaj susret - napolju se nalazila velika, prazna kamena ploča, monolit glatke površine - Anea je kratko pomenula da je doneta sa Stare Zemlje, da je stajala ispred prvobitnog Hrama Žadnog Cara i da na njoj nikada ništa nije bilo zapisano tokom hiljada godina koliko se nalazila na stazi hodočasnika - dok se unutar zatvorenog dvorišta pod pritiskom, u samom odjekujućem hramu, kamena ograda pružala duž stene koja je, zapravo, predstavljala vrh T'ien Šana, svetog Velikog Vrha Srednjeg Kraljevstva. U zadnjem delu ogromnog hrama nalazile su se prostorije za hodočasnike, i upravo u jednoj od njih zatekli smo oca kapetana De Soju i još dvojicu preživelih - Karela Šana, oficira za sisteme naoružanja, sada strašno opečenog i u nesvesti, i Hagana Liblera, koga je Gregorijus predstavio kao 'bivšeg' izvršnog oficira na Rafaelu. Libler je imao najmanje rana od njih četvorice - leva podlaktica bila mu je polomljena i nalazila se u povezu koji mu je bio okačen oko vrata, ali nije imao opekotine niti modrice od udara - međutim, mršavi muškarac bio je nekako tih i povučen, kao da je u šoku ili pokušava nešto da shvati.
     Aneinu pažnju smesta je zaokupio kapetan Federiko de Soja.
     Sveštenik-kapetan bio je na jednom od neudobnih ležajeva za hodočasnike, gde ga je možda Gregorijus svukao do struka, ili je gornji deo uniforme izgubio prilikom silovitog ulaska u atmosferu. Pantalone su mu bile u dronjcima. Stopala su mu bila bosa. Jedino mesto na telu gde nije bio strašno opečen bila je parazitska kruciforma na njegovim grudima - imala je zdravu, mučno ružičastu boju. De Sojina kosa bila je spaljena, a lice zasuto opekotinama od tečnog metala i posekotinama od zračenja, ali video sam da je to bio markantan muškarac, prevashodno zbog nemirnih, zabrinutih, smeđih očiju koje nije zamutio čak ni bol što mora da ga je u tim trenucima u potpunosti zaokupljao. Neko je sve vidljive delove tela sveštenika-kapetana na samrti namazao kremom za opekotine, privremenim sredstvom za kožu i tečnošću za dezinfekciju - i dao mu infuziju iz standardnog medkompleta čamca za spasavanje - ali to je moglo malo da utiče na krajnji ishod. Video sam već ovakve opekotine iz borbe, a nisu sve poticale iz sukoba svemirskih brodova. Moja tri druga umrla su za samo nekoliko sati tokom borbi na Glečeru, kada nismo bili u stanju da ih med-evakuišemo. Vrištali su toliko grozno da je to bilo neizdrživo.
     Otac kapetan De Soja nije vrištao. Video sam da se napinje da ne jekne od bola, ali nastavio je da ćuti, usredsređen samo na strašnu upornost da nastavi da ćuti, sve dok Anea nije kleknula kraj njega.
     Isprva je nije prepoznao. "Bec?" promumlao je. "VIRO Argajl? Ne... ti si umrla na svom mestu. Ostali takođe... Pol Deniš... Elija je pokušao da oslobodi čamac na krmi... mladi vojnici kada je korito popustilo na desnom boku... ali ti mi izgledaš... poznato."
     Anea posegnu za njegovom rukom, vide da De Soji nedostaju tri prsta, pa spusti šaku na umazano ćebe kraj njegove. "Oče kapetane", reče ona veoma tiho.
     "Anea", reče De Soja, i njegove oči je prvi put zaista pogledaše. "Ti si dete... toliko meseci smo te jurili... video sam te kada si izišla iz Sfinge. Neverovatno dete. Tako mi je drago što si preživela." Njegov pogled pređe na mene. "Ti si Rol Endimion. Video sam tvoj dosje iz teritorijalaca. Umalo te nismo uhvatili na Mare Infinitusu." Prože ga talas bola i sveštenik-kapetan zatvori oči i ujede se za opečenu i okrvavljenu donju usnu. Trenutak kasnije, on otvori oči i reče mi: "Imam nešto tvoje. Lični prtljag na Rafaelu. Sveta Kancelarija mi je dozvolila da to zadržim pošto je završila sa istragom. Narednik Gregorijus će ti to dati kada umrem."
     Klimnuh glavom, nemajući pojma o čemu on to govori.
     "Oče kapetane De Soja", šapnu Anea. "Federiko... možete li da me čujete i razumete?"
     "Da", promrmlja sveštenik-kapetan. "Sedativi... rekao sam naredniku Gregorijusu da mi ih ne daje... nisam želeo da potonem zauvek u san. Nisam hteo mirno da odem." Bol se vratio. Video sam da je veći deo De Sojinog vrata i grudi bio ispucao i otvoren, nalik na opržene krljušti. Gnoj i tečnost cureli su na ćebad ispod njega. Čovek zatvori oči sve dok plima agonije nije popustila; ovog puta je potrajalo duže. Pomislio sam na to kako sam se sam presamitio od običnog kamena u bubregu i pokušao da zamislim muke ovog čoveka. Nisam mogao.
     "Oče kapetane", reče Anea, "postoji način da preživite..."
     De Soja odlučno odmahnu glavom, uprkos bolu koji to mora da je izazvalo. Primetio sam da mu je levo uho jedva nešto više od ugljenisanog patrljka. Deo toga okrunio se na jastuk dok sam posmatrao. "Ne!" uzviknu on. "Rekao sam Gregorijusu... neću delimično vaskrsnuće... idiot, bespolni idiot..." Kašalj koji je mogao biti i smeh začuo se iza oprljenih zuba. "Dovoljno sam to bio kao sveštenik. U svakom slučaju... umoran... umoran od..." Pocrneli patrljci prstiju njegove desne ruke zalupaše po ružičastom dvostrukom krstu na sljuštenim, gnojavim grudima. "Neka ta stvar umre zajedno sa mnom."
     Anea klimnu glavom. "Nisam mislila na ponovno rađanje, oče kapetane. Mislila sam na život. Na to da se zalečite."
     De Soja je pokušavao da trepće, ali očni kapci su mu bili toliko opečeni da su od njih ostali dronjci. "Neću da budem zarobljenik Paksa..." izusti on, pronašavši vazduh za govor samo onda kada bi ispustio dah uz siloviti jek. "Oni će... da me... pogube. Zaslužujem... to. Ubio sam mnogo nedužnih... muškaraca... žena... braneći... prijatelje."
     Anea se nagnu bliže tako da je mogao da se usredsredi na njene oči. "Oče kapetane, Paks je i dalje i nama na tragu. Ali mi imamo brod. A on ima autohirurga."
     Narednik Gregorijus stupi napred sa mesta gde se umorno naslanjao na zid. Čovek po imenu Karel Šan i dalje je bio u nesvesti. Hag Libler, naizgled izgubljen u nekom privatnom jadu, nije reagovao.
     Anea je morala to da ponovi pre nego što je De Soja razumeo.
     "Brod?" upita sveštenik-kapetan. "Drevni brod Hegemonije kojim ste pobegli? Nije bio naoružan, zar ne?"
     "Ne", reče Anea. "Nikada to nije bio."
     De Soja ponovo odmahnu glavom. "Mora da nas je zaskočilo... pedeset brodova... klase arhanđeo. Nekoliko sam... sredio... ali ostali su... još tamo. Nema izgleda... da stignemo... do bilo koje tačke translacije... pre nego..." On ponovo sklopi iskidane očne kapke, preplavljen bolom. Ovog puta, činilo se, bol ga umalo nije odveo sa sobom. Vratio se odatle kao sa nekog dalekog mesta.
     "U redu je", šapnu Anea. "Ja ću da brinem o tome. Vi ćete biti u automatskom lekaru. Ali morate prethodno nešto da uradite."
     Otac kapetan De Soja izgledao je previše umorno da bi govorio, ali pomerio je glavu da bi saslušao.
     "Morate se odreći kruciforme", reče Anea. "Morate odbaciti ovu vrstu besmrtnosti."
     Pocrnele usne sveštenika-kapetana povukoše se sa zuba. "Rado..." zastruga on. "Ali nažalost... ne mogu... kada se jednom primi... kruciforma se ne može... odbaciti."
     "Da", šapnu Anea, "može. Ako odaberete to, ja ću je naterati da ode. Naš autohirurg je star. Neće moći da vas izleči dok vam parazit kruciforme prožima telo. Na brodu nemamo komoru za vaskrsavanje..."
     De Soja tada posegnu za njom, i njegova okrunjena šaka bez tri prsta zgrabi čvrsto rukav njene termo-jakne. "Nije važno... nije važno ako umrem... skini mi je. Skini mi je. Umreću stvarno... ponovo... katolik... ako ti... možeš da mi pomogneš... da je... SKINEM!" Umalo nije vrisnuo poslednju reč.
     Anea se okrenu prema naredniku. "Imate li neku čašu ili šolju?"
     "U medkompletu ima šolja", grmnu džin, potraživši je. "Ali nemamo vode."
     "Ja sam ponela malo", reče moja prijateljica i skinu sa opasača čuturicu sa izolacijom.
     Očekivao sam vino, ali bila je to samo voda koju smo natočili pre nego što smo napustili Hram koji visi u vazduhu, pre toliko beskrajnih sati. Anea nije gubila vreme na vatu sa alkoholom niti na sterilne lancete; pozvala me je bliže, izvukla lovački nož iz mog opasača i zasekla oštricom tri prsta na vršcima, brzim pokretom koji me je naterao da se trgnem. Potekla je njena crvena krv. Anea umoči prste u providnu platičnu šolju samo na sekund, ali dovoljno da se struje gustog grimiza zavrtlože u spirali kroz vodu.
     "Popijte ovo", reče ona ocu kapetanu De Soji, pomogavši umirućem čoveku da pridigne glavu.
     Sveštenik kapetan otpi, zakašlja se, pa otpi ponovo. Oči su mu bile zatvorene kada ga je spustila natrag na umazani jastuk.
     "Kruciforma će nestati za dvadeset četiri sata", šapnu moja prijateljica.
     Otac kapetan De Soja se ponovo oglasi tim zvukom koji je podsećao na kikot. "Za samo jedan sat biću mrtav."
     "Bićete u autohirurgu za petnaest minuta", reče Anea i dodirnu mu ruku. "Sada spavajte... ali nemojte mi umreti, Federiko de Soja... nemojte mi umreti. Treba da razgovaramo o mnogo toga. A treba za mene... za nas... da obavite nešto veoma važno."
     Narednik Gregorijus priđe bliže. "Č. Anea..." reče on, zastade, premesti se s noge na nogu, pa pokuša ponovo. "Č. Anea, smem li i ja da otpijem malo te... vode?"
     Anea ga pogleda. "Da, naredniče... ali kada jednom otpijete, nikada više nećete moći da nosite kruciformu. Nikada. Neće više biti vaskrsavanja. A postoje i druga... uzgredna dejstva.
     Gregorijus odmahnu rukom kao da više o tome ne želi da govori. "Sledio sam svog kapetana deset godina. Slediću ga i sada." Džin otpi dugi gutljaj ružičaste vode.
     De Sojine oči bile su zatvorene i pretpostavljao sam da spava ili da je u nesvesti od bola, ali sada ih je otvorio i rekao Gregorijusu: "Naredniče, molim vas da donesete Č. Endimionu paket koji smo dovukli ovamo iz čamca za spasavanje."
     "Razumem, kapetane", reče džin i poče da pretražuje otpatke u uglu prostorije. Pruži mi zapečaćenu cev, nešto dužu od jednog metra.
     Pogledah sveštenika-kapetana. De Soja kao da je lebdeo između delirijuma i šoka. "Otvoriću je kada mu bude bolje", rekoh naredniku.
     Gregorijus klimnu glavom, odnese čašu do Karela Šana i nasu malo vode u otvorena usta onesvešćenog oficira za naoružanje. "Karel može umreti pre nego što stigne vaš brod", reče narednik. On diže pogled. "Ili možda brod ima dva automatska doktora?"
     "Ne", reče Anea, "ali u onom jednom koji imamo nalaze se tri odeljka. I vi možete zalečiti rane."
     Gregorijus slegnu ramenima. Priđe čoveku po imenu Libler i ponudi mu čašu. Mršavi muškarac sa slomljenom rukom samo pogleda u nju.
     "Možda kasnije", reče Anea.
     Gregorijus klimnu glavom i vrati joj čašu. "Izvršni je bio zarobljenik na našem brodu", reče narednik. "Uhoda. Kapetanov neprijatelj. Otac-kapetan je ipak rizikovao život da bi izvukao Liblera iz ćelije... opečen je dok je išao po njega. Mislim da Hag ne shvata sasvim šta se desilo."
     Libler tada diže pogled. "Shvatam", reče tiho. "Samo ne shvatam."
     Anea ustade. "Role, nadam se da nisi izgubio brodski komunikator."
     Kopao sam po džepovima samo nekoliko sekundi pre nego što sam izvukao komunikacionu jedinicu/dnevnik sa disključem. "Izići ću da mu pošaljem uski snop vizuelno", rekoh. "Upotrebiću priključak kože-odela. Imaš li bilo kakva uputstva za brod?"
     "Kaži mu da požuri", reče Anea.

     Bilo je nezgodno prebaciti polusvesnog De Soju i nesvesnog Karela Šana u brod. Nisu imali svemirska odela, a napolju je i dalje bio gotovo čisti vakuum. Narednik Gregorijus nam je rekao da ih je iz olupine čamca za spasavanje dovukao u naduvanoj kugli za transfer do Hrama Žadnog Cara, ali sama kugla bila je oštećena. Imao sam oko petnaest minuta da smislim kako da rešim problem pre nego što je brod postao vidljiv, spuštajući se na EM potisnicima i plavom repu fuzionog plamena, tako da sam mu, kada je stigao, naredio da se spusti tačno ispred vazdušne komore hrama, da morfuje rampu eskalatora do vrata vazdušne komore i obuhvati svojim zaštitnim poljem i vrata i stepenice. Onda se samo postavilo pitanje kako dovesti lebdeća nosila iz brodske ambulante i prebaciti ljude do njih, tako da im ne nanesemo mnogo bola. Šan je ostao nesvestan, ali malo De Sojine kože sljuštilo se kada smo ga premestili na nosila. Sveštenik-kapetan se promeškoljio i otvorio oči, ali nije jeknuo.
     Posle meseci provedenih na T'ien Šanu, unutrašnjost Konzulovog broda i dalje je bila poznata, ali poznata kao kada sanjate kuću u kojoj ste nekada davno živeli. Pošto su De Soja i oficir za naoružanje smešteni u autohirurga, bilo je neobično stajati na tepihom obloženoj palubi sa holojamom i drevnim klavirom 'stejnvej', sa Aneom i A. Betikom kao i obično, ali ujedno i sa opečenim džinom koji je još nosio svoje jurišno oružje i sa bivšim izvršnim koji je nemo stajao na stepenicama holojame, utonuo u misli.
     "Dijagnostika završena u autohirurgu", reče brod. "Prisustvo čvorišta krstastog parazita onemoćava tretman u ovom trenutku. Da li da okončam tretman ili da počnem kriogensku fugu?"
     "Kriogensku fugu", reče Anea. "Automatski lekar trebalo bi da bude u stanju da ih operiše za dvadeset četiri sata. Molim te da ih do tada održiš u životu, u zastoju."
     "Razumem", reče brod. A onda: "Č. Anea? Č. Endimione?"
     "Da", rekoh ja.
     "Da li ste svesni da sam posle napuštanja meseca bio praćen dalekometnim senzorima? Približava se, dok razgovaramo, najmanje trideset sedam brodova Paksa. Jedan se već nalazi parkiran na orbiti oko ove planete, a drugi je upravo primenio veoma neuobičajenu taktiku skoka Hokingovim pogonom unutar gravitacionog bunara sistema."
     "Dobro", reče Anea. "Ne brini o tome."
     "Mislim da nameravaju da nas presretnu i unište", reče brod. "A to mogu da učine i pre nego što napustimo atmosferu."
     "Znamo", uzdahnu Anea. "Ponavljam, ne brini o tome."
     "Razumem", reče brod najposlovnijim tonom koji sam od njega ikada čuo. "Odredište?"
     "Klanac bonsaija šest kilometara istočno od Hsuan-k'ung Šua", reče Anea. "Istočno od Hrama koji visi u vazduhu. Brzo." Ona baci pogled na ručni hronometar. "Ali drži se nisko, Brode. Unutar sloja oblaka."
     "Oblaka fozgena ili oblaka vodenih čestica?" upita brod.
     "Što je moguće niže", reče moja prijateljica. "Osim ako ti oblaci fozgena ne predstavljaju problem."
     "Naravno da ne predstavljaju", reče brod. "Da li biste želeli da odredim takav kurs koji bi nas proveo kroz kisela mora? Za Paksov dubinski radar tu ne bi bilo nikakve razlike, ali to bi se dalo izvesti uz još malo vremena i..."
     "Ne", prekinu ga Anea. "Samo oblaci."
     Posmatrali smo na sfernom prikazu holojame kako se brod baca sa Litice Samoubica i ponire deset kilometara kroz sive oblake, da bi zatim ušao u zelene oblake. Za samo nekoliko minuta, naći ćemo se u klancu.
     Tada smo svi posedali na tepihom obložene stepenice holojame. Shvatio sam da još držim zapečaćenu cev koju mi je dao De Soja. Okrenuo sam je u rukama.
     "Hajde samo, otvori to", reče narednik Gregorijus. Krupni muškarac lagano je skidao spoljnje slojeve oštećenog borbenog oklopa. Vrelina lasera istopila je donje slojeve. Zazirao sam od pogleda na njegove grudi i levu ruku.
     Oklevao sam. Rekao sam da ću sačekati da se sveštenik-kapetan oporavi.
     "Hajde samo", ponovi Gregorijus. "Kapetan je devet godina čekao da ti ovo preda."
     Nisam imao pojma šta bi to moglo da bude. Kako je taj čovek mogao da zna da će me jednog dana sresti? Nisam ništa posedovao... kako je mogao da ima nešto moje, što bi mi vratio?
     Razlomio sam pečat na cevi i pogledao unutra. Neka dobro umotana tkanina. Dok mi je polako svanjavalo, izvukao sam to i razmotao na podu.
     Anea se oduševljeno nasmeja. "Bože moj", reče ona. "U svim mogućim snovima o ovom vremenu nikada ovo nisam predvidela. Baš divno."
     Bila je to hoking-prostirka... leteći ćilim koji je Aneu i mene izneo iz Doline Vremenskih Grobnica pre skoro deset godina. Izgubio sam je... trebala mi je sekunda ili dve da se setim. Izgubio sam je na Mare Infinitusu pre devet godina, kada je poručnik Paksa sa kojim sam se tukao isukao nož, posekao me i gurnuo sa prostirke u more. Šta se onda dogodilo? Poručnika su greškom ubili njegovi ljudi sa platforme oblakom flešetnih strelica, mrtvac je pao u ljubičasto more, a hoking-prostirka nastavila je dalje... ne, setio sam se da ju je presreo neko na platformi.
     "Kako je otac-kapetan došao do nje?" upitao sam, shvativši odgovor čim sam postavio pitanje. De Soja je tada bio naš neumoljivi progonitelj.
     Gregorijus klimnu glavom. "Otac-kapetan ju je upotrebio da pronađe uzorke tvoje krvi i DNK. Tako smo došli do tvog vojnog dosjea sa Hiperiona. Da smo imali odela pod pritiskom, upotrebio bih tu prokletu stvar da nas spustim sa te bezvazdušne planine."
     "Hoćeš da kažeš da radi?" Kucnuh po letačkim nitima i Hoking-prostirka - iskrznija nego što sam je pamtio - zalebde deset centimetara iznad poda. "Đavo da me nosi", rekoh.
     "Dižemo se do klanca na koordinatama koje ste mi dali", začu se glas broda.
     Pogled iz holojame razbistrio se i prikazao greben Džo-kung koji je hrlio kraj nas. Usporili smo i zalebdeli na visini od stotinu metara. Vratili smo se u istu onu pošumljenu dolinu u klancu gde me je brod istovario pre više od tri meseca. Samo što je sada zelena dolina bila puna ljudi. Video sam Teo, Ljomoa, mnoge druge iz Hrama koji visi u vazduhu. Brod je dolebdeo niže, ostao u mestu i sačekao dalja uputstva.
     "Spusti eskalator", reče Anea. "Pusti ih sve da se ukrcaju."
     "Smem li da vas podsetim", reče brod, "da imam ležajeve za fugu i održavanje života za najviše šest ljudi kada je u pitanju duži međuzvezdani skok? Tamo ima najmanje pedeset ljudi..."
     "Spusti eskalator i pusti ih sve da se ukrcaju", zapovedi Anea. "Smesta."
     Brod učini kako mu je bilo rečeno bez ijedne dalje reči. Teo povede izbeglice uz rampu i kružne stepenice do mesta gde smo mi čekali.
     Većina onih koji su ostali u Hramu koji visi u vazduhu bila je sada tu: mnogi kaluđeri iz hrama, Tromo Troči iz Domua, bivši vojnik Đalo Tondup, Ljomo Dondrub - bili smo oduševljeni kada smo videli da ga je zmaj bezbedno vratio natrag, a po njegovom cerenju i zagrljajima reklo bi se da su nam osećanja uzvraćena - opat Kempo Nga Vang Taši, Čim Din, Džigme Taring, Kuku i Kej, Džordž i Džigme, Dalaj Lamin brat Labsang, zidari Viki i Kim, nadzornik Cipon Šakabpa, Rimsi Kjipup - manje uzdržan nego što sam ga ikada video - i visinski monteri Harujuki i Kenširo, kao i majstori za bambus Vojtek i Januš, čak i gradonačelnik Džo-kunga, Čarls Či-kijap Kemo. Ali nije bilo Dalaj Lame. A nedostajala je i Dordže Famo.
     "Rejčel je otišla po njih", reče Teo, poslednja koja se ukrcala. "Dalaj Lama je insistirao da pođe poslednji, a Krmača je ostala da mu pravi društvo dok ne dođe vreme za polazak. Ali do sada je trebalo da se vrate. Baš sam se spremala da se vratim duž izbočine i proverim..."
     Anea odmahnu glavom. "Poći ćemo svi."
     Svi nikako nisu mogli da nađu mesto za sedenje. Ljudi su se muvali po stepeništima, stajali na nivou sa bibliotekom, tumarali do spavaće sobe na vrhu broda kako bi gledali kroz providne zidove, dok su drugi bili na nivou kabina za fugu i dole, u mašinskoj sali.
     "Hajdemo, Brode", reče Anea. "Do Hrama koji visi u vazduhu. Priđi direktno."
     Za brod je direktan prilaz bio mlaz vatre iz potisnika, lob dužine petnaest klika kroz atmosferu, a onda okomiti pad sa odbojnicima i glavnim motorom uključenim u poslednjoj sekundi. Čitav postupak potrajao je oko trideset sekundi, ali dok nas je unutrašnje zaštitno polje štitilo od pretvaranja u želatin pod pritiskom, pogled kroz providne zidove na vrhu mora da je dezorijentisao posmatrače koji su se gore nalazili. Anea, A. Betik, Teo i ja posmatrali smo holojamu i čak i taj mali prizor naterao me je da se uhvatim za oplatu ili priljubim uz tepih. Spustili smo se niže i zalebdeli pedeset metara iznad kompleksa hrama.
     "Oh, prokletstvo", reče Teo.
     Videli smo čoveka koji pada u smrt, dole, u oblake. Nije bilo nikakve mogućnosti da se obrušimo kako bismo ga uhvatili. U jednoj sekundi bio je u slobodnom padu, već u sledećoj progutali su ga oblaci.
     "Ko je to bio?" upita Teo.
     "Brode", reče Anea. "Pusti snimak i uvećaj sliku."
     Karl Linga Vilijem Ajhedži, Dalaj Lamin telohranitelj.
     Par sekundi kasnije, nekoliko prilika pojavilo se iz paviljona Pravilne meditacije i stupilo na najvišu platformu, onu čijoj sam izgradnji pomagao po Aneinim planovima pre manje od mesec dana.
     "Sranje", rekoh naglas. Stvorenje Nemes nosilo je Dalaj Lamu jednom rukom i držalo ga iznad ruba platforme. Iza nje... iza toga... išli su njeni muški i ženski blizanac. Onda su Rejčel i Dordže Famo stupili iz senki na platformu.
     Anea me ščepa za mišicu. "Role, da li bi izišao sa mnom napolje?"
     Aktivirala je balkon iza 'stejnveja', ali ja sam znao da to nije sve na šta je mislila. "Naravno", rekao sam, pomislivši: Je li ovo njena smrt? Je li ovo predvidela još pre rođenja? Je li to moja smrt? "Naravno da ću poći."
     A. Betik i Teo krenuše sa nama na brodski balkon. "Ne", reče Anea. "Molim vas." Ona na trenutak uze androidovu ruku. "Možeš sve videti iznutra, prijatelju."
     "Radije bih bio sa vama, Č. Anea", reče A. Betik.
     Anea klimnu glavom. "Ali ovo je samo za Rola i mene."
     A. Betik pognu glavu na sekundu i vrati se slici holojame. Niko od ostalih ljudi iz mnoštva na nivou biblioteke i spiralnim stepenicama nije prozborio ni reč. Brod je bio smrtno tih. Izišao sam sa svojom prijateljicom na balkon.
     Nemes je još držala dečaka iznad ponora. Sada smo bili dvadeset metara iznad nje i njenih blizanaca. Zapitao sam se dokono koliko visoko mogu da skoče.
     "Hej!" viknu Anea.
     Nemes diže pogled. To me je podsetilo da njen pogled izgleda kao kad se zagledaš u prazne očne duplje. Tamo nije živelo ništa ljudsko.
     "Spusti ga", reče Anea.
     Nemes se osmehnu i pusti Dalaj Lamu, uhvativši ga levom rukom u poslednjoj sekundi. "Budi obazriva kada nešto tražiš, dete", reče bleda žena.
     "Pusti njega i ostalo dvoje, i ja ću sići."
     Nemes slegnu ramenima. "Ionako nećeš otići odavde", reče ona glasom koji nije bio podignut, ali se i dalje savršeno čuo preko procepa.
     "Pusti ih i ja ću sići", ponovi Anea.
     Nemes slegnu ramenima, ali baci Dalaj Lamu preko platforme kao neželjeno, zgužvano parče papira.
     Rejčel pritrča dečaku, vide da je povređen i krvari, ali da je živ, podiže ga i okrenu se ljutito prema Nemes i njenim blizancima.
     "NE!" viknu Anea. Nikada nisam čuo da je upotrebila takav ton. Od njega smo se i Rejčel i ja zaledili u mestu.
     "Rejčel", reče Anea, ponovo mirnim glasom, "molim te da sada dovedeš Njegovu Svetost i Dordže Famo do broda." Bilo je to učtivo, ali ujedno i imperativno toliko da ni ja ne bih mogao da ne poslušam. Rejčel je posluša.
     Anea zapovedi brodu da se spusti niže i morfuje i isturi stepenice sa balkona. Anea pođe dole. Ja požurih za njom. Stupismo na platformu od bonsai kedrovine... pomagao sam pri nameštanju svih tih dasaka... a Rejčel povede dete i staricu kraj nas, uz stepenice. Anea dodirnu Rejčelinu glavu dok je druga žena prolazila kraj nje. Stepenište poteče uzbrdo i ponovo se uvuče u balkon. Teo i A. Betik se tamo pridružiše Rejčel i Dordže Famo. Neko je podigao okrvavljeno dete i uneo ga u brod.
     Stajali smo dva metra od Radamant Nemes. Njeni blizanci stadoše stvorenju sa obe strane.
     "Ovo nije baš potpuno", reče Nemes. "Gde je tvoj... a, tamo."
     Šrajk poteče iz senki paviljona. Kažem, 'poteče', jer iako se kretao, nisam ga video da hoda.
     Stezao sam i opuštao pesnice. Sve je bilo pogrešno pripremljeno za ovaj obračun. Skinuo sam u brodu termo-jaknu, ali i dalje sam nosio glupu kožu-odelo i planinarske vezove, mada je većina gvožđurije ostala u brodu. Vezovi i više slojeva ipak će me usporiti.
     Za šta će me to usporiti? pomislih. Video sam Nemes u borbi. Ili radije, nisam je video. Kada su se ona i Šrajk borili na Božjem Gaju, videla se mrlja, pa eksplozije, pa onda više ništa. Mogla je da odrubi Anei glavu, a meni da prospe creva pre nego što bih stigao da stegnem pesnice.
     Pesnice. Brod je bio nenaoružan, ali kada sam ga napustio, jurišna puška narednika Gregorijusa iz švajcarske garde još je bila na nivou sa bibliotekom. Prvo što su nas učili u teritorijalcima bilo je da se nikada ne tučemo pesnicama ako možemo da dođemo do nekog oružja.
     Pogledao sam unaokolo. Platforma je bila čista i gola, i nije bilo čak ni ograde koju bih mogo da izvalim i upotrebim kao tojagu. Ova struktura previše je dobro izgrađena da bi bilo šta moglo da se iščupa.
     Bacio sam pogled prema litici s naše leve strane. Nije bilo odvaljenog kamenja. Tamo je u pukotinu još bilo usađeno nekoliko klinova za penjanje, znao sam to - kačili smo se za njih dok smo gradili ovaj nivo i paviljon i nismo stigli da ih sve povadimo - ali bili su zabijeni previše duboko da bih mogao neki od njih da izvučem i upotrebim kao oružje, iako bi Nemes to možda mogla samo jednim prstom. A i šta bi mi vredeo neki klin ili sigurnosni prsten protiv tog čudovišta?
     Ovde se nije moglo naći nikakvo oružje. Umreću goloruk. Nadao sam se da ću uspeti da je jednom udarim pre nego što me obori... ili da makar zamahnem.
     Anea i Nemes gledale su jedna drugu. Nemes je uputila samo kratak pogled Šrajku, deset koraka desno od nje. Žena-čudovište reče: "Znaš da te neću vratiti u Paks, zar ne, kučko mala?"
     "Da", reče Anea. Zurila je u oči stvorenja sa postojanim intenzitetom.
     Nemes se osmehnu. "Ali veruješ da će te tvoje stvorenje načičkano šiljcima ponovo izbaviti."
     "Ne", reče Anea.
     "Dobro", reče Nemes. "Pošto neće." Ona klimnu glavom svojim klonovima-blizancima.
     Sada znam njihova imena - Scila i Brajareus. I znam šta sam zatim video.
     Nije trebalo da budem u stanju da to vidim, pošto su se sva tri Nemes-stvorenja u tom trenutku fazno premestila. Trebalo je da samo načas vidim hromiranu mrlju, zatim haos, a onda ništavilo... ali Anea je pružila ruku i dodirnula mi potiljak, osetio sam uobičajeno električno peckanje koje sam osećao kad god bi njena koža dodirnula moju, i najednom, svetlost je bila drugačija - dublja, tamnija - a vazduh gust kao voda oko nas. Shvatio sam da mi se srce zaustavilo i da ne trepćem niti uzimam vazduh. Koliko god to sada zvučalo zabrinjavajuće, tada mi se činilo nevažno.
     Anein glas šapnu iz slušnog flastera spuštene kapuljače moje kože-odela... ili je možda progovorio pravo kroz njen dodir na mom vratu. Nisam mogao to da razlučim. Ne možemo se fazno premeštati sa njima niti koristiti to da bismo se borili protiv njih, reče ona. To je zloupotreba energije Praznine Koja Spaja. Ali mogu pomoći da ovo posmatramo.
     A ono što smo posmatrali bilo je potpuno neverovatno.
     Na Nemesinu komandu, Scila i Brajareus bacili su se na Šrajka, dok je demon sa Hiperiona dizao četiri ruke i bacao se prema Nemes - samo da bi ga presreli njeni blizanci. Čak i sa našim izmenjenim vidom - brod je visio zamrznut usred vazduha, naši prijatelji na balkonu bili su zaleđeni u kipove koji nisu ni žmirkali, ptica iznad litice bila je uhvaćena u gustom vazduhu kao insekt u ćilibaru - iznenadni pokret Šrajka i dva klonirana stvorenja bio je gotovo prebrz da bi se pratio.
     Samo na metar od Nemes, koja se i sama pretvorila u kip srebrne površine i nije ni mrdnula, došlo je do strahovitog sudara. Brajareus je zadao udarac kojim bi, verujem, raspolutio naš brod. Odbio se od Šrajkovog vrata punog trnja sa zvukom podvodnog zemljotresa koji je pušten usporeno, a onda Scila izbi Šrajku oslonac pod nogama. Šrajk se sruši, ali tek pošto je dvema rukama ščepao Scilu, a druge dve kandže sa prstima-brijačima zario duboko u Brajareusa.
     Nemesini blizanci kao da su rado dočekali taj zagrljaj, bacivši se na zakotrljanog Šrajka uz škljocanje zuba i fijuk noktiju. Video sam da su bridovi njihovih krutih šaka i podlaktica oštri poput brijača, površine giljotine oštrije od Šrajkovih sečiva i trnja.
     Njih troje tukli su se i ujedali divlje i mahnito, kotrljajući se po platformi, dižući iverje bonsai kedrovine tri metra uvis, da bi tresnuli o kameni zid. Za sekund, svih troje bili su na nogama, Šrajkove velike čeljusti sklopile su se oko Brajareusovog vrata dok je Scila zasecala jednu od četiri ruke stvorenja, savijala je unazad i naizgled lomila u zglobu. I dalje držeći Brajareusa u čeljustima, dok su oromni zubi žvakali i grebali po glavi srebrnog obličja, Šrajk se obrnuo oko ose da se suoči sa Scilom, ali tada su oba klona-blizanca uspela da zgrabe sečiva i trnje na Šrajkovoj lobanji, savijajući je unazad toliko da sam očekivao da čujem kako mu se lomi vrat i da vidim kako mu se glava kotrlja dalje od njih.
     Umesto toga, Nemes im je nekako prenela: Sad! Uradite to! i bez ijednog trena oklevanja, dvoje blizanaca baciše se dalje od litice, prema ogradi na kraju platforme iznad ponora. Shvatio sam šta nameravaju da učine - da bace Šrajka u prazninu, baš kao što su to učinili sa Dalaj Laminim telohraniteljem.
     Možda je i Šrajk to shvatio, jer je visoko stvorenje pribilo dva hromirana tela uz sebe, tako da su mu šiljci i trnje oko ručnih zglobova uronili duboko u polja sila oko blizanaca koji su se otimali i grebali po njemu. Njih troje vrteli su se, tumbali i poskakivali kao neka poludela, trodelna igračka zaglavljena u hiperbrzom, pomahnitalom modusu, sve dok Šrajk zajedno sa vidno nataknutim obličjima koja su se ritala i udarala, nije tresnuo o čvrstu ogradu od kedrovine, probio je kao da je bila od vlažnog kartona, i sunovratio se u ponor, ne prestajući sa borbom.
     Anea i ja posmatrali smo kako visoko srebrno obličje sa blistavim šiljcima i niža srebrna obličja uzmlataralih udova padaju, padaju, postaju sve manja i manja, uranjaju u oblake da bi bila progutana. Znao sam da oni koji to posmatraju sa broda neće videti ništa osim iznenadnog nestanka tri prilike sa naše platforme, a onda slomljenu ogradu i prazniju platformu na kojoj smo ostali samo Nemes, Anea i ja. Srebrno stvorenje koje je bilo Radamant Nemes okrenu bezoblično hromirano lice prema nama.
     Svetlost se promenila. Lahor je ponovo zaduvao. Vazduh se proredio. Osetio sam da mi srce iznenada ponovo udara... veoma bučno... i brzo sam zatreptao.
     Nemes je ponovo bila u svom ljudskom obličju. "Dakle", reče ona Anei, "hoćemo li završiti sa ovom malom farsom?"
     "Da", reče Anea.
     Nemes se osmehnu i fazno se premesti.
     Ništa se ne dogodi. Stvorenje se namršti, kao da se usredsređuje. I dalje se ništa nije događali.
     "Ja ne mogu da sprečim tvoje fazno premeštanje", reče Anea. "Ali drugi mogu... i uradili su to."
     Nemes je na sekund izgledala iritirano, ali onda se nasmeja. "Oni koji su me stvorili regulisaće to za koji tren, ali ja ne želim toliko dugo da čekam i ne moram da se prebacujem u brzo vreme da bih te ubila, kučko mala."
     "To je istina", reče Anea. Ona je stajala na svom mestu tokom čitavog nasilja i zbrke, raširenih nogu, čvrsto usađenih stopala, ruku opuštenih kraj bokova.
     Nemes pokaza sitne zube, ali ja videh da se ti zubi izdužuju, postaju oštriji, kao da izbijaju iz njenih desni i vilične kosti. Bili su nanizani u najmanje tri reda.
     Nemes diže šake i nokti na njenim prstima - ionako bledi i dugački - izdužiše se još deset centimetara, prelivši se u blistave šiljke.
     Nemes spusti te naoštrene nokte i sljušti kožu i meso svoje desne podlaktice, otkrivši neku vrstu metalnog endokostura koji je imao boju čelika, ali je izgledao beskrajno oštriji.
     "Sada", reče Nemes. Ona krenu prema Anei.
     Stupih između njih.
     "Ne", rekoh, podigavši pesnice kao bokser spreman za početak.
     Nemes pokaza sve redove svojih zuba.

23.

     Vreme i kretanje kao da ponovo usporavaju i kao da ponovo vidim u modusu faznog premeštanja, ali ovog puta to je samo učinak adrenalina i potpune usredsređenosti. Um mi radi munjevito. Čula mi postaju natprirodno budna. Vidim, osećam i proračunavam svaku mikrosekundu zastrašujuće precizno.
     Nemes stupa napred... pomera se prema Anei levo od mene, umesto prema meni.
     Ovo je više partija šaha nego tuča. Pobediću ako ubijem neosetljivu kučku ili je zbacim sa platforme kako bih nam time omogućio bekstvo. Ona ne mora da me ubije da bi pobedila... samo da me onesposobi dovoljno dugo da ubije Aneu. Anea je njena meta. Anea je oduvek bila njena meta. Ovo čudovište stvoreno je da ubije Aneu.
     Partija šaha. Nemes je upravo žrtvovala svoje dve najjače figure - čudovišne blizance - da bi neutralisala našeg skakača, Šrajka. Sada su sve tri figure skinute sa table. Samo Nemes - crna kraljica - Anea, kraljica čovečanstva, i Anein jadni pešak... ja.
     Pešak će možda morati da se žrtvuje, ali samo tako da sa sobom povede i crnu kraljicu. Na to je rešen.
     Nemes se osmehuje. Zubi su joj oštri i preterano brojni. Ruke su joj mirne kraj bokova, dugački nokti blistaju, desna podlaktica izložena joj je kao neki skaredni hirurški eksponat... unutrašnjost nije ljudska... ne, ni najmanje ljudska. Oštrica endokostura njene podlaktice sija na popodnevnom suncu.
     "Anea", kažem tiho, "molim te, povuci se." Najviša platforma povezana je sa kamenim gazištem i stepeništem koje smo morali da usečemo kako bismo se popeli do izbočenog gazišta. Želim da moja prijateljica naputi platformu.
     "Role, ja..."
     "Smesta da si to uradila", kažem, ne dižući glas, ali ulažem u to i poslednju trunku komandovanja koju sam naučio i zaslužio za trideset dve standardne godine života.
     Anea uzmiče za četiri koraka, natrag na kamenu izbočinu. Brod i dalje lebdi pedeset metara iznad nas, ispod bezdana. Mnogo lica viri sa balkona. Pokušavam da snagom volje nateram narednika Gregorijusa da iziđe i svojom jurišnom puškom oduva to Nemes-stvorenje sa platforme, ali ne vidim njegovo tamno lice među onima koja zure. Možda je malaksao zbog rana. Možda misli da bi ovo trebalo da bude poštena borba.
     Jebeš to, mislim. Ne želim poštenu borbu. Želim da ubijem to Nemes-stvorenje na bilo koji način. Rado bih u ovom trenutku prihvatio svaku pomoć, od bilo koga. Je li Šrajk zaista mrtav? Da li je to moguće? Čini mi se da je Spev Martina Silenusa pomenuo da je Šrajk poražen u nekom megdanu u dalekoj budućnosti sa pukovnikom Fedmanom Kasadom. Ali kako je Silenus to mogao da zna? I šta budućnost znači stvorenju sposobnom da putuje kroz vreme? Ako Šrajk nije mrtav, baš bih voleo da se sada vrati.
     Nemes ponovo korača u svoju desnu, moju levu stranu. Stupam ulevo da joj preprečim put do Anee. Dok je fazno premešteno, ovo stvorenje ima nadljudsku snagu i može da se kreće tako brzo da je bukvalno nevidljivo. Sada ne može fazno da se premesti. Molim se Bogu da je tako. Ali i dalje je možda brža i snažnija od mene... od bilo kog ljudskog bića. Moram pretpostaviti da je tako. I ima zube, kandže i ruku kojom seče.
     "Spreman da umreš, Role Endimione?" kaže Nemes, dok joj usne klize unazad sa tih redova zuba.
     Njene prednosti - verovatna brzina, snaga i neljudska građa. Ona je možda više robot ili android nego ljudsko biće. Gotovo je izvesno da ne oseća bol. Možda ima još neka ugrađena oružja koja nije otkrila. Nemam pojma kako da je ubijem ili onesposobim... njen kostur je od metala, ne od kostiju... mišići koji joj se vide na podlaktici izgledaju sasvim stvarno, ali možda su načinjeni od plastičnih vlakana ili ružičaste čelične mreže. Malo je verovatno da će je zaustaviti normalne borbene tehnike.
     Njene slabosti - ne poznajem. Možda preterano samopouzdanje. Možda je previše navikla na fazno premeštanje - na ubijanje neprijatelja kada oni ne mogu da se odupru. Ali borila se sa Šrajkom i izvukla nerešeno pre devet i po godina - zapravo, porazila ga je, pošto ga je uklonila s puta da bi došla do Anee. Samo ju je intervencija broda oca kapetana De Soje, koji ju je prostrelio svakim raspoloživim gigavoltom zvezdanog broda, sprečila da nas sve ne pobije.
     Nemes sada diže ruke i spušta se u čučanj, ispruživši prste sa kandžama. Koliko daleko to stvorenje može da skoči? Može li da me preskoči i stigne do Anee?
     Moje prednosti - dve godine koje sam proveo kao bokser puka tokom službe u teritorijalcima - to mi se nije nimalo dopadalo, izgubio sam oko trećine mečeva. Ipak, drugi iz puka kladili su se na mene. Bol me nikada nije zaustavljao. Svakako da sam ga osećao, ali nikada me nije zaustavio. Udarci u lice nagonili su me da vidim crvenilo pred očima - u početku, zaboravio bih na svaku obuku kada bi me neko tresnuo u lice, a kada bi se razbistrila crvena izmaglica besa, ako sam još bio na nogama, obično sam bio pobednik u tom meču. Ali znao sam da mi slepi bes sada neće pomoći. Ako i na tren izgubim usredsređenost, ovo stvorenje će me ubiti.
     Bio sam brz kada sam boksovao... ali to je bilo pre više od jedne decenije. Bio sam jak... ali nisam zaista trenirao niti vežbao u godinama koje su u međuvremenu prošle. Mogao sam da istrpim snažne udarce u ringu, što se razlikuje od predavanja bolu... nikada nisam doživeo nokaut u ringu, čak ni kada bi me bolji borac poslao deset puta na pod pre završetka meča.
     Osim boksa, bio sam izbacivač u jednoj od većih kockarnica Devet Repova, na Feliksu. Ali tu je mahom u pitanju bila psihologija, znanje kako da se izbegne tuča dok se nesnosni pijanac izbacuje napolje. Uvek bih se postarao da stvarne tuče budu okončane za samo par sekundi.
     Bio sam obučen za borbu golim rukama u teritorijalcima, naučili su me kako da ubijem iz blizine, ali takve stvari bile su retke otprilike koliko i juriš sa bajonetima.
     Dok sam radio na barži, upadao sam u svoje najozbiljnije tuče - jednom sa čovekom spremnim da me raspori dugačkim nožem. Preživeo sam to. Ali onaj drugi član posade onesvestio me je. Kao lovački vodič, preživeo sam mušteriju sa drugog sveta koja me je napala flešetnim pištoljem. Ali slučajno sam ga ubio, a on je svedočio protiv mene kada su ga vaskrsli. Kad bolje razmislim, tako je sve ovo i počelo.
     Od svih mojih slabosti, ova je bila najozbiljnija - ja, zapravo, nikoga ne želim da povredim. U svim svojim tučama - sa mogućim izuzetkom kapetana barže sa nožem i hrišćanskog lovca sa flešetnim pištoljem - uvek sam imao neku zadršku, nisam želeo da ih udarim onoliko jako koliko sam mogao, nisam želeo da ih previše povredim.
     Moram smesta da promenim taj način razmišljanja. Ovo nije osoba... ovo je mašina za ubijanje, i ako je brzo ne onesposobim ili uništim, ona će me još brže ubiti.
     Nemes skače na mene, parajući kandžama, zamahnuvši desnom rukom da bi zasekla njome kao srpom.
     Skačem unazad, izbegavam srp, gotovo izmičem svim kandžama, vidim da mi je košulja na levoj mišici u dronjcima, vidim krvavu izmaglicu u vazduhu, a onda hitro prilazim i udaram je - brzo - jako - tri puta u lice.
     Nemes odskače podjednako brzo kao što je i napala. Na dugačkim noktima leve šake ima krv. Moju krv. Nos joj je spljošten, tako da joj leži postrance na uskom licu. Polomio sam nešto - kost, hrskavicu, metalno vlakno - gde joj se nalazila leva arkada. Na njenom licu nema krvi. Kao da ne primećuje povrede. I dalje se ceri.
     Bacam pogled na levu mišicu. Žestoko me peče. Otrov? Možda - to bi imalo smisla - ali kada bi koristila otrov, bio bih mrtav za koji sekund. Nema razloga da koristi agense sa dužim dejstvom.
     Još sam tu. Peče samo zbog posekotina. Četiri, mislim... duboke su, ali ne do mišića. Nisu važne. Usredsredi se na njene oči. Pogodi šta će sledeće uraditi.
     Nikada nemoj koristiti gole šake. Obuka teritorijalaca. Uvek pronađi neko oružje za blisku borbu. Ako ti je lično naoružanje uništeno ili izgubljeno, pronađi nešto drugo, improvizuj - kamen, tešku granu, iskidano parče metala - čak i kamenje u stisnutoj pesnici ili ključevi koji štrče između prstiju bolji su od golih šaka. Zglavci se lome brže od vilica, uvek nas je podsećao instruktor za vreme obuke. Ako svakako morate da koristite samo šake, činite to bridovima, kao da sečete. Koristite ukrućene prste za nabadanje. Prste savijene u kandžu koristite za oči ili Adamovu jabučicu.
     Ovde nema odvaljenog kamenja, granja, ključeva... nikakvog oružja. Ovo stvorenje nema Adamovu jabučicu. Pretpostavljam da su joj oči hladne i tvrde kao klikeri.
     Načas vidim Aneu krajičkom oka. Ona stoji na izbočini odmah iza platforme. Ne pomera se. Lice joj je nepomično. Ovo ne liči na moju voljenu... ona bi gađala kamenjem, skakala neprijatelju na leđa... radila bi sve osim da dopusti da se borim protiv ove stvari sam.
     Ovo je tvoj trenutak, Role, mili. Njen glas je jasan kao šapat u mom umu.
     To i jeste šapat. Dopire iz slušalica spuštene kapuljače moje kože-odela. Još nosim tu prokletu stvar, kao i beskorisne vezove za planinarenje. Počinjem da subvokalizujem odgovor, ali prisećam se da sam se priključio na brodski komunikator u gornjem džepu kada sam pozvao brod sa vrha T'ien Šan i da ću poruku odaslati ne samo Anei, već i brodu, ako to sada upotrebim.
     Pomeram se ulevo i ponovo stvorenju zaprečavam put. Sada imam manje prostora za manevrisanje.
     Nemes se ovog puta kreće brže, fintira ulevo i zaseca zdesna, zamahnuvši desnom rukom, nadlanicom okrenutom prema mojim rebrima.
     Odskačem, ali sečivo proseca meso odmah ispod mog najnižeg desnog rebra. Saginjem se, ali njene kandže blistaju - kandže njene leve ruke kreću mi se prema očima - ponovo se saginjem, ali njeni prsti mi ipak odnose deo skalpa. Na trenutak, vazduh je ponovo ispunjen raspršenom krvlju.
     Stupam za korak napred i uzmahujem rukom, naniže, kao da udaram maljem, pesnica mi udara po njenom vratu sa strane, odmah ispod vilice. Sintetičko meso nadima se i puca. Metal i cevi ispod njega ne savijaju se.
     Nemes ponovo zaseca rukom pretvorenom u srp i napada levom kandžom. Odskačem od nje. Potpuno promašuje.
     Brzo prilazim i šutiram je u prevoj kolena, u nadi da ću joj izbiti oslonac. Do slomljene ograde na suprotnoj ivici ima osam metara. Kada bih je naterao da se zakotrlja... čak i da se oboje preturimo...
     Kao da sam udario o čelični direk. Noga mi je obamrla od siline udarca, ali ona ne popušta. Fluidi i meso kidaju se oko njenog endokostura, ali ona ne gubi oslonac. Mora da je dvaput teža od mene.
     Šutira me i lomi mi rebro ili dva. Čujem kako mi rebra pucaju. Iznenada, eksplozivno, gubim dah.
     Povodim se unazad, napola očekujući da napipam tamo konopac provučen kroz prsten, ali tu je samo litica, zid tvrdog, klizavog, okomitog kamena. Klin za penjanje zariva mi se u leđa i omamljuje me na tren.
     Sada znam šta ću da uradim.
     Sledeći dah je nalik na disanje kroz vatru, pa zato brzo udišem još nekoliko puta, bolno, uveravam se da mogu da dišem i pokušavam da dođem do daha. Mislim da sam imao sreće - čini se da mi slomljena rebra nisu pocepala levo plućno krilo.
     Nemes širi ruke kako bi sprečila moje bekstvo i prilazi bliže.
     Stupam u njen gnusni zagrljaj, uvlačim se unutar ubistvenog zamaha podlaktice-sečiva i udaram je pesnicama iz sve snage sa obe strane glave. Uši joj prskaju - ovog puta vazduh je ispunjen žutom tečnošću - ali osećam čvrstinu permačelika u lobanji ispod nagnječenog tkiva. Šake mi se odbijaju. Teturam se unazad, trenutno beskorisnih šaka, mišica i pesnica.
     Nemes skače.
     Naslanjam se na kamen, dižem obe noge, udaram je posred grudi dok pada i odbacujem svom snagom koja mi je preostala u telu.
     Ona seče dok leti unazad, kidam mi deo vezova, najveći deo jakne i kože-odela, i mišiće iznad grudi. To je na desnoj strani mojih prsa. Nije mi presekla komunikacionu vezu. Dobro.
     Premeće se i dočekuje na noge, i dalje pet metara od ivice. Nema načina da je nateram da dođe do ivice platorme i preko. Ne želi da igra po mojim pravilima.
     Jurim prema njoj, podignutih pesnica.
     Nemes diže levu šaku, savijenu u kandžu, brzim pokretom čiji je cilj da me raspori. Zaustavio sam se samo nekoliko milimetara od tog ubistvenog udarca i sada, dok povlači desnu ruku nazad spremajući se da me prepolovi, obrćem se na jednoj nozi i udaram drugom iz sve snage u grudi.
     Nemes rokće i ujeda me za nogu, čeljustima koja škljocaju napred kao čeljusti nekog velikog psa. Zubi joj odnose potpeticu i đon čizme, ali ne i meso.
     Povrativši ravnotežu, ponovo skačem napred, hvatam joj desni ručni zglob levom šakom kako bih sprečio srp da mi ne skine meso sa leđa sve do kičme, i prilazim bliže da je zgrabim za kosu. Škljoca mi u lice, i redovi njenih zuba nalaze se tik pred mojim očima, vazduh između nas ispunjen je njenom žutom pljuvačkom ili zamenom za krv. Savijam joj glavu unazad dok se obrćemo, dva silovita plesača koji se napinju jedno uz drugo, ali njena mlitava, kratka kosa klizava je od moje krvi i njenog maziva, tako da mi klizi kroz prste.
     Bacivši se ponovo na nju da bih je zadržao izvan ravnoteže, podižem prste do njenih očnih duplji i vučem svom snagom koja mi je preostala u rukama i gornjem delu tela.
     Glava joj se krivi unazad, trideset stepeni - pedeset - šezdeset - trebalo bi da čujem kako joj puca kičmena moždina - osamdeset stepeni - devedeset. Vrat joj je savijen unazad pod pravim uglom u odnosu na trup, oči tvrde kao klikeri pod mojim uprtim prstima, a široke usne još više joj se šire dok zubi škljocaju prema mojoj podlaktici.
     Puštam je.
     Juri napred kao da je odbačena nekom džinovskom oprugom. Njene kandže zabijaju mi se u leđa, grebu po kostima desnog ramena i leve lopatice.
     Spuštam se u čučanj i zamahujem kratkim, oštrim udarcima, dobujući po njenim rebrima i trbuhu. Dva - četiri - šest brzih udaraca, obrtanje u klinču, moje teme prislonjeno je uz njene izrovane i masne grudi, krv iz mog rasečenog skalpa teče po oboma. Nešto u njenim grudima ili dijafragmi puca uz metalni odjek i Nemes povraća žutu tečnost po mom vratu i ramenima.
     Teturam se unazad i ona mi se ceri, dok oštri zubi blistaju kroz mehurastu žuč koja kaplje sa njene brade na ionako klizave daske platforme.
     Vrišti - para koja šišti iz umirućeg kotla - i juri ponovo, zamahujući rukom-srpom kroz vazduh u nevidljivom luku.
     Skačem unazad. Tri metra do kamenog zida ili izbočine gde stoji Anea.
     Nemes zamahuje podlakticom kao propelerom, u fijuku čeličnog klatna. Sada može da me otera gde god poželi.
     Želi da umrem i da joj se uklonim s puta. Želi Aneu.
     Ponovo skačem unazad, sečivo prolazi kroz tkaninu, ovog puta odmah iznad pojasa. Ovog puta sam skočio ulevo, više prema kamenom zidu nego prema izbočini.
     Anea je u ovoj sekundi nezaštićena. Više nisam između nje i stvorenja.
     Nemesina slabost. Ulažem sve... Aneu... na to: ona je rođeni grabljivac. Ovako blizu plenu, ne može da se odupre želji da me dokrajči.
     Nemes se okreće na svoju desnu stranu, ostavivši sebi slobodan put za skok prema Anei, ali me ujedno gura prema litici. Srp zamahuje prema mojoj glavi kako bi je glatko odrubio.
     Saplićem se i kotrljam dalje levo, dalje od Anee. Sada sam na daskama i mlataram nogama.
     Nemes me opkoračuje, žuta tečnost prska me po licu i grudima. Diže ruku sa srpom, vrišti i spušta je u udarcu.
     "Brode! Spusti se na ovu platformu. Smesta. Bez rasprave!"
     Dahćem to u komunikaciono vlakno dok se kotrljam uz Nemesine noge. Sečivo njene podlaktice zariva se kroz bonsai kedrovinu tamo gde mi je sekundu ranije bila glava.
     Nalazim se ispod nje. Sečivo njene ruke zarilo se duboko u gusto drvo. Na samo nekoliko sekundi, sagnuta je u pokušaju da me raspori kandžom i nema oslonca da oslobodi sečivo. Oboje nas prekriva senka.
     Nokti njene leve šake zasecaju mi desnu stranu glave - gotovo mi odsecaju uho, prolaze duž vilice i jedva promašuju vratnu venu. Desni dlan sam poturio pod njenu vilicu, u pokušaju da sprečim te zube da mi se ne sklope oko grla ili lica. Snažnija je od mene.
     Moj život sada zavisi od toga hoću li moći da se iskobeljam ispod nje ili ne.
     Senka je sve dublja. Deset sekundi. Ne više.
     Nemes kandžom odguruje moju ruku i čupa sečivo iz drveta, zateturavši se prilikom uspravljanja. Oči joj se pomeraju ulevo, prema mestu na kome Anea stoji bez zaštite.
     Kotrljam se dalje od Nemes... i dalje od Anee... ostavivši prijateljicu nezaštićenu. Grebem po hladnom kamenu da bih se osovio na noge. Desna ruka mi je beskorisna - neka tetiva presečena u ovih nekoliko poslednjih sekundi - tako da dižem levu šaku, izvlačim sigurnosno uže iz vezova, mogu samo da se nadam da je još čitavo, i kačim sigurnosni prsten za klin sa metalnim zvukom, nalik na zatvaranje lisica.
     Nemes se sada obrće ulevo, otpisavši me, upravivši crne oči-klikere u Aneu. Moja prijateljica stoji na istom mestu.
     Brod se spušta na platformu, okreće EM potisnike kako mu je naređeno i oslanja se čitavom težinom o drvo, mrveći paviljon Pravilne Meditacije uz strašan zvuk cepanja, arhaična peraja broda ispunjuju najveći deo prostora i jedva promašuju Nemes i mene.
     Stvorenje se osvrće prema ogromnom crnom brodu koji se nadnosi iznad nje, očigledno ga otpisuje i spušta se u čučanj da skoči na Aneu.
     Na sekund mislim da će bonsai kedrovina da izdrži težinu... da je platforma još jača nego što su nagoveštavali Aneini proračuni i moje iskustvo... ali onda se prolama zastrašujući zvuk kidanja i pucanja, i čitava platforma Pravilne Meditacije i najveći deo stepeništa koje vodi dole, do paviljona Pravilne Umnosti, otkidaju se sa planine.
     Vidim da su ljudi koji posmatraju sa brodskog balkona bačeni natrag u unutrašnjost broda koji pada.
     "Brode!" dahćem u komunikaciono vlakno. "Lebdi!" Onda ponovo obraćam pažnju na Nemes.
     Platforma se obrušava ispod nje. Ona skače prema Anei. Moja prijateljica ne uzmiče.
     Samo pad platforme ispod Nemes sprečava stvorenje da dovrši skok. Pada tik pred ciljem, ali kandže joj se zabijaju u kamenu izbočinu, dižu varnice, pronalaze oslonac.
     Platforma se otkida i lomi, raspadajući se dok se tumba u ponor, neki delovi udaraju dole, po glavnoj platformi, otkidaju je tu i tamo i zasipaju otpacima.
     Nemes visi o kamenu i grebe kandžama i stopalima, samo metar ispod mesta na kome stoji Anea.
     Moje sigurnosno uže dugačko je osam metara. Upotrebljivom, levom rukom otpuštam nekoliko metara užeta koje je zahvaljujući mojoj krvi postalo opasno klizavo, i odbacujem se sa mesta gde visim na litici.
     Nemes se pridiže do mesta odakle može da prebaci kandže preko ruba izbočine. Pronalazi ispupčenje ili pukotinu i izvlači se naviše, kao iskusni planinar koji je savladao izbočinu. Telo joj je povijeno kao luk dok joj stopala grebu po kamenu, izdižući je još više, tako da može da se prebaci preko ivice izbočine prema Anei, koja nije ni mrdnula.
     Njišem se dalje od Nemes, odbacujem preko kamena - osećam klizavo stenje pod isečenim tabanom, tamo gde mi je Nemes otkinula donji deo čizme - vidim da je uže od koga sada zavisim iskrzano tokom borbe i ne znam hoće li izdržati još koju sekundu.
     Napinjem ga još više, njišem se visoko, dalje od Anee, u luku klatna.
     Nemes se pridiže na Aneinu izbočinu, na kolena, pa ustaje samo metar od moje dragane.
     Njišem se visoko, stenje me grebe po desnom ramenu, pomišljam u jednoj mučnoj sekundi da nemam dovoljno brzine niti užeta, ali onda osećam da ipak imam - taman toliko - taman dovoljno da...
     Nemes se obrće baš dok se njišem iza nje i noge mi se šire za zagrljaj, a onda se zatvaraju oko nje, ukrštenih gležnjeva.
     Ona vrišti i diže ruku-srp. Prepone i trbuh su mi nezaštićeni.
     Ne mareći za to - ne mareći za raspleteno uže i bol koji svuda osećam - držim se čvrsto dok nas gravitacija i momenat sile njišu natrag... teža je od mene... još jednu strašnu sekundu, visim spojen sa njom, a ona se ne otima... ali, još nije došla do ravnoteže... tetura se na ivici... izvijam se unazad i pokušavam da svoj centar gravitacije pomerim prema okrvavljenim ramenima... i Nemes je svučena sa izbočine.
     Smesta širim noge i puštam je.
     Ona zamahuje rukom-srpom i promašuje mi trbuh za par milimetara dok se ja njišem unazad, van domašaja, ali kretanje je tera napred, dalje od izbočine i kamenog zida, iznad rupe gde je ranije bila platforma.
     Vraćam se duž litice i pokušavam da se zaustavim. Sigurnosno uže se kida.
     Priljubljujem se uz liticu raširivši i ruke i noge, i počinjem da klizim naniže. Desna ruka mi je beskorisna. Prsti leve pronalaze uski oslonac... gube ga... klizim brže... levim stopalom pronalazim izbočinu široku samo centimetar. To, i trenje, zadržavaju me uz stenje dovoljno dugo da mogu da se osvrnem preko levog ramena.
     Nemes se izvija dok pada, pokušava da promeni krivulju dovoljno da zabije kandže ili srp u preostale rubove najnižih platformi.
     Promašuje za četiri ili pet centimetara. Stotinu metara niže, udara u kamenu izbočinu i odbija se dalje iznad oblaka, Stepenice, stubovi, grede i nosači platformi padaju u oblak kilometar ispod nje.
     Nemes vrišti - vriskom razbijene kaliope, vriskom čistog besa i osujećenosti - a odjek se odbija od stenja oko mene.
     Ne mogu više da se držim. Izgubio sam previše krvi i iskidano mi je previše mišića. Osećam da mi kamen klizi pod grudima, obrazom, dlanom i opterećenim levim stopalo,
     Okrećem se ulevo da se oprostim sa Aneom, makar samo pogledom.
     Njena ruka hvata me dok klizim naniže. Popela se bez vezova iznad mene po strmoj litici, dok sam ja posmatrao kako Nemes pada.
     Srce mi lupa od straha da će nas moja težina oboje odvući u provaliju. Osećam kako klizim... osećam kako Aneine snažne šake klize... prekriven sam krvlju. Ne pušta me.
     "Role", kaže ona i glas joj drhti, ali od osećanja, ne od premora ili straha.
     Dok nas jedino njeno stopalo na izbočini drži uz liticu, ona pušta levu ruku, diže je i kači svoje sigurnosno uže za moj prsten koji se klati, i dalje prikačen za klin.
     Oboje se puštamo, odiremo kožu. Anea me smesta grli obema rukama, obavija obema nogama. To je ponovljeni moj tesni zagrljaj sa Nemes, ali ispunjen ljubavlju i strašću da se ovog puta preživi, a ne mržnjom niti porivom za uništavanjem.
     Padamo osam metara do kraja njenog sigurnosnog užeta. Mislim da će moja dodatna težina izvući klin ili prekinuti uže.
     Odbijamo se, poskakujemo tri puta i visimo iznad ništavila. Klin se drži. Sigurnosno uže se drži. Anein stisak se drži.
     "Role", kaže ona ponovo. "Bože moj, Bože moj." Mislim da me mazi po glavi, ali onda shvatam da, zapravo, pokušava da mi navuče iskidani skalp na mesto i spreči pocepano uho da ne otpadne.
     "U redu je", pokušavam da kažem, ali shvatam da su mi usne krvave i naduvene. Ne mogu da izgovorim reči koje treba da kažem brodu.
     Anea shvata. Naginje se napred i šapuće u komunikaciona vlakna moje kapuljače. "Brode - dolebdi po nas. Brzo."
     Senka se spušta i približava kao da će nas smrviti. Gomila je ponovo na balkonu, razrogačenih očiju, dok džinovski brod lebdi i prilazi na tri metra od nas - sive litice su nam sada na obe strane - i izbacuje platformu sa balkona. Prijateljske ruke izvlače nas na sigurno.
     Anea ne popušta stisak ruku i nogu sve dok nas ne odnesu sa balkona u tepihom obloženu unutrašnjost, dalje od ponora.
     Nejasno čujem glas broda. "Prema nama kroz sistem jure ratni brodovi. Još jedan je tik iznad atmosfere deset hiljada kilometara zapadno i približava se..."
     "Vodi nas odavde", naređuje Anea. "Pravo uvis i napolje. Daću ti koordinate unutar sistema za koji trenutak. Kreći!"
     Osećam vrtoglavicu i zatvaram oči pred zvukom rike fuzionih motora. Imam nejasan utisak da me Anea ljubi, drži, ljubi mi očne kapke i krvavo čelo i obraz. Moja prijateljica plače.
     "Rejčel", čuje se Anein glas iz daljine, "možeš li da mu postaviš dijagnozu?"
     Prsti koji ne pripadaju mojoj voljenoj dodiruju me načas. Osećam ubode bola, ali oni su sve udaljeniji. Spušta se hladnoća. Pokušavam da otvorim oči, ali shvatam da su mi oba oka zatvorena krvlju, otokom ili i jednim i drugim.
     "Ono što izgleda gore, manje je opasno", čujem kako Rejčel kaže svojim direktnim glasom. "Rana na skalpu, uho, slomljena noga i tako dalje. Ali mislim da ima i unutrašnje povrede... ne samo rebra, već i unutrašnje krvarenje. A rane od kandži na leđima pružaju mu se sve do kičme."
     Anea i dalje plače, ali ton joj je još pribran. "Nekoliko vas... Ljiomo... A. Betiče... pomozite mi da ga prebacim u automatskog lekara."
     "Žao mi je", čuje se glas broda, na samom rubu moje svesti, "ali sva tri odeljka autohirurga trenutno su zauzeta. Narednik Gregorijus se onesvestio od unutrašnjih povreda i smešten je u treću komoru. Sva tri pacijenta su trenutno na punom održavanju života."
     "Prokletstvo", čujem kako Anea kaže uz uzdah. "Role? Mili moj, čuješ li me?"
     Pokušavam da odgovorim, da kažem da sam dobro, ne brini za mene, ali sa sopstvenih naduvenih usana i iščašene vilice čujem samo nerazumljivo stenjanje.
     "Role", nastavlja Anea, "moramo umaći ovim brodovima Paksa. Odnećemo te dole, do kabina za kriogensku fugu, mili. Pustićemo te da neko vreme spavaš dok se ne oslobodi mesto u automatskom lekaru. Čuješ li me, Role?"
     Odlučujem da ne pokušam da govorim i uspevam da klimnem glavom. Osećam da mi nešto visi niz čelo kao mokra, pomerena kapa. Moj skalp.
     "U redu", kaže Anea. Naginje se blizu i šapuće mi u preostalo uho. "Volim te, prijatelju moj mili. Biće ti dobro. Znam to."
     Ruke me dižu, nose i konačno polažu na nešto tvrdo i hladno. Bol besni, ali to je neka daleka stvar za koju ne marim.
     Pre nego što namaknu poklopac komore za kriogensku fugu, jasno čujem kako glas broda mirno kaže: "Četiri ratna broda Paksa nas presreću. Kažu da će nas uništiti ako ne isključimo pogon za deset minuta. Smem li da ukažem na činjenicu da smo najmanje jedanaest sati udaljeni od bilo koje tačke translacije? I da su četiri ratna broda Paksa u dometu za gađanje."
     Čujem Anein umorni glas. "Nastavi ovim kursom prema koordinatama koje sam ti dala, Brode. Bez odgovora ratnim brodovima Paksa."
     Pokušavam da se osmehnem. Ovo smo već radili - pokušavali da umaknemo brodovima Paksa iako su izgledi bili nemogući. Ali postoji nešto što učim i što bih voleo da objasnim Anei, kada bi mi usta radila i kada bi mi se um malo razbistrio - a to je naprosto da koliko god uspevaš uprkos takvim izgledima, oni te na kraju ipak sustignu. Smatram to malim otkrovenjem, zakasnelim satorijem.
     Ali sada me obuzima hladnoća, ulazi u mene, prožima me - ledi mi srce, um, kosti i stomak. Mogu samo da se nadam da to kriogenska fuga dejstvuje brže nego što se sećam sa poslednjeg putovanja. Ako je to smrt, onda... pa, onda je to smrt. Ali želim ponovo da vidim Aneu.
     To je moja poslednja misao.

24.

     Padam! Dok mi je srce divlje tuklo, probudio sam se u nečemu što je ličilo na drugačiju Vaseljenu.
     Lebdeo sam, nisam padao. Najpre sam pomislio da sam u nekom okeanu, slanom okeanu sa pozitivnim potiskom, da lebdim kao fetus u slanom moru boje sepije, ali onda sam shvatio da uopšte nema gravitacije, niti talasa ili struja, i da medij nije voda, već gusta svetlost boje sepije. Brod? Ne, nalazio sam se u prostranom, praznom, zamračenom ali svetlošću okruženom prostoru - u praznom ovoidu prečnika petnaestak metara ili više, sa pergamentnim zidovima kroz koje sam video i profiltriranu svetlost buktećeg sunca i nešto složenije, ogromnu organsku strukturu koja se izvijala na sve strane. Slabašno sam pomerio ruke iz lebdećeg položaja da bih dodirnuo lice, glavu, telo i mišice...
     Jesam lebdeo, privezan samo najlakšim mogućim vezovima za neku vrstu lepljive trake na zakrivljenom unutrašnjem zidu. Bio sam bos i imao sam na sebi samo meku pamučnu tuniku koju nisam prepoznao - pižama? Bolnička odeća?
     Lice mi je bilo osetljivo i opipao sam nova ispupčenja koja su mogla biti ožiljci. Kosu nisam imao, meso iznad lobanje bridelo mi je i nesumnjivo je bilo prekriveno ožiljcima, a uho mi je bilo na mestu, ali veoma osetljivo. Na rukama sam imao nekoliko bledih ožiljaka koje sam mogao da vidim pri mutnom svetlu. Zadigao sam nogavicu i pogledao ranije gadno prelomljenu potkolenicu. Bila je zalečena i čvrsta. Opipao sam rebra - osetljiva, ali čitava. Ipak sam, znači, dospeo u automatskog lekara.
     Mora da sam glasno progovorio, jer je neka tamna prilika koja je lebdela u blizini rekla: "Ipak jesi, Role Endimione. Ali deo hirurških zahvata izveden je na staromodan način... i to sam uradila ja."
     Trgao sam se - uzlebdevši toliko da napnem lepljive trake. To nije bio Anein glas.
     Tamno obličje dolebde bliže i ja prepoznah oblik, kosu i - konačno - glas. "Rejčel", rekoh. Jezik mi je bio suv, usne ispucale. Ta reč pre je ličila na kreketanje nego na govor.
     Rejčel priđe i ponudi mi bocu za istiskanje. Prvih nekoliko kapi izišlo je u obliku zatumbanih sfera - od kojih me je većina zapljusnula po licu - ali ubrzo sam ukopčao i istisnuo kapi u otvorena usta. Voda je bila hladna i divna.
     "Dve nedelje si dobijao tečnosti i hranljive rastvore preko infuzije", reče Rejčel, "ali bolje je kada neposredno piješ."
     "Dve nedelje!" rekoh. Obazreh se. "Anea? Je li ona... da li su..."
     "Svi su dobro", reče Rejčel. "Anea je u poslu. Provela je najveći deo poslednjih par nedelja ovde, sa tobom... pazila je na tebe... ali kada je morala da ode sa Minmunom i ostalima, naterala me je da ostanem uz tebe."
     "Sa Minmunom?" upitah ja. Zagledao sam se kroz providni zid. Jedna jarka zvezda - manja od Hiperionovog sunca. Neverovatne geometrije strukture koja se širila, izvijala iz ove jajaste prostorije. "Gde smo?" upitah. "Kako smo stigli ovamo?"
     Rejčel se zasmeja. "Najpre ću ti odgovoriti na drugo pitanje, a odgovor na prvo videćeš i sam za nekoliko minuta. Anea je naterala brod da skoči do ovog mesta. Otac kapetan De Soja, njegov narednik Gregorijus i oficir Karel Šan znali su koordinate ovog zvezdanog sistema. Svi su bili u nesvesti, ali poslednji preživeli - njihov bivši zarobljenik, Hag Libler - znao je gde se krije ovo mesto."
     Ponovo pogledah kroz zid. Struktura je izgledala ogromno - svetlost prepletena sa senkama protezala se u svim pravcima od ove mahune. Kako su mogli da sakriju nešto toliko veliko? I ko je to sakrio?
     "Kako smo stigli na vreme do tačke translacije?" zastenjao sam, progutavši još nekoliko loptica vode. "Mislio sam da su nam se približavali brodovi Paksa."
     "I jesu", reče Rejčel. "Približavali su se. Nikada ne bismo stigli do tačke translacije za Hokingov pogon pre nego što bi nas oni uništili. Evo - ne moraš više da budeš zalepljen za zid." Ona strgnu lepljive trake i ja zalebdeh slobodno. Čak i pri nultoj gravitaciji, osećao sam se veoma slabo.
     Okrenuvši se tako da i dalje mogu da vidim Rejčelino lice u mutnom svetlu boje sepije, rekoh: "Pa kako smo onda to izveli?"
     "Nismo izvršili translaciju", reče mlada žena. "Anea je upravila brod prema tački u svemiru odakle smo se prebacili pravo u ovaj sistem."
     "Prebacili? Zar je postojao aktivni portal dalekobacača u svemiru? Poput onih koje su koristili brodovi SILE Hegemonije za tranzit? Mislio sam da nijedan nije preživeo Pad."
     Rejčel je odmahivala glavom. "Nije bilo nikakvog portala dalekobacača. Ničega. Samo nasumično određena tačka nekoliko stotina hiljada klika od drugog meseca. Bila je to žestoka potera... Paks nam se neprestano obraćao i pretio da će pripucati. Konačno su to i učinili... laserski zraci skočili su prema nama sa desetak mesta - ne bismo se pretvorili čak ni u polje otpadaka, već samo u gas koji se kreće sve širom krivuljom - ali onda smo stigli do tačke prema kojoj je Anea pokazala i najednom smo bili... ovde."
     Nisam ponovo upitao Gde je to ovde? - ali sam dolebdeo do zakrivljenog zida i pokušao da virnem kroz njega. Zid je bio topao, sunđerast, organski na dodir i filtrirao je najveći deo sunčeve svetlosti. Unutrašnja svetlost koja je tako nastajala bila je meka i divna, ali tako je bilo teško videti šta se nalazi napolju - bila je vidljiva samo jedna bukteća zvezda i nagoveštaj neverovatne geometrijske strukture izvan naše mahune.
     "Jesi li spreman da vidiš 'gde'?" upita Rejčel.
     "Aha."
     "Mahuno", reče Rejčel, "molim providnu površinu."
     Iznenada nas ništa nije delilo od spoljašnjosti. Umalo nisam viknuo od straha. Umesto toga, zamlatarao sam rukama i nogama u pokušaju da pronađem čvrstu površinu za koju bih se uhvatio, sve dok se Rejčel nije odbila, približila i umirila me rukom, čvrsto.
     Bili smo u svemiru. Mahuna oko nas naprosto je nestala. Lebdeli smo u svemiru - činilo se da lebdimo u svemiru, ako se izuzme prisustvo vazduha za disanje - i nalazili smo se daleko na grani...
     Drvo nije prava reč. Viđao sam drveće. Ovo nije bilo drvo.
     Mnogo toga sam čuo o starim templarskim stablima-svetovima, video sam panj Svetskog Drveta na Božjem Gaju - i čuo sam za kilometrima dugačka stabla-brodove koji su putovali kroz zvezdane sisteme u danima hodočašća Martina Silenusa.
     Ovo nije bilo drvo-svet niti stablo-brod.
     Čuo sam za fantastične legende - zapravo, od Anee, tako da to i nisu bile legende - o drvetu-prstenu oko zvezde, o fantastičnom prstenu ispletenom od živog materijala, koji se protezao sasvim oko sunca sličnog onom iz sistema Stare Zemlje. Jednom sam pokušao da izračunam koliko bi to zahtevalo živog materijala i zaključio da mora da je u pitanju besmislica.
     Ovo nije bilo drvo-prsten.
     Ono što se protezalo oko mene, sa svih strana, zakrivljujući se prema unutrašnjosti kroz prostranstva previše velika da bi ih moj um oblikovan na planeti pojmio - debla široka desetinama ili stotinama kilometara, klikama široke grane, lišće široko stotinama metara, sistemi korenja koji su se protezali kao Božje sinapse stotinama, ne... hiljadama kilometara u svemir - prepletene, umotane grane koje su se pružale prema unutrašnjosti i spoljašnjosti u svim pravcima, debla dugačka poput reke Misisipi na Staroj Zemlji koja su u daljini izgledala kao tanušne grančice, drveće veličine mog rodnog kontinenta Akvile na Hiperionu, koje se stapalo sa hiljadama drugih gomila i masa zelenila, i sve se savijalo prema unutrašnjosti, sa svih strana, u svim pravcima... bilo je mnogo crnih procepa, rupa kroz koje se video svemir, neki procepi bili su veći od stabala i zelenila koje je vijugalo kroz njih... ali nigde procepi nisu bili potpuni... svuda su se debla, grane i korenje preplitali, otvarali bezbroj milijardi zelenih listova prema zvezdi koja je buktala u središtu vakuuma, u centru...
     Zatvorio sam oči.
     "Ovo ne može biti stvarno", rekoh ja.
     "Jeste", reče Rejčel.
     "Proterani?" upitah.
     "Da", reče Aneina prijateljica, dete iz Speva. "I Templari. I ergovi. I... drugi. To je živo, ali ujedno i konstrukt... stvorenje sa sopstvenim umom."
     "Nemoguće", rekoh ja. "Bili bi potrebni milioni godina da se izgradi ova... sfera."
     "Biosfera", reče Rejčel sa osmehom.
     Ponovo odmahnuh glavom. "Biosfera je stari termin. To je samo zatvoreni živi sistem na nekoj planeti i oko nje."
     "Ovo je biosfera", ponovi Rejčel. "Samo što ovde nema planeta. Kometa, da, ali ne i planeta." Ona pokaza.
     Daleko, možda stotinama hiljada kilometara od nas, tamo gde je unutrašnjost ove žive sfere počinjala da bledi u zelenu mrlju čak i u kristalno jasnom vakuumu, dugačka, bela pruga kretala se lagano kroz crni procep između stabala.
     "Kometa", ponovih glupavo.
     "Za navodnjavanje", reče Rejčel. "Moraju da koriste milione kometa. Srećom, ima ih mnogo milijardi u Oortovom oblaku. I još milijardi u Kuiperovom pojasu."
     Zurio sam. Tamo napolju bilo je i drugih belih mrljica, a svaka je imala dugačak, svetlucav rep. Neke su se kretale između stabala i grana dok sam posmatrao, tako da sam mogao da steknem nekakav utisak o veličini ove biosfere. Krivulje kometa prožimale su procepe u biljnom materijalu. Ako je ovo uistinu sfera, komete bi morale da prođu natrag kroz ovaj živi globus na svom putu izvan sistema. Kakvo je samopouzdanje potrebno da se uradi nešto slično?
     "U čemu se sada nalazimo?" upitah ja.
     "U environmentalnoj mahuni", reče Rejčel. "U kugli života. Ova je sačinjena za medicinsku službu. Ne samo da je vodila računa o tvojoj infuziji, životnim znacima i regeneraciji tkiva, već je odgajala i pravila mnoge lekove i druge hemikalije."
     Posegnuo sam i dodirnuo gotovo providan materijal. "Koliko je ovo debelo?"
     "Oko milimetar", reče Rejčel. "Ali veoma je jako. Može da nas zaštiti od većine mikrometeorskih udara."
     "Odakle Proteranima takav materijal?"
     "Biofakturišu gene i on sam raste", reče Rejčel. "Misliš li da si spreman da pođeš da se vidiš sa Aneom i sretneš neke ljude? Svi čekaju da se probudiš."
     "Da", rekoh, a onda, brzo dodadoh: "Ne! Rejčel?"
     Lebdela je tamo i čekala. Video sam koliko su joj tamne oči sjajne u tom zapanjujućem svetlu. Veoma nalik na oči moje drage.
     "Rejčel..." zaustih nespretno.
     Čekala je i lebdela, ispruživši ruku da bi dodirivala providni zid mahune, okrenuta glavom naviše u odnosu na mene.
     "Rejčel, nikada nismo stigli duže da razgovaramo..."
     "Nisam ti se dopala", reče mlada žena sa blagim osmehom.
     "To nije tačno... Mislim, bilo je tačno, u neku ruku... ali samo zato što isprva naprosto nisam razumeo stvari. Za Aneu je prošlo pet godina otkada sam ja otišao... bilo je teško... valjda sam bio ljubomoran."
     Ona izvi tamnu obrvu. "Kako ljubomoran, Role? Zar si mislio da smo Anea i ja bile ljubavnice tokom svih tih godina tvog odsustva?"
     "Pa, ne... mislim, nisam znao..."
     Rejčel podiže ruku, poštedevši me dalje nelagodnosti. "Nismo", reče ona. "Nikada nismo bile. Anea nikada ne bi ni pomislila na nešto takvo. Teo bi možda razmotrila takvu mogućnost, ali ona je od samog početka znala da je Anei i meni suđeno da volimo određene muškarce."
     Zurio sam. Suđeno?
     Rejčel se ponovo osmehnu. Mogao sam da zamislim taj kez kod devojčice o kojoj je Sol Vejntraub govorio u svom delu Speva o Hiperionu. "Ne brini, Role. Slučajno znam da je činjenica da Anea nije nikada volela nikoga osim tebe. Čak i kada je bila devojčica. Čak i pre nego što te je srela. Ti si oduvek bio njen odabrani." Osmeh mlade žene postade tužan. "Šteta što sve nismo toliko srećne."
     Zaustih nešto da kažem, sa oklevanjem.
     Rejčelin osmeh zgasnu. "Oh. Rekla ti je za onaj interregnum od jedne godine, jedanaest meseci, jedne nedelje i šest sati?"
     "Da", rekoh ja. "I o tome da je..." Zaćutah. Bilo bi blesavo zagrcnuti se pred tom jakom ženom. Nikada me ne bi ponovo gledala istim očima.
     "Rodila bebu?" dovrši Rejčel brzo.
     Pogledah je kao da pokušavam da pronađem neki odgovor na njenom lepom licu. "Je li ti Anea pričala o tome?" upitah sa osećanjem da donekle izdajem svoju dragu prijateljicu, pokušavajući da dođem do ove informacije od nekoga drugog. Ali nisam mogao da se zaustavim. "Da li znaš šta je za to vreme..."
     "Gde je bila?" upita Rejčel, suočena sa mojim napetim pogledom. "Šta joj se dešavalo? Da se udala?"
     Mogao sam samo da klimnem glavom.
     "Da", reče Rejčel. "Znali smo."
     "Jeste li bili tamo sa njom?"
     Rejčel kao da je oklevala, kao da odmerava odgovor. "Ne", reče najzad. "A. Betik, Teo i ja čekali smo skoro dve godine da se vrati. Nastavili smo sa njenim... zadatkom? Misijom? ...Šta god bilo, nastavili smo s tim dok nje nije bilo... držali neka njena predavanja, pronalazili ljude koji su želeli da se pričeste, obaveštavali ih kada će se vratiti."
     "Znači, znali ste kada će se vratiti?"
     "Da", reče Rejčel. "Do samog dana."
     "Kako?"
     "Tada je morala da se vrati", reče tamnokosa žena. "Iskoristila je svaki minut koji je mogla, a da ne ugrozi svoju misiju. Paks nas je već sutradan lovio... pohvatali bi nas sve da se Anea nije vratila i prebacila nas sve."
     Klimnuo sam glavom, ali nisam mislio na tesna bekstva od Paksa. "Da li si srela... njega?" upitah, pokušavši da održim neutralni ton.
     Izraz na Rejčelinom licu ostade ozbiljan. "Misliš, oca deteta? Aneinog muža?"
     Osetio sam da Rejčel ne pokušava da bude surova, ali te reče iskidale su me mnogo gore od Nemesinih kandži. "Da", rekoh. "Njega."
     Rejčel odmahnu glavom. "Niko od nas nije ga sreo kada je otišla."
     "Ali ti znaš zbog čega je njega odabrala kao oca svog deteta?" bio sam uporan, sam sebi nalik na velikog inkvizitora koga smo ostavili na T'ien Šanu.
     "Da", reče Rejčel i pogleda me u oči, ne želeći da oda više od toga.
     "Je li to imalo neke veze sa njenom... misijom?" upitah, dok mi se grlo sve više stezalo, a glas postajao sve napetiji. "Da li to ima neke veze... da li postoji neki razlog za to što se dete rodilo baš njima? Možeš li išta da mi kažeš, Rejčel?"
     Ona me tada uze za ručni zglob, ščepavši ga snažno. "Role, ti znaš da će ti Anea to objasniti kada dođe vreme."
     Odmaknuh se, oglasivši se nepristojnim zvukom. "Kada dođe vreme", zarežah. "Isuse sveti Hriste, muka mi je više od te fraze. I muka mi je od čekanja."
     Rejčel slegnu ramenima. "Onda se suoči sa njom. Zapreti joj da ćeš je prebiti ako ti ne kaže. Izudarao si ono Nemes-stvorenje... Anea ne bi trebalo da ti predstavlja problem."
     Namrgodio sam se na ženu.
     "Ozbiljno, Role, to je tvoja i Aneina stvar. Mogu samo da ti kažem da si ti jedini muškarac o kome je ikada govorila i - koliko mogu da vidim - jedini muškarac koga je ikada volela."
     "Do đavola, kako možeš..." počeo sam ljutito, a onda naterao sebe da umuknem. Nespretno sam je potapšao po ruci, i od tog pokreta počeo da se obrćem oko središta sopstvene ose. Bilo je teško ostati blizu nekoga pri nultoj gravitaciji, a da ga ne dodiruješ. "Hvala ti, Rejčel", rekao sam.
     "Jesi li spreman da pođeš da se sretneš sa ostalima?"
     Udahnuo sam duboko. "Gotovo da jesam", rekoh. "Može li površina ove mahune da postane reflektivna?"
     "Mahuno", reče Rejčel, "providnost devedeset posto. Visoka unutrašnja reflektivnost." Meni reče: "Da pogledaš u ogledalo pre velikog sastanka?"
     Površina postade reflektivna otprilike kao ustajala lokva vode - ne savršeno ogledalo, ali dovoljno jasno i svetlo da mi pokaže Rola Endimiona sa ožiljcima na licu i golom skalpu, sa bebasto ružičastom kožom na lobanji, tragovima modrica i otocima ispod i oko očiju, i mršavog... veoma mršavog. Kosti i mišići mog lica i gornjeg dela tela kao da su bili skicirani grubim pokretima olovke. Oči su mi izgledale drugačije.
     "Isuse sveti Hriste", rekoh ponovo.
     Rejčel odmahnu rukom. "Autohirurg je hteo da ostaneš još nedelju dana, ali Anea nije mogla da čeka. Ožiljci nisu trajni... bar većina nije. Lek mahune u infuziji postarao se za regeneraciju. Kosa će ponovo početi da ti raste za dve ili tri standardne nedelje."
     Dodirnuo sam skalp. Bilo je to kao da sam potapšao ožiljcima prošaranu i izuzetno osetljivu guzu nekog ružnog novorođenčeta. "Dve ili tri nedelje", rekao sam. "Sjajno. Jebote, sjajno."
     "Ne brini zbog toga", reče Rejčel. "Štaviše, meni izgledaš prilično zgodno. Zadržala bih taj izgled da sam na tvom mestu, Role. Osim toga, čujem da je Anea luda za starijim muškarcima. A ti sada svakako izgledaš starije."
     "Hvala", rekoh suvo.
     "Nema na čemu", reče Rejčel. "Mahuno. Otvori dužicu. Pristup glavnoj konektorskoj stabljici pod pritiskom."
     Ona me povede napolje, odbacivši se i zalebdevši ispred mene kroz zid koji se otvarao.

     Anea me je zagrlila toliko snažno kada sam ušao u prostoriju... mahunu... da sam ze zapitao neće li moja polomljena rebra ponovo da popuste. Uzvratio sam joj podjednako snažnim zagrljajem.
     Putovanje kroz konektorsku stabljiku bilo je sasvim obično, ako se ne računa ispaljivanje niz elastičnu, providnu, dva metra široku cev brzinom koja je po mojoj proceni iznosila šezdeset klika na sat - koristili su struje kiseonika koje su tekle velikom brzinom u suprotnim smerovima za podsticaj pri odbacivanju i lebdenju kroz vazduh - i sve vreme drugi ljudi, mahom veoma mršavi, ćosavi i izuzetno visoki, hujali su nemo u suprotnom smeru brzinom koja je verovatno prelazila 120 klika na sat, na samo nekoliko centimetara od nas. Onda su tu bile mahune-čvorišta, u koje smo Rejčel i ja uletali velikom brzinom, poput krvnih zrnaca suknutih u pretkomore i komore nekog ogromnog srca, i kroz koje smo se tumbali, odbacivali i izbegavali druge brze putnike, da bismo izlazili kroz neki od desetak otvora drugih konektorskih stabljika. Izgubio sam se već posle nekoliko minuta, ali činilo se da Rejčel zna put - pokazala mi je da je biljno tkivo prožeto tananim bojama iznad svakog izlaza - i ubrzo smo ušli u mahunu koja nije bila mnogo prostranija od moje, ali je bila prepuna odeljaka, delova za sedenje sa lepljivom trakom, i ljudi. Neke od tih ljudi - poput Anee, A. Betika, Teo, Dordže Famo i Ljomoa Dondruba - dobro sam poznavao; druge ljude koji su bili tamo - oca kapetana De Soju, očito osveženog i oporavljenog od strašnih rana, u crnim svešteničkim pantalonama, tunici i sa rimskim okovratnikom, narednika Gregorijusa u borbenoj uniformi švajcarske garde - upoznao sam nedavno i poznavao iz viđenja; drugi, poput visokih, mršavih, nestvarnih Proteranih i Templara pod kapuljačama, bili su čudesni i neobični, ali nije mi bilo teško da prihvatim njihovo prisustvo; a za neke druge prisutne pojedince - koje mi je Anea brzo predstavila kao Istinski Glas Drveta, Templara Heta Mastina, i nekadašnjeg pukovnika SILE Hegemonije Fedmana Kasada, znao sam, ali nisam sasvim mogao da poverujem da sam ih susreo. Više od Rejčel ili činjenice da je Aneina majka bila Bron Lamija, oni nisu bili samo likovi iz Speva starog pesnika, već arhetipovi iz dubokog mita, ako ništa drugo, ono davno mrtvi, a najverovatnije nikada nisu ni postojali u čvrstom, svakodnevnom jedi-spavaj-idi-u-klozet poretku stvari.
     I konačno, u ovoj mahuni Proteranih pod nultom gravitacijom, nalazili su se i drugi ljudi koji uopšte nisu bili ljudi, bar ne sa moje tačke gledanja: poput vrbastih zelenih stvorenja koje mi je Anea predstavila kao LLeeoonna i OOeeaall, dva od nekoliko preživelih Senešaj-empata sa Hebrona - tuđinska, a inteligentna bića. Posmatrao sam ta čudna stvorenja - veoma bleda, kao čempres zelena koža i oči; tela tako tanka da sam mogao prstima da im obuhvatim trup; simetrična poput nas, sa dve ruke, dve noge, glavom, ali, naravno, ni nalik na nas; udovi su im izgledali pre kao jedinstvene, neisprekidane, fluidne linije nego kao evoluirane međusobno uglavljene kosti i hrskavica; rašireni prsti nalik na žablje; i glave više nalik na glavu ljudskog fetusa nego odraslog ljudskog bića. Oči su im bile samo zasenčene tačke na zelenom mesu lica.
     Senešaji su navodno izumrli na samom početku Hedžire... bili su više nego legenda, još nestvarniji od priče o vojniku Kasadu ili Templaru Hetu Mastinu.
     Jedna od tih zelenih legendi očešala mi je dlan troprstom šakom prilikom upoznavanja.
     U mahuni je bilo i drugih neljudskih, ne-Proteranih, neandroidnih entiteta.
     Blizu providnog zida mahune, lebdelo je nešto što je ličilo na krupne, zelenkastobele diskove - meke, drhtave tacne od mekog materijala - i svaki je bio prečnika gotovo dva metra. Već sam video taj oblik života... na svetu oblaka gde me je pojela nebeska sipa.
     Nije vas pojela, Č. Endimione, odjeknuo mi je nalet govora u glavi, samo transportovala.
     Telepatija? pomislio sam, upola usmerivši pitanje prema diskovima. Setio sam se naleta misli-govora na svetu oblaka i toga da sam se zapitao odakle je došao.
     Anea mi je odgovorila. "Liči na telepatiju", reče ona tiho, "ali tu nema ničeg mističnog. Akerateli su naučili naš jezik na uobičajeni način - njihovi zeplini, simbioti, čuli su zvučne vibracije, a Akerateli su ih raščlanili i analizirali. Oni kontrolišu zepline nekom vrstom dalekometnih, veoma usko fokusiranih mikrotalasnih pulseva..."
     "Ono što me je progutalo na svetu oblaka bilo je zeplin", rekoh ja.
     "Da", reče Anea.
     "Poput zeplina na Vrtlogu?"
     "Da, a isto tako i u Jupiterovoj atmosferi."
     "Mislio sam da su ih lovci istrebili početkom Hedžire."
     "Zbrisani su na Vrtlogu", reče Anea. "A na Jupiteru čak i pre Hedžire. Ali ti nisi leteo u kajaku pod zmajem ni na Jupiteru, ni na Vrtlogu... već na jednom drugom, kiseonikom bogatom gasnom džinu stotinu svetlosnih godina duboko u Zabačenosti."
     Klimnuh glavom. "Izvini što sam te prekinuo. Rekla si... mikrotalasni impulsi..."
     Anea odmahnu graciozno, onim omalovažavajućim pokretom koji sam kod nje upoznao još kada je bila dete. "Tokom eona, oni su kolonizovali više od deset hiljada kiseonikom bogatih svetova, gasnih džinova."
     "Deset hiljada!" rekoh ja. Mislim da mi je na trenutak donja vilica bukvalno visila. Za vreme više od hiljadu dvesta godina koliko je čovečanstvo putovalo, istražili smo i naselili se na manje od deset odsto tog broja planeta.
     "Akerateli to duže rade od nas", reče De Soja tiho.
     Pogledao sam diskove koji su blago vibrirali. Nisam mogao da im vidim oči, isto tako ni uši. Da li nas čuju? Sigurno... jedan od njih odgovorio je na moje misli. Mogu li da čitaju misli isto tako kao što podstiču jezik uma?
     Dok sam zurio u njih, razgovor između ljudi i Proteranih u prostoriji nastavio se.
     "Podaci su pouzdani", reče bledi Proterani za koga sam kasnije saznao da se zove Navson Hamnim. "Najmanje tri stotine brodova klase arhanđeo grupisalo se u sistemu Lakaj 9352. Svaki brod nosi predstavnika Reda Jerusalimskih ili Malteških Vitezova. To je neosporno veliki Krstaški pohod."
     "Lakaj 9352", razmišljao je De Soja naglas. "Sibiatusovo Ogorčenje. Znam to mesto. Koliko su ti podaci stari?"
     "Dvadeset sati", reče Navsom Hamnim. "Poslati su nam jedinom sondom sa Gideonovim pogonom koja nam je preostala... od tri sonde zarobljene za vreme tvojih napada, dve su uništene. Prilično smo sigurni da je brod-izvidnik koji je poslao ovu sondu pronađen i uništen samo nekoliko sekundi posle lansiranja kurira."
     "Tri stotine arhanđela", reče De Soja. Protrlja obraze. "Ako su svesni da znamo za njih, mogu da izvedu Gideonov skok ovamo za samo nekoliko dana... sati. Pretpostavimo da im treba dva dana za vaskrsavanje, što znači da nam ostaje možda manje od tri dana za pripremu. Da li je odbrana poboljšana otkad sam otišao?"
     Drugi Proterani koga sam kasnije upoznao kao Sistendža Kordvela, raširio je ruke gestom čije ću značenje kasnije prepoznavati kao 'nema izgleda'. Primetio sam opne među njegovim dugačkim prstima. "Većina borbenih brodova morala je da skoči do isturenog Velikog Zida kako bi zadržala njihovu udarnu jedinicu KONJSKA GLAVA. Borbe su tamo veoma žestoke. Očekujemo da će se malo brodova vratiti."
     "Da li vaši podaci sadrže informaciju o tome da li Paks zna šta se ovde nalazi?" upita Anea.
     Navson Hamnim raširi ruke u istančanoj varijaciji Kordvelovog gesta. "Mislimo da ne zna. Ali sada znaju da je ovo bila oblast u kojoj smo se pripremali za nedavne odbrambene bitke. Pretpostavljam da misle da je ovo samo još jedna baza - možda sa delimičnim orbitalnim šumskim prstenom."
     "Možemo li da učinimo bilo šta da prekinemo Krstaški pohod pre nego što on dođe ovamo?" upita Anea, obrativši se svima u prostoriji.
     "Ne." Taj ravni slog začuo se od visokog muškarca koji mi je predstavljen kao pukovnik Fedman Kasad. Njegov engleski iz Mreže imao je neobičan naglasak. Bio je to visoki muškarac, izuzetno vitak, ali mišićav, sa retkom bradom duž vilice i oko usana. U Spevu starog pesnika, Kasad je opisan kao srazmerno mlad čovek, ali ovaj ratnik bio je u svojim standardnim šezdesetim, najmanje, sa dubokim borama oko tankih usana i sitnih očiju; taman ten bio mu je još tamniji zahvaljujući izloženosti suncu pustinjskog sveta ili ultraljubičastom zračenju dubokog svemira, a kosa na glavi dizala mu se u šiljcima, nalik na kratke srebrne eksere.
     Svi pogledaše Kasada i sačekaše.
     "Pošto je De Sojin brod uništen", reče pukovnik, "naša jedina prilika za uspešnu operaciju brzog udara i bekstva više ne postoji. Nekoliko ratnih brodova sa Hokingovim pogonom koji su nam preostali imali bi vremenski dug od najmanje dva meseca kada bi skočili u Lakaj 9352 i natrag. Krstaški arhanđeli bi gotovo izvesno do tada stigli ovamo i otišli... a mi bismo ostali bez odbrane."
     Navson Hamnim se odbi od zida mahune i obrnu se tako da stoji bokom okrenut prema Kasadu. "Ta dva ratna broda ionako nas ne mogu zaštititi", reče on tiho; njegov engleski iz Mreže bio je više muzikalan nego opterećen naglaskom. "Zar ne bi trebalo da razmotrimo mogućnost smrti prilikom napada?"
     Anea dolebde između dva muškarca. "Mislim da uopšte ne treba da razmatramo mogućnost smrti", reče ona. "Niti da dozvolimo uništenje biosfere."
     Pozitivan stav, progovori glas u mojoj glavi. Ali ne mogu se svi pozitivni stavovi podržati mogućom akcijom.
     "Istina", reče Anea, pogledavši prema diskovima, "ali možda će se u ovom slučaju mogućnost za takvu akciju stvoriti."
     Svima želimo dobre termale, reče glas u mojoj glavi. Diskovi se pomeriše prema zidu mahune, koji se otvori pred njima. Onda nestaše.
     Anea udahnu duboko. "Hoćemo li se sastati na Igdrasilu kako bismo zajedno obedovali za sedam sati i nastavili sa razgovorom? Možda će neko nešto smisliti."
     Nije bilo protivljenja. Ljudi, Proterani i Senešaji izišli su kroz mnoštvo otvora kojih tamo trenutak ranije nije bilo.
     Anea je dolebdela do mene i ponovo me zagrlila. Pomazih je po kosi.
     "Prijatelju moj", reče ona tiho. "Hodi sa mnom."

     Bila je to njena privatna mahuna - naša privatna mahuna, izvestila me je - i bila je prilično nalik onoj u kojoj sam se probudio, osim što su ovde bile organske police, niše, površine za pisanje, odeljci za odlaganje stvari i priključci interfejsa komloga. Moja odeća sa broda bila je uredno presavijena i smeštena u spremištu, a rezervne čizme bile su mi u ladici od fiberplastike.
     Anea je izvukla hranu iz spremišta-hladnjaka i počela da priprema sendviče. "Mora da si gladan, mili", reče ona, otkidajući komade tvrdog hleba. Video sam zaj-kozji sir na lepljivoj površini za rad pri nultoj gravitaciji, nekoliko zamotanih komada pečene govedine koji mora da su došli s broda, mehure senfa i nekoliko bokala pirinčanog piva sa T'ien Šana. Najednom sam umirao od gladi.
     Sendviči su bili veliki i debeli. Spustila ih je na tanjire-hvatače napravljene od nekog snažnog vlakna, podigla sopstveni obrok i mehur piva, i odbila se prema spoljnjem zidu. Pojavio se portal i počeo da se otvara.
     "Uh..." rekao sam ja zabrinuto, što je trebalo da znači - Izvini, Anea, ali tamo napolju je svemir. Zar ćemo oboje da pretrpimo eksplozivnu dekompresiju i odemo u groznu smrt?
     Odbacila se kroz organski portal, a ja sam slegnuo ramenima i pošao za njom.
     Tamo su bila gazišta, viseći mostovi, stepeništa sa lepljivom trakom, balkoni i terase - od biljnih vlakana tvrdih kao čelik, a sve je bilo obavijeno oko mahuna, stabljika, grana i stabala poput bršljana. Takođe, bilo je vazduha za disanje. Mirisalo je na šumu posle kiše.
     "Zaštitno polje", rekao sam, pomislivši da je trebalo to da očekujem. Najzad, ako je Konzulov drevni brod mogao da ima balkon...
     Pogledao sam unaokolo. "Odakle energija za to?" rekao sam. "Iz solarnih receptora?"
     "Posredno", reče Anea, pronašavši lepljivu klupu i prostirku. Na ovom malom balkonu složenog tkanja nije bilo ograde. Ogromna grana - prečnika najmanje trideset metara - završavala se bujnim lišćem iznad nas, a prava mreža stabala i grana 'ispod' nas ubedila je moje unutrašnje uho da se nalazimo mnogo kilometara visoko na zidu sazdanom od izukrštanih zelenih greda. Odupirao sam se porivu da se bacim na lepljivu prostirku i grčevito se priljubim uz nju kao da mi od toga život zavisi. Kraj nas je prolepršala svetlucava paučina, za kojom je letela neka mala ptica sa repom u obliku slova 'V'.
     "Posredno", rekoh punim ustima pošto sam zagrizao ogroman zalogaj sendviča.
     "Sunčeva svetlost - najvećim delom - pretvara se u zaštitna polja zahvaljujući ergovima", nastavi moja prijateljica dok je pijuckala pivo i gledala u naizgled beskrajno lisnato prostranstvo iznad nas, ispod nas, svuda oko nas, sa zelenim licima okrenutim prema blistavoj zvezdi. Nije bilo dovoljno vazduha da bi nam nebo bilo plavo, ali zaštitno polje polarizovalo je sunce taman dovoljno da ne budemo zaslepljeni kada pogledamo tamo.
     Umalo nisam ispljunuo hranu; uspeo sam umesto toga da progutam, i rekao: "Ergovi? Misliš, aldebaranski pretvarači energije? Ozbiljno? Ergovi kao oni sa poslednjeg hodočašća na Hiperionu?"
     "Da", reče Anea. Njene tamne oči sada su bile okrenute prema meni.
     "Mislio sam da su oni izumrli."
     "Ne", reče Anea.
     Otpio sam dugi gutljaj iz mehura i odmahnuo glavom. "Zbunjen sam."
     "Imaš i pravo da budeš zbunjen, prijatelju dragi", reče Anea tiho.
     "Ovo mesto..." Mahnuo sam slabo prema zidu granja i lišća koji se gubio mnogo dalje od planetnog horizonta, sa beskrajno udaljenim zeleno-crnim zakrivljenjem visoko iznad nas. "Nemoguće je", rekao sam.
     "Ne baš", reče Anea. "Temlari i Proterani radili su na njemu - kao i na drugima poput njega - hiljadama godina."
     Ponovo sam počeo da žvaćem. Sir i pečena govedina bili su izvrsni. "Znači, ovde su one hiljade i milioni stabala stigli posle napuštanja Božjeg Gaja u vreme Pada."
     "Neka od njih", reče Anea. "Ali Templari su radili sa Proteranima na tome da razviju orbitalne šumske prstenove i biosfere mnogo pre toga."
     Virnuo sam naviše. Udaljenosti su u meni izazivale vrtoglavicu. Od pomisli da sam na ovako maloj, lisnatoj platformi, toliko kilometara iznad ništavila, gubio sam ravnotežu. Duboko ispod nas, udesno, nešto što je izgledalo kao mali, zeleni izdanak kretalo se sporo oko prepletenih grana. Video sam membranu energetskog polja oko toga i shvatio da posmatram jedan od čuvenih templarskih drvobrodova, gotovo sigurno kilometrima dugačak. "Je li onda ovo dovršeno?" upitah. "Kao prava Dajsonova sfera? Globus oko zvezde?"
     Anea odmahnu glavom. "Daleko od toga, mada su pre oko dvadeset standardnih godina spojili pipke svih primarnih stabala. Tehnički, to je sfera, ali u ovom trenutku najveći njen deo sastoji se od rupa - neke od njih imaju prečnik mnogo miliona klika."
     "Jebote, fantastično", rekoh ja, shvativši da sam mogao da budem i rečitiji. Protrljah obraze i opipah tamo izdžikljalu bradu. "Bio sam nesvestan dve nedelje?" upitah.
     "Petnaest standardnih dana", reče Anea.
     "Automatski lekar obično radi brže od toga", rekoh ja. Dovršio sam sendvič, zalepio tanjir za površinu stola i usredsredio se na pivo.
     "Obično radi", saglasi se Anea. "Rejčel mora da ti je rekla da si proveo srazmerno kratko vreme u autohirurgu. Ona je lično obavila najveći deo početnih operacija."
     "Zašto?" upitah ja.
     "Spremište je bilo puno", reče Anea. "Odledili smo te iz fuge čim smo stigli ovde, ali trojica koja su smeštena u lekara pre tebe bila su u lošem stanju. De Soja je punu nedelju dana bio blizu smrti. Narednik... Gregorijus... bio je mnogo ozbiljnije povređen nego što je rekao kada smo ga sreli na Velikom Vrhu. A treći oficif - Karel Šan - umro je, uprkos svim naporima automatskog lekara i medicinara Proteranih."
     "Sranje", rekoh, spustivši pivo. "Žao mi je zbog toga." Čovek se navikne na to da autohirurg može da sredi gotovo sve.
     Anea me pogleda tako pomno da sam osetio kako mi njen pogled greje lobanju baš kao što sam mogao da osetim snažnu sunčevu svetlost. "Kako si, Role?"
     "Sjajno", rekoh ja. "Malo me boli. Osećam kako mi rebra zarastaju. Ožiljci me svrbe. I osećam se kao da sam spavao dve nedelje predugo... ali dobro sam."
     Ona mi uze ruku. Shvatio sam da su joj oči vlažne. "Stvarno bih poludela da si mi umro", reče ona trenutak kasnije, glasom nabijenim emocijama.
     "I ja." Stisnuo sam joj šaku, digao pogled, najednom skočio na noge tako da je mehur s pivom odleteo u spirali kroz redak vazduh i umalo nisam sam sebe lansirao. Samo su me lepljivi đonovi cipela zadržali na mestu. "E, do mojega!" rekao sam i pokazao.
     Sa ove udaljenosti, ličilo je na sipu, dugačku možda samo metar ili dva. Zahvaljujući iskustvu i sve boljem osećaju za ovdašnju perspektivu, znao sam da nije tako.
     "Jedan od zeplina", reče Anea. "Akerateli imaju desetine hiljada njih koji rade na Biosferi. Zadržavaju se u okruženju CO ₂ i O ₂."
     "Neće valjda ponovo da me pojede?" upitah ja.
     Anea se isceri. "Sumnjam. Onaj koji te je probao verovatno je već upozorio ostale."
     Potražio sam pogledom svoje pivo, video da se mehur tumba stotinu metara ispod nas, pomislio da skočim za njim, predomislio se i seo na lepljivu klupu.
     Anea mi dade svoj mehur. "Hajde samo. Nikada ne mogu da dovršim te stvari." Posmatrala je kako pijem. "Kad već pričamo, imaš li još pitanja?"
     Progutao sam i odmahnuo rukom sa omalovažavanjem. "Pa, ovde se muva neka gomila istrebljenih, mitskih i mrtvih ljudi. Da li bi možda htela to da mi objasniš?"
     "Kada kažeš istrebljenih, misliš na zepline, Senešaje i Templare?" upita ona.
     "Aha. I na ergove... mada još nisam video nijednog."
     "Templari i Proterani zajedno su radili na očuvanju takvih progonjenih razumnih vrsta onako kako su kolonisti na Maui-Kovenantu pokušali da spasu delfine sa Stare Zemlje", reče ona. "Najpre od kolonista s početka Hedžire, zatim od Hegemonije, a sada od Paksa."
     "A mitski i mrtvi ljudi?" upitah ja.
     "Tu spada pukovnik Kasad?"
     "I Het Mastin", rekoh ja. "I, kad smo već kod toga, Rejčel. Jebote, ovde kao da se pojavljuje čitava glavna postavka Speva o Hiperionu."
     "Ne baš", reče Anea, glasom tihim i pomalo tužnim. "Konzul je mrtav. Ocu Direu nikada ne dopuste da živi. A nema ni moje majke."
     "Žao mi je, malena..."
     Ona mi ponovo dodirnu ruku. "U redu je. Znam na šta misliš... sve je to uznemirujuće."
     "Jesi li od ranije poznavala pukovnika Kasada i Heta Mastina?" upitah ja.
     Anea odmahnu glavom. "Majka mi je pričala o njima, naravno... a Čika Martin je imao štošta da doda svom opisu iz poeme. Ali oni su otišli pre mog rođenja."
     "Otišli", ponovio sam. "Zar nećeš da kažeš da su umrli?" Pokušavao sam da se setim strofa iz Speva. Prema priči starog pesnika, Het Mastin, visoki Templar, Istinski Glas Drveta, nestao je tokom putovanja kolima sa jedrom preko Mora Trave na Hiperionu, ubrzo pošto je njegov brod, Igdrasil, izgoreo na orbiti. Krv u Templarevoj kabini ukazivala je na Šrajka. Ostavio je erga u Mebijusovoj kocki. Nešto kasnije, pronašli su Mastina u Dolini Vremenskih Grobnica. Nije bio u stanju da objasni svoje odsustvo, rekao je samo da krv u kolima nije bila njegova, kriknuo je da je njegov posao da bude Glas Drveta Bola i umro.
     Pukovnik Kasad je nestao otprilike u isto vreme - ubrzo posle ulaska u Dolinu Vremenskih Grobnica - ali pukovnik SILE je, prema Spevu Martina Silenusa, pratio svoju fantomsku ljubavnicu, Monetu, u daleku budućnost, gde će poginuti u borbi sa Šrajkom. Sklopio sam oči i naglas odrecitovao:

     ...Kasnije, u klanici doline,
     Moneta i nekoliko Izabranih Ratnika
     Svi ranjeni,
     Iskidani, izmrcvareni besom Šrajkove horde,
     Pronađoše telo Fedmana Kasada
     Još u samrtnom zagrljaju sa
     Nemim Šrajkom.
     Podigoše ratnika, ponesoše, dodirujuć' ga
     S poštovanjem što se rađa iz gubitka i bitke
     Opraše mu i odenuše unakaženo telo
     I odneše ga do Kristalnog Monolita.
     Tu položiše junaka na odar od belog mermera,
     Oružje mu staviše kraj nogu.
     U dolini iza njega, velika je lomača
     Ispunila vazduh svetlom.
     Ljudi, muškarci i žene, nosili su baklje
     Kroz mrak,
     Dok su drugi silazili, na prstima
     Kroz jutarnji lapis lazuli,
     A neki su došli i vilinskim brodom,
     U mehuru svetla,
     Dok su se ostali spuštali na krilima energije
     Ili obavijeni krugovima zelenim i zlatnim.
     Kasnije, dok su zvezde gorele na nebu,
     Moneta se oprostila sa budućim
     Prijateljima i ušla u Sfingu.
     Mnoštvo je zapevalo.
     Pacovi su cunjali međ' palim barjacima
     Na polju gde su izginuli junaci,
     Dok je vetar šaputao po lubu
     Sečivu, čeliku i trnu.
     I tako,
     U Dolini
     Velike Grobnice zatreptaše,
     Zgasnuše iz zlata u bronzu,
     Pa počeše dugi povratak.

     "Upečatljivo pamćenje", reče Anea.
     "Od Grandam sam obično dobijao ćuške kada bih pogrešio", rekoh ja. "Ne menjaj temu. Templar i pukovnik bi, po meni, trebalo da su mrtvi."
     "I biće", reče Anea. "Baš kao svi mi."
     Sačekao sam da prođe njena delfijska faza.
     "Spev veli da je Heta Mastina negde... u neko kada odneo Šrajk", reče ona. "Kasnije je umro u Dolini Vremenskih grobnica, po povratku. U poemi ne stoji da li je bio odsutan jedan sat ili trideset godina. Čika Martin to nije znao."
     Pogledah je, suzivši oči. "A šta je sa Kasadom, malena? Spev je tu prilično određen... pukovnik prati Monetu u daleku budućnost, upušta se u borbu sa Šrajkom..."
     "Zapravo, sa legijama Šrajkova", ispravi me prijateljica.
     "Aha", rekoh ja. To nikada nisam zaista razumeo. "Ali čini mi se da tu ima kontinuiteta... on je prati, bori se, umire, stavljaju mu telo u Kristalni Monolit i Moneta sa tom grobnicom kreće natrag, na dugi put kroz vreme."
     Anea klimnu glavom i osmehnu se. "Sa Šrajkom", reče ona.
     Zastao sam. Šrajk je izišao iz Grobnica... Moneta je nekako doputovala sa njim... i mada u Spevu jasno stoji da je Kasad uništio Šrajka u toj velikoj, poslednjoj borbi, čudovište je nekako bilo živo i putovalo je sa Monetom i Kasadovim telom natrag kroz...
     Prokletstvo. Je li poema ikada zaista pomenula da je Kasad bio mrtav?
     "Čika Martin je morao da izmisli delove priče, znaš", reče Anea. "Imao je neke opise od Rejčel, ali dozvolio je sebi pesničku slobodu kod delova koje nije razumeo."
     "Aha", rekoh ja. Rejčel. Moneta. Spev je jasno nagovestio da će se dete Rejčel, koje je otišlo sa svojim ocem, Solom, u budućnost, vratiti kao žena, Moneta. Fantomska ljubavnica pukovnika Kasada. Žena koju će pratiti u budućnost, u sopstvenu sudbinu... A šta mi je ono Rejčel rekla pre nekoliko sati, kada sam posumnjao da su ona i Anea bile ljubavnice? "Slučajno sam u vezi sa jednim vojnikom... muškarcem... koga ćeš danas upoznati. U stvari, biću jednog dana u vezi sa njim. Mislim... sranje, baš je složeno."
     Zaista. Glava me je bolela. Spustio sam pivo i uhvatio se za glavu.
     "Još je složenije nego što misliš", reče Anea.
     Pogledao sam je kroz prste. "Hoćeš li da mi objasniš?"
     "Da, ali..."
     "Znam", rekoh. "U neko drugo vreme."
     "Da", reče Anea, uhvativši me za ruku.
     "Ima li nekog razloga zbog kog ne bi trebalo sada da pričamo o tome?" upitah ja.
     Anea klimnu glavom. "Moramo sada da uđemo u mahunu i naredimo da zidovi postanu neprovidni", reče ona.
     "Zar moramo?" upitah ja.
     "Da."
     "I šta onda?" upitah.
     "Onda ćemo", reče Anea, odbivši se od lepljive prostirke, povukavši me za sobom, "satima voditi ljubav."

25.

     Nulta gravitacija. Bestežinsko stanje.
     Nikada ranije nisam stvarno bio u prilici da procenim te termine i tu stvarnost.
     Naša mahuna bila je zamračena toliko da je bogata večernja svetlost sijala kao kroz debeli pergament. Još jednom, imao sam utisak da se nalazim u nekom toplom srcu. Još jednom sam shvatio koliko je Anea meni u srcu.
     Isprva se taj susret graničio sa kliničkim, dok mi je Anea pažljivo skidala odeću i zagledala poluzalečene hirurške ožiljke, blago dodirivala nameštena rebra i prelazila dlanom po leđima.
     "Trebalo bi da se obrijem", rekao sam, "i istuširam."
     "Besmislica", šapnu moja prijateljica. "Svakodnevno sam te podvrgavala zvučnim kupanjima i prala sunđerom... a to obuhvata i ovo jutro. Savršeno si čist, dragi moj. A čekinje mi se sviđaju." Prešla je prstom po mom licu.
     Lebdeli smo iznad mekih i zaobljenih polica spremišta. Pomogao sam Anei da skine košulju, pantalone i veš. Svaki komad je, čim bi ga skinula, ritnula kroz vazduh u ladicu spremišta, da bi bosim stopalom zatvorila panel kada je sve bilo unutra. Oboje smo se kikotali. Moja odeća još je lebdela u mirnom vazduhu, i rukavi košulje mahali su usporeno.
     "Uzeću..." zaustio sam.
     "E, nećeš", reče Anea i privuče me bliže.
     Čak i ljubljenje zahteva nove veštine pri nultoj gravitaciji. Anei se kosa uvijala oko glave kao suncem obasjana kruna dok sam ja držao njeno lice rukama i ljubio je - u usne, oči, obraze, čelo, ponovo u usne. Počeli smo polako da se premećemo, okrznuvši glatki, svetlucavi zid. Bio je topao kao telo moje drage. Jedno od nas odgurnulo se i zajedno smo se zatumbali usred ovalnog prostora mahune.
     Poljupci su nam postali žurniji. Svaki put kada bismo posegnuli da čvršće zagrlimo jedno drugo, počeli bismo da se obrćemo oko nevidljivog središta mase, prepletenih ruku i nogu, priljubljeni jedno uz drugo, u sve bržoj rotaciji. Bez razdvajanja ili prekida poljupca, pružio sam ruku, sačekao da zidovi topli kao telo stignu do nas, i zaustavio premetanje. Taj dodir nas je odgurnuo dalje od zakrivljenog zida koji je odavao topli sjaj i vratio nas da se veoma sporo obrćemo prema središtu.
     Anea je prekinula naš poljubac i na trenutak odmakla glavu, i dalje držeći moje mišice, da bi me osmotrila sa udaljenosti ispruženih ruku. Video sam njen osmeh deset hiljada puta u proteklih deset godina njenog života - mislio sam da poznajem sve njene osmehe - ali ovaj je bio dublji, stariji, tajanstveniji i nestašniji od svih koje sam ranije video.
     "Ne pomeraj se", šapnu ona i, odgurnuvši se blago od moje mišice kao oslonca, zarotira u prostoru.
     "Anea..." bilo je sve što sam mogao da kažem, a onda više nisam mogao da kažem ništa. Zatvorio sam oči, zaboravivši na sve osim na taj osećaj. Osećao sam kako mi šake moje drage stežu butine otpozadi, privlače sebi.
     Trenutak kasnije, njena kolena bila su mi oslonjena o ramena, a butine su me blago lupkale po grudima. Posegnuo sam za ulegnućem njenih leđa i privukao je bliže, kliznuvši obrazom duž snažnog mišića sa unutrašnje strane njene butine. U Zapadnom Taliesinu, jedan kuvar imao je tigrastu mačku. Mnogo puta uveče, dok sam sedeo sam na zapadnoj terasi, posmatrao zalazak sunca i osećao kako kamenje gubi dnevnu toplotu, čekajući da Anea i ja sednemo u njeno sklonište i razgovaramo o svemu i ni o čemu, posmatrao sam kako mačka sporo lapće iz svoje činije. Sada sam zamislio tu mačku, ali posle nekoliko minuta nisam mogao da zamislim ništa osim neposrednog i nesavladivog osećaja da se moja draga prijateljica otvara preda mnom, suptilnog ukusa mora, naših pokreta sličnih nailasku plime, i sva čula bila su mi usredsređena na sporu, ali sve snažniju senzaciju u samoj mojoj srži.
     Koliko smo dugo tako lebdeli, nemam pojma. Tako sveobuhvatno uzbuđenje liči na vatru u kojoj vreme sagoreva. Potpuna prisnost predstavlja izuzetak od prostorvremenskih zahteva Vaseljene. Samo su sve snažniji prerogativi naše strasti i nesavladiva potreba da budemo još bliži jedno drugome od ove pretposlednje bliskosti obeležili minute u kojima smo vodili ljubav.
     Anea je još više raširila noge, odmakla se i pustila me ustima, ali ne i rukom. Ponovo smo se obrnuli u svetlu boje sepije, a njeni prsti i moje uzbuđenje bili su središte naše spore rotacije. Poljubili smo se, blažnih usana, a Anein stisak oko mene bio je sve jači. "Sada", šapnula je. Poslušao sam je.
     Ako postoji neka istinska tajna Vaseljene, onda je to ovo... tih prvih nekoliko sekundi toplote, ulaska i potpunog prihvatanja voljene osobe. Ponovo smo se ljubili, ne mareći za sporo premetanje, a bogata svetlost poprimala je oko nas toplotu srca. Otvorio sam oči dovoljno dugo da vidim kako se Aneina kosa uvija kao Ofelijin plašt u moru vazduha tamnom kao vino, u kome smo lebdeli. Bilo je to uistinu kao da grlim svoju voljenu u dubokoj, slanoj vodi - plutajući, bez težine, sa njenom toplinom oko mene poput plime i pokretima pravilnim poput naleta talasa na topli pesak.
     "Uups..." šapnu Anea pošto je prošao sam trenutak tog savršenstva.
     Zastao sam sa poljupcima dovoljno dugo da procenim šta nas to razdvaja. "Njutnov zakon", šapnuo sam uz njen obraz.
     "Za svaku akciju..." šapnu Anea, zakikotavši se tiho, držeći me za ramena kao plivačica koja je zastala da se odmori.
     "...sledi podjednaka i suprotna reakcija..." rekoh ja, osmehujući se sve dok me ponovo nije poljubila.
     "Rešenje", šapnu Anea. Noge joj se čvrsto stegnuše oko mojih kukova. Dojke su joj lebdele između nas, a bradavice mi golicale prsa.
     Onda se spustila unazad, ponovo plivačica, ovaj put lebdeći, raširenih ruku, ali prstiju i dalje prepletenih sa mojima. Nastavili smo da se sporo obrćemo oko zajedničkog središta gravitacije, u laganom premetanju, glava mi se pojavljivala gore, dole i okolo poput glave nekog jahača na delfinu koji se sporo premeće u suncem obasjanim dubinama, ali više me nije zanimala elegantna balistika našeg vođenja ljubavi, niti sam je bio svestan; jedino za šta sam znao bila je ljubav koju smo vodili. Pomerali smo se brže u toplom moru vazduha.
     Nekoliko minuta kasnije, Anea mi ju pustila ruke, pomerila se naviše i napred, dok smo se zajedno tumbali, i dalje u pokretu, zabila mi kratke nokte u leđa dok me je ljubila divlje i žurno, a onda je odmakla usta da bi prodahtala i jeknula, jednom, tiho. U istom trenutku kada je jeknula, osetio sam da se njena topla Vaseljena zatvara oko mene sa tim kratkim, tesnim drhtajem, tim prisnim, zajedničkim pulsom. Sekund kasnije, došao je red na mene da uzdahnem, i zgrabio sam je dok sam pulsirao u njoj, da bih prošaputao u njen slani vrat i lebdeću kosu - "Anea... Anea." Molitvu. Moju tadašnju jedinu molitvu. Moju sadašnju jedinu molitvu.
     Dugo smo lebdeli zajedno, čak i pošto smo ponovo postali dve jedinke umesto jedne. Noge su nam još bile prepletene, prstima smo se mazili i držali. Ljubio sam joj grlo i osećao bilo kao odjek sećanja na usnama. Ona je prolazila prstima kroz moju oznojenu kosu.
     Shvatio sam da u tom trenutku ništa iz prošlosti nije bilo važno. Ništa strašno iz budućnosti nije bilo važno. Važna je bila njena koža uz moju, njena ruka koja me je držala, miris njene kose i kože i toplina njenog daha na mojim grudima. Ovo jeste bio satori. Ovo je bila istina.
     Anea se odbi do spremišta mahune dovoljno dugo da se vrati sa malim, toplim, vlažnim peškirom. Na smenu smo brisali znoj i lepljivost jedno sa drugoga. Prolebdela je moja košulja, sa praznim rukavima koji su pokušavali da plivaju u blagim vazdušnim strujama. Anea se nasmejala i otegla svoje pranje i brisanje, brzo pretvorivši taj jednostavni čin u nešto drugo.
     "Ups", reče Anea, osmehnuvši mi se. "Kako se to desilo?"
     "Njutnov zakon?" rekoj ja.
     "To ima smisla", šapnu ona. "A kakva bi onda bila reakcija kada bih uradila... ovo?"
     Mislim da smo oboje bili iznenađeni trenutnim ishodom njenog opita.
     "Imamo još sate i sate do sastanka sa ostalima na drvobrodu", reče ona tiho. Rekla je nešto živoj mahuni i zakrivljeni zid postao je potpuno providan. Činilo se da lebdimo među tih bezbroj grana i listova veličine jedara, i sunčeva toplota kupala nas je u jednom trenutku da bismo se već sledećeg našli duboko u noći i zvezdama, pri pogledu na drugu stranu providne mahune.
     "Ne brini", reče Anea, "mi možemo da vidimo šta je napolju, ali spolja je mahuna neprovidna. Reflektivna."
     "Kako možeš da budeš sigurna?" šapnuo sam dok sam joj ponovo ljubio vrat i tražio blagi puls.
     Anea uzdahnu. "Pretpostavljam da ne mogu, ako ne iziđem i ne pogledam spolja. To mu dođe nešto otprilike kao problem Dejvida Hjuma."
     Pokušao sam da se setim onoga što sam čitao od filozofije u Taliesinu, prisetio se razgovora o Berkliju, Hjumu i Kantu, a onda se nasmejao. "Postoji još jedan način za proveru", rekoh dok sam prelazio bosim stopalom duž njenih listova i zadnje strane nogu.
     "Kako to?" promrmlja moja prijateljica, zatvorenih očiju.
     "Ako iko može da vidi unutra", rekoh dok sam lebdeo iza nje i milovao joj leđa, ne dopuštajući da odlebdi od mene, "za tridesetak minuta tamo će se okupiti ogromna gomila Anđela-Proteranih, templarskih drvobrodova i kometnih farmera."
     "Stvarno", reče Anea, očiju i dalje zatvorenih. "A zašto to?"
     Počeo sam da joj pokazujem.
     Otvorila je oči. "Auh", rekla je tiho.
     Uplašio sam se da sam je šokirao.
     "Role?" šapnu ona.
     "Hmmm?" odvratio sam, ne prestajući da radim ono što sam radio. Zatvorio sam oči.
     "Možda si u pravu što se tiče spoljnje reflektivnosti mahune", šapnu ona, a onda ponovo uzdahnu, ovog puta dublje.
     "Mmmhmmm?" upitah ja.
     Ona me zgrabi za uši i oblete oko mene, privuče se i šapnu: "Šta kažeš da ostavimo spoljnju stranu providnu, a unutrašnji zid da bude reflektivan?"
     Naglo sam otvorio oči.
     "Šalim se", šapnu ona i odgurnu se od zida mahune, povukavši me sa sobom u središnju sferu toplog vazduha.
     Zvezde su gorele oko nas.

     Nosili smo svečanu crnu odeću na večeri i konferenciji na Igdrasilu. Bio sam napet i uzbuđen zbog toga što se nalazim na jednom od legendarnih drvobrodova i osetio sam nešto malčice nalik na antiklimaks kada sam shvatio da nisam ni primetio kada smo prešli sa grana biosfere na deblo drvobroda. Tek kada se stotine nas okupilo na nizu platformi i otvorenih mahuna, kada se brod zaista otisnuo i udaljio od okolnog lišća velikog poput gradova, grana velikih poput oblasti i stabala velikih poput kontinenata, shvatio sam da smo se ukrcali i da se krećemo.
     Igdrasil mora da je bio nešto duži od jednog kilometra, od sužene krošnje drveta do raskošnog korenskog sistema sa ključalom fuzionom energijom u podnožju. Nešto gravitacije vratilo se pod pogonom - verovatno samo nekoliko postotaka mikrogravitacije - ali to je ipak bilo uznemirujuće posle toliko vremena provedenog pri nultoj g. Mada, pomagalo nam je pri orijentisanju, i veliki broj nas mogao je da sedne za stolove i pogleda druge u oči umesto da dolebdi u neki učtivi položaj... Pomislio sam na Aneu i poslednje sate koje smo proveli zajedno, i pocrveneo na tu pomisao. Na višestrukim platformama nalazili su se stolovi i stolice i mnogi koji nisu sedeli tiskali su se na tanušnim visećim mostovima koji su povezivali platforme sa udaljenijim granama, ili na helikoidama spiralnih stepenica koje su vijugale kroz lišće grana i obavijale središnje deblo kao puzavice, ili su visili o lijanama i lisnatim senicima.
     Anea i ja sedeli smo za okruglim središnjim stolom zajedno sa Istinskim Glasom Drveta Hetom Mastinom, vođama Proteranih i četrdesetak Templara, izbeglicama sa T'ien Šana i drugih. Ja sam sedeo odmah do Anee, s leve strane. Uvaženi Templari bili su smešteni desno od nje. Čak i sada mogu da se setim imena većine ostalih koji su bili prisutni za središnjim stolom.
     Osim kapetana drvobroda, Heta Mastina, tamo je bilo još pet-šest Templara, uključujući i Keta Rostina - koji mi je predstavljen kao Istinski Glas Zvezdanog Drveta, Prvosveštenik Mjuira i Govornik Templarskog Bratstva. Među desetak Proteranih za glavnim stolom nalazili su se Sistendž Kordvel i Navson Hamnim, ali bilo je i drugih koji su malo ličili na ove visoke, mršave arhetipove Proteranih: Am Čipeta i Kent Kvinkent, dvoje nižih, tamnijih Proteranih - bračni par, pomislio sam - živih očiju i bez opni među prstima; Sian Kvintana Ka'an, žena koja je ili nosila raskošnu haljinu od perja jarkih boja, ili je tako rođena, kao i njeni partneri s plavim perjem, Pol Jurej i Morgan Botoms. Dvoje preostalih bolje se uklapalo u predstavu o Proteranima - Drivendž Nikagat i Palu Koror - jer oni su bili prilagođeni vakuumu i nosili su srebrnaste kože-odela tokom čitavog banketa.
     Tu su bila i četiri hebronska Senešaj Aluita - LLeeoonn i OOeeaall, koje sam sreo na prethodnom sastanku, kao i još jedan par vrbastih zelenih prilika koje mi je Anea predstavila kao AAllooee i NNeelloo. Mogao sam samo da pretpostavim da je njih četvoro bilo u srodstvu ili u nekom složenom braku.
     Činilo se da su tuđinski Akerateli odsutni, sve dok mi Anea nije pokazala mesto daleko među granama gde je mikrogravitacija bila još manja, i tamo su - između svetlucave paučine i ptica - lebdela bića nalik na trombocite. Čak su i ergovi vezači koji su kontrolisali zaštitno polje drvobroda bili prisutni preko predstavnika u obliku tri Mebijusove kocke sa diskovima za prevođenje usađenim u njihove crne matrice.
     Otac kapetan Federiko de Soja sedeo je s moje leve strane, a njegov ađutant, narednik Gregorijus, sedeo je levo od njega. Do narednika je sedeo pukovnik Fedman Kasad u svečanoj crnoj uniformi SILE, nalik na neki holo iz duboke prošlosti Hegemonije. Iza Kasada, sedela je Gromovna Krmača, uspravna i gorda poput starog ratnika SILE koji joj je sedeo zdesna, dok je kraj nje - sa očima bistrim i pozornim - sedeo Gecvang Ngvang Lobsang Tengin Gijapso Sisunvangjur Cungpa Mapaj Depal Sangpo, mali Dalaj Lama.
     Sve ostale izbeglice sa T'ien Šana nalazile su se negde na platformi za obedovanje, i video sam Ljomoa Dondruba, Labsanga Samtena, Džordža i Džigmea, Harujukija, Kenšira, Vojteka, Viki, Kuku, Kej i druge za glavnim stolom. Odmah iza Templara dalje za stolom od nas nalazili su se A. Betik, Rejčel i Teo Bernard. Rejčel nije skidala oči sa pukovnika Kasada, osim da bi pogledala Aneu kada bi ona progovorila. Kao da mi ostali nismo bili tamo.
     Male sluge Templara, koje je Anea šapatom opisala kao klonove, služile su vodu i jača pića, i neko vreme čuo se uobičajeni žamor i učtivi razgovor pred večeru. Onda zavlada tišina teška poput molitve. Kada je Ket Rostin, Istinski Glas Zvezdanog Drveta, ustao da progovori, poustajali su i svi ostali.
     "Prijatelji", reče niska prilika po kapuljačom, "braćo u Mjuiru, poštovani saveznici, proterani, razumne sestre i braćo iz konačnog Drveta Života, ljudi-izbeglice iz Paksa i" - Istinski Glas Zvezdanog Drveta nakloni se prema Anei - "velepoštovana Ti Koja Podučavaš.
     Većina nas koji smo se ovde okupili zna da su Dani Iskupljenja - kako je to nekada Crkva Šrajka nazivala skoro tri veka - na izmaku. Istinski Glasovi Bratstva Mjuira pratili su stazu kako proročanstva, tako i očuvanja, čekajući događaje u njihovom sledu, sadeći seme tamo gde se tle otkrovenja pokazalo plodno.
     U mesecima i godinama koje slede, budućnost mnogih rasa - ne samo ljudske - biće rešena. Iako među nama sada ima onih koji su dobili dar uvida u obrasce budućnosti, verovatnoće bačene poput kockica po neravnom prekrivaču prostora i vremena, čak i ti nadareni znaju da ne postoji jedna budućnost predodređena za nas ili naše potmostvo. Događaji su fluidni. Budućnost je kao dim šumskog požara, koji čeka da vetar određenih događaja i lične hrabrosti oduva iskre i žar stvarnosti ovamo ili onamo.
     Danas, na ovom drvobrodu... na novorođenom i ponovo krštenom Igdrasilu... odredićemo sopstvene puteve u sopstvene budućnosti. Moja molitva Sili Života kako je vidi Mjuir ne odnosi se na opstanak Biosfere, niti samo na opstanak Bratstva, niti samo na opstanak naše braće, Proteranih, niti samo na opstanak naših progonjenih i potlačenih razumnih rođaka Senešaja, Akeratelija, ergova i zeplina, niti samo na opstanak vrste poznate kao čovečanstvo, već da od danas počnu da se ostvaruju sva naša proročanstva i da sve vrste voljenog života - čovečanstvo tu nije nimalo važnije od kornjača sa mekim oklopom ili lampoustih sa Mare Infinitusa, pauka-skakavaca i tesla drveća, rakuna sa Stare Zemlje i Tomasovog sokola sa Maui-Kovenanta - da se sve vrste voljenog života sjedine u ponovnom rođenju međusobnog poštovanja kao dalekih partnera u rastućem životnom ciklusu Vaseljene."
     Istinski Glas Zvezdanog Broda okrenu se prema Anei i pokloni. "Poštovana Ti Koja Podučavaš, danas smo se ovde okupili zbog tebe. Znamo iz svojih proročanstava - kako onih nastalih u Bratstvu, tako i od onih koji su dodirnuli neksus poznat kao Praznina Koja Spaja - da si ti najbolja, jedina nada za pomirenje ljudi i Srži, čovečanstva i onih drugih. Takođe znamo da nema mnogo vremena i da neposredna budućnost sadrži potencijal i za početak tog pomirenja i za naše oslobođenje... ili za gotovo potpuno uništenje. Pre donošenja ikakvih odluka, među nama ima onih koji moraju da postave svoja poslednja pitanja. Hoćeš li se sada pridružiti našoj raspravi? Je li sada vreme da govorimo o onim stvarima o kojima se mora govoriti i koje se moraju shvatiti pre nego što se svi svetovi i sva staništa Proteranih, Templara, Paksa i raštrkanog čovečanstva ne uključe u poslednju bitku za dušu čoveka?"
     "Da", reče Anea.
     Istinski Glas Zvezdanog Drveta sede. Anea ustade, sačeka. Ja izvukoh pisaljku iz džepa prsluka.
     PROTERANI SISTENDŽ KORDVEL: Č. Anea, velepoštovana Ti Koja Podučavaš, možeš li nam reći sa ma kakvom sigurnošću da li će Bisofera, naše Zvezdano Drvo, biti pošteđeno uništenja i napada Paksa?
     ANEA: Ne mogu, Slobodnjače Kordvel. A i kada bih mogla, ne bi valjalo da o tome govorim. Moja uloga nije da predviđam verovatnoće u velikim epiciklusima haosa koji predstavljaju budućnosti. Mogu bez svake sumnje da kažem da će sledećih nekoliko dana i nedelja odlučiti hoće li ova zapanjujuća Biosfera opstati ili ne. Naši postupci će, u velikoj meri, odrediti to. Ali ne postoji jedan jedini pravi put.
     I ako bih ja smela nešto da pitam... ovde ima mojih prijatelja kojima su Zvezdano Drvo i svemir Proteranih novost. Pomoglo bi našoj raspravi kada bi jedan od naših domaćina objasnio nastanak rase Proteranih, Biosfere i drugih projekata i filozofije Proteranih i Templara.
     PROTERANA SIAN KVINTANA KA'AN: Rado ću se obratiti našim novim gostima, Prijateljice Anea. Važno je da svi koji prisustvuju ovim razmatranjima shvate šta sve zavisi od ishoda.
     Kao što sva naša braća Proterani i Templari ovde dobro znaju, rasa Proteranih stvorena je pre više od osam stotina godina u mnoštvu međusobno veoma udaljenih zvezdanih sistema. Ljudski semebrodovi sa kolonistima vičnim genetičkim veštinama odaslani su sa Stare Zemlje u velikoj predhedžirskoj ekspaniziji. Ovi semebrodovi bili su - u najvećem broju slučajeva - letelice sporije od svetlosti: flote primitivnih Basardovih mlaznih brodova, solarni jedrenjaci, sakupljači jona, letelice sa nuklearnim pogonom, Dajsonove sferice lansirane gravitacijom, jedrenjaci sa zaštitnim poljem i laserskim pogonom... samo su nekoliko desetina kasnijih semebrodova bile C-plus letelice sa ranim Hokingovim pogonom.
     Ti kolonisti, naši preci - većina je putovala u hladnom snu dubljem od kriogenske fuge - bili su najbolji ARNisti, nanotehničari i genetički inženjeri koje je imao sistem Stare Zemlje. Njihov zadatak bio je da pronađu nastanjive svetove i da - u odsustvu tehnologije teraformiranja - bioinženjeringom i nanotehnikom prilagode milione životnih oblika sa Stare Zemlje zamrznutih u brodovima tako da mogu da opstanu na tim svetovima.
     Kao što znamo, malo je semebrodova stiglo do nastanjivih svetova - do Nove Zemlje, Tau Cetija, Barnardovog Sveta. Većina je, međutim, stigla do svetova u sistemima gde nikakvi oblici života nisu mogli da opstanu. Kolonisti su mogli da biraju: da nastave dalje, u nadi da će ih brodski sistemi za održavanje u životu očuvati u novim dugim decenijama ili vekovima putovanja; ili da upotrebe svoje znanje genetičkog inženjeringa i prilagode sebe i embrione sa svoje arke uslovima daleko oštrijim nego što su prvobitni planeri sa semebrodova zamišljali.
     I tako su i učinili. Koristeći najnaprednije metode nanotehnologije - metode koje je na Staroj Zemlji prekinula Srž u ranim danima Hegemonije - ta ljudska bića prilagodila su se divljim i negostoljubivim svetovima, pa čak i još negostoljubivijim tamnim prostorima između svetova i zvezda. Za nekoliko vekova, upotreba Hokingovog pogona proširila se do većine tih raštrkanih Rojeva kolonista Proteranih, ali njihova želja za pronalaženjem pogodnijih svetova zgasnula je. Oni su sada želeli da nastave prilagođavanje, da dopuste svim siročićima Stare Zemlje da se prilagode, svim onim uslovima koje im je nudilo mesto i svemir.
     A sa tom novom misijom razvijala se i njihova filozofija... naša filozofija, gotovo religijska u žaru, širenja života kroz Galaksiju... kroz Vaseljenu. Ne samo ljudskog života... ne samo životnih oblika sa Stare Zemlje... već života u svim njegovim beskrajnim i složenim varijacijama.
     Nekoliko naših večerašnjih posetilaca možda ne zna da je konačni cilj Proteranih i naše braće, Templara, ne samo Biosfera Zvezdanog Drveta koju možemo da vidimo iznad nas dok razgovaramo... već dan kada će vazduh, voda i život ispuniti gotovo sav prostor između Zvezdanog Drveta i žutog sunca koje vidimo kako gori iznad nas.
     Bratstvo Mjuira i naša labava konfederacija Proteranih žele ništa manje nego da pomognu da se površina, mora i atmosfera svakog sveta oko svake zvezde ozelene životom. I više od toga, radimo na tome da galaksija zasija zelenilom... da pruži pipke prema obližnjim galaksijama... superstrune života.
     Jedan nuzproizvod te filozofije, i razlog za želju Crkve i Paksa da nas unište, jeste to što smo vekovima krojili ljudsku evoluciju tako da se ona uklopi u zahteve koje pred nas postavlja okruženje. Do sada, ne postoje osobene i izdvojene vrste čovečanstva koje se razlikuju od homo sapiensa - što će reći, svi bismo mi mogli, uz voljni pristanak obe strane, da se sparimo sa bilo kojim ljudskim bićem iz Paksa ili Templarom. Ali razlike rastu, genetski jaz se širi. Već postoje ljudski oblici Proteranih koji se toliko razlikuju da su na samoj granici nastanka nove ljudske vrste... a te se razlike genetski prenose na naše potomstvo.
     Crkva na to ne može da pristane. I zato smo učesnici u ovom strašnom ratu, koji će odlučiti da li ljudska vrsta večito mora da ostane jedno, ili će našem slavljenju raznovrsnosti u Vaseljeni biti dopušteno da se nastavi.
     ANEA: Hvala, Slobodnjakinjo Sian Kvintana Ka'an. Sigurna sam da je ovo pomoglo mojim prijateljima kojima je svemir Proteranih nepoznat, i da je ujedno veoma važno za nas ostale koji moramo toga da se setimo kada budemo donosili trenutne odluke. Da li još neko želi da govori?
     DALAJ LAMA: Prijateljice Anea, ja imam za tebe jedan komentar i jedno pitanje. Paksovo obećanje besmrtnosti zavelo je čak i mene u misli - makar na samo nekoliko trenutaka - o preobraćenju u njihovu hrišćansku veru. Svi ovde vole život, to je osnovna nit koja nam je zajednička. Možeš li da nam kažeš zbog čega je kruciforma loša za nas? I moram da kažem - činjenica da je to simbiot ili parazit meni i mnogim drugima sve to ne čini tako nezamislivim. Naša tela sadrže mnoge životne oblike - bakterije u crevima, na primer - koji se nama hrane, a ipak nam dopuštaju da živimo. Prijateljice Anea, šta, zapravo, jeste kruciforma? I zbog čega bi trebalo da je odbacimo?
     ANEA: (zatvara oči samo na trenutak, uzdiše, pa ih otvara da bi se suočila sa dečakom) Vaša Svetosti, kruciforma je stvorena zahvaljujući očajanju TehnoSrži posle napada Meine Gledston u satima pre Pada Dalekobacača.
     TehnoSrž, kao što sam već objasnila svima vama na različitim skupovima, živi i misli samo kao parazit. U tom smislu, čovečanstvo je odavno već simbiotski partner Srži. Našu tehnologiju stvorili su i ograničili projekti Srži. Naša društva su stvarana, menjana i uništavana zahvaljujući planovima i strahovima Srži. Postojanje nas kao ljudskih bića mahom je određeno beskrajnim plesom straha i parazitizma sa AI entitetima Srži.
     Posle Pada, pošto je Srž izgubila kontrolu nad Hegemonijom kroz datasfere i dalekobacače, pošto je Srž izgubila svoju najveću računarsku mašinu - neposredni parazitizam na milijardama ljudskih mozgova dok su ljudi prolazili kroz Prazninu Koja Spaja takozvanim dalekobacačima - TehnoSrž je morala da pronađe novi način da eksploatiše čovečanstvo. I morala je to da učini brzo.
     Otud kruciforma. To je najprefinjeniji i najštetniji vid nanotehnologije. Tamo gde su naši prijatelji, Proterani, koristili usavršeni genetski inženjering u kombinaciji sa nanotehnologijom radi podrške razvoju života u Vaseljeni, TehnoSrž to koristi za podršku razvoju sopstvenog hiperparazitizma.
     Svaka kruciforma sazdana je od milijardi nanotehnoloških entiteta povezanih sa Srži i svaki je u vezi sa drugim kruciformama i Srži zahvaljujući strašnoj zloupotrebi medija Praznine Koja Spaja. TehnoSrž već čitav milenijum zna za Prazninu i upotrebljava je - zloupotrebljava - gotovo podjednako dugo. Takozvani Hokingov pogon bušio je rupe u Praznini. Onda su dalekobacači kidali osnovno tkanje Praznine. Informaciona metasfera kojom je upravljala Srž i trenutni fetlinijski medij krali su informacije iz Praznine Koja Spaja na način koji je oslepio čitave rase, uništio milenijume sećanja. Ali kruciforma je najciničnija i najstrašnija zloupotreba medija Praznine koju je Srž učinila.
     Ono što čini da kruciforma većini nas izgleda gotovo čudesno nije njena sposobnost da ponovo uspostavi neki oblik života - tehnologija je vekovima nudila razne varijacije toga - već sposobnost da ponovo uspostavi ličnost i sećanja preminule osobe. Kada se shvati da to zahteva kapacitete za skladištenje informacija koji prevazilaze 6 x 10 na 23 bajta za svako vaskrsnuto ljudsko biće, postojanje kruciforme izgleda uistinu čudesno. Oni u hijerarhiji katoličke crkve koji znaju za tajnu ulogu Srži u svim vaskrsavanjima, pripisuju tu zapanjujuću - nemoguću - računarsku moć skladišnom potencijalu megasfere Srži.
     Ali Srž nije ni približno toliko računarski snažna. Štaviše, čak i na vrhuncu pokušaja Ultimativnih da stvore savršeno veštačko računarsko biće, Ultimativnu Inteligenciju, analitičara svih promenljivih veličina, nijedna AI niti niz AI u Srži nije imao sposobnost skladištenja dovoljnog broja bajtova za beleženje i vaskrsavanje makar jednog ljudskog tela i ličnosti. U stvari, čak i da je Srž posedovala takav kapacitet za skladištenje informacija, nikada ne bi imala energiju neophodnu za ponovno formiranje atoma i molekula tačno u onaj živi entitet koji predstavlja telo jednog ljudskog bića, a kamoli da reprodukuje složeni ples talasnih formi od kog se sastoji jedna ljudska ličnost.
     Vaskrsavanje jedne jedine osobe bilo je, i ostalo, nemoguće za Srž.
     To jest, bilo je nemoguće bez daljeg pustošenja Praznine Koja Spaja - tog vanvremenskog, međuzvezdanog medija za sećanja i osećanja svih razumnih rasa.
     I Srž je to učinila, a da se nije ni osvrnula. Praznina Koja Spaja beleži pojedinačne talasne frontove ličnosti onih ljudskih bića koja nose kruciformu... sama kruciforma jedva da je nešto više od nanotehnološe sprave za prenos podataka koju je Srž izumela.
     Ali svaki put kada neka osoba vaskrsne, delovi hiljada ličnosti - ljudskih i drugih - bivaju obrisani iz stalnijeg skladišta podataka, Praznine Koja Spaja. Oni među vama koji su se pričestili mojom krvlju, koji su naučili jezik mrtvih i živih, koji su pokušali da čuju muziku sfera i koji su razmišljali o preduzimanju tog prvog koraka kroz Prazninu Koja Spaja, shvataju koliko je strašan i divljački taj vandalizam. To se mora zaustaviti. Ja to moram zaustaviti.
     (Anea zatvara oči na jedan dugi trenutak, a onda ih ponovo otvara i nastavlja.)
     Ali to nije jedino zlo kruciforme.
     Kažem ponovo, AI entiteti Srži jesu paraziti. Oni ne mogu sebe da spreče da budu paraziti. Osim što kontrolišu čovečanstvo kroz Crkvu - i, ako sve ostalo propadne, nanošenjem bola pojedincima kroz kruciformu - postoji još jedan razlog za to što su AI ponudile čovečanstvu vaskrsavanje kroz parazite-kruciforme.
     Padom dalekobacača, prekinuta je upotreba triliona ljudskih neurona u pokušaju Srži da stvori Ultimativnu Inteligenciju zasnovanu na ultimativnoj datasferi. Bez tako lukavog sredstva poput dalekobacača, pomoću kog bi mogli da se prikače kao pijavice za ljudske mozgove, kako bi krali samu životnu energiju neurona i holističkih talasnih frontova svojih ljudskih domaćina, kako bi povezali milijarde ljudskih umova u uporedne računare, projekt Ultimativne Inteligencije morao je da bude prekinut. Sa kruciformama, parazitizam na ljudskom mozgu se nastavio.
     Ali sada je to mnogo složenije od pukog uporednog spajanja milijardi ljudskih umova u prostor za podatke za ciljeve Srži. Pre više vekova - još u dvadesetom stoleću - ljudski istraživači koji su se bavili sličnim neuralnim mrežama sazdanim od pred-AI silikonskih inteligencija otkrili su da je najbolji način za stvaranje kreativnosti neuralne mreže njeno ubistvo. U tim sekundama umiranja - čak i u poslednjim nanosekundama postojanja razumne ili gotovo razumne svesti - linearni, u suštini binarni računarski procesi u neuralnoj mreži preskakali su prepreke, postajali divlje kreativni u svom smrti bliskom oslobađanju od uključi-isključi, binarno zasnovane obrade podataka.
     Kompjuterske simulacije ratnih igara još sa kraja dvadesetog veka pokazale su da umiruće neuralne mreže donose neočekivane, ali veoma kreativne odluke: primitivna, predrazumna AI koja je kontrolisala teško oštećenu pomorsku flotu u simuliranoj ratnoj igri, na primer, iznenada je potapala sopstvene oštećene brodove kako bi ostaci flote mogli da umaknu. Takva je bila genijalnost umiruće, nelinearne kreativnosti neuralne mreže.
     Srži je oduvek nedostajala takva kreativnost. U suštini, ona ima linearnu, serijsku arhitekturu serijskih CPU-a iz kojih je evoluirala, zajedno sa opsesivnim, nekreativnim mentalitetom ultimativnog parazita.
     Ali sa kruciformom, to veliko neuralno umreženo računarsko sredstvo Srži koje predstavlja hrišćanski kruciformirani deo čovečanstva, pronašlo je izvor gotovo neograničene kreativnosti. Sve što im je trebalo kao katalizator kreativnosti bila je smrt velikih delova neuralne mreže. A ljudi to obezbeđuju u izobilju.
     AI Srži lebde kao vampiri i čekaju da se nahrane umirućim ljudskim mozgovima, sisajući srž kreativnosti iz mentalnih kostiju čovečanstva. A kada smrt opadne ispod potrebnog nivoa ili kada poraste računarska potražnja Srži za kreativnim rešenjima... oni upriliče još nekoliko miliona smrti.
     Dolazi do čudnih nesreća. Ljudsko zdravlje nije kao što je bilo pre par vekova. Smrti od raka, srčanih bolesti i sličnog u porastu su. A postoje i pametniji oblici izazivanja povećane smrtnosti. Čak i po Paksovom uspostavljanju mira unutar ljudskog međuzvezdanog carstva, incidentni sa nasilnom smrću su u porastu. Uvedeni su novi oblici smrti. Zvezdani brodovi-arhanđeli predstavljaju takav početak. Smrt je jevtina roba za ponovo rođenog hrišćanina. Ali ona je bogati izvor orkestrirane kreativnosti za Srž.
     I otud kruciforma. I otud... verujem... najmanje jedan razlog da se te stvari odstrane iz ljudskog tela i ljudske duše.
     (Po završetku Aneinog govora, nastaje duga tišina. Lišće drvobroda šapuće na lahoru vazduha koji cirkuliše. Kao da niko od stotina ljudi ili hominida na mnoštvu platformi, grana, mostova ili stepeništa ne trepće, toliko pomno svi gledaju i zure u moju prijateljicu. Konačno progovara jedan snažan glas...)
     OTAC KAPETAN DE SOJA: Ja još nosim okovratnik i zavete jednog katoličkog sveštenika. Zar nema nade za moju crkvu... ne za Crkvu Paksa, pod kontrolom TenoSrži i pod vlašću gramzivih muškaraca i žena... već za crkvu Isusa Hrista i stotine miliona onih koji su sledili Njegovu reč?
     ANEA: Federiko... Oče De Soja... vi sami morate odgovoriti na to pitanje. Vi i drugi vernici poput vas. Ali ja mogu da vam kažem da danas postoje milijarde muškaraca i žena... neki od njih nose kruciformu, više ih je koji je ne nose... koji teže da se vrate crkvi koja se bavi duhovnim pitanjima, učenjima Hrista i najdubljim pitanjima srca, umesto ovom opsednutošću lažnim vaskrsavanjem.
     TEMPLAR HET MASTIN: Poštovana Ti Koja Podučavaš, ako bih smeo da promenim temu, sa kosmičke i teološke u najličniju i najbeznačajniju moguću...
     ANEA: Ništa od onoga o čemu vi možete da govorite nije beznačajno, Istinski Glasu Drveta Hete Mastine.
     TEMPLAR HET MASTIN: Ja sam bio na hodočašću na Hiperionu sa tvojom majkom, poštovana Ti Koja Podučavaš...
     ANEA: Često mi je pričala o vama, Istinski Glasu Drveta Hete Mastine.
     TEMPLAR HET MASTIN: Onda znaš da mi je Gospodar Bola... Šrajk... došao dok su hodočasnici prelazili preko Hiperionovog Mora Trave kolima-jedrenjakom, Ti Koja Podučavaš. Došao mi je i poneo me napred kroz vreme i prostor... do ovog vremena, ovog prostora.
     ANEA: Da.
     TEMPLAR HET MASTIN: I u razgovorima sa tobom i braćom iz Bratstva Mjuira, razumeo sam da je moja sudbina da služim Mjuiru i stvari Života u ovom dobu, kao što je pre mnogo vekova reklo proročanstvo naših pripadnika koji vide Prazninu Koja Spaja. Ali ovih dana, uprkos svim naporima moje braće i drugih ljubaznih prijatelja među Proteranima, čuo sam za epsku poemu Martina Silenusa i pronašao jedno izdanje Speva...
     ANEA: To nije dobro, Istinski Glasu Drveta Hete Mastine. Moj čika Martin napisao je ono za šta je znao, ali njegovo znanje bilo je nepotpuno.
     TEMPLAR HET MASTIN: Ali, u Spevu, poštovana Ti Koja Podučavaš, stoji da su hodočasnici svojevremeno... a moj prijatelj, pukovnik Kasad, potvrdio mi je da je bilo tako... da su me pronašli na Hiperionu, u Dolini Vremenskih Grobnica, i da sam umro ubrzo posle toga...
     ANEA: To je tačan kontekst Speva, ali...
     TEMPLAR HET MASTIN: (podigavši ruku da ućutka moju prijateljicu) Ne brine me neizbežnost mog povratka kroz vreme u hodočašće na Hiperionu, niti moja neizbežna smrt, poštovana Ti Koja Podučavaš. Koliko shvatam, to je za mene samo jedna od mogućih budućnosti... koliko god bila verovatna ili poželjna. Ali ono što želim da razjasnim jeste istinitost mojih poslednjih reči prema Spevu starog pesnika. Je li istina da ću neposredno pre smrti jeknuti: Ja sam onaj Odabrani, ja moram voditi Drvo Bola u vreme Iskupljenja.
     ANEA: Tako je zapisano u Spevu, Istinski Glasu Drveta, Hete Mastine.
     TEMPLAR HET MASTIN: (osmehujući se pod kapuljačom) A to vreme se bliži, poštovana Ti Koja Podučavaš? Hoćeš li upotrebiti ovaj Igdrasil kao Drvo Bola za naše Iskupljenje kako to tvrde proročanstva?
     ANEA: Hoću, Istinski Glasu Drveta Hete Mastine. Poći ću da izvršim to Iskupljenje za samo nekoliko standardnih dana. Svečano molim da Igdrasil bude instrument našeg putovanja i instrument tog Iskupljenja. Pozvaću mnoge od vas koji ste večeras prisutni da mi se pridružite na tom poslednjem putovanju. I svečano molim da ti, Istinski Glasu Drveta Hete Mastine, upravljaš drvobrodom Igdrasilom - koji će zauvek ostati upamćen kao Drvo Bola - na ovom putovanju.
     TEMPLAR HET MASTIN: Svečano prihvatam tvoj poziv i pristajem da upravljam drvobrodom Igdrasilom u ovoj misiji Iskupljenja, o poštovana Ti Koja Podučavaš. (Tišina vlada nekoliko minuta.)
     PREDRADNIK DŽIGME NORBU: Anea, Džordž i ja imamo jedno pitanje.
     ANEA: Da, Džigme.
     PREDRADNIK DŽIGME NORBU: Učila si nas o tihom genocidu TehnoSrži na svetovima kao što su Hebron, Kom-Rijad i drugi. Pa... ne baš o genocidu, pošto je stanovništvo dovedeno u nekakvo stanje usnule smrti, već o strašnoj otmici.
     ANEA: Da.
     PREDRADNIK DŽIGME NORBU: Da li se to dogodilo i našem voljenom T'ien Šanu, Nebeskim Planinama, posle našeg odlaska, Anea? Jesu li naši prijatelji i porodice ućutkani tim štapom smrti Srži i preneti na neki svet sa Lavirintom?
     ANEA: Jesu, Džigme. Tužna sam zbog toga. Tela se prebacuju sa vašeg sveta dok mi sad razgovaramo.
     KUKU SE: Zašto? Iz kog razloga je to stanovništvo oteto? Jevreji, muslimani, indusi, ateisti, marksisti, a sada i naš divan budistički svet. Zar to Paks namerava da uništi sve druge vere?
     ANEA: To je pobuda Paksa i Crkve, Kuku. Za TehnoSrž je ta stvar daleko složenija. Bez parazitske kruciforme na pripadnicima tih nehrišćanskih populacija, Srž ne može da koristi te ljude u svojoj umirućoj neuralnoj mreži. Ali skladištenjem tih milijardi ljudi u lažnoj smrti, Srž može da iskoristi njihove umove u ogromnoj neuralnoj mreži za uporednu obradu podataka. To je obostrano koristan posao - Crkva, koja izvodi najveći deo radova na uklanjanju, više nije ugrožena nevernicima - Srž, koja donosi usnulu smrt i skladišti ih u Lavirintima, dobija nova kola u mreži svoje Ultimativne Inteligencije.
     PREDRADNIK DŽORDŽ CARONG: Zar nema nade? Zar nikako ne možemo pomoći našim prijateljima?
     PROTERANI NAVSON HAMNIM: Izvinite što vas prekidam, Č. Carong, Č. Anea, ali trebalo bi da objasnimo prijateljima da će, kada dođe vreme da naši Rojevi Proteranih i saveznici Templari krenu u ofanzivu protiv Paksa, prvi cilj biti oslobađanje mnoštva svetova sa Lavirintom gde je stanovništvo uskladišteno, i pokušaj njegovog oživljavanja.
     DORDŽE FAMO: (Glasno) Oživljavanja? Kako to može da se dogodi? Kako bi iko mogao da ih oživi?
     ANEA: Udarom pravo na TehnoSrž.
     LJOMO DONDRUB: A gde je TehnoSrž, Anea? Kaži mi, i ja ću otići pravo u bitku sa tim AI kukavicama.
     ANEA: Prava lokacija TehnoSrži jedna je od najbolje čuvanih tajni AI otkad su ti entiteti napustili Staru Zemlju pre hiljadu standardnih godina, Ljomo. Njihova stvarna, fizička lociranost skrivena je od tada... njima je tajanstvenost najbolja odbrana od domaćina koji bi mogli da se okrenu protiv svojih parazita.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Meina Gledston bila je ubeđena da Srž obitava u međuprostorima dalekobacačkog medija... kao nedvidljivi pauci u skrivenoj mreži. To je i razlog za odobrenje smrtonosnog bombardovanja dalekobacačke mreže kroz svemirske portale... da bi udarila na Srž. Zar je pogrešila? Zar su dalekobacači uzalud uništeni?
     ANEA: Pogrešila je, Fedmane. Srž nije fizički smeštena u dalekobacačkom mediju... a to je tkanje Praznine Koja Spaja. Ali uništenje dalekobacača nije bilo uzaludno... ono je lišilo Srž parazitskog medija u kom su se hranili ljudskim umovima i ućutkalo deo njihove mreže podataka u megasferi.
     LJOMO DONDRUB: Ali, Anea, ti znaš gde Srž obitava?
     ANEA: Mislim da znam.
     LJOMO DONDRUB: Hoćeš li nam reći kako bismo je napali zubima, noktima, mecima i plazma-oružjem?
     ANEA: Neću to reći sada, Ljomo. Neću sve dok ne budem sigurna. A Srž se ne može napasti fizičkim oružjem, baš kao što u nju ne mogu ući fizički entiteti.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Znači, ponovo su nedostupni za naše napade? Izvan svakog sukoba?
     ANEA: Ne, nisu ni nedostupni ni izvan svakog sukoba. Ako nam sudbina dozvoli, ja ću lično predvoditi napad na fizičku Srž. Štaviše, taj napad je već počeo na način koji nameravam da objasnim kasnije. I obećavam Vam da ću se suočiti sa AI u njihovoj jazbini.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Č. Anea, Bronino dete, smem li da postavim još jedno pitanje koje ima veze sa mojom sudbinom i budućnošću?
     ANEA: Potrudiću se da odgovorim, pukovniče, mada ponavljam da nerado razgovaram o pojedinostima teme koja je toliko fluidna kao naša budućnost.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Nerado ili ne, dete, mislim da zaslužujem odgovor na ovo pitanje. I ja sam pročitao taj prokleti Spev. Tamo piše da sam sledio prikazu Monetu u budućnost dok sam se borio protiv Šrajka... u pokušaju da ga sprečim da ne pobije ostale hodočasnike. To je istina... pre nekoliko meseci sam stigao ovamo. Moneta je nestala, ali se ponovo pojavila u mlađoj verziji ove žene koja sebe naziva Rejčel Vejntraub. Ali Spev takođe tvrdi da ću se ubrzo upustiti u strašnu borbu protiv legija Šrajkova, poginuti i biti sahranjen u novosagrađenoj Vremenskoj Grobnici zvanoj Kristalni Monolit na Hiperionu, gde moje telo putuje natrag kroz vreme sa Monetom kao saputnicom. Kako je to moguće, Č. Anea? Zar sam došao u pogrešno vreme? Na pogrešno mesto?
     ANEA: Pukovniče Kasad, prijatelju i zaštitniče moje majke i ostalih hodočasnika, budite uvereni da se sve odvija prema planu koji postoji. Čika Martin je napisao Spev na osnovu otkrovenja koja su mu se ukazala. Nisu sve pojedinosti vašeg života... niti mog... njemu bili na raspolaganju. Štaviše, rečeno mu je veoma malo o tome šta će se događati izvan njegove sadašnjosti.
     Mogu ovo da vam kažem, pukovniče Kasad... bitka sa Šrajkom je istinita, koliko god bila metaforično prikazana. Jedna moguća budućnost za vas jeste da poginete u borbi sa Šrajkom... sa mnoštvom šrajkolikih ratnika... i da vas smeste u kristalni monolit posle herojskog pogreba. Ali ako se to i dogodi, biće to tek posle mnogo godina i mnogo drugih bitaka. Vas čeka posao u danima, mesecima, godinama i decenijama koje će tek nastupiti. Sada vas molim da pođete sa mnom Igdrasilom kada budem krenula, za tri dana... to će biti prvi korak prema tim bitkama.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: (Sa osmehom) Ali ti si malo izokrenula pitanje, Č. Anea. Smem li da te pitam... hoće li Šrajk biti na tvom Drvetu Bola kada ono napusti ovo mesto, za tri standardna dana?
     ANEA: Verujem da hoće, pukovniče Kasad.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Nisi nam večeras rekla, Č. Anea, šta je Šrajk... odakle zaista potiče... i kakva mu je uloga u ovoj igri koja traje u prošlim, a nastaviće se i u nastupajućim vekovima.
     ANEA: Tačno, pukovniče. Nikome to večeras nisam rekla.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Jesi li ikada ikome rekla, dete?
     ANEA: Ne.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Ali ti znaš Šrajkovo poreklo.
     ANEA: Da.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Hoćeš li nam reći, dete Bron Lamije?
     ANEA: Radije ne bih, pukovniče.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Ali hoćeš ako te ponovo upitam, zar ne? Bar ćeš odgovoriti na moje otvoreno pitanje u vezi sa tim?
     ANEA: (Nemo klima glavom... vidim joj suze u očima)
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Šrajk se prvi put pojavljuje u istoj onoj dalekoj budućnosti u kojoj se ja sa njim borim kako to veli Spev, je li tako, Č. Anea? To je budućnost u kojoj Srž brani poslednje uporište pred svojim neprijateljima?
     ANEA: Da.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: A Šrajk je... biće... konstrukt, zar ne? Nešto napravljeno. Nešto što je stvorila Srž.
     ANEA: Tako je.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: To će biti neobičan amalgam tehnoloških čarolija Srži, energije Praznine Koja Spaja i kibridno reciklirane ličnosti nekog stvarnog ljudskog bića, zar ne, Č. Anea?
     ANEA: Da, pukovniče. On će biti sve to, i više od toga.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: I Srž će stvoriti Šrajka, ali on će postati sluga i Avatar drugih... snaga... entiteta, zar ne?
     ANEA: Da.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: U stvari, Anea, da li bi se saglasila da će Šrajk biti pion obeju strana... svih strana... u tom ratu za dušu čovečanstva... u tom ratu koji skače napred-nazad kroz vreme kao u nekoj četvorodimenzionoj partiji šaha?
     ANEA: Da, pukovniče... mada ne pion. Lovac, možda.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: U redu, lovac. I taj kibrid, povezan sa Prazninom Koja Spaja, ARNovan, sa DNK inženjeringom, poboljšan nanotehnologijom, strašno mutirani lovac... on počinje od ličnosti jednog jedinog ratnika, zar ne? Možda protivnika u toj hiljadugodišnjoj igri?
     ANEA: Da li je potrebno da ovo znate, pukovniče? Ne postoji gori pakao od sagledavanja pojedinosti sopstvene...
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: (tiho) Sopstvene budućnosti? Sopstvene smrti? Sopstvene sudbine? Znam ja to, Anea, kćeri moje prijateljice Bron Lamije. Znam da si ti u sebi nosila takve strašne izvesnosti i vizije otkad si rođena... od dana kada smo tvoja majka i ja prelazili mora i planine Hiperiona prema Šrajku i onome što smo smatrali svojom sudbinom. Znam da ti je bilo veoma teško, Anea, prijateljice draga... teže nego što bi iko od nas uopšte mogao da zamisli. Niko od nas ne bi uopšte mogao da nosi takav teret.
     Ali ja i dalje želim da znam ovaj deo svoje sudbine. I verujem da sam zbog godina služenja stvari oko koje se ova bitka i vodi... godina koje su prošle i onih koje ću tek dati... zaslužio da znam odgovor.
     Je li Šrajk zasnovan na jednoj jedinoj ratničkoj ljudskoj ličnosti?
     ANEA: Da.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: Mojoj? Posle moje smrti u borbi, elementi Srži... ili neka sila... ovaplotiće moju volju, moju dušu, moju personu u tom... čudovištu... i poslati ga natrag kroz vreme u Kristalnom Monolitu?
     ANEA: Da, pukovniče. Delovi vaše persone... ali samo delovi... biće ovaploćeni u živom konstruktu čije je ime Šrajk.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: (uz smeh) Ali ja ću takođe doživeti da ga pobedim u borbi?
     ANEA: Da.
     PUKOVNIK FEDMAN KASAD: (sada sa sve jačim smehom, smehom koji zvuči iskreno i neusiljeno) Boga mu... ako je volja Alahova... ako Vaseljena uopšte ima neku dušu, onda je to duša ironije. Ubijem svog neprijatelja, pojedem njegovo srce i neprijatelj se pretvori u mene... a ja u njega. (Nastaje još nekoliko minuta tišine. Vidim da se drvobrod Igdrasil okrenuo i da se ponovo približavamo velikom zakrivljenju Biosfere Zvezdanog Drveta.)
     REJČEL VEJNTRAUB: Prijateljice Anea, voljena učiteljice, u godinama koje sam provela slušajući te, progonila me je jedna velika tajna.
     ANEA: Šta to, Rejčel?
     REJČEL VEJNTRAUB: Kroz Prazninu Koja Spaja čula si glasove Drugih... razumnih rasa izvan našeg prostora i vremena, čija sećanja i ličnosti odzvanjaju u mediju Praznine. Zahvaljujući pričesti tvojom krvlju, neki od nas naučili su kako da čuju šapat odjeka tih glasova... glasova Lavova, Tigrova i Medveda, kako ih neki zovu.
     ANEA: Ti si jedna od mojih najboljih učenica, Rejčel. Jednog dana ćeš jasno čuti te glasove. Baš kao što ćeš naučiti da čuješ muziku sfera i preduzmeš taj prvi korak.
     REJČEL VEJNTRAUB: (odmahuje glavom) To nije moje pitanje, prijateljice Anea. Za mene je tajna bila prisustvo jednog ili više Posmatrača u ljudskom svemiru, koje su poslali ti... Drugi... ti Lavovi, Tigrovi i Medvedi... da bi proučavali čovečanstvo i obavestili o tome te udaljene rase. Je li prisustvo tog... ili tih Posmatrača... bukvalna činjenica?
     ANEA: Jeste.
     REJČEL VEJNTRAUB: A oni su bili u stanju da poprime obličje čoveka, Proteranog ili Templara?
     ANEA: Posmatrač ili Posmatrači nisu stvorenja kadra da menjaju oblik, Rejčel. Odabrali su da dođu među nas u nekom smrtnom obliku, to je tačno... baš kao što je moj otac bio smrtan, ali je rođen kao kibrid.
     REJČEL VEJNTRAUB: A taj Posmatrač, ili Posmatrači, posmatraju nas već vekovima?
     ANEA: Da.
     REJČEL VEJNTRAUB: Je li taj Posmatrač... ili jedan od tih Posmatrača... danas sa nama, na ovom drvobrodu, ili za ovim stolom?
     ANEA: (okleva) Rejčel, najbolje je da u ovom trenutku ne kažem više ništa. Postoje oni koji bi takvog Posmatrača istog trena ubili kako bi zaštitili Paks ili odbranili ono što oni smatraju 'ljudskim'. Čak i samo pominjanje postojanja takvog Posmatrača predstavlja veliki rizik za taj entitet. Žao mi je... obećavam ti da će to... ta tajna... biti razrešena u bliskoj budućnosti i da će identitet jednog ili više Posmatrača biti otkriven. I neću to učiniti ja, već sam taj Posmatrač, ili posmatrači.
     TEMPLARSKI ISTINSKI GLAS ZVEZDANOG DRVETA KET ROSTIN: Braćo u Mjuiru, poštovani saveznici Proterani, uvaženi ljudski gosti, voljeni razumni prijatelji, poštovana Ti Koja Podučavaš... završićemo ovu raspravu u drugo vreme i na drugom mestu. Smatram da smo svi saglasni da se uvaži molba Č. Anee da drvobrod Igdrasil pođe u svemir Paksa za tri standardna dana... i da će, uz sreću i hrabrost, tako biti ispunjena drevna templarska proročanstva o Drvetu Bola i vremenu Iskupljenja za svu decu Stare Zemlje.
     Sada ćemo završiti obed i razgovarati o drugim stvarima. Ovaj formalni sastanak je završen, a ono što ostaje od našeg kratkog putovanja mora biti prijateljski razgovor, dobra hrana i sakrament prave kafe odgajene iz zrna ubranih na Staroj Zemlji... u našem zajedničkom domu... na dobroj Zemlji.
     Ovaj sastanak je završen. Rekao sam svoje.

     Kasnije te večeri, u toploj svetlosti naše privatne kabine, Anea i ja smo vodili ljubav, govorili o ličnim stvarima i priredili kasnu, drugu večeru sa vinom, zaj-kozjim sirom i svežim hlebom.
     Anea je na trenutak otišla u kuhinjski odeljak i vratila se sa dva nabubrela mehura vina. Ponudivši mi jedan, rekla je: "Evo, Role, ljubavi moja... uzmi ovo i pij."
     "Hvala", rekao sam bez razmišljanja i počeo da prinosim mehur usnama. Onda sam se ukočio. "Je li ovo... da li si..."
     "Da", reče Anea. "To je pričest koju sam za tebe tako mnogo odlagala. Sada je tvoja, ako izabereš da piješ. Ali ne moraš to da učiniš, ljubavi. Ako to ne učiniš, ja ću i dalje prema tebi osećati isto."
     I dalje zagledan u njene oči, iskapio sam vino iz mehura. Imalo je samo ukus vina.
     Anea je plakala. Okrenula je glavu, ali ja sam već video suze u njenim divnim, tamnim očima. Uzeo sam je u naručje i zalebdeli smo zajedno u toploj materičnoj svetlosti.
     "Malena?" šapnuo sam. "Šta je bilo?" Srce me je zabolelo kada sam se zapitao misli li to ona na tog drugog muškarca iz prošlosti, na brak, dete... Od vina sam osećao vrtoglavicu i blagu mučninu. Ili možda nije bilo vino u pitanju.
     Odmahnula je glavom. "Volim te, Role."
     "Volim te, Anea."
     Poljubila mi je vrat i pripila se uz mene. "Zbog onoga što si upravo uradio, za mene, u moje ime, bićeš lovljen i progonjen..."
     Prisilio sam se na kikot. "Hej, malena. Lovljen sam i progonjen od dana kada smo zajedno zajahali onu hoking-prostirku u Dolini Vremenskih Grobnica. Tu nema ničeg novog. Nedostajalo bi mi kada bi Paks prestao da nas juri."
     Nije se osmehnula. Osetio sam njene suze na grlu i grudima dok se još više pripijala uz mene. "Ti ćeš biti prvi među onima koji me slede, Role. Ti ćeš biti vođa u decenijama i decenijama borbe koje tek slede. Bićeš cenjen i omražen, slušan i prezren... poželeće od tebe da naprave boga, mili."
     "Sranje", šapnuo sam svojoj prijateljici u kosu. "Ti znaš da ja nisam nikakav vođa, malena. Sve ove godine koliko se poznajemo ja sam samo sledio. Do đavola... najveći deo vremena proveo sam pokušavajući da te sustignem."
     Anea podiže lice do mog. "Ti si bio moj Odabrani pre nego što sam i rođena, Role Endimione. Kada padnem, ti ćeš nastaviti za nas. Oboje moramo živeti kroz tebe..."
     Stavio sam svoj teški prst na njene usne. Poljupcima sam joj uklonio suze sa obraza i trepavica. "Ne pričaj o padu niti o životu jednog bez drugoga", naredio sam joj. "Moj plan je jednostavan... da ostanem večno sa tobom... kroz sve... da sve podelimo. Ono što se bude dogodilo tebi, malena, dogodiće se i meni. Volim te, Anea." Lebdeli smo zajedno u toplom vazduhu. Držao sam je u naručju.
     "Da", šapnu moja prijateljica, grleći me žestoko. "Volim te, Role. Zajedno. Vreme. Da."
     Onda smo prekinuli razgovor. Osećao sam u našim poljupcima ukus vina i soli iz njenih suza. Vodili smo ljubav više sati, a onda usnuli zajedno, lebdeći prepleteni jedno drugom u zagrljaju kao dva morska stvorenja, kao jedno čudesno složeno morsko stvorenje koje pluta na toploj, lagodnoj plimi.

26.

     Sutradan smo krenuli Konzulovim brodom prema suncu.
     Probudio sam se očekujući nekakvo prosvetljenje, prekonoćni satori posle vina kojim sam se pričestio, u najmanju ruku dublje poimanje Vaseljene, u najboljem slučaju sveznanje i svemoć. Umesto toga, probudio sam se sa punom bešikom, blagom glavoboljom, ali i prijatnim sećanjima na prethodnu noć.
     Anea se probudila pre mene i dok sam ja izišao iz odeljka sa toaletom, kafa je bila vrela u mehuru za kuvanje, voće je bilo u globusu za posluživanje, a sveže, tople kiflice bile su gotove.
     "Ne očekuj svakog jutra ovakav tretman", reče ona s osmehom.
     "Važi, malena. Sutra ja spremam doručak."
     "Omlet?" upita ona, pruživši mi mehur s kafom.
     Otvorio sam ga, udahnuo miris i iscedio samo kap, pažljivo, da ne bih opekao usne ili dozvolio da mi kuglica vrele kafe umakne. "Naravno", rekao sam. "Šta god poželiš."
     "Onda neka ti je srećna potraga za jajima", reče ona, dovršivši kiflicu u dva zalogaja. "Ovo Zvezdano Drvo je sjajno, ali nedostaju mu koke."
     "Šteta", rekoh ja, zagledan kroz providan zid mahune. "A ima toliko mesta za kokošarnike." Promenio sam ton i uozbiljio se. "Malena, u vezi sa vinom... Mislim, prošlo je osam standardnih sati i..."
     "Ne osećaš se nimalo drugačije", reče Anea. "Hmm, pretpostavljam da si ti jedan od onih retkih pojedinaca kod kojih čarolija ne deluje."
     "Stvarno?"
     Glas mora da mi je zazvučao zabrinuto, ili ispunjen olakšanjem, ili i jedno i drugo, pošto je Anea odmahnula glavom. "A-a, samo se šalim. Oko dvadeset četiri standardna sata. Osetićeš nešto. Zajemčeno."
     "A šta ako budemo... ovaj... zauzeti kada dođe vreme?" upitah ja, izvivši obrve kako bih to naglasio. Zbog tog pokreta, malo sam odlebdeo od lepljivog stola.
     Anea uzdahnu. "Siđi, momak, da ti ne bih zaheftala te obrve."
     "Mmm", rekoh iscerivši se preko mehura sa kafom. "Obožavam kada govoriš prostakluke."
     "Požuri", reče Anea dok je stavljala svoj mehur u soničnu sudoperu i reciklirala prostirku za obedovanje.
     Zadovoljio sam se žvakanjem kiflice i posmatranjem neverovatnog prizora kroz zidu. "Da požurim? Zašto? Zar idemo negde?"
     "Na sastanak na brodu", reče Anea. "Našem brodu. Onda moramo da se vratimo i prisustvujemo poslednjem opremanju Igdrasila pred polazak planiran za sutra uveče."
     "Zašto na našem brodu?" upitah ja. "Zar tamo neće biti gužva u poređenju sa svim ovim drugim mestima?"
     "Videćeš", reče Anea. Navukla je meke, plave pantalone za nultu gravitaciju, stegnute oko gležnjeva, sa uvučenom belom košuljom i nekoliko džepova koji su se zatvarali pomoću lepljive trake. Nosila je sive papuče. Ja sam se navikao da idem bos po kabini, u stabljikama i mahunama.
     "Požuri", ponovi ona. "Brod polazi za deset minuta, a do mahune za ukrcavanje čeka nas duga vožnja po lijani."

     Bila je gužva. I mada je unutrašnje zaštitno polje održavalo gravitaciju na jednoj šestini g, to je posle spavanja u bestežinskom stanju izgledalo kao Jupiterova sila privlačenja. Bilo je čudno tiskati se sa svima na jednoj dimenzionoj ravni, dok sav taj vazdušni prostor iznad nas ostaje neiskorišćen. Na palubi sa bibliotekom u Konzulovom brodu, sa nama su, za klavirom, na klupama, u preterano tapaciranim foteljama i duž rubova holojame, sedeli Proterani Navson Hamnim, Sistendž Kordvel, Sian Kvintana Ka'an raskošna u svom perju, dvoje srebrnih, vakuumu prilagođenih Proteranih, Palu Koror i Drivendž Nikagat, kao i Pol Jurej i Am Čipeta. Tamo je bio Het Mastin, kao i njegov pretpostavljeni, Ket Rostin. Bio je prisutan pukovnik Kasad - visok koliko i najviši Proterani - Dordže Famo, koja je izgledala drevno i kraljevski u ledenosivoj odori što se divno nadimala pri niskoj gravitaciji, kao i Ljomo, Rejčel, Teo, A. Betik i Dalaj Lama. Pripadnici drugih razumnih vrsta nisu bili tu.
     Nekoliko nas izišlo je na balkon da bismo posmatrali kako se unutrašnja površina Zvezdanog Drveta udaljava dok se brod uzdizao prema središnjoj zvezdi na stubu plavog fuzionog plamena.
     "Dobro došli natrag, pukovniče Kasad", reče brod kada smo se okupili na nivou sa bibliotekom.
     Digoh obrvu prema Anei, iznenađen činjenicom da je brod uspeo da upamti svog putnika iz prošlosti.
     "Hvala, Brode", reče pukovnik. Visok, taman muškarac izgledao je rastrojeno, zamišljeno.
     Od uspinjanja dalje od unutrašnje školjke Zvezdanog Drveta osećao sam vrtoglavicu veoma drugačiju od one koja nastaje posmatranjem sfere planete što postaje sve manja i ostaje pozadi. Ovde smo se nalazili unutar orbitalne strukture, i dok su se iznutra, sa granja Zvezdanog Drveta, mogli videti jedan od procepa između lišća i stabala, delovi zvezdanog polja na strani suprotnoj suncu i veliki prostor posvuda, pogled sa visine od hiljadu klika i za vreme daljeg uspinjanja sastojao se od naizgled čvrste površine, a ogromno lišće bilo je svedeno na treperavu površinu - tako da je ličilo na jedan veliki zeleni, konkavni okean; utisak da smo unutar neke ogromne posude, bez mogućnosti za bekstvo, bio je gotovo nesavladiv.
     Grane su poprimale plavetnilo zahvaljujući zarobljenoj atmosferi unutar zaštitnih polja, tako da su hiljade klika vijugavog drveta i treperavog lišća imale plavičasti, električni sjaj, kao da je čitava unutrašnja površina pod naponom. A svuda je bilo života i pokreta: Anđeli-Proterani sa krilima od stotinu klika ne samo da su strelovito leteli među granama i iza lišća, već su hitali dublje u svemir - unutra, prema suncu, i još brže napolje, kraj korenskih sistema dugačkih deset hiljada klika; bezbroj manjih oblika života treperilo je u plavom omotaču atmosfere - svetlucava paučina, vilinski lančići, papagaji, plavi stanovnici krošnji, majmuni sa Stare Zemlje, ogromna jata tropskih riba koje su plivale u nultoj gravitaciji, u potrazi za područjima kometnih izmaglica, plave čaplje, jata gusaka i marsovske peradi, delfini sa Stare Zemlje - izišli smo izvan dometa pre nego što sam stigao da kategorišem samo delić onoga što sam video.
     Dalje napolju, veličina najkrupnijih oblika života i rojeva oblika života postajala je očigledna. Sa nekoliko hiljada klika 'visine' video sam treperava krda plavih trombocita, razumne Akeratelije koje su putovale zajedno. Posle prvog ovdašnjeg sastanka sa stvorenjima s moje planete oblaka, pitao sam Aneu ima li ih na Zvezdanom Drvetu još, osim ona dva koji su učestvovala u razgovoru. "Još nekoliko", rekla je moja prijateljica. "Još oko šest stotina miliona." Sada sam video da se Akerateli bez napora kreću po vazdušnim strujama od debla do debla - udaljenih stotinama kilometara - u rojevima od po hiljadu, možda deset hiljada.
     A sa njima su išle i poslušne sluge: nebeske sipe i zeplini, providne meduze i ogromne gasne vreće sa pipcima, slične onoj koja me je pojela na svetu oblaka. Ali veće. Procenio sam da je prvobitno čudoviše bilo dugačko možda nekih deset klika - ove zeplinolike životinje za rad mora da su bile dugačke nekoliko stotina klika, možda i duže ako se uračuna bezbroj pipaka, izraštaja, bičeva, antena, repova, sondi i rilica koje su ta stvorenja imala. Shvatio sam dok sam posmatrao da je sva ta džinovska tegleća marva Akeratelija zauzeta poslom - tkanjem grana, stabljika i mahuna u složene bio-šare, otkidanjem mrtvih grana i lišća veličine grada sa Zvezdanog Drveta, postavljanjem struktura koje su Proterani projektovali na određena mesta ili vučom materijala od jednog dela Biosfere do drugog.
     "Koliko tih zeplina Akerateli kontrolišu na Zvezdanom Drvetu?" upitao sam Aneu kada je na sekund bila slobodna.
     "Ne znam", reče ona. "Da pitamo Navsona."
     Proterani reče: "Nemamo pojma. Kote ih po potrebi. Sami Akerateli su savršeni primer organizma-roja, uma košnice... nijedno to diskoliko stvorenje nije razumno samo po sebi... u paraleli, brilijantni su. Nebeske sipe i druga stvorenja sa jupiterovskih svetova reprodukuju se ovde po potrebi već duže od sedam stotina standardnih godina. Pretpostavljam da ih oko Biosfere radi nekoliko stotina miliona... danas možda i milijarda."
     Zurio sam dole u majušna obličja na sve daljoj površini Biosfere. Milijardu stvorenja od kojih je svako bilo veliko koliko i Visoravan Pinion na mom rodnom svetu.
     Kada smo se još više udaljili, procepi između grana milion klika iznad i pola miliona klika ispod nas postali su sasvim vidljivi. Deo sa koga smo pošli bio je najstariji i najgušći, ali daleko duž unutrašnjeg zakrivljenja Biosfere nalazili su se procepi i odeljci - neki planirani, drugi koji tek treba da se popune živim materijalom. Ali čak je i tu svemir bio užurban i ispunjen kretanjem - komete su se izvijale između korenja, granja, lišća i stabala u preciznim krivuljama, dok je voda koju su nosile isparavana sa površine toplotnim zracima kojima su upravljali Proterani, uz energiju koju su davali ergovi, sa stabala i genetski prilagođenog reflektivnog lišća koje je stvaralo ogledala široka stotinama klika. Po pretvaranju u vodenu paru, veliki oblaci lebdeli su pozadi, nad korenjem i prekrivali izmaglicom milijardu kvadratnih klika lisnate površine.
     Veća od kometa bila su mnoštva pažljivo smeštenih asteroida i meseca-pastira koja su se kretala nekoliko hiljada ili desetina hiljada kilometara iznad unutrašnje i spoljnje površine žive sfere - korigujući orbitalna povlačenja, obezbeđujući plime i oseke koje su pomagale granama da pravilno rastu, bacajući senku na unutrašnju površinu biosfere tamo gde je bila potrebna hladovina, i služeći kao opservatorske baze i radničke barake za bezbroj vrtlara Proteranih i Templara koji su nadgledali projekt iz decenije u deceniju, iz veka u vek.
     A sada, posle pola svetlosnog minuta putovanja i ubrzavanja prema suncu, kao da brod traga za tačkom translacije Hokingovog pogona, činilo se da u ogromnoj šupljini zelene sfere ima još saobraćaja. Ratni brodovi Proteranih, svi zastareli po merilima Paksa, sa plikovima Hokingovog pogona ili džinovskim prednjim zaštitnim poljima, staromodni razarači za visoku g i brodovi K3 iz davno prošlog doba, elegantne teretne letelice na sunčev pogon sa velikim zakrivljenim jedrima od blistave monoopne - i posvuda pojedini Anđeli-Proterani, čija su krila lepetala i treperela dok su se približavali suncu ili hitali natrag prema Biosferi.
     Anea i ostali vratili su se unutra da nastave raspravu. Tema je bila važna - i dalje su pokušavali da pronađu način da spreče napad Paksa, nekakvu fintu ili odvraćanje kojim bi se nagomilana flota sprečila da pohrli ovamo - ali ja sam imao važnije stvari na umu.
     Kada se A. Betik okrenuo da napusti balkon, dodirnuo sam androidov desni rukav. "Možeš li nakratko da ostaneš, da porazgovaramo?"
     "Naravno, Č. Endimione." Plavokoščev glas bio je blag kao i obično.
     Sačekao sam da ostanemo sami na balkonu, tako da nam je fon razgovora iznutra omogućavao privatnost napolju, i naslonio se na ogradu. "Žao mi je što nismo imali više prilika da razgovaramo otkad smo stigli ovde, na Zvezdano Drvo", rekoh ja.
     A. Betikov goli skalp blistao je na obilatoj sunčevoj svetlosti. Pogled njegovih plavih očiju bio je smiren i prijateljski. "To je sasvim u redu, Č. Endimione. Ispostavilo se da su događaji posle našeg dolaska bili prilično grozničavi. Slažem se, međutim, da ovaj artefakt izaziva kod svakoga poriv da pronađe priliku da o njemu razgovara." Mahnuo je preostalom rukom prema ogromnom zakrivljenju Zvezdanog Drveta, prema mestu gde se činilo da ono bledi, blizu središta sunčevog bleska.
     "Ne želim da razgovaramo o Zvezdanom Drvetu niti o Proteranima", rekoh ja tiho, nagnuvši se malo bliže.
     A. Betik klimnu glavom i sačeka.
     "Ti si bio sa Aneom na svim svetovima, od Stare Zemlje do T'ien Šana", rekoh ja. "Na Iksionu, Maui-Kovenantu, Renesansi Vektor i drugima?"
     "Da, Č. Endimione. Bio sam toliko povlašćen da putujem sa njom u meri u kojoj je drugima dopuštala da putuju sa njom."
     Počeo sam da žvaćem usnu, shvativši da ću ispasti budala, ali nisam imao drugog izbora. "A šta je sa vremenom kada ti nije dopustila da putuješ sa njom?" upitah ja.
     "Kada su Č. Rejčel, Č. Teo i drugi ostali sa mnom na Grumbridžu Dajsonu D?" upita A. Betik. "Nastavili smo rad Č. Anee, Č. Endimione. Ja sam naročito bio zauzet radom na konstrukciji..."
     "Ne, ne", prekinuo sam ga, "mislim, šta znaš o njenom odsustvu?"
     A. Betik zastade. "Praktično ništa, Č. Endimione. Rekla nam je da je neko vreme neće biti. Dogovorila je sve vezano za naše zaposlenje i nastavak rada sa njenim... učenicima. Jednog dana je nestala, da bi se zadržala približno dve standardne godine..."
     "Godinu, jedanaest meseci, jednu nedelju, šest sati", rekoh ja.
     "Da, Č. Endimione. Upravo tako."
     "A posle povratka, nije ti nijednom rekla gde je bila?"
     "Ne, Č. Endimione. Koliko znam, nije to pominjala nikome od nas."
     Poželeo sam da zgrabim A. Betika za ramena, nateram ga da shvati, da objasnim zbog čega je to za mene bilo pitanje života ili smrti. Da li bi razumeo? Nisam znao. Umesto toga, pokušavajući da zvučim smireno, gotovo nezainteresovano - doživevši pri tom bedni neuspeh - rekao sam: "Jesi li primetio neku promenu kod Anee kada se vratila sa tog odsustva, A. Betiče?"
     Moj prijatelj android je zastao, čini se, ne zbog oklevanja da progovori, već kao da se s mukom trudi da se seti nijansi ljudskih osećanja. "Otišli smo na T'ien Šan skoro smesta posle toga, Č. Endimione, ali koliko se sećam, Č. Anea je nekoliko meseci bila veoma emotivna - ushićena u jednom trenutku, potpuno slomljena očajanjem u sledećem. Kada ste vi stigli na T'ien Šan, te emotivne amplitude kao da su prestale."
     "I nikada nije pomenula šta ih je izazvalo?" Osećao sam se kao svinja što svojoj voljenoj tako idem iza leđa, ali znao sam da ona sa mnom ne bi razgovarala o tim stvarima.
     "Ne, Č. Endimione", reče android. "Nikada mi nije govorila o razlogu. Pretpostavio sam da je u pitanju bio neki događaj, ili događaji koje je iskusila za vreme odsustva."
     Udahnuo sam duboko. "Pre nego što je otišla... na drugim svetovima... Amritsaru, Patopi... na bilo kom od tih svetova pre nego što je otišla sa Grumbridža Dajsona D... da li je... je li imala... da li je postojao neko?"
     "Ne razumem, Č. Endimione."
     "Da li je postojao neki muškarac u njenom životu, A. Betiče? Neko prema kome je pokazivala privrženost? Neko ko se činio izuzetno blizak s njom?"
     "A", reče android. "Ne, Č. Endimione, nije postojao nijedan muškarac koji je pokazivao neko posebno zanimanje za Č. Aneu... osim kao za učiteljicu i mogućeg mesiju, naravno."
     "Aha", rekoh ja. "I niko se nije vratio s njom posle jedne godine, jedanaest meseci, jedne nedelje i šest sati?"
     "Ne, Č. Endimione."
     Zgrabio sam A. Betika za rame. "Hvala ti, druže. Izvini što postavljam ta glupa pitanja. Naprosto... ne razumem... negde postoji... sranje, nije važno. To je samo glupavo ljudsko osećanje." Okrenuo sam se da uđem i pridružim se ostalima.
     A. Betik me zaustavi, spustivši šaku na moj ručni zglob. "Č. Endimione", reče on tiho, "ako je ljubav ljudsko osećanje na koje mislite, smatram da sam dovoljno dugo posmatrao čovečanstvo tokom svog postojanja da znam da ljubav nikada nije glupo osećanje. Smatram da je Anea u pravu kada podučava da je to možda najvažnija energija Vaseljene."
     Stajao sam i gledao, zinuvši, kako andoid napušta balkon u ulazi u pretrpani nivo sa bibliotekom.

     Bili su blizu donošenja odluke.
     "Mislim da bi trebalo sondom sa Gideonovim pogonom da pošaljemo poruku", govorila je Anea kada sam ja ušao u prostoriju. "Da je pošaljemo direktno, i to već za jedan sat."
     "Konfiskovaće sondu", reče Sian Kvintana Ka'an svojim muzikalnim kontra-altom. "A to je jedini brod sa trenutnim pogonom koji nam je preostao."
     "Dobro", reče Anea. "To su gnusne stvari. Svaki put kada se upotrebe, deo Praznine biva uništen."
     "Ipak", reče Pol Jurej, čiji je težak dijalekt Proteranih zvučao kao nečiji glas kroz radio-smetnje, "preostaje opcija korišćenja sonde kao sistema otpreme."
     "Za lansiranje nuklearnih bojevih glava ili plazma naoružanja protiv armade?" upita Anea. "Mislila sam da smo tu mogućnost odbacili."
     "To nam je jedini način da udarimo na njih pre nego što oni udare na nas", reče pukovnik Kasad.
     "Ne bi vredelo", reče Templarski Istinski Glas Zvezdanog Drveta Ket Rostin. "Sonde nisu napravljene za precizno gađanje. Jedan ratni brod klase arhanđeo mogao bi da je uništi svetlosnim minutima daleko od mete. Slažem se sa Onom Koja Podučava. Pošaljimo poruku."
     "Ali hoće li poruka zaustaviti njihov napad?" upita Sistendž Kordvel.
     Anea mahnu rukom na način koji sam tako dobro poznavao. "Ne postoje jemstva... ali ako ih to izbaci iz ravnoteže, bar će oni upotrebiti svoje sonde sa trenutnim pogonom da bi odložili napad. Mislim da vredi pokušati."
     "A kako će glasiti poruka?" upita Rejčel.
     "Molim vas, dodajte mi taj velum i pisaljku", reče Anea.
     Teo donese te predmete i spusti ih na 'stejnvej'. Svi - uključujući i mene - zbili smo se da vidimo šta to Anea piše:

     Papi Urbanu XVI i kardinalu Lurdusamiju
     Dolazim na Pacem, u Vatikan.
     Anea

     "Eto", reče moja mlada prijateljica dok je pružala velum Navsonu Hamnimu. "Molim vas, pošaljite ovo kurirskom sondom kada pristanemo, podesite primopredajnik na 'prenošenje poruke u tvrdoj kopiji' i lansirajte sondu u Pacemov sistem."
     Proterani uze velum. Još nisam razvio osećaj za tumačenje izraza na licima Proteranih, ali shvatio sam da je zbog nečega oklevao. Možda je to bila samo nešto slabija vrsta iste panike i zbrke koja je u tom trenutku ispunjavala moje grudi.
     Dolazim na Pacem. Sto mu đavola pakla, šta je to trebalo da znači? Kako je Anea mogla da ode na Pacem i da preživi? Nije mogla. A gde god da je išla, bio sam siguran u jedno... da ću ja biti kraj nje. Što je značilo da će ubiti i mene, ako održi reč. A uvek je to činila. Dolazim na Pacem. Zar je to bila samo varka kako bi se usporila njihova flota? Prazna pretnja... način za njihovo zadržavanje? Želeo sam da prodrmam svoju voljenu sve dok joj zubi ne poispadaju, ili dok mi sve ne objasni.
     "Role", reče ona i mahnu mi da priđem.
     Pomislio sam da je to možda objašnjenje koje sam želeo, da je pročitala izraz na mom licu sa druge strane prostorije i videla kako u meni sve kuva, ali ona je samo rekla: "Palu Koror i Drivendž Nikagat pokazaće mi kako izgleda leteti kao anđeo. Hoćeš li da pođeš sa mnom? Ide i Ljomo."
     Leteti kao anđeo? Na trenutak sam bio siguran da bulazni.
     "Imaju još jednu kožu-odelo, ako želiš i ti da pođeš", govorila je Anea. "Ali moramo odmah da krenemo. Gotovo smo se vratili na Zvezdano Drvo i brod će pristati za nekoliko minuta. Het Mastin mora da nastavi utovar i opremanje Igdrasila, a ja moramo još sto stvari da obavim do jutra."
     "Aha", rekao sam, ne znajući sa čime sam se, zapravo, saglasio. "Idem i ja." U to vreme bio sam dovoljno nabusit da pomislim kako je taj odgovor divna metafora za čitavu moju desetogodišnju odiseju: Aha, ne znam šta to radim niti u šta se uvaljujem, ali računajte na mene.
     Jedna od Proteranih prilagođenih svemiru, Palu Koror, pružila nam je kože-odela. Već sam koristio kože-odela, naravno - poslednji put samo nekoliko nedelja ranije, kada smo se Anea i ja popeli na T'ai Šan, Veliki Vrh Srednjeg Kraljevstva, iako mi se činilo da su od tada prošli meseci ili godine - ali nikada nisam ni video ni opipao kožu-odelo poput ovoga.
     Kože-odela potiču od pre mnogo vekova, sa osnovnim konceptom da najbolji način da se ne eksplodira u vakuumu nije glomazno odelo pod pritiskom kao u najranijim danima svemirskih letova, već prekrivač toliko tanak da omogućuje znoju da prolazi iako štiti kožu od strašne vreline, hladnoće i vakuuma svemira. Kože-odela nisu se mnogo promenile u svim tim vekovima, osim da bi dobile i respiratorska vlakna i osmotske ploče. Naravno, moja poslednja koža-odelo bila je artefakt Hegemonije i sasvim je dobro dejstvovala sve dok je Radament Nemes nije iskidala u froncle.
     Ali ovo nije bila obična koža-odelo. Srebrna, savitljiva kao živa, ta stvar bila je kao topao mehur protoplazme, lišen težine, kada mi ju je Palu Koror ispustila u ruku. Pomerala se kao živa. Ne, pomerala se i tekla kao neka živa, fluidna stvar. Umalo nisam to ispustio od šoka i uhvatio sam ga drugom rukom samo da bih posmatrao kako teče nekoliko centimetara uz moj ručni zglob i podlakticu kao neki tuđinski mesožder.
     Mora da sam nešto rekao naglas, pošto je Anea kazala: "To jeste živo, Role. Koža-odelo je organizam... proizvod genetskog inženjeringa i nanotehnologije... ali debljine samo tri molekula."
     "Kako to da navučem?" pitao sam, posmatrajući kako mi teče uz ruku do rukava tunike, a onda se povlači. Imao sam utisak da je ta stvar pre mesožder nego deo garderobe. A problem kod svake kože-odela bio je u tome što se ona morala nositi uz kožu: nisu se mogli ostaviti slojevi ispod kože-odela. Bilo gde.
     "Aha", reče Anea. "Lako je... nema onog navlačenja i cimanja kao sa starim kožama-odelima. Samo se skineš do gola, staneš vrlo nepomično i ispustiš tu stvar na glavu. Pocureće ti po celom telu. A moramo da požurimo."
     To u meni nije izazvalo bogzna kakvo oduševljenje.
     Anea i ja smo se izvinili i ustrčali uz spiralne stepenice do nivoa sa spavaćom sobom, na vrhu broda. Kada smo stigli tamo, brzo smo skinuli odeću. Pogledao sam svoju voljenu - kako stoji naga kraj Konzulovog drevnog (i, koliko sam se sećao, sasvim udobnog) kreveta - i umalo nisam predložio da bolje upotrebimo vreme koje nam je preostalo do pristajanja drvobroda. Ali Anea mi je samo pripretila prstom, digla mehur srebrne protoplazme iznad sebe i spustila ga na kosu.
     Bilo je zabrinjavajuće gledati kako je srebrni organizam guta - teče niz njenu smeđeplavu kosu kao tečni metal, prekriva joj oči, usta i bradu, teče joj niz vrat kao reflektivna lava, a onda joj prekriva ramena, dojke, trbuh, kukove, Venerin breg, butine, kolena... konačno je digla najpre jedno, zatim drugo stopalo, i proždiranje je bilo okončano.
     "Jesi li dobro?" pitao sam, tankim glasom, dok mi je moj mehur srebra još pulsirao u šaci, željan da me sredi.
     Anea - ili hromirana statua u koju se Anea pretvorila - pokazala mi je znak palčevima okrenutim naviše i prinela ruku vratu. Shvatio sam: kao i kod koža-odela Hegemonije, komunikacija će se od sada obavljati preko vlakana za hvatanje subvokalizacije.
     Digao sam pulsirajuću masu obema rukama, zadržao dah, zatvorio oči i ispustio je na glavu.
     Trajalo je manje od pet sekundi. U jednom strašnom trenu bio sam siguran da neću moći da dišem, osetivši lepljivu masu na nosu i ustima, ali onda sam se setio da udahnem i kiseonik je bio svež i hladan.
     Možeš li da me čuješ, Role? Njen glas bio je jasniji nego preko slušnih flastera starog odela.
     Klimnuo sam glavom, a onda subvokalizovao. Aha. Uvrnuto osećanje.
     Jeste li spremni, Č. Anea, Č. Endimione? Trebao mi je sekund da shvatim da je to bio onaj drugi prilagođeni Proterani, Drivendž Nikagat, na liniji odela. Čuo sam već njegov glas, ali preveden preko sintizajzera govora. Na direktnoj liniji, glas mu je bio još jasniji i melodičniji od ptičje pesme Sian Kvintane Ka'an.
     Spremni, odgovori Anea i mi siđosmo spiralnim stepenicama, kroz gužvu, da bismo izišli na balkon.
     Srećno, Č. Anea, Č. Endimione. To nam se obraćao A. Betik preko jedne od brodskih komunikacionih linija. Android nas je dodirnuo po srebrnim ramenima dok smo stupali kraj Korora i Nikagata kod ograde balkona.
     Ljomo je takođe čekao i njegova srebrna koža-odelo pokazivala je svaku izbočinu ocrtanih mišića na rukama, butinama i ravnom trbuhu. Na trenutak sam se osećao nezgrapno, poželevši da imam nešto preko tog mikronski tankog sloja srebrnog fluida, ili da sam marljivije održavao formu. Anea je izgledala divno, telo koje sam voleo izvajano u hromu. Bilo mi je drago što niko osim androida nije pratio nas petoro na balkon.
     Brod se nalazio na nekoliko hiljada klika od Zvezdanog Drveta i snažno je usporavao. Palu Koror skoči lakim pokretom na ogradu balkona, balansirajući pri jednoj šestini gravitacije. Drivendž Nikagat ju je sledio, zatim, Ljomo, pa Anea i konačno - mnogo manje graciozno - pridružio sam im se i ja. Osećaj visine i izloženosti bio je gotovo nesavladiv - veliki zeleni basen Zvezdanog Drveta ispod nas, lisnati zidovi koji su se sa svih strana uzdizali u daljini, glomazni trup broda zakrivljen ispod nas, balansirajući na vitkom stubu fuzione vatre kao neka zgrada koja se klati na krhkom, plavom, nosećem stubu. Shvatio sam sa mučninom da ćemo skočiti.
     Ne brinite, otvoriću zaštitno polje tačno u trenutku kada budete prolazili kroz njega i preći na EM potisnike sve dok se ne udaljite od pogonskih ispusta. Shvatio sam da to govori brod. Nisam imao pojma šta to radimo.
     Odela bi trebalo da vam pruže grubu sliku našeg prilagođavanja, govorila je Palu Koror. Naravno nama koji smo odabrali punu integraciju ne omogućavaju polurazumna odela i njihovi molekularni mikroprocesori da živimo i putujemo svemirom, već adaptirana kola u našoj koži, krvi, vidu i mozgu.
     Kako ćemo... počeo sam ja, uz izvesne probleme kod subvokalizacije, kao da je suvoća u mojim ustima imala nekako uticala na mišiće grla.
     Ne brinite, reče Nikagat. Nećemo razviti krila dok ne postignemo propisno razdvajanje. Neće se sudariti... polja to neće dopustiti. Kontrole su potpuno intuitivne. Optički sistemi vaših odela trebalo bi da budu spojeni sa vašim nervnim sistemom i neurosenzorima, tako da pribavljaju podatke kada to bude potrebno.
     Podatke? Kakve podatke? Hteo sam to samo da pomislim, ali komunikator odela je odaslao poruku.
     Anea uze svojom srebrnom šakom moju. Ovo će biti zabavno, Role. Jedini slobodni minuti, mislim, koje će nam danas biti na raspolaganju. Ili za neko vreme.
     U tom trenutku, dok sam stajao na ogradi i na rubu zastrašujućeg okomitog pada kroz fuzioni plamen i vakuum, nisam zaista obratio pažnju na njene reči.
     Hajdemo, reče Palu Koror i skoči sa ograde.
     I dalje sa rukom u ruci, Anea i ja skočismo zajedno.

     Pustila mi je ruku i počeli smo da se obrćemo i udaljavamo jedno od drugog. Zaštitno polje se razdvojilo i izbacilo nas na bezbednu udaljenost, fuzioni pogon je zastao dok smo se nas petoro obrtali i udaljavali od broda, da bi se onda ponovo uključio - brod kao da je bio hitnut naviše, dalje od nas, pri usporavanju bržem od našeg - a mi smo nastavili da padamo, taj je osećaj bio nesavladiv, pet srebrnih obličja raširenih udova, koja su se sve više međusobno udaljavala, obrušavajući se prema prepletenom Zvezdanom Drvetu, još udaljenom nekoliko hiljada klika niže. Onda su nam se otvorila krila.
     Za ovo što danas hoćemo da uradimo, dovoljno je da svetlosna krila imaju prečnik samo oko jednog kilometra, začu se glas Palu Koror u mojim ušima. Da putujemo dalje ili brže, ona bi se istegnula mnogo dalje... čak nekoliko stotina kilometara.
     Kada sam podigao ruke, paneli energije koji su se istegli iz moje kože-odela razvili su se kao krila leptira. Osetio sam iznenadni potisak sunčeve svetlosti.
     Ono što osećamo više je struja linije primarnog magnetnog polja koju pratimo, reče Palu Koror. Ako bih smela da na sekund preuzmem komandu nad vašim odelima... evo.
     Vidokrug se pomeri. Pogledao sam levo od sebe, tamo gde je padala Anea, udaljena već nekoliko klika - sjajna srebrna čaura iz koje se šire zlatna krila. Ostali su svetlucali iza nje. Mogao sam da vidim solarni vetar, da vidim čestice pod nabojem i struje plazme kako teku i uvijaju se u spiralama napolje, duž beskrajno složene geometrije heliosfere - crvene linije izobličenog magnentnog polja koje su se uvrtale kao naslikane po unutrašnjim površinama nestalnog nautilusa izdeljenog u odaje, a sve se to grčilo u višeslojnom, raznobojnom koprcanju reka plazme što su tekle natrag prema suncu koje više nije izgledalo kao bleda zvezda, već je bilo stecište miliona konvergentnih linija polja, a čitavi mlazevi plazme bili su izbacivani brzinom od 400 kilometara u sekundi i uvlačeni u ta obličja pulsirajućim magnetnim poljima na severnom i južnom polutaru, video sam ljubičaste trake magnetnih linija koje su hrlile prema unutrašnjosti, u tkanju i prepletu sa grimizno crvenim zastorima struje polja koja su eksplodirala prema spoljašnjosti, video sam plave vrtloge udarnog talasa heliosfere oko spoljnjih rubova Zvezdanog Drveta, mesece i komete kako prosecaju medij plazme kao prekookeanski brodovi koji noću oru po svetlucavom, fosforescentnom moru, i video sam naša zlatna krila u međudejstvu sa tim medijima plazme i magnetne sile, kako hvataju fotone kao milijarde svitaca u našim mrežama, dok su površine jedara hrlile pod strujama plazme, a naša srebrna tela ubrzavala napolje duž velikih treperavih prevoja i spiralnih magnetnih geometrija matrice heliosfere.
     Pored tog poboljšanog vida, optički sastojci odela prikazivali su i informacije o krivuljama i proračunske podatke koji meni nisu ništa značili, ali mora da su bili stvar života ili smrti za ove svemiru prilagođene Proterane. Jednačine i funkcije bleskale su munjevito, naizgled lebdeći u daljini kod kritičnog fokusa.
     I bez razumevanja tih jednačina, znao sam da se prebrzo približavamo Zvezdanom Drvetu. Pored brzine broda, dobili smo dodatnu brzinu zahvaljujući solarnom vetru i struji plazme. Počeo sam da uviđam kako ta energetska krila Proteranih mogu da ih udalje od zvezde - i to upečatljivom brzinom - ali kako su mogli da se zaustave na udaljenosti koja je, izgleda, bila manja od hiljadu kilometara?
     Ovo je fantastično, začu se Ljomov glas. Zapanjujuće.
     Okrenuo sam glavu dovoljno da vidim našeg prijatelja letača sa T'ien Šana daleko, s leve strane i mnogo kilometara ispod nas. On je već ušao u zonu lišća i obrušavao se i dizao neposredno iznad plave mrlje zaštitnog polja koje je okruživalo grane i prostore između grana kao osmotska membrana.
     Do đavola, kako je to uradio? zapitao sam se.
     Ponovo, mora da sam subvokalizovao tu misao, jer sam začuo Ljomov dubok, jasan smeh, a on je odaslao: KORISTI krila, Role. I sarađuj sa drvetom i ergovima!
     Sarađuj sa drvetom i ergovima? Moj prijatelj mora da je sišao s uma.
     Onda sam video kako Anea isteže krila, upravljajući njima kako mislima tako i pokretima ruku, pa sam pogledao iza nje prema svetu grana koji nam se približavao zastrašujućom brzinom, i najzad sam počeo da shvatam u čemu je trik.
     Tako je, začu se glas Drivendža Nikagata. Uhvati potisni vetar. Dobro.
     Gledao sam kako dva prilagođena Proterana lepršaju kao leptiri, video bujicu energije plazme kako se diže sa Zvezdanog Drveta da bi ih obavila, i iznenada suknuo kraj njih kao da su otvorili padobrane, a ja nastavio sa slobodnim padom.
     Dahćući u polje kože-odela, dok mi je srce tuklo, raširio sam ruke i noge i voljom razvio krila. Energetski prevoji zasvetlucali su i raširili se najmanje na dva klika. Ispod mene, predeo lišća pomerio se, okrenuo sporo i svrhovito kao u nekom prirodnjačkom holou sa vremenskim pauzama koji prikazuje cveće u potrazi za svetlom, sklopio se tako da je oblikovao glatku, paraboličnu površinu promera najmanje pet klika, a onda postao savršeno reflektivan.
     Sunčeva svetlost me zablesnu. Da sam to posmatrao bez zaštite na očima, smesta bih oslepeo. Ovako, optički uređaji odela polarizovali su se. Čuo sam kako sunčeva svetlost udara o moju kožu-odelo i krila, kao jaka kiša po metalnom krovu. Raširio sam krila kako bih uhvatio bukteću navalu svetlosti u istom trenutku kada su ergovi dole, na Zvezdanom Drvetu, presavili matricu heliosfere, okrenuvši struju plazme natrag prema Anei i meni, tako da smo oboje brzo, ali ne i bolno, usporili. Uz mahanje krilima, prešli smo među senke spoljnje grane Zvezdanog Drveta dok su optički uređaji odela i dalje bljuvali podatke u moj vidokrug.
     Što me je nekaku uverilo da drvo obezbeđuje odgovarajuću količinu svetlosti sunca na osnovu mase i sjaja, dok erg obezbeđuje taman dovoljno plazme i magnetnog odjeka heliosfere da bi nas doveo blizu nulte delta-v pre nego što udarimo o neku od ogromnih glavnih grana ili naiđemo na zaštitno polje.
     Anea i ja sledili smo Proterane, koristeći krila na isti način na koji su oni koristili svoja, u nadletu, zatim mahanjem, kočenjem i širenjem kako bismo uhvatili pravu sunčevu svetlost da bismo ponovo ubrzali, obrušavajući se među spoljnje grane, u preletu preko lisnatog spoljnjeg sloja Zvezdanog Drveta, pa onda ponovo ponirali duboko među granama, svijajući krila kako bismo prošli između mahuna ili prekrivenih mostova izvan jezgra zaštitnih polja, u novom letu oko uposlenih svemirskih sipa čiji su pipci bili deset puta duži od Konzulovog broda koji je sada pažljivo usporavao kroz lisnati nivo, a potom smo ponovo širili krila da bismo pohrlili kraj lebdećih jata hiljada plavih, pulsirajućih trmobocita Akeratelija, koji kao da su nam nekako mahali dok smo prolazili.
     Ispod treperenja zaštitnog polja nalazila se ogromna grana-platforma. Nisam znao da li bi krila delovala kroz polje, ali Palu Kosor je prošla tuda samo uz treptaj - kao graciozni skakač koji proseca nepomičnu vodu - za njom Drivendž Nikagat, potom Ljomo, pa Anea, da bih im se konačno pridružio i ja, uvukavši krila na desetak metara širine dok sam ponovo ulazio kroz energetsku prepreku u vazduh, zvuk, miris i sveži lahor.
     Spustili smo se na platformu.
     "Vrlo lepo za prvi let", reče Palu Koror, čiji je glas bio sintetizovan za atmosferu. "Želeli smo da podelimo samo trenutak svog života sa vama."
     Anea je isključila kožu-odelo oko lica i pustila je da joj poteče u okovratnik od tečne žive. Oči su joj bile sjajne, žive kao nikada do tada. Bela koža joj je porumenela, a kosa joj je bila vlažna od znoja. "Divno!" uzviknula je i okrenula se da mi stisne šaku. "Divno... mnogo vam hvala. Hvala vam, hvala vam, hvala vam, Slobodnjače Nikagat, Slobodnjakinjo Koror."
     "Bilo nam je zadovoljstvo, poštovana Ti Koja Podučavaš", reče Nikagat uz naklon.
     Digao sam pogled i shvatio da je Igdrasil pristao uz Zvezdano Drvo neposredno iznad nas i kilometarsko granje i deblo drvobroda savršeno se pomešalo sa granjem Biosfere. Samo mi je činjenica da je Konzulov brod lagano pristao i da ga sada radnička sipa uvlači u mahunu za skladištenje omogućila da vidim drvobrod. Klonirana posada mogla se videti u grozničavoj aktivnosti, nošenju namirnica i Mebijusovih kocki na Het Mastinov drvobrod, a mogao sam da vidim i mnoštvo biljnih stabljika-pupčanika za održavanje života i konektora koji su se pružali od Zvezdanog Drveta do drvobroda.
     Anea mi nije pustila ruku. Kada sam odvratio pogled od drveta koje je visilo iznad nas, prema prijateljici, nagnula se bliže i poljubila mi usne. "Možeš li da zamisliš, Role? Milioni svemiru prilagođenih Proteranih žive tamo... neprekidno vide svu tu energiju... lete nedeljama i mesecima praznim prostorima... voze se lučnim brzacima magnetosfera i vrtloga oko planeta... jašu na solarnom vetru i udarnim talasima plazme po deset AJ i više, a onda lete još dalje... do krajnje udarne granice heliopauze sedamdeset pet do sto pedeset AJ od zvezde, tamo gde prestaje solarni vetar i počinje međuzvezdani medij. Čuju šištanje, šapat, razbijanje talasa vaseljenskog okeana? Možeš li da zamisliš?"
     "Ne", rekoh ja. Nisam mogao. Nisam znao o čemu govori. Ne tada.
     A. Betik, Rejčel, Teo, Kasad i ostali sišli su sa tranzitne lijane. Rejčel je nosila odeću za Aneu. A. Betik je doneo moju.
     Proterani i ostali ponovo su okružili moju prijateljicu, zahtevajući odgovore na hitna pitanja, tražeći razjašnjenja naloga, izveštavajući o predstojećem lansiranju sonde sa Gideonovim pogonom. Ponela nas je reka drugih ljudi.
     Anea se osvrnula i mahnula. Digao sam ruku - još srebrnu zahvaljujući koži-odelu - da joj uzvratim mahanjem, ali ona je nestala.

     Te večeri, nekoliko stotina nas pošlo je prevoznom mahunom koju je sipa vukla na mesto mnogo hiljada klika severozapadno iznad ravni ekliptike duž unutrašnjeg zida Biosfere Zvezdanog Drveta, ali putovanje je trajalo manje od trideset minuta pošto je sipa krenula prečicom, prosekavši luk kroz svemir od našeg odeljka sfere do novog.
     Arhitektura mahuna za život i zajedničkih platformi, grana-tornjeva i mostova koji su ih spajali na ovom delu drveta, iako je sve to bilo veoma blizu našem području u odnosu na relevantna geografska merila koja su važila za tu ogromnu građevinu, izgledala je drugačije - krupnije, baroknije, više tuđinski - a Proterani i Templari govorili su tu nešto drugačijim dijalektom, dok su se svemiru prilagođeni Proterani ukrašavali trakama treperavih boja koje ranije nisam video. Tu je u atmosferskim zonama bilo drugačijih ptica i zveri - egzotične ribe plivale su kroz vazduh ispunjen izmaglicom, velika jata nečega što je ličilo na kitove-ubice sa Stare Zemlje, sa kratkim rukama i elegantnim šakama. A to je bilo samo par hiljada klika od područja koji sam upoznao. Nisam mogao da zamislim raznovrsnost kultura i životnih oblika širom Biosfere. Prvi put sam shvatio ono što su mi Anea i drugi iznova i iznova govorili... na delovima dovršene Biosfere bilo je više unutrašnje površine nego na svim planetama koje je čovečanstvo otkrilo u proteklih hiljadu godina međuzvezdanih letova. Kada Zvezdano Drvo bude dovršeno, unutrašnja Biosfera ubrzana, količina nastanjivog prostora prevazići će sve nastanjive svetove u galaksiji Mlečni Put.
     Sačekali su nas zvaničnici, proveli nekoliko trenutaka u pozdravljanju na pretrpanim platformama pod jednom šestinom gravitacije, među stotinama uvaženih Proteranih i Templara, a onda su nas odveli u mahunu toliko veliku da je mogla da predstavlja omanji mesec.
     Gomila od nekoliko stotina hiljada Proteranih i Templara čekala je, sa nekoliko stotina Senešaj Aluita i lebdećim gomilama Akeratelija blizu središnjeg podijuma. Trepćući, shvatio sam da su ergovi postavili unutrašnje zaštitno polje pod udobnu jednu šestinu gravitacije, privukavši svakoga površini sfere, ali onda sam primetio da se sedišta pružaju naviše, preko i okolo po čitavoj unutrašnjosti sfere. Revidirao sam svoju procenu gomile na mnogo više od jednog miliona prisutnih.
     Proterani Slobodnjak Navson Hamnim i Templarski Istinski Glas Zvezdanog Drveta Ket Rostin predstavili su Aneu i rekli da ona donosi poruku na koju su svi oni čekali vekovima.
     Moja mlada prijateljica prišla je podijumu, pogledala naviše, okolo, naniže, kao da uspostavlja kontakt očima sa svakom osobom u tom ogromnom prostoru. Zvučni sistem bio je toliko usavršen da smo je čuli kako guta ili diše. Moja voljena izgledala je smireno.
     "Biraj ponovo", reče Anea. I okrenu se, udalji od podijuma i vrati se na mesto gde su pehari stajali na dugačkom stolu.
     Stotine nas dali smo krv, samo kapi, i pehari sa vinom predati su mnoštvu koje je čekalo. Znao sam da nema načina da milion Proteranih i Templara koji čekaju pričest bude usluženo od nas nekoliko stotina koji smo već primili pričest od Anee, ali pomoćnici su sterilnim lancetama izmamili nekoliko kapi, kapi su bile prenete u rezervoar sa vinom, mnoštvo pomagača dodavalo je pehare-mehure pod slavine, i za jedan sat, oni koji su želeli sa se pričeste Aneinom krvlju i vinom učinili su to. Velika sfera počela je da se prazni.
     Posle njene dve reči, ništa drugo nije bilo izgovoreno čitave večeri. Prvi put tog dugog - beskrajnog dana, vladala je tišina u prevoznoj mahuni na povratku kući... kući, natrag u naše područje Zvezdanog Drveta pod senkom Igdrasila koji je trebalo da pođe na put za dvadeset sati.
     Osećao sam se kao varalica. Popio sam vino pre skoro dvadeset četiri sata, ali danas nisam osetio ništa... ništa osim svoje uobičajene ljubavi prema Anei, što će reći, potpuno neobične, jedinstvene, potpuno neuporedive i nesagledive ljubavi prema Anei.
     Mnoštvo koje je želeo da pije, pilo je. Velika sfera se ispraznila, i čak su i oni koji nisu došli da se pričeste zanemeli - zbog razočarenja izazvanog govorom moje voljene koji se sastojao od dve reči, ili zbog razmišljanja o nečemu izvan i ispod toga, nisam mogao da znam.
     Vratili smo se u svoje područje Zvezdanog Drveta prevoznom mahunom i svi smo ćutali, ako se izuzmu najneophodnije komunikacije. Nije to bila nezgrapna niti razočarana tišina, više tišina u poštovanju koje se graničilo sa strahom na završetku jednog dela života i početku drugog... početku bar u nadi.
     Biraj ponovo. Anea i ja smo vodili ljubav u zamračenoj stambenoj mahuni, uprkos premoru i poznom satu. Vodili smo ljubav sporo, nežno i gotovo neizdrživo slatko.
     Biraj ponovo. To su bile poslednje reči u mojim mislima kada sam odlebdeo... bukvalno... u san. Biraj ponovo. Razumeo sam. Izabrao sam Aneu i život sa Aneom. I verujem da je ona izabrala mene.
     I izabraću je ponovo sutra, kao i ona mene, i prekosutra, i svakog sata nastupajućih dana.
     Biraj ponovo. Da. Da.

27.

     Zovem se Jakob Šulman. Pišem ovo pismo svojim prijateljima u Lođu:

     Dragi moji prijatelji, čekao sam sa pismom da bih potvrdio ono što sam čuo. Avaj, na našu veliku žalost, sada znamo sve. Razgovarao sam sa očevicem koji je pobegao. On mi je sve ispričao. Pobijeni su u Čelmnu, blizu Dombija, a svi su pokopani u šumi Ružov. Jevreje ubijaju na dva načina: streljanjem ili gasom. To se upravo dogodilo hiljadama Jevreja iz Lođa. Nemojte misliti da ovo piše neki bezumnik. Avaj, to je tragična, užasna istina.
     "Užas! Užas! Čoveče, zbaci odeću sa sebe, pospi glavu pepelom, trči ulicama i igraj u svom bezumlju." Toliko sam umoran da pero više ne može da mi piše. Tvorče Vaseljene, pomozi nam!

     Pišem pismo 19. januara 1942. Nekoliko nedelja kasnije, za vreme februarskog kravljenja sa lažnim mirisom proleća u šumama oko našeg grada Grabova, mi - muškarci u logoru - ukrcani smo u kamionete. Neki od njih na sebi imaju jarko naslikane slike tropskog drveća i životinja iz džungle. To su dečji kamioneti od prošlog leta, kada su decu odveli iz logora. Farba je izbledela tokom protekle zime, a Nemci se nisu potrudili da osveže crteže, tako da vesele slike blede kao poslednji letnji snovi.
     Voze nas petnaest kilometara od Čelmna, koje Nemci nazivaju Kulmhof. Tu nam naređuju da iziđemo iz kamioneta i traže da se olakšamo u šumi. Ne mogu to da uradim... ne dok me gledaju stražari i drugi muškarci, ali pravim se da sam se pomokrio i ponovo zakopčavam pantalone.
     Vraćaju nas u velike kamionete i voze do nekog starog zamka. Tu nam ponovo naređuju da iziđemo i teraju nas da marširamo kroz dvorište po kom je razbacana odeća i obuća, da bismo sišli u neki podrum. Na zidu podruma, napisano je na jidišu: 'Niko odavde ne odlazi živ.' Sada nas je na stotine u podrumu, sve muškarci, sve Poljaci, većina iz obližnjih sela kao što su Grabov i Kolo, ali ima ih mnogo i iz Lođa. Vazduh smrdi na vlagu, trulež, hladni kamen i memlu.
     Posle nekoliko sati, dok bledi poslednja svetlost, odlazimo iz podruma živi. Stiglo je još kamioneta, većih, sa dvokrilnim vratima. Ti veći kamioneti su zeleni. Sa strane im nije ništa naslikano. Gardisti otvaraju vrata i vidim da je većina tih većih kamioneta gotovo puna, da u svakom ima po sedamdeset do osamdeset ljudi. Ne prepoznajem nikoga u njima.
     Nemci nas guraju i tuku da požurimo u veće kamionete. Čujem mnoge ljude koje poznajem kako ječe, pa ih vodim u molitvi dok nas guraju u smrdljive kamionete - Shema Israel, molimo se. Još se molimo kada zatvaraju vrata kamioneta s treskom.
     Napolju, Nemci viču na poljskog vozača i njegove poljske pomagače. Čujem kako jedan pomagač viče: "Gas!" na poljskom i čuje se zvuk cevi ili creva prikačenog negde ispod kamiona. Motor se ponovo uključuje s rikom.
     Neki od onih oko mene nastavljaju da se mole zajedno sa mnom, ali većina muškaraca počinje da vrišti. Kamionet se pomera, veoma sporo. Znam da idemo uskim, asfaltiranim putem koji su Nemci napravili od Čelmna do šume. Svi seljani čudili su se tome, pošto put ne vodi nikuda... prestaje u šumi tamo gde se širi tako da ima prostora da se kamioneti okrenu. Ali tamo nema ničega osim šume i peći sagrađenih po nalogu Nemaca, kao i jama iskopanih po naređenju Nemaca. Jevreji iz logora koji su radili na tom putu, kopali jame i zidali peći u šumi, ispričali su nam to. Nismo im verovali kada su nam ispričali, a onda su nestali... transportovani.
     Vazduh je sve gušći. Vrištanje se pojačava. Glava me boli. Teško mi je da dišem. Srce mi divlje udara. Držim za ruku nekog mladića - dečaka - s leve strane, i starca s desne. Obojica se mole sa mnom.
     Negde u našem kamionetu, neko peva jače od vrištanja, peva na jidišu, peva baritonom koji je bio školovan za operu:

     Bože moj, Bože moj,
     zašto si nas zaboravio?
     Već su nas bacali u vatru,
     ali nikad se nismo odrekli Tvog Svetog Zakona.

     Anea! Bože moj! Šta?
     Šššš. U redu je, mili. Tu sam.
     Ja ne... šta?

     Zovem se Kaltrin Katejn Endimion i žena sam Trorbea Endimiona koji je poginuo pre pet lokalnih meseci u nesreći prilikom lova. Takođe sam majka deteta po imenu Rol, sada starog tri Hiperionove godine, koje se igra kraj logorske vatre u krugu karavana dok tetke paze na njega.
     Penjem se travnatim brežuljkom iznad doline gde su kola iz karavana napravila krug za noćenje. Kraj rečice u dolini stoji nekoliko triaspena, ali pustopoljina je inače lišena bilo kakvog osobenog znaka izuzev kratke trave, oštrika, kamenja, stena i lišaja. I ovaca. Stotine ovaca iz karavana vide se i čuju na brdima prema istoku dok hodaju i trčkaraju pred psima ovčarima.
     Grandam krpi odeću na kamenoj izbočini sa divnim pogledom na dolinu prema zapadu. Iznad zapadnog horizonta lebdi izmaglica koja nagoveštava otvorenu vodu, more, ali svet neposredno oko mene oivičen je pustopoljinama, večernjim nebom i sve dubljim lapisom, dok meteorske pruge nemo prosecaju i ukrštaju se na tom nebu, a vetar se čuje u travi.
     Sedam na kamen kraj Grandam. Ona je majka moje pokojne majke, i lice joj je naše, ali starije, sa vremešnom kožom, kratkom belom kosom, čvrstim kostima na snažnom licu, oštrim nosom i smeđim očima sa borama od smeha u uglovima.
     "Najzad si se vratila", kaže starica. "Je li putovanje pri povratku prošlo dobro?"
     "Da", kažem ja. "Išli smo obalom od Port Romensa, a onda Drumom Kljuna, umesto da platimo skelu koja bi nas provezla kroz Ritove. Prvu noć proveli smo u gostionici Benbrok, a druge noći smo se ulogorili kod Svisa."
     Grandam klima glavom. Prsti su joj zauzeti šivenjem. Kraj nje na kamenu stoji korpa sa odećom. "A lekari?"
     "Klinika je bila velika", kažem ja. "Hrišćani su je dogradili okad smo poslednji put bili u Port Romensu. Sestre... bolničarke... bile su veoma ljubazne tokom testova."
     Grandam čeka.
     Spuštam pogled prema dolini gde se sunce oslobađa tamnih oblaka. Svetlost pada u prugama na dolinu, baca tanane senke ispod niskog stenja i kamenitih brda, pali travu. "Rak", kažem ja. "Nova vrsta."
     "To nam je rekao i lekar iz Ruba Pustopoljina", kaže Grandam. "Šta kažu, kakva je prognoza?"
     Uzimam košulju - jedna je od Trorbeovih, ali pripada njegovom bratu, Rolovom stricu Leju. Vadim svoju iglu i konac iz kecelje i počinjem da prišivam dugme koje je Trorbe izgubio neposredno pre svog poslednjeg lova i putovanja na sever. Obrazi su mi vreli na pomisao da sam tu košulju dala Leju bez jednog dugmeta. "Predlažu da prihvatim krst", kažem.
     "Nema leka?" kaže Grandam. "Sa svim tim njihovim mašinama i serumima?"
     "Nekada je postojao", kažem ja. "Ali očigledno je korišćena molekularna tehnologija..."
     "Nanoteh", kaže Grandam.
     "Da. A Crkva je to zabranila pre izvesnog vremena. Napredniji svetovi imaju druge tretmane."
     "Ali Hiperion nema", kaže Grandam i odlaže odeću sa krila.
     "Tako je." Dok govorim, osećam se veoma umorno, i dalje pomalo bolesno od testova i putovanja, i veoma smireno. Ali takođe vrlo tužno. Čujem Rolov smeh i smeh drugih dečaka u lahoru.
     "I savetuju te da prihvatiš krst", kaže Grandam; poslednja reč zvuči kratko i oštro.
     "Da. Jedan veoma fini mladi sveštenik razgovarao je juče sa mnom satima."
     Grandam me gleda u oči. "I hoćeš li učiniti to, Kaltrin?"
     Uzvraćam joj pogled. "Ne."
     "Sigurna si?"
     "Potpuno."
     "Trorbe bi danas bio živ i ponovo sa nama da je prihvatio kruciformu prošlog proleća kao što ga je misionar molio."
     "Ne moj Trorbe", kažem i okrećem se. Prvi put otkad su počeli bolovi, pre sedam nedelja, plačem. Ne zbog sebe, znam, već zbog sećanja na Trorbea kako se osmehuje i maše u osvit tog poslednjeg jutra kada je pošao sa braćom u lov na slane bizone kraj obale.
     Grandam me još drži za ruku. "Misliš na Rola?"
     Odmahujem glavom. "Još ne. Za nekoliko nedelja misliću samo na njega."
     "Ne moraš da brineš zbog toga, znaš", kaže Grandam tiho. "Još pamtim kako se podiže dete. Još imam priča za pričanje i veština za podučavanje. A čuvaću u njemu živo sećanje na tebe."
     "Biće tako mlad kada..." kažem i prekidam.
     Grandam mi steže šaku. "Mladi najdublje pamte", kaže ona tiho. "Kada ostarimo i pamćenje počne da nas izdaje, najjasnije možemo da prizovemo sećanja iz detinjstva."
     Zalazak sunca je blistav, ali izobličen mojim suzama. Lice mi je poluokrenuto od Grandaminog pogleda. "Ne želim da me se seća samo kada bude star. Želim da ga vidim... svakog dana... da ga vidim kako se igra i odrasta."
     "Da li se sećaš Rjokan-stihova kojima sam te naučila kada si bila jedva nešto starija od Rola?" pita Grandam.
     Moram da se nasmejem. "Naučila si me desetinama Rjokan-stihova, Grandam."
     "Mislim na one prve", kaže starica.
     Treba mi samo trenutak da se prisetim. Izgovaram stihove, izbegavajući zapevanje u glasu baš onako kako me je Grandam učila kada sam bila jedva nešto starija nego što je sada Rol:

     Kako sam srećna
     Dok idem i držim
     Decu za ruke,
     I kupimo mlado zelje,
     Na prolećnim livadama!

     Grandam je zatvorila oči. Vidim koliko je tanak pergament njenih očnih kapaka. "Volela si te stihove, Kaltrin."
     "I dalje ih volim."
     "A da li ti oni išta govore o potrebi da sledeće nedelje, sledeće godine ili deset godina od danas skupljaš mlado zelje da bi sada bila srećna?"
     Osmehujem se. "Lako je tebi to da kažeš, stara", izgovaram glasom tihim i ispunjenim ljubavlju koja ublažava nepoštovanje u tim rečima. "Ti si skupljala zelje sedamdeset četiri proleća i nameravaš to da radiš i sledećih sedamdeset."
     "Mislim da ih neće biti baš toliko." Stiska mi ruku poslednji put i pušta je. "Ali važno je sada hodati sa decom, u svetlu sunca ove prolećne večeri, i sakupljati zelje brzo, za sutrašnju večeru. Pripremiću tvoje omiljeno jelo."
     Bukvalno pljeskam rukama na to. "Supu Severca? Ali praziluk nije zreo."
     "Jeste u južnim utrinama, gde sam poslala Leja i njegove momke u potragu. I doneli su pun lonac. Idi sad, donesi prolećno zelje kako bi ga dodala mešavini. Povedi svoje dete i vrati se pre nego što se stvarno smrači."
     "Volim te, Grandam."
     "Znam. I Rol voli tebe, malena. A ja ću se postarati da taj krug ostane neprekinut. Trči sad."
     Budim se u padu. Bio sam budan. Lišće Zvezdanog Drveta zamračilo je mahune kao da je noć i zvezde izvan sistema plamte. Glasovi ne jenjavaju. Slike ne blede. Ovo nije kao snevanje. Ovo je vrtlog slika i glasova... hiljada glasova u horu, i svi žamore u nastojanju da ih čujem. Nisam se sećao majčinog glasa sve do ovog trenutka. Kada je rabin Šulman uzviknuo na poljskom jeziku Stare Zemlje i pomolio se na jidišu, razumeo sam ne samo njegov glas, već i njegove misli.
     Poludeću.
     "Ne, mili, nećeš poludeti", šapuće Anea. Ona lebdi kraj toplog zida mahune sa mnom, drži me. Hronometar na mom komlogu veli da je razdoblje sna u ovom području Biosfere Zvezdanog Drveta gotovo na izmaku, da će se lišće pomeriti kako bi omogućilo sunčevoj svetlosti da nas obasja za jedan sat.
     Glasovi šapuću, mrmljaju, svađaju se i jecaju. Slike izmiču u zadnjem delu mog mozga kao boje posle nekog strašnog udarca u glavu. Shvatam da sam ukrućen, da stiskam pesnice, zube, da su mi iskočile vene na vratu, kao da se borim protiv nekog strašnog vetra ili talasa bola.
     "Ne, ne", govori Anea i njene meke ruke maze me po obrazu i slepoočnicama. Znoj lebdi oko mene kao užegli oblak. "Ne, Role, opusti se. Veoma si osetljiv na ovo, mili moj, baš kao što sam i mislila. Opusti se i dozvoli glasovima da utihnu. Možeš to da kontrolišeš, dragi. Možeš da slušaš kada poželiš, da ih ućutkaš kada moraš."
     "Ali nikada ne odlaze?" pitam ja.
     "Ne daleko", šapuće Anea. Anđeli-Proterani lebde u sunčevom svetlu iza lisnate prepreke okrenute suncu.
     "I ti si to slušala otkad si bila beba?" pitam ja.
     "I pre svog rođenja", kaže moja draga.
     "Bože moj, Bože moj", kažem ja, prislonivši pesnice uz oči. "Bože moj."
     Zovem se Amnie Mahen Al Ata i imam jedanaest standardnih godina kada Paks stiže u moje selo na Kom-Rijadu. Naše selo je daleko od gradova, daleko od onih nekoliko drumova i nebeskih puteva, daleko, čak, i od karavanskih trasa kojima su izukrštane kamene pustinje i Plamteće Ravnice.
     Dva dana su se na večernjem nebu videli brodovi Paksa koji su goreli kao žar prolazeći sa istoka na zapad u onome što moj otac naziva mesto iznad vazduha. Juče je seoski radio preneo naređenja imama u Al-Gazaliju koji je čuo preko telefonskih linija iz Omara da svi na Visijama i u logorima oaze Plamteće Ravnice treba da se okupe ispred svojih jurti i sačekaju. Otac je otišao na sastanak muškaraca u našu seosku džamiju sa zidovima od blata.
     Ostatak moje porodice stoji ispred naše jurte. Ostalih trideset porodica takođe čeka. Naš seoski pesnik Farid ud-Din Atar hoda među nama, pokušava da nas primiri stihovima, ali čak su i odrasli preplašeni.
     Moj otac se vratio. On kaže majci da je mula odlučio da ne čekamo da nas nevernici pobiju. Seoski radio nije mogao da dopre do džamije u Al-Gazaliju ili Omaru. Otac misli da je radio ponovo u kvaru, ali mula veruje da su nevernici pobili sve zapadno od Plamtećih Ravnica.
     Čujemo zvuke pucnjave ispred drugih jurti. Majka i moja najstarija sestra žele da beže, ali otac im naređuje da ostanu. Čuju se krici. Gledam u nebo, čekam da se ponovo pojave brodovi nevernika iz Paksa. Kada ponovo spustim pogled, vidim da mulini stražari obilaze oko naše jurte i stavljaju nove magacine u puške. Lica su im smrknuta.
     Otac nas tera da se svi uhvatimo za ruke. "Bog je velik", kaže on, a mi odgovaramo: "Bog je velik." Čak i ja znam da 'Islam' znači podvrgavanje milostivoj volji Alaha.
     U poslednjoj sekundi, vidim žar na nebu - brodove Paksa koji lebde od istoka prema zapadu preko zenita, tako visoko gore.
     "Bog je velik!" uzvikuje otac.
     Čujem pucnjeve.
     "Anea, ne znam šta sve ovo znači."
     "Role, ne znači, već jeste."
     "Sve je to stvarno?"
     "Onoliko stvarno koliko to sećanja mogu da budu, ljubavi moja."
     "Ali kako? Mogu da čujem glasove... tako mnogo glasova... čim... dodirnem neki mislima... to postaje jače od mojih sećanja, jasnije."
     "Ipak, to su sećanja, ljubavi moja."
     "Mrtvih..."
     "Da, ova jesu."
     "Učenje njihovog jezika..."
     "Na mnogo načina moramo da učimo njihov jezik, Role. Njihove stvarne jezike... engleski, jidiš, poljski, parsi, tamal, grčki, mandarinski... ali i njihova srca. Dušu njihovog sećanja."
     "Zar to govore duhovi, Anea?"
     "Nema duhova, ljubavi moja. Smrt je konačna. Duša je ta neiskaziva kombinacija sećanja i ličnosti koju nosimo kroz život... kada život prestane, i duša umire. Osim onoga što ostavimo u sećanju onih koji su nas voleli."
     "A ta sećanja..."
     "Odjekuju Prazninom Koja Spaja."
     "Kako? Sve te milijarde života..."
     "I hiljade rasa i milijarde godina, ljubavi moja. Tu su neka sećanja tvoje majke... i moje... ali isto tako i životni utisci bića stvarno daleko od nas u prostoru i vremenu."
     "Mogu li i njih da dodirnem, Anea?"
     "Možda. S vremenom i praksom. Meni su bile potrebne godine da ih razumem. Čak i čulni utisci životnih oblika tako različito evoluiranih teški su za shvatanje, a kamoli njihove misli, sećanja i osećanja."
     "Ali ti si to radila?"
     "Pokušala sam."
     "Tuđinski oblici života, kao što su Senešaj Aluiti ili Akerateli?"
     "Mnogo tuđinskiji od njih, Role. Senešaji su živeli skriveni na Hebronu blizu ljudskih naseljenika pokolenjima. A oni su empati - osećanja su bila njihov primarni jezik. Akerateli su potpuno drugačiji od nas, ali ne toliko drugačiji od entiteta Srži koje je posetio moj otac."
     "Boli me glava, malena. Možeš li mi pomoći da zaustavim te glasove i slike?"
     "Mogu ti pomoći da ih utišaš, ljubavi. To nikada zaista neće prestati sve dok budemo živi. To je blagoslov i teret pričešća mojom krvlju. Ali pre nego što ti budem pokazala kako da ih utišaš, slušaj još par minuta. Još malo pa će se svitanje, okretanje lišća."
     Zvao sam se Lenar Hojt, sveštenik, ali sada sam papa Urban XVI, i slavim misu vaskrsnuća Džona Domenika kardinala Mustafe u bazilici Svetog Petra u prisustvu više od pet stotina najvažnijih vernika Vatikana.
     Dok stojim kraj oltara, pruživši ruke, čitam iz Molitve vernih...
     Pozovimo s verom Boga našeg Svemogućeg Oca
     što je Hrista Svog Sina digao iz mrtvih
     za spasenje svih.

     Kardinal Lurdusami, koji služi kao moj đakon za ovu Misu, intonira...

     Da se može vratiti u stalno društvo Vernih,
     ovaj preminuli kardinal, Džon Domeniko Mustafa,
     što je jednom primio seme večnog života Krštenjem,
     molimo se Gospodu.

     Da on, koji je bio episkop u službi Crkve
     i Svete kancelarije za života,
     može još jednom služiti Bogu u obnovljenom životu
     molimo se Gospodu.

     Da može davati dušama naše braće, sestara, rođaka
     i dobročinitelja
     nagradu za njihov rad,
     molimo se Gospodu.

     Da može primiti u svetlost svog lica
     sve koji spavaju u nadi da će vaskrsnuti,
     podariti im to vaskrsnuće,
     da mogu bolje da Mu služe,
     molimo se Gospodu.

     Da može pomagati i velikodušno tešiti
     našu braću i sestre što pate od pošasti
     posle napada bezbožnih i
     poruge palih,
     molimo se Gospodu.

     Da može jednog dana pozvati u svoje slavno carstvo,
     sve okupljene ovde u veri i odanosti,
     i podariti nam isti taj blagoslov
     vremenskog vaskrsa u Hristovo ime
     molimo se Gospodu.

     Sada, dok hor peva Žrtvenu Himnu, a pastva kleči u odjekujućoj tišini i iščekivanju Svete Euharistije, okrećem leđa oltaru i izgovaram...
     "Primi, Gospode, darove koje Ti nudimo u ime sluge Tvoga, Džona Domenika Mustafe, kardinala; dao si mu nagradu visokosveštenstva na ovome svetu; neka nakratko bude u društvu Tvojih svetaca u Nebeskom Carstvu i neka nam se vrati putem Tvog Sakramenta Vaskrsa. Kroz Hrista našeg Gospoda."
     Pastva odgovara u jednoglasju...
     "Amin."
     Prilazim kovčegu kardinala Mustafe i komori za vaskrsavanje blizu oltara za pričest i prskam ga svetom vodicom dok se molim...

     Oče, svemogući i večito živi Bože,
     činimo dobro uvek i svuda da Tebi damo hvalu
     kroz Isusa Hrista našeg Gospoda.

     U Njemu, koji ustade iz mrtvih,
     svanula je naša nada u vaskrs.
     Tuga zbog smrti ustupa mesto
     jarkom obećanju besmrtnosti.

     Gospode, za tvoje verne narode život je izmenjen i obnovljen, ne okončan.
     Kada telo našeg zemaljskog postojanja leži u smrti
     uzdamo se u Tvoju milost i Tvoje čudo da ga obnoviš za nas.

     I tako, sa svim horovima anđela na Nebu
     objavljujemo slavu Tvoju
     i pridružujemo se njihovim beskrajnim himnama hvale:

     Velike orgulje u bazilici grme, a hor smesta počinje da peva Sanctus:
     Sveti, sveti, sveti Gospode Bože veliki i moćni,
     Nebo i zemlja puni su Tvoje slave.
     Osana u najvišem.
     Blažen je On koji dolazi u ime Gospoda.
     Osana u najvišem.

     Posle pričesti, posle završetka mise i odlaska pastve, hodam sporo prema sakristiji. Tužan sam i srce me boli - bukvalno. Srčana bolest ponovo je uznapredovala, zakrečivši mi arterije, učinivši svaki korak i reč bolnom. Pomišljam - Ne smem to reći Lurdusamiju.
     Taj kardinal pojavljuje se dok mi akoliti i dečaci iz oltara pomažu da skinem odoru.
     "Stigla nam je kurirska sonda sa Gideonovim pogonom, Vaša Svetosti."
     "Sa kog fronta?" pitam.
     "Nije iz flote, Sveti Oče", kaže kardinal, namršten na tvrdu kopiju poruke koju drži u debelim šakama.
     "Odakle onda?" pitam ja, pruživši nestrpljivo ruku. Poruka je napisana na tankom velumu.

     Dolazim na Pacem, u Vatikan.
     Anea

     Dižem pogled prema svom državnom sekretaru. "Možeš li da zaustaviš flotu, Simone Avgustino?"
     Podvaljci kao da mu drhte. "Ne, Vaša Svetosti. Skočili su pre više od dvadeset četiri sata. Trebalo bi da su pri kraju ubrzanog vaskrsavanja i počeće napad za samo nekoliko trenutaka. Ne možemo opremiti sondu i poslati je tako da stigne na vreme i opozove ih."
     Shvatam da mi ruka drhti. Vraćam poruku kardinalu Lurdusamiju. "Pozovi Marusina i druge zapovednike flote", kažem. "Reci im da vrate svaki preostali kapitalni borbeni brod u Pacemov sistem. Smesta."
     "Ali Vaša Svetosti", kaže Lurdusami, žurnim glasom, "ima toliko mnogo važnih misija udarnih jedinica koje su upravo u toku..."
     "Smesta!" kažem odsečno.
     Lurdusami se klanja. "Smesta, Vaša Svetosti."
     Dok se okrećem, Bog kao da me upozorava bolom u grudima i plitkim dahom da nemam više mnogo vremena.
     "Anea! Papa..."
     "Polako, ljubavi. Tu sam."
     "Bio sam sa papom... sa Lenarom Hojtom... ali on nije mrtav, ili možda jeste?"
     "Učiš takođe jezik živih, Role. Neverovatno da tvoj prvi kontakt sa sećanjima drugog živog bića bude baš sa njim. Mislim..."
     "Nema vremena, Anea! Nema vremena. Njegov kardinal... Lurdusami... doneo je tvoju poruku. Papa je pokušao da opozove flotu, ali Lurdusami je rekao da je prekasno... da su skočili pre dvadeset četiri sata i da će svakog trena napasti. To bi moglo da bude ovde, Anea. To bi mogla da bude flota koja se grupisala kod Lakaja 9352..."
     "Ne!" Anein povik me istrže iz kakofonije slika i glasova, sećanja i čulnih utisaka, ne proteravši ih sasvim, već samo toliko da se utišaju u nešto nalik na glasnu muziku u susednoj prostoriji.
     Anea je uzela komlog-jedinicu sa police mahune i sada zove istovremeno i naš brod i Navsona Hamnima.
     Pokušavam da se usredsredim na svoju prijateljicu i na taj trenutak, navlačeći pri tom odeću, ali to činim poput nekoga ko izranja iz živopisnog sna, a žamor glasova i drugih sećanja još je sa mnom.
     Otac kapetan Federiko de Soja kleči u molitvi u svojoj privatnoj mahuni na drvobrodu Igdrasil, samo što De Soja više o sebi ne misli kao o 'ocu-kapetanu', već naprosto 'ocu'. I nije siguran čak ni u tu titulu dok kleči i moli se, moli se kao što se molio satima ove noći i još dužim satima, danima i noćima otkad je kruciforma uklonjena sa njegovih prsa i tela zahvaljujući pričesti Aneinom krvlju.
     Otac De Soja moli za oproštaj koga - to zna van svake sumnje - nije dostojan. Moli za oproštaj za sve godine koje je proveo kao kapetan Flote Paksa, za svoje mnogobrojne bitke, živote koje je oduzeo, divna ljudska i Božja dela koja je uništio. Otac Federiko de Soja kleči u jednoj šestini gravitacije i tišini svoje mahune i moli svog Gospoda i Spasitelja... Boga Milosti u koga je naučio da veruje i u koga sada sumnja... da mu oprosti, ne zbog njega samog, već da bi njegove misli i postupci u mesecima i godinama koje ga čekaju, ili satima ako je suđeno da mu život potraje tako kratko, bolje poslužile njegovom Gospodu...
     Uzmičem od tog kontakta sa iznenadnom odvratnošću nekoga ko shvata da je postao voajer. Smesta razumem da je Anea, ako je znala taj 'jezik živih' godinama, čitavog života, gotovo sasvim sigurno utrošila više energije na njegovo poricanje - na izbegavanje tih neovlašćenih upada u tuđe živote - nego na ovladavanje njime.
     Anea je načinila otvor u zidu mahune i iznela komlog na organsku krestu balkona. Lebdim tamo da bih joj se pridružio i spuštam se na površinu balkona pod blagom silom privlačenja od jedne desetine gravitacije. Nekoliko lica lebdi iznad disključa komloga - Het Mastin, Ket Rostin i Navson Hamnim - ali svi gledaju dalje od vizuelnih hvatača, kao i Anea.
     Treba mi sekunda da dignem pogled prema onome što ona vidi.
     Bukteće pruge prosecaju Zvezdano Drvo kraj divnih rozeta od narandžastog i crvenog plamena. Na trenutak mislim da je to samo osvit pri okretanju lišća duž unutrašnjeg zakrivljenja Biosfere, da to sipe, anđeli i komete za navodnjavanje hvataju svetlost onako kako smo to činili Anea i ja pre nekoliko sati, dok smo jahali na matrici heliosfere, ali onda shvatam šta, zapravo, vidim.
     Brodovi Paksa seku Zvezdano Drvo na stotinu mesta i njihovi fuzioni repovi odsecaju grane i debla kao hladni, blistavi noževi.
     Eksplozije lišća i otpadaka stotinama i hiljadama kilometara daleko šalju potrese kroz granu, mahunu i balkon na kom stojimo.
     Jarka zbrka. Energetski zraci skaču kroz svemir, vidljivi zahvaljujući milijardama čestica atmosfere u bekstvu, uništavaju organsku materiju, spaljuju lišće i krv Proteranih i Templara. Zraci seku i prže sve što dodirnu.
     Nove eksplozije cvetaju prema spoljašnjosti na nekoliko kilometara od nas. Zaštitno polje se još drži i zvuk nas baca na zid mahune koji se mreška kao meso povređene zveri. Anein komlog se isključuje u istom trenu kada zakrivljenje Zvezdanog Drveta bukne plamenom i eksplodira u nemi svemir. Čuju se povici, krici i rika, ali znam da će za nekoliko sekundi zaštitno polje svakako pasti i da ćemo Anea i ja biti usisani u svemir zajedno sa tonama drugih otpadaka koji lete kraj nas.
     Pokušavam da je uvučem natrag u mahunu, koja se zatvara u uzaludnom pokušaju da preživi.
     "Ne, Role, gledaj!"
     Gledam tamo gde pokazuje. Iznad nas, zatim ispod nas, oko nas, Zvezdano Drvo gori i eksplodira, lijane i grane pucaju. Anđeli-Proterani gore u plamenu, deset kilometara dugačke radničke sipe implodiraju, drvobrodovi bukte dok pokušavaju da se otisnu.
     "Ubijaju ergove!" viče Anea kako bi nadjačala riku vetra i eksplozije.
     Udaram po zidu mahune, izvikujem komande. Vrata se pojavljuju samo na sekund, ali dovoljno dugo da uvučem unutra svoju voljenu.
     Tu nema zaklona. Udari plazme vide se kroz polarizovane zidove mahune.
     Anea je izvukla ranac iz spremišta i navukla ga na leđa. Ja grabim svoj, guram nož u futroli za pojas kao da će mi on pomoći u borbi protiv napadača.
     "Moramo da stignemo do Igdrasila!" viče Anea.
     Odbacujemo se do zida stabljike, ali mahuna neće da nas pusti napolje. Čuje se rika kroz oplatu mahune.
     "Put kroz stabljiku je probijen", dahće Anea. I dalje nosi komlog - vidim da je to onaj drevni, sa Konzulovog broda - i da priziva podatke iz informativne mreže Zvezdanog Drveta. "Mostovi su iskidani. Moramo nekako do drvobroda."
     Gledam kroz zid. Narandžasti pupoljci plamena. Igdrasil je deset klika gore, istočno od nas na unutrašnjoj površini. Sa iskidanim mostovima i prekinutim stabljikama, mogao bi isto tako da je udaljen i hiljadu svetlosnih godina.
     "Neka brod dođe po nas", kažem ja. "Konzulov brod."
     Anea odmahuje glavom. "Het Mastin sada pokreće Igdrasil... nema vremena da se naš brod iskrca. Moramo tamo stići za tri ili četiri minuta, ili... A kože-odela Proteranih? Možemo tamo da odletimo?"
     Sada je na mene red da odmahnem glavom. "Nisu ovde. Kada smo ih skinuli na platformi za dolet, dao sam ih A. Betiku da ih ponese na drvobrod."
     Mahuna se divlje drma i Anea se osvrće da pogleda. Zid mahune je jarko crven, topi se.
     Otvaram svoje spremište, bacam odeću i opremu okolo i izvlačim jedini osobeni artefakt koji posedujem, cimajući ga iz kožne zaštitne cevi. Poklon oca kapetana De Soje.
     Kuckam po nitima aktivatora. Hoking-prostirka se kruti i lebdi u nultoj gravitaciji. EM polje oko ovog dela Zvezdanog Drveta još je nedirnuto.
     "Hodi", vičem dok se zid topi. Povlačim svoju voljenu na hoking-prostirku.
     Survavamo se kroz procep u vakuum i ludilo.

28.

     Magnetna polja koja su presavili ergovi još su se održavala, ali bila su čudno zbrkana. Umesto da leti iznad grane široke kao bulevar prema Igdrasilu, hoking-prostirka želela je da se postavi pod pravim uglom u odnosu na granu, tako da se činilo da gledamo nadole dok se prostirka dizala kao lift kroz uzdrhtale grane, iskidane mostove, presečene saobraćajne stabljike, globuse plamena i horde Proteranih koji su skakali u svemir da zapodenu bitku i izginu. Dok smo se približavali drvobrodu, puštao sam da hoking-prostirka radi ono što želi.
     Preostali su mehuri atmosfere unutar zaštitnih polja, ali većina polja ergova umrla je zajedno sa ergovima koji su ih održavali. Uprkos mnogostrukim slojevima, vazduh je ili cureo ili prolazio kroz eksplozivnu dekompresiju u čitavom ovom području Zvezdanog Drveta. Nismo imali odela. Ono čega sam se u poslednjem trenutku setio u mahuni bilo je da drevna hoking-prostirka poseduje sopstveno polje niskog nivoa za zadržavanje putnika i vazduha oko njih. Ona nikada nije bila zamišljena kao dugotrajno sredstvo za održavanje pritiska, ali koristili smo je pre devet godina na bezimenoj planeti sa džunglom kada smo leteli previše visoko da bismo disali, i nadao sam se da ti sistemi još rade.
     Još su radili... bar u izvesnoj meri. Čim smo izišli iz mahune i počeli da se dižemo kao zmaj kroz haos, slabo polje hoking-prostirke se uključilo. Mogao sam gotovo da osetim kako razređeni vazduh curi, ali rekao sam sebi da će potrajati dovoljno da stignemo do Igdrasila.
     Gotovo da nismo stigli do Igdrasila.
     To nije bila prva svemirska bitka kojoj sam prisustvovao - Anea i ja smo sedeli na visokoj platformi Hrama koji lebdi u vazduhu pre ne tako mnogo standardnih dana, eona, i posmatrali svetlosnu predstavu u cislunarnom svemiru kada je udarna jedinica Paksa uništila brod oca De Soje - ali ovo je bila prva svemirska bitka u kojoj je neko pokušavao da me ubije.
     Tamo gde je bilo vazduha, buka je bila zaglušujuća: eksplozije, implozije, razaranje stabala i saobraćajnih stabljika, prskanje grana i umiranje sipa, zavijanje alarma i brbljanje i skičanje komloga i drugih komunikatora. Tamo gde je bio vakuum, tišina je bila još više zaglušujuća: tela Proteranih i Templara nečujno su letela u svemir - žene i deca, ratnici koji nisu bili u stanju da stignu do svog oružja ili borbenih položaja, sveštenici Mjuira u mantijama tumbali su se prema suncu u konačnom nedostojanstvu nasilne smrti - plamenovi bez pucketanja, krici bez zvuka, cikloni bez upozoravajućeg naleta vetra.
     Anea se zgurila iznad Sirinog drevnog komloga dok smo se uzdizali kroz vrtlog. Video sam kako Sistendž Kordvel viče na majušnom holo-prikazu iznad disključa, a onda su Kent Kvinkent i Sian Kvinatana Ka'an užurbano govorili. Bio sam previše zauzet navođenjem hoking-prostirke da bih slušao njihov očajnički razgovor.
     Više nisam mogao da vidim fuzione repove arhanđela Flote Paksa, samo njihove zrake koji su sekli kroz gasne oblake i polja otpadaka, čerečili Zvezdano Drvo kao skalpeli koji seku živo meso. Velika debla i izuvijane grane bukvalno su krvarili i njihov sok i životni fluidi mešali su se sa kilometrima lijana od optičkog vlakna i krvlju Proteranih dok su oni eksplodirali u svemiru ili ključali u vakuumu. Deset klika dugačka radnička sipa bila je presečena jednom, pa još jednom na moje oči, i njeni osetljivi pipci grčili su se u destruktivnom plesu dok je umirala. Anđeli-Proterani uzletali su u hiljadama i umirali u hiljadama. Jedan drvobrod pokušao je da se otisne i bio je spržen za samo nekoliko sekundi, a njegova atmosfera bogata kiseonikom zapalila se unutar zaštitnog polja, tako da je posada izginula za vreme potrebno da se energetski globus ispuni uskovitlanim dimom.
     "Nije Igdrasil", viknu Anea.
     Klimnuh glavom. Umirući drvobrod dolazio je sa severa sfere, ali Igdrasil bi sada trebalo da je blizu, klik ili manje iznad nas duž grane koja je vibrirala i cepala se.
     Osim ako nisam pogrešno skrenuo. Ili ako već nije bio uništen. Ili ako nije pošao bez nas.
     "Razgovarala sam sa Hetom Mastinom", viknu Anea. Sada smo bili u globusu vazduha koji je nestajao i buka je bila strašna. "Ukrcano je samo oko tri stotine od predviđenih hiljadu."
     "U redu", rekoh ja. Nisam imao pojma o čemu govori. Kakvih hiljadu? Nije bilo vremena da pitam. Načas sam ugledao dublju zelenu boju drvobroda klik ili više iznad i levo od nas - na potpuno drugoj grani-helikoidi - pa sam skrenuo hoking-prostirku u tom pravcu. Ako to nije Igdrasil, svejedno ćemo tamo potražiti sklonište. EM polja Zvezdanog Drveta su otkazivala, i hoking-prostirka je gubila energiju i inerciju.
     EM polja otkazaše. Hoking-prostirka se trže napred poslednji put, a onda poče da se tumba u crnilo između slomljenih grana, kilometar ili više od najbliže zapaljene saobraćajne stabljike. Duboko ispod i iza nas, video sam grozd stambenih mahuna iz kog smo došli: sve su bile razbijene, iz njih su curela tela i vazduh, a stabljike mahuna i obližnje grane koprcale su se u slepoj njutnovskoj reakciji.
     "To je to", rekoh ja tihim glasom, pošto izvan našeg sve manjeg mehura energije nije više bilo ni vazduha ni buke. Hoking-prostirka bila je projektovana pre sedam vekova da bi zavela nećaku-tinejdžerku da zavoli jednog starca, a ne da bi održala svoje letače u životu dok su u svemiru. "Probali smo, malena." Odmaknuo sam se od letačkih niti i zagrlio Aneu.
     "Ne", reče Anea, ne odbacujući moj zagrljaj, već smrtnu presudu. Zgrabila mi je ruku tako žestoko da su joj se prsti zarili u moj mišić. "Ne, ne", reče za sebe i kucnu po disključu komloga.
     Het Mastinovo lice pod kapuljačom pojavi se spram zatumbanog zvezdanog polja. "Da", reče on. "Vidim vas."
     Ogromni drvobrod sada je visio hiljadu metara iznad nas, velika tavanica od granja i lišća, zelena iza treperavog ljubičastog zaštitnog polja, i njegov glomazni trup sada se odvajao od zapaljenog Zvezdanog Drveta. Osetih iznenadno, silovito cimanje i na trenutak sa sigurnošću pomislih da nas je pronašao jedan od onih zrakova sa arhanđela.
     "Ergovi nas uvlače", reče Anea, i dalje stežući moju ruku.
     "Ergovi?" upitah ja. "Mislio sam da se na drvobrodu nalazi samo jedan erg koji kontroliše pogon i polja."
     "Obično je tako", reče Anea. "Ponekad dva, ako je putovanje izuzetno... na primer, u spoljnji omotač neke zvezde, ili kroz udarni talas binarne heliosfere."
     "Znači, na Igdrasilu su dva?" upitah ja, dok sam posmatrao kako drvo raste i ispunjava nebo. Eksplozije plazme nemo su se širile iza nas.
     "Ne", reče Anea. "Ima ih dvadeset sedam."
     Prošireno polje nas je uvuklo unutra. Gore se preokrenulo u dole. Spušteni smo na visoku palubu, odmah ispod mosta-platforme kraj krune drvobroda. I pre nego što sam kucnuo po letačkim nitima kako bi isključile naše jadno zaštitno polje, Anea je hvatala komlog i ranac i trčala prema stepeništu.
     Uredno sam umotao hoking-prostirku, nabio je u kožnu futrolu, nabacio cev na leđa i jurnuo da je sustignem.

     Samo je kapetan templarskog drvobroda Het Mastin sa nekoliko svojih poručnika bio na mostu krošnje, ali platforme i stepeništa ispod nivoa mosta bili su puni ljudi koje jesam i nisam poznavao: Rejčel, Teo, A. Betik, otac De Soja, narednik Gregorijus, Ljomo Dondrub i desetine drugih poznatih izbeglica sa T'ien Šana, ali bilo je tamo i mnogo ljudi koji nisu pripadali Proteranima ili Templarima, muškaraca, žena i dece koje ranije nisam viđao. "Izbeglice koje su umakle sa stotinu svetova Paksa, da bi ih pokupio otac kapetan De Soja Rafaelom u proteklih nekoliko godina", reče Anea. "Očekivali smo da ih danas stigne još nekoliko stotina pre polaska, ali sada je prekasno."
     Sledio sam je do nivoa mosta. Het Mastin je stajao u središtu kruga organskih kontrolnih disključeva - tu su bili prikazi iz optičkih nervnih vlakana koja su se pružala čitavim brodom, holo prikazi paluba, pogleda sa krme i sa pramca drvobroda, neksus za komunikacije pomoću koga je stupao u kontakt sa Templarima na dužnosti kod ergova, u jezgru singulariteta, kod pogonskog korenja i drugde, i središnji holo-simulakrum samog drvobroda koji je mogao dodirnuti dugačkim prstima da bi prizvao interaktivne komande ili promenio tražene podatke. Templar diže pogled dok smo Anea i ja brzo išli prema njemu po svetom mostu. Njegovo lice - azijatskog porekla, sa Stare Zemlje - bilo je smireno pod kapuljačom.
     "Drago mi je što nisi ostala tamo, Ti Koja Podučavaš", reče on suvo. "Kuda želiš da pođemo?"
     "Izvan sistema", reče Anea bez oklevanja.
     Het Mastin klimnu glavom. "Navući ćemo na sebe vatru, naravno. Vatrena moć Flote Paksa je zastrašujuća."
     Anea samo klimnu glavom. Video sam kako se simulakrum drvobroda polako okreće; pogledao sam naviše da bih video kako zvezdano polje rotira iznad nas. Krenuli smo unutar sistema samo nekoliko stotina kilometara i sada smo se okretali prema razorenoj unutrašnjoj površini Biosfere Zvezdanog Drveta. Tamo gde su bile naše mahune za sastanke i stanovanje, sada je bila iskrzana rupa u prepletenim granama. Širom hiljada kvadratnih klika tog područja nalazile su se zjapeće rane i ogoljene grane. Igdrasil se polako kretao kroz milijarde uskovitlanih listova - lišće koje se još nalazilo u atmosferi zaštitnog polja jarko je gorelo i bojilo pepelom perimetar zaštitnog polja u sivo - dok se drvobrod vraćao zidu sfere i pažljivo prolazio kroz njega.
     Posle izlaska na drugu stranu i ubrzavanja uz buktanje fuzionog pogona pod kontrolom ergova, mogli smo još bolje da vidimo bitku. Svemir se pretvorio u mnoštvo žmirkavih tačaka svetlosti, vatrene iskre pojavljivale su se dok su se odbrambena zaštitna polja palila pod napadom zraka, bezbroj termonuklearnih i plazma eksplozija, pogonskih repova projektila, hiperkinetičkog oružja, malih napadačkih letelica i arhanđela. Zakrivljena spoljnja površina Zvezdanog Drveta izgledala je kao neki vlaknasti svet sa vulkanima u erupcijama plamena i gejzira otpadaka. Komete za navodnjavanje i pastirski asteroidi, izbačeni iz svog savršenog balansiranja eksplozijama oružja Paksa, probijali su Zvezdano Drvo kao zapaljiva đulad. Het Mastin je prizvao taktičke holoe, pa smo zurili u sliku čitave Biosfere, sada rošave od deset hiljada požara - mnoge pojedine paljevine bile su velike koliko i moj rodni svet Hiperion - i stotinu hiljada vidljivih rupa i procepa u tkanju sfere čije je nastajanje trajalo skoro deset hiljada godina. Hiljade objekata pod pogonom bile su vidljive na radaru i dalekometnim senzorima, ali svake sekunde bilo ih je sve manje dok su moćni arhanđeli uništavali izvidnike, bakljobrodove, razarače i drvobrodove Proteranih svojim zracima sa udaljenosti od nekoliko AJ. Milioni svemiru prilagođenih Proteranih bacali su se na napadače, ali ginuli su kao moljci pred bacačem plamena.
     Ljomo Dondub se pope na most. Nosio je kožu-odelo Proteranih i dugačko jurišno oružje klase četiri. "Anea, do sto đavola, kuda to idemo?"
     "Dalje odavde", reče moja voljena. "Moramo otići, Ljomo."
     Letač odmahnu glavom. "Ne, ne moramo. Moramo da ostanemo da se borimo. Ne možemo naprosto prepustiti prijatelje ovim lešinarima iz Paksa."
     "Ljomo", reče Anea, "ne možemo pomoći Zvezdanom Drvetu. Ja moram da odem odavde da bih se borila protiv Paksa."
     "Beži ponovo ako moraš", reče Ljomo; njegovo lepo lice bilo je zgrčeno od besa i osujećenosti. Prekrio je srebrnastom kapuljačom kože-odela glavu. "Ja ću ostati da se borim."
     "Ubiće te, prijatelju", reče Anea. "Ne možeš se boriti protiv zvezdanih arhanđela."
     "Samo me gledaj", reče Ljomo; srebrnasto odelo sada mu je prekrivalo sve osim lica. Rukovao se sa mnom. "Srećno, Role."
     "I tebi", rekoh ja dok mi se grlo stezalo, a lice crvenelo zbog stida što bežim i opraštam se sa tim hrabrim čovekom.
     Anea dodirnu snažnu srebrnu ruku. "Ljomo, možeš više pomoći u borbi ako pođeš sa nama..."
     Ljomo Dondrub odmahnu glavom i spusti fluidnu kapuljaču. Audio prenosnici zazvučali su metalno kada su progovorili umesto njega. "Srećno i tebi, Anea. Neka ti pomognu Bog i Buda. Neka nam Bog i Buda pomognu svima." On kroči do ruba platforme i osvrnu se prema Hetu Mastinu. Templar klimnu glavom, dodirnu kontrolni simulakrum blizu krošnje drveta i šapnu u jedno od vlakana.
     Osetih da gravitacija slabi. Spoljnje polje zatreperelo je i pomerilo se. Ljomo je bio podignut, okrenut i katapultiran u svemir dalje od naših grana, vazduha i svetlosti. Video sam kako mu se šire srebrna krila, video sam kako mu se krila pune svetlošću i posmatrao sam kako se pridružuje mnoštvu drugih anđela Proteranih koji su nosili svoje ubogo oružje i jahali na sunčevoj svetlosti prema najbližem arhanđelu.
     Sada su i drugi dolazili na most - Rejčel, Teo, Dordže Famo, otac De Soja i njegov narednik, A. Betik, Dalaj Lama - ali svi su se držali podalje, na učtivom odstojanju od zauzetog templarskog kapetana.
     "Pronašli su nas", reče Het Mastin. "Gađaju."
     Zaštitno polje eksplodira crvenom bojom. Čuo sam šištanje. Kao da smo upali u srce neke zvezde.
     Prikazi zatrepereše. "Držimo se", reče Istinski Glas Drveta Het Mastin. "Držimo se."
     Mislio je na odbrambena polja, ali i brodovi Paksa takođe su držali svoje - nastavili su paljbu energetskim zracima dok smo ubrzavali izvan sistema. Izuzev holo-prikaza, nije bilo nikakvog pokazatelja našeg kretanja - nije bilo vidljivih zvezda - samo pucketavi, šišteći, proključali ovoid razorne energije koji je bubreo i klizio nekoliko desetina metara iznad i oko nas.
     "Koji je naš kurs, molim?" upita Het Mastin Aneu.
     Moja prijateljica načas dodirnu čelo kao da je umorna ili izgubljena. "Samo negde napolje, gde možemo da vidimo zvezde."
     "Nećemo stići do tačke translacije pod ovako žestokim napadom", reče Templar.
     "Znam", reče Anea. "Samo... napolje... gde mogu da vidim zvezde."
     Het Mastin diže pogled prema paklu iznad nas. "Možda nikada više nećemo videti zvezde."
     "Moramo", reče Anea jednostavno.
     Začu se iznenadna buka. Digoh pogled prema mestu gde je nastao metež.
     Iznad kontrolnog mosta nalazile su se samo male platforme - majušne strukture koje su ličile na osmatračnice gusarskog broda iz neke holodrame, ili slične kućici na drvetu koju sam jednom video u ritovima na Hiperionu - i upravo na jednoj od njih stajala je ta prilika. Klonovi iz posade vikali su i pokazivali. Het Mastin je pogledao prema maloj platformi petnaest metara iznad nas i okrenuo se prema Anei. "Gospodar Bola putuje sa nama."
     Video sam odsjaj boja pakla koji je vladao iza zaštitnih polja na Šrajkovom čelu i lubu na grudima.
     "Mislio sam da je stradao na T'ien Šanu", rekoh ja.
     Anea me pogleda umornije nego ikada ranije. "Ta stvar kreće se kroz vreme lakše nego mi kroz prostor, Role. Možda je stradao na T'ien Šanu... možda će stradati tek za hiljadu godina u borbi sa pukovnikom Kasadom... možda uopšte ne može da umre... to nikada nećemo saznati."
     Kao da ga je prizvalo to što je pomenula njegovo ime, pukovnik Fedman Kasad pope se stepenicama do platforme mosta. Pukovnik je bio odeven u arhaičnu borbenu odeću iz doba Hegemonije i nosio je jurišnu pušku koju sam jednom video u oružarnici na Konzulovom brodu. Zurio je u Šrajka kao obuzet.
     "Mogu li ja tamo da se popnem?" upita Kasad templarskog kapetana.
     I dalje obuzet izdavanjem naređenja i praćenjem prikaza, Het Mastin pokaza na užad i lestvice od konopaca koje su se uzdizale do najviše platforme.
     "Na ovom drvobrodu nema pucanja", doviknu Het Mastin pukovniku. Kasad klimnu glavom i poče da se penje.
     Mi ostali obratili smo ponovo pažnju na prikaze simulakruma. Najmanje tri arhanđela usmerila su deo svoje vatre na nas sa udaljenosti manjih od milion klika. Gađali su nas na smenu, a onda bi svaki od njih usmerio deo svoje vatre na druge mete. Ali naše neobično odbijanje da umremo kao da je pojačavalo njihov bes i zraci bi se vratili, puzeći prema nama sa rastojanja od četiri do deset svetlosnih sekundi, da bi eksplodirali na zaštitnim poljima iznad nas. Jedan od brodova upravo se spremao da prođe oko zakrivljenja plamtećeg Zvezdanog Drveta, ali preostala dva još su usporavala unutar sistema prema nama sa čistim poljem vatre.
     "Projektili su lansirani prema nama", reče jedan poručnik templarskog kapetana glasom podjednako uzbuđenim kao da je objavio da stiže večera. "Dva... četiri... devet. Podsvetlosni. Verovatno bojeve glave s plazmom."
     "Možemo li to da preživimo?" upita Teo. Rejčel je došla da posmatra kako se pukovnik penje prema Šrajku.
     Het Mastin je bio prezauzet da bi odgovorio, tako da Anea reče: "Ne znamo. Zavisi od vezača... od ergova."
     "Šezdeset sekundi do udara projektila", reče isti templarski poručnik istim ravnim tonom.
     Het Mastin dodirnu komštap. Glas mu je zvučao normalno, ali shvatio sam da je pojačan duž čitavog kilometarskog drvobroda. "Molim da svi zaštite oči i izbegavaju da gledaju u polje. Vezači će polarizovati blesak koliko god je to moguće, ali molim vas da ne dižete pogled. Neka Mjuirov mir bude sa nama."
     Pogledah Aneu. "Malena, da li je ovaj drvobrod naoružan?"
     "Nije", reče ona. Oči su joj izgledale podjednako umorno koliko joj je glas tako zvučao.
     "Znači, nećemo se boriti... već samo bežati?"
     "Da, Role."
     Zaškrgutao sam zubima. "Onda se slažem sa Ljomom", rekoh. "Previše smo bežali. Vreme je da pomognemo svojim prijateljima ovde. Vreme je..."
     Eksplodirala su najmanje tri projektila. Kasnije, prisetio sam se da je svetlost bila toliko zaslepljujuća da sam mogao da vidim Aneinu lobanju i kičmu kroz kožu i tkiva, ali to mora da je nemoguće. Osetio sam da padam... da se izmaklo dno ispod svega... a onda je polje od jedne šestine gravitacije ponovo uspostavljeno. Zubi i kosti zaboleli su me od podzvučne tutnjave.
     Zatreptao sam da odagnam slike utisnute u mrežnjaču. Aneino lice još je bilo preda mnom - obrazi su joj bili zarumenjeni i oznojeni, kosa začešljana i na brzinu vezana trakom, oči umorne ali beskrajno žive, nadlaktice gole i potamnele od sunca - i u jednom snažnom trenutku sentimentalnosti pomislio sam da ne bi bilo nezamislivo umreti tako, sa Aneinim licem utisnutim u dušu i pamćenje.
     Još dve bojeve glave s plazmom nateraše brod da se zatrese. Pa još četiri. "Držimo se", reče Het Mastinov poručnik. "Sva polja se drže."
     "Ljomo i Rol su u pravu, Anea", reče Dordže Famo, stupivši napred kraljevski elegantna u svojoj jednostavnoj pamučnoj haljini. "Godinama si bežala od Paksa. Vreme je da im se suprotstaviš... vreme je da im se svi suprotstavimo."
     Zurio sam u staricu gotovo nepristojno pomno. Shvatio sam da oko nje postoji neka aura... ne, pogrešna reč, previše mistična... pre osećaj da ona zrači snažnom bojom, dubokom, karmin-crvenom, podjednako snažnom kao što je snažna bila i ličnost Gromovne Krmače. Takođe sam shvatio da sam to primetio kod svakoga na platformi te večeri - svetloplavu boju Ljomove hrabrosti, zlatno samopouzdanje u komandama Het Mastina, treperavo ljubičasti šok pukovnika Kasada kada je video Šrajka - i zapitao sam se nije li to deo učenja jezika živih. Ili je to možda bilo ishod prevelike količine svetlosti u eksplozijama plazme. Šta god bilo, znao sam da te boje nisu stvarne - nisam halucinirao i vid mi nije bio zamagljen - ali takođe sam mislio da znam da moj um stvara te veze, te brze uvide u stvarni duh osobe, na nekom nivou ispod i iznad vida.
     I znao sam da boje oko Anee pokrivaju spektar i više od njega - bio je to sjaj toliko prodoran da je ispunio drvobrod podjednako kao što su eksplozije plazme ispunjavale svet izvan njega.
     Progovori otac De Soja: "Ne, gospođo", reče on Dordže Famo, glasom tihim i punim poštovanja. "Ljomo i Rol nisu u pravu. Uprkos svom našem gnevu i želji da uzvratimo udarac, Anea je u pravu. Ljomo će možda naučiti - ukoliko preživi - ono što ćemo svi naučiti ako preživimo. A to je da, posle pričesti sa Aneom, delimo bol onih koje napadamo. Zaista ga delimo. Bukvalno ga delimo. Fizički ga delimo. Delimo ga kao deo učenja jezika živih."
     Dordže Famo spusti pogled prema nižem svešteniku. "Znam da je to istina, hrišćanine. Ali to ne znači da ne možemo da uzvratimo udarac kada drugi nama nanose bol." Ona mahnu rukom naviše kako bi obuhvatila zaštitno polje koje se lagano bistrilo i zvezdano polje fuzionih tragova i plamtećeg žara iza njega. "Ta... čudovišta... iz Paksa uništavaju jedno od najvećih dostignuća ljudske rase. Moramo ih sprečiti!"
     "Ne sada", reče otac De Soja. "Ne tako što ćemo se ovde boriti sa njima. Verujte Anei."
     Džin zvani narednik Gregorijus stupi u krug. "Svaki damar mog bića, svaki tren moje obuke, svaki ožiljak posle godina borbi... sve me tera da se borim sada", zareža on. "Ali verovao sam svom kapetanu. Sada mu verujem kao svom svešteniku. I ako on kaže da moramo da verujemo devojci... onda joj moramo verovati."
     Het Mastin podiže ruku. Grupa zaćuta. "Ova rasprava je gubljenje vremena. Kao što vam je Ona Koja Podučava rekla, Igdrasil nema naoružanje i ergovi su nam jedina odbrana. Ali oni ne mogu da fazno pomere fuzioni pogon dok obezbeđuju ovakav nivo zaštite. Praktično, nemamo nikakav potisak... lebdimo na svom ranijem kursu samo nekoliko svetlosnih minuta dalje od polaznog položaja. A pet arhanđela je promenilo kurs da bi nas presrelo." Templar se okrenu licem prema nama. "Molim vas, neka svi osim poštovane One Koja Podučava i njenog visokog prijatelja Rola napuste platformu mosta i sačekaju ispod nje."
     Ostali odoše bez reči. Video sam gde je Rejčel gledala pre nego što se okrenula, pa i ja pogledah naviše. Pukovnik Kasad je bio na vrhu osmatračnice i stajao je kraj Šrajka, i mada visok, prema trometarskoj skulpturi od hroma, sečiva i trnja izgledao je kao patuljak. Ni pukovnik ni mašina za ubijanje nisu se pomerali dok su se gledali sa udaljenosti manjoj od jednog metra.
     Pogledao sam ponovo prikaz simulakruma. Užarene tačke brodova Paksa brzo su se približavale. Iznad nas, zaštitno polje se pročistilo.
     "Uzmi me za ruku, Role", reče Anea.
     Uzeh je za ruku, prisetivši se svih onih prilika kada sam je dodirivao u proteklih deset standardnih godina.
     "Zvezde", šapnu ona. "Pogledaj gore u zvezde. I slušaj ih."

     Drvobrod Igdrasil lebdeo je na niskoj orbiti oko narandžastocrvenog sveta sa belim polarnim kapama, drevnim vulkanima većim od Visoravni Pinion sa mog sveta i rečnom dolinom koja se pružala duže od pet hiljada kilometara kao ožiljak posle operacije slepog creva oko trbuha sveta.
     "Ovo je Mars", reče Anea. "Pukovnik Kasad će nas ovde napustiti."
     Pukovnik je sišao posle bliskog odmeravanja sa Šrajkom i skoka kvantnog premeštanja. Nije postojala ni reč ni fraza za ono što smo učinili: u jednom trenutku, drvobrod se nalazio u sistemu Biosfere, lebdeo malom brzinom, sa isključenim pogonima, pod napadom roja arhanđela, a sledećeg trenutka bili smo na niskoj i stabilnoj orbiti oko ovog mrtvog sveta u sistemu Stare Zemlje.
     "Kako si to uradila?" upitao sam Aneu sekundu pošto je to izvela. Nisam nimalo sumnjao da nas je ona... premestila... tamo.
     "Naučila sam da slušam muziku sfera", reče ona. "A onda da koraknem."
     Nastavio sam da zurim u nju. I dalje sam je držao za ruku. Nisam imao nameru da je pustim dok mi to ne objasni razumljivim jezikom.
     "Mesto se može razumeti, Role", reče ona, znajući da nesumnjivo i mnogo drugih u tom trenutku sluša, "a kada to učiniš, kao da čuješ njegovu muziku. Svaki svet je drugačiji akord. Svaki zvezdani sistem druga sonata. Svako pojedino mesto jasna, razaznatljiva nota."
     Nisam joj puštao ruku. "A prebacivanje bez dalekobacača?" upitah ja.
     Anea klimnu glavom. "Slobodno prebacivanje. Kvantni skok u stvarnom smislu", reče ona. "Kretanje u makrovaseljeni na način na koji se elektron kreće u beskrajnoj mikrovaseljeni. Korak uz pomoć Praznine Koja Spaja."
     Vrteo sam glavom. "Energija. Odakle tolika energija, malena? Ništa ne potiče ni iz čega."
     "Ali sve potiče od svega."
     "Šta to znači, Anea?"
     On izvuče prste iz mojih, ali mi dodirnu obraz. "Sećaš se kada smo davno, davno razgovarali o njutnovskoj fizici ljubavi?"
     "Ljubav je osećanje, malena. A ne oblik energije."
     "Ona je oboje, Role. Zaista jeste. I ona je jedini ključ koji otključava najveći izvor energije u Vaseljeni."
     "Da li ti to govoriš o religiji?" upitah ja, upola besan kako zbog njene uvijenosti, tako i zbog svoje tuposti, a možda zbog oboje.
     "Ne", reče ona, "govorim o namerno zapaljenim kvazarima, o pripitomljenim pulsarima, o eksplodirajućim jezgrima galaksija iz kojih se energija crpi kao iz parnih turbina. Govorim o inženjerskom projektu starom dve i po milijarde godina, koji ujedno tek što je počeo."
     Mogao sam samo da zurim.
     Ona odmahnu glavom. "Kasnije, ljubavi. Za sada, shvati da prebacivanje bez dalekobacača zaista deluje. Nikada nisu postojali stvarni dalekobacači... nikada nisu postojala čarobna vrata koja su se otvarala na različitim svetovima... samo perverzija u koju je Srž pretvorila ovaj drugi po veličini čudesni dar Praznine."
     Trebalo je da kažem: A koji je prvi po veličini čudesni dar Praznine? - ali pretpostavio sam da je to čuvanje podataka o pamćenju razumnih rasa, učenje jezika mrtvih... glas moje majke, da budem tačniji. Ali ono što sam tada rekao bilo je: "Znači, tako si premeštala Rejčel, Teo i sebe sa sveta na svet bez vremenskog duga."
     "Da."
     "I prebacila Konzulov brod iz sistema T'ien Šana do Biosfere bez Hokingovog pogona."
     "Da."
     Spremao sam se da kažem: I putovala na svet na kom si upoznala svog ljubavnika i rodila dete, ali te reči nisu htele da se oblikuju.
     "Ovo je Mars", reče ona zatim, prekinuvši tišinu. "Pukovnik Kasad će nas ovde napustiti."
     Visoki ratnik priđe Anei. Rejčel se približi, prope na prste i poljubi ga.
     "Jednog dana će te zvati Moneta", reče Kasad tiho. "I bićemo ljubavnici."
     "Da", reče Rejčel i odstupi.
     Anea uze ruku visokog muškarca. Još je bio u svojoj naobičnoj borbenoj odeći, a jurišna puška bila mu je udobno smeštena u prevoju ruke. Osmehujući se blago, pukovnik diže pogled prema najvišoj platformi gde je Šrajk i dalje stajao, dok mu je krvava svetlost Marsa obasjavala lub.
     "Role", reče Anea, "hoćeš li i ti da pođeš?"
     Uzeh je za drugu ruku.

     Vetar mi je nosio pesak u oči i nisam mogao da dišem. Anea mi pruži osmotsku masku i ja je navukoh dok je ona podešavala svoju.
     Pesak je bio crven, stene su bile crvene, a nebo je bilo olujno ružičasto. Stajali smo u suvoj rečnoj dolini oivičenoj stenovitim liticama. Rečno korito bilo je posuto stenama - neke su bile velike poput Konzulovog broda. Pukovnik Kasad navuče šlem-kapuljaču svog borbenog odela i atmosferske smetnje zakrčaše u našim komunikacionim vlaknima. "Ovde sam počeo", reče on. "U straćarama Relokacionog centra Tarzis, nekoliko stotina klika u tom pravcu." On mahnu tamo gde je sunce visilo nisko i malo iznad litica. Prilika u odelu, zlokobna zbog veličine i glomaznosti, sa teškim jurišnim oružjem koje ovde, na Marsovoj ravnici, nije izgledalo nimalo zastarelo, okrenu se prema Anei. "Šta želiš da uradim, ženo?"
     Anea mu se obrati oštrim, brzim, sigurnim, zapovedničkim slogovima. "Paks se privremeno povukao sa Marsa i iz sistema Stare Zemlje zbog ovdašnjeg palestinskog ustanka i ponovnog pojavljivanja Marsove Ratne Mašine u svemiru. Ovde sada ne postoji ništa od strateške važnosti što bi ih zadržalo, kada su im resursi tako istanjeni."
     Kasad klimnu glavom.
     "Ali vratiće se", reče Anea. "Sa silom. Ne samo da bi pacifikovali Mars, već da bi zauzeli čitav sistem." Ona zastade da bi pogledala unaokolo. Propratio sam njen pogled i opazio tamne ljudske prilike koje su išle stenovitim poljem prema nama. Nosile su oružje.
     "Morate ih zadržati izvan sistema, pukovniče", reče moja prijateljica. "Učinite šta god budete morali... žrtvujte koga god budete morali... ali zadržite ih izvan sistema Stare Zemlje sledećih pet standardnih godina."
     Nikada nisam čuo da Anea zvuči tako nepokolebljivo i bezobzirno.
     "Pet standardnih godina", reče pukovnik Kasad. Video sam mu kratak osmeh iza vizira kapuljače. "Nema problema. Da je u pitanju pet Marsovih godina, morao bih malo da se pomučim."
     Anea se osmehnu. Prilike su se približavale kroz uskovitlani pesak. "Moraćete da preuzmete vođstvo u Marsovom pokretu otpora", reče ona smrtno ozbiljnim glasom. "Učinite to na bilo koji način."
     "Hoću", reče Kasad glasom čvrstim poput Aneinog.
     "Pomirite različita plemena i ratničke klike", reče Anea.
     "Hoću."
     "Načinite trajniji savez sa svemircima iz Ratne Mašine."
     Kasad klimnu glavom. Prilike su sada bile udaljene manje od stotinu metara. Video sam podignuto oružje.
     "Zaštitite Staru Zemlju", reče Anea. "Držite Paks dalje od nje po svaku cenu."
     Bio sam šokiran. Pukovnik Kasad takođe mora da je bio iznenađen. "Misliš, sistem Stare Zemlje", reče on.
     Anea odmahnu glavom. "Staru Zemlju, Fedmane. Držite Paks dalje od nje. Imate oko godinu dana da uspostavite kontrolu nad čitavim sistemom. Srećno."
     Njih dvoje se rukovaše.
     "Tvoja majka bila je dobra, hrabra žena", reče pukovnik. "Veoma sam cenio njeno prijateljstvo."
     "I ona je cenila vaše."
     Tamne prilike su se približavale, držeći se zaklona iza stenja i dina. Pukovnik Kasad pođe prema njima, podigavši visoko desnu ruku, sa jurišnim oružjem i dalje nehajno oslonjenim o ruku.
     Anea mi priđe bliže i ponovo me uze za ruku. "Hladno je, Role, zar ne?"
     Bilo je tako. Zablesnu nas svetlost nalik na bezbolni udarac u potiljak i nađosmo se na platformi mosta Igdrasila. Naši prijatelji ustuknuše od prizora našeg pojavljivanja; strah od magije teško umire u jednoj vrsti. Mars se okretao crven i hladan iza naših grana i zaštitnog polja.
     "Koji kurs, poštovana Ti Koja Podučavaš?" upita Het Mastin.
     "Samo se okrenite prema mestu gde mogu jasno da vidim zvezde", reče Anea.

29.

     Igdrasil je nastavio dalje. Drvo Bola, kako ga je zvao njegov kapetan, Templarski Istinski Glas Drveta Het Mastin. Na to nisam mogao da stavim nikakvu primedbu. Svaki skok oduzimao je još energije mojoj Anei, mojoj ljubavi, mojoj jadnoj, umornoj Anei, a svaki rastanak punio je sve prazniji basen energije sve većim rezervoarom tuge. A za sve to vreme, Šrajk je stajao beskoristan i sam na svojoj visokoj platformi, kao neki grozni ukras na pramcu broda osuđenog na propast ili zlokobni, tamni anđeo na vrhu nevesele božićne jelke.
     Pošto smo ostavili pukovnika Kasada na Marsu, drvobrod je skočio na orbitu oko Maui-Kovenanta. Taj svet bio je pobunjen, ali duboko u Paksovom svemiru, i očekivao sam da nas presretnu horde ratnih brodova Paksa, ali za onih nekoliko sati koje smo proveli tamo, nije bilo nikakvih napada.
     "Jedna od povoljnosti napada armade na Bisoferu Zvezdanog Drveta", rekla je Anea sa tužnom ironijom. "Uklonili su borbene brodove iz unutrašnjih sistema."
     Teo je bila ta čiju je ruku Anea uzela da bi stupila na Maui-Kovenant. Ponovo sam pratio svoju prijateljicu i njenu prijateljicu.
     Treptanjem sam odagnao belu svetlost i našli smo se na pokretnom ostrvu, čija su stabla-jedra bila ispunjena toplim tropskim vetrom, a od plavetnila neba i mora zastajao je dah. Druga ostrva pratila su nas u stopu, dok su delfini-pratioci na bokovima konvoja ostavljali bele tragove sa obe strane.
     Na visokoj platformi bilo je ljudi i mada su bili zbunjeni našim pojavljivanjem, nisu digli uzbunu. Teo je zagrlila visokog plavokosog muškarca i njegovu tamnokosu ženu koji su istupili da nas pozdrave.
     "Anea, Role", reče ona. "Imam zadovoljstvo da vam predstavim Merina i Deneb Aspik-Koro."
     "Merin?" upitah ja, osetivši snagu muškarčeve šake pri rukovanju.
     On se osmehnu. "Deset pokolenja posle onog Merina Aspika", reče. "Ali u direktnoj liniji. Kao što je Deneb direktan potomak naše čuvene gospe, Siri." On spusti ruku na Aneino rame. "Vratila si se baš kao što si obećala. I dovela si našeg najžešćeg borca."
     "Jesam", reče Anea. "A vi je morate štititi. U sledećim danima i mesecima, morate se kloniti kontakta sa Paksom."
     Deneb Aspik-Koro se nasmeja. Primetio sam bez ikakvog tračka žudnje da je to možda najzdravija, najlepša žena koju sam ikada video. "Ionako bežimo da bismo se spasli, Ti Koja Podučavaš. Triput smo pokušali da uništimo naftnu platformu kod Tri Struje, i triput su nas sasekli kao Tomasovi sokolovi. Sada se samo nadamo da ćemo stići do Polutarnog Arhipelaga i sakriti se u migraciji ostrvlja, da bismo se najzad pregrupisali u podvodnoj bazi kod Lat-Nule."
     "Štitite je po svaku cenu", ponovi Anea. Okrenu se prema Teo. "Nedostajaćeš mi, prijateljice."
     Teo Bernard se primetno upinjala da ne zaplače, nije uspela u tome i žestoko je zagrlila Aneu. "Sve vreme je... bilo dobro", reče Teo i odstupi. "Molim se da uspeš. I molim se da ne uspeš... za tvoje dobro."
     Anea odmahnu glavom. "Moli se da svi uspemo." Ona diže ruku u znak pozdrava i vrati se sa mnom na visoku platformu.
     Osećao sam opojni morski miris soli i ribe. Sunce je bilo tako jako da sam morao da čkiljim, ali temperatura vazduha bila je savršena. Voda na koži delfina izgledala mi je bistra poput znoja na mojim podlakticama. Mogao sam da zamislim da ostanem ovde zauvek.
     "Moramo poći", reče Anea. Uze me za ruku.
     Jedan bakljobrod se pojavio na radaru dok smo se dizali iz gravitacionog bunara Maui-Kovenanta, ali mi smo ga prenebregli dok je Anea stajala sama na platformi mosta i zurila u zvezde.
     Otišao sam tamo i stao kraj nje.
     "Možeš li da ih čuješ?" šapnu ona.
     "Zvezde?" upitah ja.
     "Svetove", reče ona. "Ljude na njima. Njihove tajne i tišine. Toliko otkucaja srca."
     Odmahnuo sam glavom. "Kada nisam usredsređen na nešto drugo", rekoh, "još me proganjaju glasovi i slike sa drugih mesta. Iz drugih vremena. Moj otac u lovu na pustopoljinama, sa svojom braćom. Otac Glaukus koga je u smrt bacila Radamant Nemes."
     Ona me pogleda. "Video si to?"
     "Da. Bilo je grozno. Nije mogao da vidi ko ga to napada. Pad... tama... hladnoća... trenuci bola pre nego što je umro. Odbio je da primi kruciformu. Zato ga je Crkva i poslala na Sol Drakoni Septem... izgnanstvo u led."
     "Da", reče Anea. "Dodirnula sam ta njegova poslednja sećanja mnogo puta u proteklih deset godina. Ali postoje i druga sećanja na oca Glaukusa, Role. Topla i divna sećanja... ispunjena svetlošću. Nadam se da ćeš ih naći."
     "Samo želim da glasovi prestanu", rekoh ja iskreno. "Ovo..." Mahnuo sam prema drvobrodu, ljudima koje smo poznavali, Hetu Mastinu za kontrolama. "Ovo je isuviše važno."
     Anea se osmehnu. "Isuviše je važno. U tome je upravo taj prokleti problem, zar ne?" Ona ponovo okrenu lice prema zvezdama. "Ne, Role, ono što budeš morao da čuješ pre preduzimanja koraka nije rezonanca jezika mrtvih... pa čak ni živih. Već... suština stvari." Oklevao sam, u želji da ne ispadnem budala, ali sam nastavio:

     ...Tako
     Mora da je prošlo milion oseka i plima,
     A on je nadvladan. Ipak, neće umreti,
     Kad sve to postigne. Ako sasvim...

     Anea upade:

     ...Pretraži sve dubine magije i objasni
     Značenja vaskolikog kretanja, obličja i zvukova;
     Ako istraži sve oblike i tvari
     Sve do njihovog simbola i suštine;
     Umreti neće...

     Ona se ponovo osmehnu. "Pitam se kako je Čika Martin. Da li provodi godine u hladnom snu? Zanoveta svojim jadnim slugama-androidima? I dalje radi na nedovršenom Spevu? Ni u jednom snu ne uspevam da vidim Čika Martina."
     "On umire", rekoh ja.
     Anea trepnu u šoku.
     "Sanjao sam ga... video ga... jutros", rekoh. "Odledio se poslednji put, tako je rekao svojim vernim slugama. Mašine ga održavaju u životu. Polsenovi tretmani konačno su izgubili dejstvo. On je..." Zaćutah.
     "Kaži mi", reče Anea.
     "Odlučan je da ostane u životu dok ne bude mogao ponovo da te vidi", rekoh ja. "Ali na samom je rubu."
     Anea odvrati pogled. "Čudno", reče. "Moja majka svađala se sa Čika Martinom tokom čitavog hodočašća. U nekim trenucima mogli su jedno drugo da ubiju. Pre nego što je umrla, bio joj je najbliži prijatelj. Sada..." Glas joj je bio nabijen osećanjima i ona zaćuta.
     "Moraćeš samo da ostaneš živa, malena", rekoh ja, i sam čudnim glasom. "Da ostaneš živa, da ostaneš zdrava i da se vratiš da vidiš starca. Toliko mu duguješ."
     "Uzmi me za ruku, Role."
     Brod se prebaci kroz svetlost.

     Oko Tau Ceti Centra, smesta smo bili napadnuti, i to nisu učinili samo brodovi Paksa, već i pobunjenički bakljobrodovi koji su se borili za planetnu secesiju čiji je početak izazvala ambiciozna žena-biskup, Akila Silvaski. Zaštitno polje buktalo je kao nova.
     "Sigurno ne možeš da se prebaciš kroz ovo", rekao sam Anei kada je ponudila Tromou Tročiju iz Domua i meni da je uhvatimo za ruke.
     "Čovek se ne prebacuje kroz bilo šta", reče moja prijateljica, uze nas za ruke i mi se nađosmo na površini bivše prestonice pokojne i nikada prežaljene Hegemonije.
     Tromo Troči nikada nije bio na TC ², u stvari, nikada nije napuštao svet T'ien Šan, ali njegovo trgovačko zanimanje bilo je pobuđeno pričama o nekadašnjoj kapitalističkoj prestonici ljudske Vaseljene.
     "Šteta što nema ništa čime bih trgovao", reče mudri trgovac. "Za šest meseci, na tako plodnom svetu, sagradio bih komercijalno carstvo."
     Anea posegnu u ranac koji je ponela i izvadi tešku zlatnu polugu. "Ovo bi trebalo da ti bude dovoljno za početak", reče ona, "ali upamti šta ti je ovde zaista dužnost."
     Držeći polugu, niski muškarac se nakloni. "Nikada neću zaboraviti, Ti Koja Podučavaš. Nisam se podvrgnuo učenju jezika mrtvih tek tako."
     "Samo se pripazi sledećih nekoliko meseci", reče Anea. "A onda, ubeđena sam, bićeš u stanju da putuješ na koji god svet odabereš."
     "Doći ću tamo gde ti budeš, Č. Anea", reče trgovac uz jedino vidljivo pokazivanje osećanja kome sam kod njega prisustvovao. "I daću sve svoje bogatstvo - prošlo, buduće i ono o kome maštam - da tako bude."
     Morao sam da zatrepćem na to. Prvi put mi je palo na pamet da su mnogi Aneini učenici možda - verovatno - pomalo zaljubljeni u nju, koliko god prema njoj osećali strahopoštovanje. Ipak, čuti to od ovog novcem opsednutog trgovca bio je pravi šok.
     Anea mu dodirnu ruku. "Čuvaj se i ostaj mi zdravo."
     Igdrasil je još bio pod napadom kada smo se vratili. Bio je pod napadom i kada nas je Anea prebacila dalje iz sistema Tau Ceti.
     Unutrašnji grad-svet Lusus bio je dosta nalik na ono čega sam se sećao sa svog kratkotrajnog putovanja tamo: niz kula Košnice iznad okomitih kanjona od sivog metala. Džordž Carong i Džigme Norbu tamo su se oprostili od nas. Zdepasti, mišićavi Džordž - u suzama dok je grlio Aneu - mogao je da prođe kao prosečni Lusijanac pri slabom svetlu, ali koščati Džigme štrčaće u gomilama Košnice. Ali Lusus je navikao na stanovnike drugih svetova i naša dvojica predradnika dobro će prolaziti sve dok budu imali novca. Ali Lusus je bio jedan od onih malobrojnih svetova Paksa koji su se vratili univerzalnim kreditnim karticama, a Anea nije imala jednu od njih u rancu.
     Međutim, nekoliko minuta pošto smo stupili iz praznih hodnika Dregove Košnice, prišlo nam je sedam prilika u grimiznim plaštovima. Kročio sam između Anee i tih pretećih prilika, ali umesto da napadnu, sedam muškaraca palo je na kolena na masni pod, pognulo glave i zapevalo:

     NEKA JE BLAŽENA
     NEKA JE BLAŽEN IZVOR NAŠEG SPASENJA
     NEKA JE BLAŽENO ORUĐE NAŠEG ISKUPLJENJA
     NEKA JE BLAŽEN PLOD NAŠEG POMIRENJA
     NEKA JE BLAŽENA.

     "Kult Šrajka", rekoh ja glupavo. "Mislio sam da ih više nema - da su zbrisani tokom Pada."
     "Radije bismo da o nama govore kao o Crkvi Konačnog Iskupljenja", reče prvi muškarac, podignavši se sa kolena, ali i dalje naklonjen prema Anei. "I ne... nismo 'zbrisani' kako si ti to rekao... samo naterani u podzemlje. Dobro došla, Kćeri Svetlosti. Dobro došla, Avatarova Nevesto."
     Anea odmahnu glavom sa očiglednim nestrpljenjem. "Nisam ja ničija nevesta, biskupe Durijene. Ova dva muškarca sam dovela da ih poverim vašoj zaštiti u sledećih deset meseci."
     Biskup u crvenom pognu ćelavu glavu. "Baš kao što vele proročanstva, Kćeri Svetlosti."
     "Ne proročanstva", reče Anea. "Obećanja." Ona se okrenu i poslednji put zagrli Džordža i Džigmea.
     "Hoćemo li te videti ponovo, Neimare?" upita Džigme.
     "To ne mogu da obećam", reče Anea. "Ali obećavam da ćemo, ako to bude u mojoj moći, ponovo biti u vezi."
     Pratio sam je natrag do prazne dvorane u kapavim hodnicima Dregove Košnice, gde naš odlazak neće izgledati toliko čudesno da bi mogao dodati nove elemente ionako plodnom kanonu Kulta Šrajka.

     Na Cintao-Hsišuang Pani, oprostili smo se sa Dalaj Lamom i njegovim bratom, Labsangom Samtenom. Labsang je plakao. Mali lama nije.
     "Mandarinski dijalekt lokalnih stanovnika je grozan", reče Dalaj Lama.
     "Ali oni će vas razumeti, Vaša Svetosti", reče Anea. "I slušaće vas."
     "Ali ti si moja učiteljica", reče dečak glasom koji je bio gotovo ljutit. "Kako da ih učim bez tvoje pomoći?"
     "Pomoći ću vam", reče Anea. "Pokušaću da pomognem. A onda će to biti vaš posao. I njihov."
     "Ali smemo da podelimo pričest sa njima?" upita Labsang.
     "Ako to zatraže", reče Anea, a onda se obrati dečaku: "Hoćete li mi dati svoj blagoslov, Vaša Svetosti?"
     Dete se osmehnu. "Ja sam taj koji bi trebalo da traži blagoslov, Učiteljice."
     "Molim vas", reče Anea i ponovo sam čuo umor u njenom glasu.
     Dalaj Lama se nakloni i, zatvorenih očiju, reče:
     "Ovo je iz 'Molitvi Kuntua Sangpa', koje su mi otkrivene kroz viziju mog tertona u prethodnom životu...

     HO! Fenomenalni svet i svo postojanje, samsara i nirvana,
     Sve ima jednu osnovu, ali postoje dve staze i dva ishoda...
     Ispoljavanje i neznanja i Uviđanje.
     Kroz težnju Kuntua Sangpa,
     U Palati Praiskonskog Prostora Praznine
     Neka sva bića dostignu savršeno ispunjenje i Budino stanje.

     Vaseljenska je osnova neuslovljena,
     Spontano nastaje, ogroman samosvojni predeo, neopisiv,
     Gde ni samsara ni nirvana ne postoje.
     Neka sva razumna bića iz tri carstva
     Dostignu Uviđanje prirode neiskazive osnove.
     Anea se nakloni dečaku. "Palata Praiskonskog Prostora Praznine", promrmlja ona. "Koliko je to elegantnije od mog nezgrapnog opisa 'Praznine Koja Spaja'. Hvala vam, Vaša Svetosti."
     Dete se nakloni. "Hvala tebi, poštovana učiteljice. Neka ti smrt bude brža i manje bolna nego što to oboje očekujemo."
     Anea i ja smo se vratili na drvobrod. "Na šta je to mislio?" upitao sam, spustivši obe ruke na njena ramena. "'Smrt brža i manje bolna'? Do đavola, šta to znači? Zar nameravaš da budeš razapeta? Zar ta prokleta imitacija mesije mora da se završi na isti bizarni način? Reci mi, Anea!" Shvatio sam da je tresem... da tresem svoju dragu prijateljicu, voljenu devojku. Spustih ruke.
     Anea me zagrli. "Samo ostani sa mnom, Role. Ostani sa mnom koliko god možeš."
     "Hoću", rekao sam potapšavši je po leđima. "Kunem ti se da hoću."

     Na Fudžiju smo se oprostili sa Kenširom Endom i Harujukijem Otakijem. Na Denebu Drei ostalo je dete koje nikada nisam upoznao - desetogodišnja devojčica po imenu Katarina - sama i naizgled bez straha. Na Sol Drakoni Septemu, tom svetu zamrznutog vazduha i smrtonosnih utvara gde su otac Glaukus i naši prijatelji Čitčatuci bili tako gnusno pobijeni, tužni i zamišljeni monter skela Rimsi Kjupip javio se gotovo srećno kao dobrovoljac za ostajanje. Na Nikadviše, bio je to neki drugi muškarac kog nikada nisam imao priliku da sretnem - postariji gospodin blagog glasa koji je ličio na ljubaznijeg, mlađeg brata Martina Silenusa. Na Božjem Gaju, gde je A. Betik izgubio deo ruke pre deset standardnih godina, dva templarska poručnika Heta Mastina prebacila su se dole sa Aneom i sa mnom i nisu se vratila. Na Hebronu, gde više nije bilo jevrejskih naseljenika, ali jeste bilo dobrih hrišćanskih kolonista koje je poslao Paks, empati Senešaj Aluiti, Lleeoonn i Ooeeaall prebacili su se da bi se pozdravili sa nama u praznoj pustinji gde je stenje još svetlucalo sjajem dnevnog svetla.
     Na Parvatiju, obično srećne sestre Kuku Se i Kej Se isplakale su se i zagrlile nas oboje u znak pozdrava. Na Askvitu je ostala porodica od dvoje roditelja i petoro njihove zlatokose dece. Iznad belog kovitlaca oblaka i plavog okeanskog sveta Mare Infinitusa - sveta čije me je samo ime proganjalo sećanjem na bol i prijateljstvo - Anea je zamolila narednika Gregorijusa da se prebaci dole sa njom, upozna se sa pobunjenicima i pomogne njenoj stvari.
     "I da ostavim kapetana?" upitao je džin, očito šokiran takvim predlogom.
     De Soja je istupio. "Nema više kapetana, naredniče. Moj dragi prijatelju. Tu je samo ovaj sveštenik bez crkve. A pretpostavljam da ćemo sada više dobroga učiniti razdvojeni nego zajedno. Jesam li u pravu, Č. Anea?"
     Moja prijateljica klimnu glavom. "Nadala sam se da će Ljomo biti moj predstavnik na Mare Infinitusu", reče ona. "Krijumčari, pobunjenici i lovci na lampouste na ovom svetu poštovali bi tako snažnog čoveka. Ali biće teško i opasno... pobuna ovde još besni, a Paks ne uzima zarobljenike."
     "Ne marim ja za opasnost!" uzviknu Gregorijus. "Spreman sam da umrem pravom smrću stotinu puta za dobar cilj."
     "Znam to, naredniče", reče Anea.
     Džin pogleda svog nekadašnjeg kapetana, pa onda ponovo Aneu. "Curo, znam da ne voliš da govoriš o budućnosti, mada znamo da zvirneš u nju tu i tamo. Ali reci mi ovo... postoje li izgledi da se ponovo sretnem sa svojim kapetanom?"
     "Da", reče Anea. "I sa nekima koje si smatrao mrtvim... kao što je kaplar Ki."
     "Onda ću poći. Uradiću po tvome. Možda više ne spadam u Corps Helveticu, ali poslušnost kojoj su me naučili tamo ukorenjena je duboko."
     "Sada ne tražimo poslušnost", reče otac kapetan De Soja. "Već nešto teže i dublje."
     Narednik Gregorijus razmisli na trenutak. "Važi", reče on najzad i na tren okrenu svima leđa. "Hajdemo, curo", reče i ispruži ruku da je Anea dodirne.
     Ostavili smo ga na napuštenoj platformi negde u Južnom Pribrežju, ali Anea mu je rekla da će za samo koji dan tamo stići podmornice.

     Iznad MadredeDiosa, otac De Soja je stupio napred, ali Anea je podigla ruku kako bi ga zaustavila.
     "Ovo je svakako moj svet", reče sveštenik. "Ovde sam rođen. Moja dioceoza bila je ovde. Pretpostavljam da ću ovde i umreti."
     "Možda", reče Anea, "ali potrebni ste mi za jedno teže mesto i jedan opasniji posao, Federiko."
     "A gde je to?" upita sveštenik tužnih očiju.
     "Na Pacemu", reče Anea. "To je naša poslednja stanica."
     Stupih bliže. "Čekaj, malena", rekoh. "Ja idem sa tobom na Pacem, ako već insistiraš na tome da tamo odeš. Rekla si da mogu da ostanem sa tobom." Glas kojim sam to rekao zvučao je čak i meni upitno i očajnički.
     "Da", reče Anea i dodirnu mi ručni zglob hladnim prstima. "Ali volela bih da otac De Soja pođe sa nama kada dođe vreme za to."
     Jezuita je izgledao zbunjeno i pomalo razočarano, ali pognuo je glavu. Očigledno, poslušnost je u Isusovom Društvu još dublje ukorenjena nego u Corpc Helvetici.
     Na kraju, majstor za bambus sa T'ien Šana Vojtek Majer i njegova nova verenica, ciglarka Viki Groselj, dobrovoljno su se javili da ostanu na MadredeDiosu.
     Na Friholmu smo se pozdravili sa Janušom Kurtikom. Na Kastrop-Rokselu, koji je Paks nedavno teraformirao i naselio, dobrovoljac za pronalaženje pobunjenika bio je vojnik Džigme Paring. Iznad Parsimonije, dok su ratni brodovi Paksa pretvarali zaštitno polje u bujicu buke i svetla, žena po imenu Helen Din O'Brajan istupila je i uzela Aneu za ruku. Na Esperanci, Anea i ja pozdravili smo se sa bivšim gradonačelnikom Džo-kunga Čarlsom Či-Kijap Kempom. Na Travi, dok smo stajali u žutoj preriji koja nam je dopirala do ramena i prekrivala čitav svet, mahnuli smo u znak pozdrava Išeru Perpetu, jednom od smelijih pobunjenika koje je iz Paksove zatvorske galije izbavio i okupio otac De Soja. Na Kom-Rijadu, gde su novi naseljenici iz Paksa brzo rušili džamije buldožerima ili ih pretvarali u katedrale, prebacili smo se dole usred noći i šapatom se oprostili od nekadašnjeg izbeglice sa tog sveta po imenu Mervin Muhamed Ali i našeg bivšeg prevodioca sa T'ien Šana, mudrog Perija Samdupa.
     Iznad Renesanse Minor, dok je horda ratnih brodova unutar sistema ubrzavala prema nama u nameri da nas uništi, napred je kročio tihi bivši zatvorenik Hagan Libler. "Bio sam uhoda", rekao je bledi čovek. Govorio je Anei, ali gledao je pravo u oca De Soju. "Prodao sam svoju odanost za novac, kako bih mogao da se vratim na ovaj svet i obnovim izgubljena porodična imanja i bogatstvo. Izdao sam svog kapetana i svoju dušu."
     "Sine", reče otac De Soja, "odavno su ti oprošteni ti gresi, ako su to uopšte i bili... oprostio ti je tvoj kapetan i, još važnije, Bog. Nije pričinjena nikakva šteta."
     Libler sporo klimnu glavom. "Glasovi koje slušam otkad sam popio vino sa Č. Aneom..." On zaćuta. "Poznajem mnogo ljudi na ovom svetu", reče, snažnijim glasom. "Želim da se vratim kući i počnem novi život."
     "Da", reče Anea i pruži mu ruku.

     Na Vitus-Grej-Balianusu B, Anea, Dordže Famo i ja prebacili smo se u pustinju, daleko od reke, kraj pooranih njiva i jarko obojenih kućica oko puta gde su me dobri ljudi Helikoide Amojetovog Spektra negovali dok nisam ozdravio i pomogli mi da umaknem Paksu. Ovde su bile samo gomile stenja i suve pukotine, lavirinti tunelskih ulaza u kamenu i peščane oluje koje su se približavale iz pravca krvavog sutona na horizontu crnih oblaka. To me je podsetilo na Mars sa toplijim, gušćim vazduhom i većom koncentracijom zadaha smrti i kordita.
     Pokrivene prilike opkolile su nas skoro istog trena, sa spremnim flešetnim pištoljima i paklenim bičevima. Pokušao sam da stanem između Anee i opasnosti, ali prilike su nas opkolile u snažnom crvenom vetru i podigle oružje.
     "Čekajte!" uzviknu ženski glas koji mi je bio poznat, i jedan od vojnika pod plaštovima skliznu niz crvenu dinu da bi stao ispred nas. "Čekajte!" doviknu ona ponovo onima lakim na obaraču i ovog puta razmota trake svoje kapuljače.
     "Dem Loa!" uzviknuo sam i stupio napred da zagrlim nisku ženu u glomaznoj borbenoj opremi. Video sam da joj suze ostavljaju blatnjave tragove na obrazima.
     "Doveo si sa sobom svoju izuzetnu draganu", reče žena koja me je spasla. "Baš kao što si obećao."
     Predstavio sam je Anei, a zatim i Dordže Famo, i pri tom sam se istovremeno osećao i glupo i srećno. Dem Loa i Anea su se gledale jedan trenutak, da bi se zatim zagrlile.
     Pogledao sam okolo prema drugim prilikama koje su i dalje bile iza, u crvenom sumraku. "Gde je Dem Ria?" upitao sam. "Alem Mikail Dem Alem? I vaša deca - Bin i Ces Ambre?"
     "Mrtvi", reče Dem Loa. "Svi mrtvi, osim Ces Ambre koja je nestala prilikom poslednjeg napada iz Bombasino Paksa."
     Stajao sam bez reči, zapanjen.
     "Bin Ria Dem Loa Alem umro je od svoje bolesti", nastavi Dem Loa, "ali ostali su poginuli u našem ratu protiv Paksa."
     "Rat protiv Paksa", ponovio sam. "Tako mi Boga, nadam se da ga nisam ja izazvao..."
     Dem Loa diže ruku. "Ne, Role Endimione. Nisi ga ti izazvao. Mi koji cenimo sopstvene običaje u Helikoidi Amojetovog Spektra odbili smo krst... to je izazvalo rat. Pobuna je već bila u toku kada si ti bio sa nama. Posle tvog odlaska, pomislili smo da smo pobedili. Kukavička vojska iz Paksove baze Bombasino tražila je primirje, prenebregla je naređenja svoje komande iz svemira i potpisala sporazume s nama. Stigli su novi brodovi Paksa. Bombardovali su sopstvenu bazu... a onda krenuli na naša sela. Od tada neprekidno traje rat. Kada se spuste i pokušaju da zauzmu zemlju, pobijemo ih mnogo. Ali šalju ih još."
     "Dem Loa", rekoh ja, "tako mi je žao."
     Ona spusti ruku na moja prsa i klimnu glavom. Video sam osmeh koji sam upamtio iz vremena koje smo proveli zajedno. Ponovo je pogledala Aneu. "Ti si ona o kojoj je govorio u svom delirijumu i bolu. Ti si ona koju je voleo. Da li i ti njega voliš, dete?"
     "Volim ga", reče Anea.
     "Dobro", reče Dem Loa. "Bilo bi tužno da čovek koji misli da umire iskaže takvu ljubav prema nekome ko ne oseća isto prema njemu." Dem Loa pogleda Gromovnu Krmaču, nemu i kraljevsku. "Ti si sveštenica?"
     "Ne sveštenica", reče Gromovna Krmača, "već opatica manastira Samden Gompa."
     Dem Loa pokaza zube. "Ti vladaš kaluđerima? Muškarcima?"
     "Ja im... dajem uputstva", reče Dordže Famo. Vetar joj je mreškao čeličnosivu kosu.
     "To ti je isto kao da njima vladaš", nasmeja se Dem Loa. "Dobro došla onda, Dordže Famo." Anei reče: "A da li ćeš i ti ostati sa nama, dete? Ili nas samo dodiruješ i ideš dalje, kao što to predviđaju naša proročanstva?"
     "Ja moram dalje", reče Anea. "Ali volela bih da ostavim Dordže Famo ovde kao vašeg saveznika i našu... vezu."
     Dem Loa klimnu glavom. "Ovde je sada opasno", reče ona Gromovnoj Krmači.
     Dordže Famo se osmehnu nižoj ženi. Snaga njih dve bila je gotovo opipljiva energija u vazduhu oko nas.
     "Dobro", reče Dem Loa. Ona me zagrli. "Budi dobar prema svojoj ljubavi, Role Endimione. Budi dobar prema njoj u satima koji su vam podareni ciklusima života i haosa."
     "Hoću", rekoh ja.
     Anei, Dem Loa reče: "Hvala ti na dolasku, dete. Želeli smo to. Nadali smo se." Dve žene se ponovo zagrliše. Najednom sam bio postiđen, kao da sam doveo Aneu da upozna moju rođenu majku ili Grandam.
     Dordže Famo nas dodirnu oboje u blagoslovu. "Kale pe a", reče ona Anei.
     Udaljili smo se u sumrak i peščanu oluju i prebacli se kroz eksploziju bele svetlosti. Na utihnulom mostu Igdrasila rekao sam Anei: "Šta je to kazala?"
     "Kale pe a", ponovi moja prijateljica. "To je drevni tibetanski oproštaj kada karavan pođe u uspon na visoke vrhove. Znači - idi polako ako misliš da se vratiš."

     I tako je to bilo sa stotinu drugih svetova, svaki bismo posetili samo na nekoliko trenutaka, ali svaki oproštaj bio je dirljiv i bolan na svoj način. Teško mi je da kažem koliko sam dana i noći proveo na tom poslednjem putovanju sa Aneom, jer smo se samo prebacivali dole, pa gore, drvobrod je ulazio u svetlost na jednom mestu i izranjao drugde, a kada bi svi postali previše umorni da bi nastavili dalje, Igdrasilu bi bilo dopušteno da lebdi u praznom svemiru nekoliko sati, kako bi se ergovi odmorili, a mi ostali pokušali da odspavamo.
     Sećam se najmanje tri takva razdoblja spavanja, tako da smo možda putovali samo tri dana i noći. Ili smo možda putovali nedelju dana ili više, a spavali samo tri puta. Ali sećam se da smo Anea i ja spavali malo i nežno vodili ljubav, kao da bi svaki zagrljaj mogao da nam bude poslednji.
     Prilikom jedne od tih kratkih pauza nasamo šapnuo sam joj: "Zašto ovo radiš, malena? Ne samo da bismo svi mogli da postanemo kao Proterani i hvatamo sunčevu svetlost krilima. Mislim... to jeste bilo divno... ali ja volim planete. Volim zemlju pod čizmama. naprosto volim to što sam... ljudsko biće. Muškarac."
     Anea se nasmejala i dodirnula mi obraz. Sećam se da je svetlost bila slaba, ali još sam mogao da joj vidim znoj između dojki. "I ja volim što si muškarac, Role, ljubavi."
     "Mislim..." počeh nespretno.
     "Znam šta misliš", šapnu Anea. "I ja volim planete. I volim to što sam ljudsko biće... što sam naprosto žena. Ne radim... ovo što moram da radim... zbog nekakve utopijske evolucije čovečanstva u anđele-Proterane ili Senešaj empate."
     "Zašto onda?" šapnuh joj u kosu.
     "Samo zbog mogućnosti izbora", reče ona tiho. "Samo zbog mogućnosti da svako nastavi da bude ljudsko biće, šta god to značilo za osobu koja bira."
     "Da bira ponovo?" upitah ja.
     "Da", reče Anea. "Makar to značilo i da izabere isto što i pre. Čak i ako ponovo izabere Paks, kruciformu i savezništvo sa Srži."
     Nisam razumeo, ali u tom trenutku više me je zanimalo da je držim nego da je sasvim razumem.
     Posle nekoliko trenutaka tišine, Anea reče: "Role... i ja volim zemlju pod čizmama, zvuk vetra u travi. Hoćeš li učiniti nešto za mene?"
     "Sve", rekoh odlučno.
     "Ako umrem pre tebe", šapnu ona, "hoćeš li vratiti moj pepeo na Staru Zemlju i rasuti ga tamo gde smo zajedno bili najsrećniji?"
     Da me je ubola nožem u srce, ne bi me toliko zabolelo. "Kazala si da mogu da ostanem sa tobom", rekoh konačno, glasom napetim, ljutitim i izgubljenim. "Da mogu da pođem kuda god ti budeš pošla."
     "I mislila sam to, ljubavi", šapnu Anea. "Ali ako krenem u smrt pre tebe, hoćeš li učiniti to za mene? Sačekati nekoliko godina, a onda rasuti moj pepeo tamo gde smo bili najsrećniji na Staroj Zemlji?"
     Tada sam poželeo da je stegnem sve dok ne jekne. Dok ne opozove svoj zahtev. Umesto toga, šapnuo sam: "Do đavola, majku mu, kako uopšte da se vratim na Staru Zemlju? Ona je u Manjem Magelanovom Oblaku, zar ne? Oko stotinu šezdeset svetlosnih godina odavde, zar ne?"
     "Da", reče Anea.
     "Pa, hoćeš li ponovo da otvoriš vrata dalekobacača kako bih se vratio tamo?"
     "Ne", reče Anea. "Ta su vrata zauvek zatvorena."
     "Kako onda, do đavola, očekuješ da..." Zatvorio sam oči. "Ne traži to od mene, Anea."
     "Već sam zatražila, ljubavi."
     "Zatraži umesto toga da umrem sa tobom."
     "Ne", reče ona. "Tražim da živiš za mene. Da uradiš ovo za mene."
     "Sranje", rekoh.
     "Da li to znači da, Role?"
     "To znači sranje", rekoh ja. "Mrzim mučenike. Mrzim predodređenost. Mrzim ljubavne priče sa tužnim završetkom."
     "I ja", šapnu Anea. "Hoćeš li učiniti to za mene?"
     Frknuo sam. "Gde smo bili najsrećniji na Staroj Zemlji?" upitah konačno. "Mora da misliš na Zapadni Taliesin, pošto nismo zajedno videli mnogo od te planete."
     "Znaćeš već", šapnu Anea. "Hajdemo na spavanje."
     "Ne želim da spavam", rekao sam grubo.
     Zagrlila me je. Zajedničko spavanje pri nultoj gravitaciji Zvezdanog Drveta bilo je pravo uživanje. Još je veće uživanje bilo zajedničko spavanje na malom krevetu u našoj privatnoj kabini i pri slabom gravitacionom polju Igdrasila. Nisam mogao da zamislim vreme kada ću morati da spavam bez nje kraj sebe.
     "Da ti raspem pepeo, a?" šapnuo sam konačno.
     "Da", promrmljala je ona, više usnula nego budna.
     "Malena moja, ljubavi", rekao sam, "ti si jedna morbidna mala kučka."
     "Da", promrmljala je Anea. "Ali sam zato tvoja morbidna mala kučka."
     Malo-pomalo, utonuli smo u san.
     Poslednjeg dana, Anea nas je prebacila u zvezdani sistem sa crvenim patuljkom klase M3 u jezgru i slatkim zemljolikim svetom koji se ljuljao na bliskoj orbiti.
     "Ne", reče Rejčel dok je naša mala grupa stajala na Het Mastinovom mostu. Tri stotine su nas napustile, jedno po jedno, mnoštvo Aneinih učenika rasutih po svetovima Paksa kao boce bačene u veliki okean, bez poruka. Sada je preostao otac De Soja, Rejčel, Anea, kapetan Het Mastin, A. Betik, nekoliko klonova iz posade, ergovi dole i ja. I Šrajk, nem i nepokretan na svojoj visokoj platformi.
     "Ne", ponovi Rejčel. "Predomislila sam se. Hoću da nastavim dalje, sa tobom."
     Anea je stajala prekrštenih ruku. Bila je izuzetno ćutljiva čitavog tog dugoh jutra dok se prebacivala i opraštala sa učenicima. "Kako hoćeš", reče ona tiho. "Znaš da ne bih od tebe zahtevala bilo šta, Rejč."
     "Prokleta bila", reče Rejčel tiho.
     "Da", reče Anea.
     Rejčel stegnu pesnice. "Jebote, hoće li se ovo ikada okončati?"
     "Na šta misliš?" upita Anea.
     "Znaš na šta mislim. Moj otac... moja majka... tvoja majka... njihovi životi ispunjeni ovim. Moj život... sada dvaput proživljen... uvek u borbi protiv tog nevidljivog neprijatelja. U bekstvu i bekstvu, u čekanju i čekanju. Napred-nazad kroz vreme kao neka ukleta, nekontrolisana čigra... oh, prokletstvo."
     Anea sačeka.
     "Jedan zahtev", reče Rejčel. Pogledala me je. "Bez uvrede, Role. Veoma sam te zavolela. Ali želela bih da me Anea spusti sama na Barnardov svet."
     Pogledah Aneu. "U redu, što se mene tiče", rekoh.
     Rejčel uzdahnu. "Ponovo na taj zaostali svet... kukuruzišta i zalasci sunca, gradići sa velikim belim kućama i širokim verandama. To mi je bilo dosadno još kada sam imala osam godina."
     "Volela si to kada si imala osam godina", reče Anea.
     "Aha", reče Rejčel. "Jesam." Ona se rukova sa sveštenikom, zatim sa Hetom Mastinom, pa sa mnom.
     Bez nekog razloga, setio sam se najnejasnijih strofa iz Speva starog pesnika, setio sam se kako sam im se smejao na ivici svetlosti logorske vatre dok me je Grandam terala da ih ponavljam, stih po stih, pitajući se da li ljudi zaista ikada govore takve stvari, i rekao Rejčel: "Vidimo se kasnije, aligatore."
     Mlada žena me pogleda čudno i zelene oči joj blesnuše svetlom sveta koji je visio iznad nas. "Malo sutra, krokodile."
     Ona uze Aneinu ruku i njih dve nestaše. Nije bilo bleska svetlosti kada čovek nije putovao sa Aneom. Samo iznenadnog... odsustva.
     Anea se vratila posle pet minuta. Het Mastin je istupio iz kontrolnog kruga i sklopio ruke u rukavima svoje mantije. "Ti Koja Podučavaš?"
     "Pacemov sistem, molim vas, Istinski Glasu Drveta Hete Mastine."
     Templar se nije ni pomerio. "Znaš, draga prijateljice i učiteljice, da je Paks do sada već opozvao polovinu svojih brobenih brodova u sistem Vatikana."
     Anea diže pogled prema blago namreškanom lišću divnog drveta na kome smo se vozili. Kilometar iza nas, sjaj fuzionog pogona lagano nas je gurao iz gravitacionog bunara Barnardovog Sveta. Ovde nas nije presreo nijedan brod Paksa. "Hoće li ergovi biti u stanju da održavaju polja dok se ne približimo Pacemu?" upita ona.
     Kapetanove male šake pojaviše se iz rukava mantije i on ih diže dlanovima okrenutim naviše. "Sumnjam. Iscrpljeni su. Ovi napadi su ih veoma izmučili..."
     "Znam", reče Anea. "I veoma mi je žao. Potrebno je da budete unutar sistema samo minut ili dva. Možda će, ako sada ubrzate i budete spremni za manevrisanje pod punim pogonom kada se pojavimo u Pacemovom sistemu, drvobrod moći da se prebaci napolje pre nego što polja budu savladana."
     "Pokušaćemo", reče Het Mastin. "Ali budi spremna za trenutno prebacivanje. Život ovog drvobroda meriće se sekundama posle našeg dolaska."
     "Najpre moramo poslati Konzulov brod na neko drugo mesto", reče Anea. "Moraćemo to da učinimo sada, ovde. Samo par trenutaka, Hete Mastine."
     Templar klimnu glavom i vrati se svojim prikazima i panelima za dodir.
     "Oh, ne", rekoh ja kada se okrenula prema meni. "Ne vraćam se brodom na Hiperion."
     Anea je izgledala iznenađeno. "Zar si pomislio da te šaljem od sebe, iako sam rekla da možeš da kreneš sa mnom?"
     Prekrstio sam ruke. "Posetili smo većinu svetova Paksa i Zabačenosti... osim Hiperiona. Šta god da planiraš, ne mogu da verujem da ćeš iz toga izostaviti svoj rodni svet."
     "I neću", reče Anea. "Ali isto tako neću da nas prebacim tamo."
     Nisam razumeo.
     "A. Betiče", reče Anea, "brod bi trebalo da je spreman za polazak. Da li imaš pismo koje sam napisala Čika Martinu?"
     "Imam, Č. Anea", reče android. Plavokožac nije izgledao zadovoljno, ali isto tako nije izgledao ni zabrinuto.
     "Molim te da mu kažeš da ga volim", reče Anea.
     "Čekaj, čekaj", rekoh ja. "A. Betik je tvoj... tvoj izaslanik... na Hiperionu?"
     Anea protrlja obraz. Osetio sam da je iscrpljena više nego što sam mogao da zamislim, ali da čuva snagu za nešto važno što tek treba da se dogodi. "Moj izaslanik?" upita ona. "Misliš, kao Rejčel, Teo, Dordže Famo, Džordž i Džigme?"
     "Aha", rekoh ja. "I još tri stotine drugih."
     "Ne", reče Anea, "A. Betik neće biti moj izaslanik na Hiperionu. Ne u tom smislu. A Konzulov brod mora da plati vremenski dug zahvaljujući Hokingovom pogonu. On... i A. Betik... stići će tamo tek kada prođu meseci našeg vremena."
     "Ko je onda izaslanik... veza na Hiperionu?" upitah ja, siguran da taj svet neće biti izuzet.
     "Zar ne možeš da pogodiš?" Moja prijateljica se osmehnu. "Dragi Čika Martin. Pesnik i kritičar još jednom je postao igrač u beskrajnoj partiji šaha sa Srži."
     "Ali ostali", rekoh ja, "svi su uzeli tvoju pričest i..." Zaćutah.
     "Da", reče Anea. "Dok sam još bila dete, Čika Martin je shvatio. Ispio je vino. Njemu nije bilo teško da se prilagodi... on je slušao jezik mrtvih i živih vekovima na sopstveni, pesnički način. Tako je i mogao da napiše Spev. Zato je i smatrao Šrajka svojom muzom."
     "Ali zašto onda A. Betik vraća brod tamo?" upitah ja. "Samo da bi preneo tvoju poruku?"
     "Više od toga", reče Anea. "Ako sve bude kako treba, videćemo." Ona zagrli androida, a on je nespretno potapša po leđima jedinom rukom.
     Trenutak kasnije, dok je u meni naviralo više emocija nego što sam mislio da je moguće, prodrmao sam tu plavu šaku. "Nedostajaćeš mi", rekao sam glupavo.
     Android me je pogledao jedan dugi trenutak, klimnuo glavom i okrenuo se prema brodu koji ga je čekao.
     "A. Betiče!" doviknuo sam mu pre nego što je ušao u brod.
     Okrenuo se i sačekao da se sjurim do svoje male gomile stvari na nižoj platformi, da bih zatim ustrčao natrag uz stepenice. "Hoćeš li uzeti ovo?" upitah, pruživši mu kožnu cev.
     "Hoking-prostirka", reče A. Betik. "Da, naravno, Č. Endimione. Rado ću ovo sačuvati za vas dok se ponovo ne sretnemo."
     "A ako se ne budemo ponovo sreli", rekoh ja i zastadoh. Nameravao sam da kažem: Molim te, daj to Martinu Silenusu, ali znao sam iz sopstvenih vizija na javi da je stari pesnik na umoru. "Ako se ne budemo ponovo sreli, A. Betiče", rekoh, "molim te da sačuvaš ovu prostirku kao uspomenu na naše zajedničko putovanje."
     A. Betik me je posmatrao još jedan tihi trenutak, ponovo klimnuo glavom i ušao u Konzulov brod. Upola sam očekivao da će se i brod oprostiti sa mnom, uz uobičajena pogrešna tumačenja i informacije, ali on se jednostavno posavetovao sa ergovima drvobroda, nemo uzdigao na potisnicima sve dok nije napustio zaštitno polje, a onda se udaljio na slabim mlazevima sve dok se nije našao na bezbednoj udaljenosti. Njegov fuzioni rep bio je tako sjajan da su mi oči zasuzile dok sam posmatrao kako brod ubrzava i udaljava se od Barnardovog Sveta i Igdrasila. Tada sam svim srcem i voljom poželeo da se Anea i ja vratimo sa A. Betikom na Hiperion, spremni da spavamo danima u velikom krevetu na vrhu broda, da bismo potom slušali muziku na 'stejnveju' i plivali u basenu pri nultoj gravitaciji iznad balkona...
     "Moramo da pođemo", reče Anea Hetu Mastinu. "Da li biste, molim vas, pripremili ergove za ono što će nas sačekati?"
     "Kako želiš, poštovana Ti Koja Podučavaš", reče Istinski Glas Drveta.
     "I, Hete Mastine..." reče Anea.
     Templar se okrenu i sačeka dalja naređenja.
     "Hvala, Hete Mastine", reče ona. "U ime svih onih koji su bili sa vama na ovom putovanju i svih onih koji će pričati o vašem putovanju pokolenjima koja će doći, hvala, Hete Mastine."
     Templar se nakloni i vrati svojim panelima. "Puni fuzioni pogon na nula devet dva. Pripremite se za izbegavanje napada. Pripremite se za Pacemov sistem."
     Otac De Soja je nemo stajao u blizini, ali sada je levom rukom uzeo Aneinu desnu. Desnom rukom, tiho je blagoslovio Templara i klonove iz posade: "In nomine Patris et Filii et Spiritu Sanctus."
     "Amin", rekoh ja, uzevši Aneu za levu ruku.
     "Amin", reče Anea.

30.

     Pogodili su nas manje od dve sekunde pošto smo se prebacili u sistem, bakljobrodovi i arhanđeli usredsredili su vatru isto onako kako su se dugine ajkule nekada bacile zajednički na mene u morima Mare Infinitusa.
     "Krećite!" uzviknu Istinski Glas Drveta Het Mastin iznad bujice buke oko nas. "Ergovi umiru! Zaštitno polje će pasti za par sekundi. Krećite! Neka Mjuir vodi vaše misli. Krećite!"
     Anea je imala samo dve sekunde da pogleda žutu zvezdu u središtu Pacemovog sistema i manju zvezdu koja je predstavljala sam Pacem, ali to je bilo dovoljno. Nas troje držali smo se za ruke dok smo se prebacivali kroz svetlost i buku kao da se uzdižemo kroz kazan laserske vatre od koje su brodska polja ključala, duhovi koji se dižu iz plamenih jezera pakla.
     Svetlost zgasnu, a onda se ponovo pojavi kao difuzna svetlost sunca. Iznad Vatikana je bilo oblačno, hladno, gotovo zimsko vreme, i laka, hladna kiša padala je po kaldrmisanim ulicama. Anea je tog dana obukla meku mrku košulju, smeđi kožni prsluk i crne pantalone, svečanije nego obično. Kosa joj je bila začešljana unazad i na mestu su je držale dve šnale od kornjačinog oklopa. Koža joj je izgledala sveže, čisto i mlado, a oči - tako umorne proteklih dana - bile su vedre i smirene. I dalje me je držala za ruku kada smo se nas troje okrenuli da pogledamo ulice i ljude oko nas.
     Nalazili smo se na rubu uličice koja je gledala na široki bulevar. Grupice ljudi - muškarci i žene u svečanoj crnoj odeći, grupe sveštenika, jata kaluđerica, red dece iza dve kaluđerice, posvuda crni i crveni kišobrani - kretale su se tamo-amo po pločnicima dok su niska, crna površinska kola nemo klizila kolovozima. Ugledao sam biskupe i nadbiskupe na zadnjim sedištima površinskih kola; lica su im bila izobličena zrnima i potočićima kiše na mehurastim krovovima vozila. Činilo se da niko ne primećuje naš dolazak.
     Anea je gledala naviše, u niske oblake. "Igdrasil se upravo prebacio izvan sistema. Da li je neko od vas dvojice to osetio?"
     Zatvorio sam oči kako bih se usredsredio na sneni tok glasova i slika koje su tamo sada bile neprestano pod površinom. Bilo je tu... odsustvo. Vizija plamena kada su spoljnje grane počele da gore. "Polja su pala baš kada su se prebacili", rekoh. "Kako su se prebacili bez tebe, Anea?" Shvatio sam odgovor čim sam izrekao pitanje. "Šrajk", rekao sam.
     "Da." Anea me je još držala za ruku. Kiša je bila hladna i čuo sam kako klokoće niz slivnike i odvodne cevi iza nas. Anea je progovorila veoma tiho. "Šrajk će preneti Igdrasil i Istinski Glas Drveta dalje kroz prostor i vreme. Njegovoj... sudbini."
     Sećao sam se delova Speva. Drvobrod je goreo dok su hodočasnici gledali iz Mora Trave ubrzo posle tajanstvenog nestanka Het Mastina sa Šrajkom tokom prelaska vetrokolima. Onda se Templar ponovo pojavio zajedno sa Šrajkom nekoliko dana kasnije, u Dolini Vremenskih Grobnica, da bi ubrzo posle toga umro od rana; njegova priča bila je jedina od priča sedam hodočasnika koja nije ispripovedana na tom putovanju. Hodočasnici sa Hiperiona: pukovnik Kasad; Konzul Hegemonije; Sol - Rejčelin otac; Bron Lamija - Aneina majka; Templar Het Mastin; Martin Silenus; otac Hojt - sadašnji papa; niko u to vreme nije mogao da objasni događaje. Za mene su to, kada sam bio dete, bile samo stare reči iz jednog mita. Strofe o strancima, koji su sigurno pomislili da su njihovi napori i pustolovine gotovi, samo da bi ponovo uprtili svoj teret. Koliko je često, shvatio sam to sada, kao odrasla osoba u svojim standardnim tridesetim godinama, koliko je to često slučaj u životima svih nas.
     "Vidite onu crkvu preko puta?" upita otac De Soja.
     Morao sam da odmahnem glavom kako bih se usredsredio na sadašnjost i prenebregao misli i glasove koji su mi šaputali. "Aha", rekao sam, obrisavši kišu sa čela. "Je li to bazilika Svetog Petra?"
     "Ne", reče sveštenik. "To je Parohijska Crkva Svete Ane, a ulaz u Vatikan kraj nje je Porta Svete Ana. Glavni ulaz na trg Svetog Petra nalazi se niže niz bulevar, oko onih kolonada."
     "Zar ćemo na trg Svetog Petra?" upitah Aneu. "U Vatikan?"
     "Da vidimo hoćemo li moći", reče ona.
     Krenuli smo pločnikom, običan muškarac i mlađa žena koji hodaju s nekim sveštenikom po hladnom, kišnom danu. Preko puta se nalazio znak koji je objašnjavao da je impozantna građevina bez prozora kasarna švajcarske garde. Vojnici iz tih kasarni u svečanim crnim plaštovima iz doba renesanse, sa belim nabranim okovratnicima i žuto-crnim čakširama stajali su i držali džilite kod Porte Svete Ane i na raskrsnicama, dok je policija Paksa u crnim oklopima držala drumske barikade i lebdela gore u crnim letačima.
     Trg Svetog Petra bio je zatvoren za pešake izuzev nekoliko bezbednosnih kapija gde su stražari pažljivo proveravali propusnice i identifikacione čip-kartice.
     "Tuda nećemo proći", reče otac De Soja. Bilo je dovoljno mračno da se svetla na vrhu Berninijeve kolonade uključe i obasjaju kipove i papski grb. Sveštenik pokaza na dva osvetljena prozora iznad kolonade, desno od pročelja Svetog Petra, iznad koga su stajali kipovi Hrista, Jovana Krstitelja i Apostola. "To su privatne papine odaje."
     "U dometu pucnja iz puške", rekoh ja, mada nisam nameravao da napadnem papu.
     Otac De Soja odmahnu glavom. "Zaštitno polje klase deset." On pogleda okolo. Najveći broj pešaka prošao je kroz bezbednosna vrata i ušao na trg Svetog Petra tako da smo postali upadljiviji na ulici. "Proveriće nam identifikacije ako ne učinimo nešto", reče on.
     "Je li ovaj nivo obezbeđenja uobičajen?" upita Anea.
     "Ne", reče otac De Soja. "Moguće je da je to zbog tvoje poruke da dolaziš, ali verovatnije je da je to uobičajeno obezbeđenje kada Njegova Svetost drži papsku misu. Ona zvona koja smo čuli pozivala su na popodnevnu misu koju on drži."
     "Kako to znate?" upitah ja, zapanjen činjenicom da je toliko mogao da sazna iz zvuka nekoliko zvona.
     Otac De Soja je izgledao iznenađeno. "Znam zato što je danas Sveti Četvrtak", reče on, sa izrazom šoka na licu, bilo zbog toga što nismo znali nešto tako elementarno, bilo zbog toga što je uspeo to da zaboravi sve do ovog trenutka. "Ovo je Sveta Nedelja", nastavi on, govoreći tiho, kao da se obraća sebi. "Cele ove nedelje, Njegova Svetost mora da vrši svoje dužnosti i kao papa i u diocezi. Danas... ovog popodneva... svakako na ovoj misi, on obavlja svetkovinu pranja nogu dvanaest sveštenika koji simbolizuju dvanaest učenika čije je noge Isus oprao na Poslednjoj Večeri. Ta svetkovina uvek se obavljala u crkvi papine dioceze, bazilici Svetog Jovana Lateranskog, koja je nekada bila izvan zidova Vatikana, ali otkad je Vatikan preseljen na Pacem, održava se u bazilici Svetog Petra. Bazilika Svetog Jovana Lateranskog ostavljena je za vreme Hedžire zbog toga što je uništena u Ratu Sedam Nacija u dvadeset prvom veku i..." De Soja prekinu ono što je meni ličilo na nervozno brbljanje. Lice mu je postalo prazno na način uobičajen za blage epileptičare ili duboko promišljene ljude.
     Anea i ja sačekasmo. Priznajem da sam pomalo napeto pogledavao prema patroli Paksovih ljudi iz obezbeđenja u crnim oklopima, koja se kretala prema nama dugačkim bulevarom.
     "Znam kako možemo ući u Vatikan", reče otac De Soja i okrenu se natrag prema uličici spram Vatikanskog Bulevara.
     "Dobro", reče Anea i krenu brzo za njim.
     Jezuit najednom stade. "Mislim da mogu da nas uvedem unutra", reče. "Ali nemam pojma kako da iziđemo odatle."
     "Samo nas vi uvedite, molim vas", reče Anea.

     Čelična vrata nalazila su se iza urušene kamene kapele bez prozora, tri bloka od Vatikana. Bila su zaključana malim katancem i velikim lancem. Tabla na zaključanim vratima obaveštavala je: OBILASCI SAMO SVAKE DRUGE SUBOTE: Zatvoreno tokom Svete Nedelje: STUPITE U VEZU SA VATIKANSKOM TURISTIČKOM AGENCIJOM NA TRGU PRVIH HRIŠĆANSKIH MUČENIKA BR. 3888.
     "Možeš li da raskineš ovaj lanac?" upita me otac De Soja.
     Opipao sam masivni lanac i čvrsti katanac. Jedini alat ili oružje bio mi je mali lovački nož u kaniji za pojasom. "Ne", rekoh. "Ali možda mogu da obijem katanac. Pogledajte ima li tamo, u onom modulu za đubre, malo žice... poslužiće i žica za pakovanje."
     Stajali smo tamo na kiši najmanje deset minuta, dok je svetlost slabila oko nas, a zvuk saobraćaja na obližnjim bulevarima naizgled jačao, i čekali smo da se svakog trena švajcarska garda ili ljudi iz obezbeđenja obruše na nas. Sve što sam naučio o obijanju brava, naučio sam od jednog kockara na rečnom brodu na Kansu, koji je počeo da se bavi kockom pošto su mu vlasti u Port Romensu odsekle dva prsta zbog lopovluka. Dok sam radio, mislio sam na desetogodišnju odiseju sa Aneom, na dugo putovanje oca De Soje do ovog mesta, na stotine svetlosnih godina putovanja i desetine hiljada sati napetosti i bola, žrtvovanja i straha.
     A prokleti katanac od deset florina nije hteo da popusti.
     Konačno, vrh noža mi se polomio. Opsovao sam, bacio nož i tresnuo smrdljivi, kretenski, govnarski katanac i lanac o prljavi, kameni zid. Katanac škljocnu i otvori se.
     Unutra je bilo mračno. Ako je i postojao prekidač za svetlo, niko od nas nije mogao da ga nađe. Ako je negde postojala idiotska AI koja je kontrolisala svetlost, nije reagovala na naše komande. Niko od nas nije poneo svetiljku. Posle dugogodišnjeg nošenja laserske svetiljkice, danas sam je ostavio u rancu. Kada je došlo vreme da napustimo Igdrasil, stupio sam napred i uzeo Aneu za ruku, ne pomislivši na oružje niti na druge neophodne predmete.
     "Je li ovo bazilika Svetog Jovana Lateranskog?" šapnu Anea. Bilo je nemoguće govoriti glasnije od šapata u pretećoj tami.
     "Ne, ne", šapnu otac De Soja. "Obična mala memorijalna kapela sagrađena blizu prvobitne bazilike u dvadeset prvom..." On zaćuta i ja zamislih kako mu se na lice ponovo poprima taj zamišljeni izraz. "Mislim da ovo jeste aktivna kapela", reče on. "Sačekajte ovde."
     Anea i ja stajali smo dodirujući se ramenima i slušali kako se otac De Soja kreće oko perimetra male zgrade. Jednom je nešto teško palo sa zvukom gvožđa na kamenu i svi smo se ukočili i zadržali dah. Minut kasnije, začuli smo kako mu šake ponovo klize po unutrašnjim zidovima, uz šuštanje mantije. Začu se prigušeno "Ahhh..." i sekund kasnije sinu svetlo.
     Jezuit je stajao na nepunih deset metara od nas i držao upaljenu šibicu. U levoj ruci imao je kutiju šibica. "Kapela", objasni on. "Tu još postoji svećnjak za zavetne sveće." Video sam da su se same sveće istopile toliko da su postale beskorisne i nikada nisu zamenjene, ali fitilji i ova jedna kutija šibica ostali su bogzna koliko dugo na ovom mračnom, napuštenom mestu. Pridružili smo mu se u malom krugu svetlosti, sačekali da upali drugu šibicu i pošli za njim do teških drvenih vrata iza trule zavese.
     "Otac Bađo, moj kapelan za vaskrsavanje, ispričao mi je o ovoj turističkoj atrakciji kada sam bio u kućnom pritvoru, pre nekoliko godina", šapnu otac De Soja. Ova vrata nisu bila zaključana, već su se otvorila uz škripu drevnih, nepodmazanih šarki. "Verujem da je mislio da će mi se to dopasti zbog naklonosti prema mračnim stvarima", nastavi otac De Soja, povevši nas uskim, spiralnim, kamenim stepeništem ne mnogo širim od mojih ramena. Anea je sledila sveštenika. Ja sam išao odmah iza Anee.
     Stepenište se spuštalo i dalje, pa još malo, pa onda još malo. Procenio sam da smo najmanje dvadeset metara ispod nivoa ulice kada se stepenište okončalo; prošli smo kroz niz uskih hodnika i ušli u širi, odjekujući prolaz. Sveštenik je do tog trenutka utrošio pet-šest šibica i svaku je ispustio tek kada mu je oprljila prste. Nisam ga pitao koliko je još šibica ostalo u maloj kutiji.
     "Kada je Crkva odlučila da preseli Svetog Petra i Vatikan u vreme Hedžire", reče De Soja, sada glasom dovoljno snažnim da ispuni crni prostor, "pomislila je da to učini en masse i prebaci sve na Pacem teškim dizačima polja i tornjevima sa vučnim poljima. Pošto masa nije predstavljala problem, Crkva je ponela pola Rima sa sobom, uključujući i ogromni kaštel Sant'Anđelo i sve ispod starog grada, do dubine od šezdeset metara. Ovo je bio sistem metroa u dvadeset prvom veku."
     Otac De Soja krenu nečim što sam prepoznao kao napuštenu železničku paltformu. Tu i tamo, pločice sa tavanice pale su i svuda, osim na uskoj stazi, nalazili su se vekovi prašine, srušenog kamenja, slomljene plastike, nečitki znaci koji su ležali u prljavštini i polomljene klupe. Sišli smo niz nekoliko zarđalih čeličnih stepeništa - shvatio sam da su to bili eskalatori zaustavljeni pre više od milenijuma - kroz uski hodnik koji se pružao dalje naniže niz odjekujuću rampu, a onda na novu paltformu. Na kraju te platforme, video sam lestvice od fiberplastike koje su vodile do mesta gde su se nekada nalazile šine... gde su se i dalje nalazile šine, ispod slojeva prašine, krša i rđe.
     Samo što smo sišli niz lestvice i stupili u tunel metroa, sledeća šibica se ugasila. Ali ne pre nego što smo Anea i ja videli ono što je ležalo pred nama.
     Kosti. Ljudske kosti. Kosti i lobanje uredno naslagane do visine od gotovo dva metra sa obe strane uskog prolaza između zarđalih šina. Velike gomile kostiju, sa isturenim zglobnim krajevima, lobanje uredno poređane u razmacima od jednog metra ili uređene u geometrijske šare unutar kvrgavih zidova od ljudskih kostiju.
     Otac De Soja upali sledeću šibicu i pođe između zidova od kosturnih ljudskih ostataka. Mali plamen koji je nosio trepereo je na lahoru izazvanom njegovim kretanjem. "Posle Rata Sedam Nacija početkom dvadeset prvog veka", reče on, a glas mu je sada imao normalnu jačinu za razgovor, "groblja u Rimu bila su prepuna. Svuda oko predgrađa i u velikim parkovima iskopavane su masovne grobnice. To je postalo pravi zdravstveni problem zbog globalnog zagrevanja i neprestanih poplava. Sve te biološke i hemijske bojeve glave, znate. Podzemni vozovi su ionako prestali da saobraćaju, tako da su vlasti odobrile preseljenje ostataka i njihovo smeštanje u stare sisteme metroa."
     Ovog puta, kada je šibica izgorela, nalazili smo se u delu gde su kosti bile naslagane do visine od pet slojeva, a svaki sloj bio je obeležen nizom lobanja, čija su bela čela sijala na svetlu, ali slepe duplje bile su ravnodušne prema našem prolasku. Uredni zidovi kostiju imali su dubinu od najmanje šest metara sa obe strane i uzdizali su se do zasvođene tavanice deset metara iznad nas. Na nekoliko mesta, naišli smo na male lavine kostiju i lobanja, pa smo morali pažljivo da prelazimo preko njih. Ipak smo pod nogama čuli krckanje. Nismo se pomerali u pauzama između šibica, već smo čekali u tišini. Nije se čulo ništa drugo... ni trčkaranje pacova, ni kapanje vode. Tu su samo naše tihe reči i disanje remetili tišinu.
     "Začudo", reče otac De Soja pošto smo prešli još dve stotine metara, "na ovu zamisao nisu došli zahvaljujući drevnim rimskim katakombama, koje leže ovde oko nas, već zahvaljujući takozvanim katakombama Pariza... starim rudarskim tunelima ispod tog grada. Parižani su morali da presele kosti iz svojih prepunih grobalja u te tunele od kraja osmanaestog do sredine devetnaestog veka. Ustanovili su da lako mogu da smeste šest miliona mrtvih u samo nekoliko kilometara hodnika. Ahh... tu smo..."
     Levo od nas, kroz još uži hodnik od kostiju, pružala se staza sa nekoliko tragova čizama u prašini i vodila do novih čeličnih vrata, ovog puta otključanih. Morali smo svi zajedno da poguramo kako bismo otvorili ta vrata. Sveštenik je krenuo prvi novim nizom zarđalih spiralnih stepenica do dubine koju sam procenio na najmanje trideset pet metara ispod ulice. Šibica se ugasila upravo kada smo stupili u novi tunel - mnogo stariji od metroa, sa nedovršenim rubovima i urušenom tavanicom. Opazio sam poprečne prolaze koji su se udaljavali, kosti neuredno rasute svuda u tim prolazima, naopako okrenute lobanje, komade trule odeće.
     "Kako je rekao otac Bađo", šapnu sveštenik, "ovde počinju prave katakombe. Hrišćanske katakombe koje potiču još iz prvog veka." Buknu nova šibica. Začuh džangrljanje u kutiji, koje je zvučalo kao da je ostalo zaista vrlo malo šibica. "Ovuda, rekao bih", reče otac De Soja i povede nas desno.
     "Sada smo ispod Vatikana?" šapnu Anea nekoliko minuta kasnije. Osećao sam njeno nestrpljenje. Šibica je buknula i zgasnula.
     "Ubrzo, ubrzo", reče De Soja u tami. Upalio je još jednu. Više nisam čuo džangrljanje u kutiji.
     Posle nekih 150 metara, hodnik se jednostavno završavao. Tu nije bilo srušenih kostiju, niti lobanja, samo grubi kameni zidovi i naznaka cigala tamo gde se tunel završavao. Šibica se ugasi. Anea mi dodirnu ruku dok smo čekali u mraku.
     "Žao mi je", reče sveštenik. "Nema više šibica."
     Borio sam se protiv navale panike u grudima. Sada sam bio siguran da čujem neke zvuke... u najboljem slučaju udaljeno trčkaranje pacova, u najgorem čizme na stepenicama. "Hoćemo li natrag?" pitao sam i šapat mi je zazvučao isuviše glasno u potpunom mraku.
     "Bio sam siguran da je otac Bađo rekao da su ove katakombe na severu nekada bile spojene sa onim starijim, ispod Vatikana", šapnu otac De Soja. "Ispod bazilike Svetog Petra, da budem precizan."
     "Pa, ne izgleda da..." počeh i zaćutah. U onih nekoliko sekundi svetla pre nego što se šibica ugasila, ugledao sam srazmerno nove cigle između kamenja... stare samo nekoliko vekova za razliku od milenijuma koji su prošli otkad je kamen bio isečen. Zapuzao sam napred, opipavajući ispred sebe sve dok mi prsti nisu pronašli kamen, ciglu, rastresiti malter.
     "Ovo je urađeno na brzinu", rekoh sa onoliko autoriteta koliko sam stekao kao pomoćni radnik na oblikovanju pejsaža imanja na Kljunu pre mnogo, mnogo godina. "Malter je ispucao, a neke cigle su izmrvljene", rekoh, dok su mi se prsti brzo pomerali. "Dajte mi nešto čime bih mogao da kopam. Prokletstvo, bolje da nisam bacio svoj nož..."
     Anea mi je pružila neki oštri štap ili granu u mraku i kopao sam nekoliko minuta pre nego što sam shvatio da to radim butnom kosti slomljenom na jednom kraju. Njih dvoje mi se pridružiše u kopanju kostima i grebanju noktima po hladnim ciglama sve dok se nokti nisu izlomili, a prsti prokrvarili. Nešto kasnije, zastali smo da dođemo do daha i izduvamo se. Oči su nam se prilagodile mraku. Ovde nije bilo svetlosti.
     "Misa će se završiti", šapnu Anea. Po tonu u njenom glasu, reklo bi se da je to tragičan događaj.
     "To je Velika Misa", šapnu sveštenik. "Duga svetkovina."
     "Čekajte!" rekoh ja. Prsti su mi upamtili blago pomeranje cigala - ne jedne ili nekoliko njih, već čitavog zida.
     "Natrag", rekoh glasno. "Otpuzite do bočnog zida tunela." I sam sam odstupio, ali pravo natrag, podigao rame, spustio glavu i jurnuo napred u čučanj, upola očekujući da tresnem glavom o kamen i sam sebe onesvestim.
     Udario sam o cigle i glasno zastenjao, zasut tušem prašine i malih otpadaka. Cigle nisu spale. Ali osetio sam kako se ugibaju dalje od mene.
     Anea i De Soja su mi se pridružili i tokom sledećeg minuta, odvalili smo središnje cigle i čitava masa srušila se dalje od nas.
     Sa druge strane prolaza videlo se jedva primetno svetlo, ali dovoljno da ugledamo rampu od otpadaka koja je vodila u još dublji tunel. Puzili smo na rukama i kolenima, pronašli prostora da ustanemo i pošli hodnikom koji je zaudarao na zemlju. Još dva skretanja, i ušli smo u katakombu podjednako grubo izdubljenu kao ona iznad, ali osvetljenu uskom svetlucavom trakom koja se pružala po desnom zidu u visini pojasa. Još pedeset metara vijuganja i skretanja, uvek glavnim prolazom osvetljenim svetlucavom trakom, dok nismo došli u jedan širi tunel u kome su moderne svetlucave kugle bile postavljene u razmacima od po pet metara. Te kugle nisu bile uključene, ali drevna svetlucava traka i dalje se nastavljala.
     "Sada smo ispod Svetog Petra", šapnu otac De Soja. "Ovaj deo najpre je ponovo otkriven 1939, pošto su sahranili papu Pija XI u obližnjoj pećinici. Iskopavanja su nastavljena još dvadeset godina pre nego što su od njih odustali. Ovo nisu ponovo otvarali za arheologe."
     Ušli smo u još širi hodnik - dovoljno širok da nas troje prvi put hodamo rame uz rame. Tu su drevni, malterisani kameni zidovi sa povremenim mermernim umetkom bili prekriveni freskama, ranohrišćanskim mozaicima i slomljenim kipovima postavljenim iznad malih pećina gde su se jasno videle kosti i lobanje. Neko je nekada prekrio mnoge od tih pećina plastikom i taj materijal je požuteo i postao neprovidan, tako da se posmrtni ostaci unutra gotovo nisu mogli videti, ali mogli smo da se sagnemo, virnemo i vidimo prazne očne duplje i karlične ovale kako nam uzvraćaju pogled.
     Freske su prikazivale hrišćanske prizore - golubice sa maslinovom grančicom u kljunu, žene koje zahvataju vodu, sveprisutne ribe - ali nalazile su se kraj starijih pećinica, kremacionih urni i grobova sa prehrišćanskim slikama Izide i Apolona, Baha koji dočekuje mrtve u zagrobnom životu velikim, prepunim bokalima vina, prizor volova i ovnova koji igraju, još jedan sa plesom satira - smesta sam primetio sličnost sa Martinom Silenusom i okrenuo se taman na vreme da uhvatim Anein značajan pogled - a bilo ih je još, sa bićima koje je otac De Soja opisao kao menade, sa seoskim prizorima, jarebicama u nizu, i gizdavim paunom čije je perje od opiljaka lapisa još hvatalo svetlost intenzivno plavom bojom.
     Gledanje kroz drevnu, umrljanu plastiku i plastistaklo u sve to nagnalo me je da pomislim da prolazimo kroz neki zemaljski akvarijum smrti. Konačno smo stigli do crvenog zida koji je bio pod pravim uglom u odnosu na niži zid izbledele, zamrljane, plave boje sa još vidljivim ostacima natpisa na latinskom. Ovde je plastični pokrov bio noviji, svežiji, a mala posuda sa kostima unutra sasvim se jasno videla. Lobanja je bila postavljena preko uredne gomile kostiju i činilo se da nas posmatra sa izvesnim zanimanjem.
     Otac De Soja pade na kolena u prašinu, prekrsti se i pognu glavu u molitvi. Anea i ja ostali smo pozadi i posmatrali nemo i postiđeno, kao svi nevernici koji prisustvuju nekom činu istinske vere.
     Kada je sveštenik ustao, oči su mu bile vlažne. "Kako kaže Crkva, i otac Bađo, radnici su otkrili ove jadne kosti 1949. Kasnije analize pokazale su da one pripadaju jednom robusnom muškarcu koji je umro negde u svojim šezdesetim godinama. Nalazimo se odmah ispod visokog oltara bazilike Svetog Petra, koji je ovde sagrađen zbog legende da je Sveti Petar tajno sahranjen baš na ovom mestu. Godine 1968. papa Pavle VI objavio je da je Vatikan uveren da su ovo zaista kosti ribara, istog onog Petra koji je išao sa Isusom i postao Kamen na kome je Hrist sazdao svoju Crkvu."
     Pogledali smo nemu hrpu kostiju, a zatim ponovo sveštenika.
     "Federiko, vi znate da ne pokušavam da srušim Crkvu", reče Anea. "Samo njen sadašnji nakazni oblik."
     "Da", reče otac De Soja, dok je grubo brisao oči, ostavljajući tamo blatnjave tragove. "Znam to, Anea." On pogleda okolo, priđe jednim vratima, otvori ih. Metalno stepenište vodilo je naviše.
     "Tamo će biti stražari", šapnuh ja.
     "Mislim da neće", reče Anea. "Vatikan se osam stotina godina plašio napada iz svemira... odozgo. Ne verujem da su uopšte pomislili na svoje katakombe." Ona stupi ispred sveštenika i krenu brzo, ali tiho, uz metalne stepenice. Požurih za njom. Video sam da se otac De Soja osvrće prema tamnoj pećinici, krsti se poslednji put i prati nas naviše prema bazilici Svetog Petra.

     Svetlost u glavnoj bazilici, iako ublažena zahvaljujući sumraku, vitražima i svećama, bila je gotovo zaslepljujuća posle katakombi.
     Popeli smo se kroz podzemni hram, kraj memorijalne bazilike sa natpisom u kamenu koji ju je nazivao Gajovim Trofejem, kroz bočne hodnike i ulaze za poslugu, kroz predvorje sakristije, kraj sveštenika koji su stajali i oltarskih momaka koji su krivili vratove, napolje u odjekujuće prostranstvo zadnjeg dela broda bazilike Svetog Petra. Tu se nalazilo mnoštvo velikodostojnika nedovoljno važnih da dobiju mesto u klupama, ali i dalje počastvovanih dopuštenjem da stoje u zadnjem delu bazilike i prisustvuju ovoj značajnoj proslavi. Bio je dovoljan jedan pogled da vidim švajcarsku gardu i ljude iz obezbeđenja na svim ulazima bazilike i u svim spoljnjim prostorijama sa izlazima. Ovde, iza okupljene pastve, bili smo na trenutak neupadljivi, samo još jedan sveštenik i nešto siromašnije odeveni parohijani kojima je dopušteno da krive vratove u pokušaju da vide Svetog Oca tog Svetog Četvrtka.
     Misa je još trajala. Vazduh je mirisao na tamjan i vosak sveća. Stotine biskupa u jarkim odorama i važnih osoba bile su poređane u blistavim redovima klupa. Kod mermerne ograde oltara, pred barokno raskošnim baldahinom Prestola Svetog Petra, Sveti Otac lično klečao je i dovršavao pranje nogu dvanaest sveštenika koji su sedeli - osam muškaraca i četiri žene. Nevidljivi, ali veliki hor, pevao je:

     O Sveti Duše, mada samo Ti
     Znaš Oca i Sina;
     Neka ovo bude naš čvrsti, večni zavet.
     Da Ti iz obojice nastaješ.
     Da Ti iz obojice nastaješ.

     Hvaljen nek je Gospod, Otac i Sin
     I Sveti Duh sa njima nek je jedan;
     I neka nam se Sin sad ukaže.
     Sa svim darovima što iz Duha proističu.
     Sa svim darovima što iz Duha proističu.

     Oklevao sam tada, pitajući se šta radimo tu, zbog čega nas je ta beskrajna Aneina borba dovela u samo središte vere ovih ljudi. Verovao sam u sve čemu nas je učila, vrednovao sve što je podelila sa nama, ali tri hiljade godina tradicije i vere stvorile su reči ove divne pesme i sazdale zidove ove moćne katedrale. Nisam mogao da se ne setim jednostavnih drvenih platformi, čvrstih, ali ne i elegantnih mostova i stepeništa u Aneinom rekonstruisanom Hramu koji visi u vazduhu. Šta je bilo to... šta smo bili mi... u poređenju sa ovom raskoši i iskazanim strahopoštovanjem? Anea je bila neimar, uglavnom samouka ako se izuzmu njene pubertetske godine sa kibridnim gospodinom Rajtom, kada je gradila kamene zidove od pustinjskog stenja i rukom mešala beton. U projektovanju ove bazilike pomagao je Mikelanđelo.
     Misa je bila pri kraju. Neki posmatrači koji su stajali u gomili u zadnjem delu uzdužnog broda počeli su da odlaze, hodajući lako da ne bi remetili završetak službe koracima, uz šapat tek kada bi stigli do stepenica koje su vodile napolje, na pjacu. Video sam da Anea šapuće nešto ocu De Soji u uho i nagnuo se prema njima da čujem, u strahu da ću propustiti neka životno važna upustva.
     "Hoćete li mi učiniti jednu poslednju veliku uslugu, oče?" upita ona.
     "Sve što zatražiš", šapnu sveštenik tužnih očiju.
     "Molim vas da odmah odete iz bazilike", šapnu mu Anea u uho. "Molim vas da odmah odete tiho, sa ostalima. Idite i izgubite se u Rimu sve dok ne dođe dan kada ćete ponovo biti pronađeni."
     Otac De Soja trgnu glavom u šoku, zagledan u Aneu sa udaljenosti od pola metra, sa izrazom nekoga ko je iznenada napušten. Nagnuo se bliže njenom uhu. "Zatraži bilo šta drugo od mene, Učiteljice."
     "To je sve što tražim, oče. A tražim to sa ljubavlju i poštovanjem."
     Hor je zapevao novu himnu. Iznad glava preda mnom, video sam kako Sveti Otac završava pranje nogu sveštenika i vraća se oltaru, pod pozlaćeni baldahin. Svi su u klupama poustajali u očekivanju završne litanije i konačnog blagoslova.
     Otac De Soja dade sopstveni blagoslov mojoj prijateljici, okrenu se i napusti baziliku sa grupom kaluđera kojima su brojanice zveckale dok su koračali.
     Zurio sam u Aneu sa intenzitetom dovoljnim da zapalim drvo, pokušavajući da joj pošaljem mentalnu poruku: NE TRAŽI OD MENE DA ODEM!
     Ona mi mahnu da priđem bliže i šapnu mi u uho. "Uradi još nešto na samom kraju za mene, Role, ljubavi."
     Umalo nisam dreknuo "Ne, bogamu!" iz sveg glasa u odjekujućem brodu bazilike Svetog Petra u najsvetijim trenucima Velike Mise Svetog Četvrtka. Umesto toga, sačekao sam.
     Anea je zapetljala po džepovima svog prsluka i izvukla neku bočicu. Tečnost u njoj bila je bistra, ali nekako je izgledala teža od vode. "Da li bi popio ovo?" šapnu ona i pruži mi bočicu.
     Pomislio sam na Romea i Juliju, Cezara i Kleopatru, Abelara i Eloizu, Džordža Vua i Hauarda Sunga. Na sve te zlosrećne ljubavnike. Samoubistvo i otrov. Popio sam napitak jednim gutljajem, spustio praznu bočicu u džep svoje košulje i sačekao da Anea popije sličan napitak. Nije to učinila.
     "Šta je to bilo?" šapnuh, ne plašeći se odgovora.
     Anea je posmatrala poslednje trenutke mise. Nagnula se veoma blizu da bi šapnula: "Protivotrov za Paksovo sredstvo za kontrolu rađanja koje su ti dali kada si otišao u teritorijalce."
     Šta, do sto đavola!!??!! Umalo nisam to dreknuo usred završnih reči Svetog Oca. SADA se brineš za planiranje porodice?? Zaboga, zar si sišla s UMA???
     Ona se ponovo nagnu; dah joj je bio topao na mom vratu kada je prošaputala. "Hvala Bogu, nosim to već dva dana i umalo da zaboravim. Ne brini, biće potrebne oko tri nedelje da počne da deluje. Posle toga, više nikada nećeš ispaljivati ćorke."
     Trepnuo sam prema njoj. Je li to bilo svetogrđe u bazilici Svetog Petra, ili samo izuzetni neukus? Onda mi se um zahuktao - To su sjajne vesti... šta god se sada desilo, Anea vidi budućnost za nas... za sebe... želi da sa mnom ima dete. Ali šta je s njenim prvim detetom? I zbog čega pretpostavljam da ona to radi kako bismo ona i ja mogli... zašto bi ona... možda to smatra prikladnim oproštajnim poklonom... zašto bi... zašto...
     "Poljubi me, Role", šapnu ona, dovoljno glasno da natera postariju kaluđericu ispred nas da se okrene sa strogim izrazom lica.
     Nisam je pitao zbog čega. Poljubio sam je. Usne su joj bile meke i malo vlažne, baš kao kada smo se prvi put poljubili dok smo stajali na obali reke Misisipi u gradu po imenu Hanibal. Činilo mi se da poljubac traje i traje. Dodirnula mi je potiljak hladnim prstima pre nego što su nam se usne razdvojile.
     Papa je prilazio polukružnom delu crkve, okrenut prema poprečnom krilu, zatim prema kratkom brodu i konačno prema uzdužnom brodu dok je davao poslednji blagoslov.
     Anea stupi u glavni prolaz, gurajući blago ljude u stranu sve dok se nije našla na otvorenom prostoru gde je pošla prema udaljenom oltaru. "Lenare Hojte!" viknu ona i njen glas odjeknu stotinu metara visoko, pod kupolom. Od mesta na kom smo stajali do mesta gde je papa sada zastao u davanju blagoslova, bilo je više od sto pedeset metara i znao sam da Anea nema nikakvih izgleda da prevali to rastojanje, a da ne bude presretnuta, ali požurio sam da je sustignem.
     "Lenare Hojte!" viknu ona ponovo i stotine glava okrenuše se prema njoj. Ugledao sam pokret u zasvođenim senkama duž bočnih strana broda, odakle je iskočila švajcarska garda. "Lenare Hojte, ja sam Anea, kćerka Bron Lamije koja je sa tobom putovala na Hiperion da se suoči sa Šrajkom. Ja sam kćerka Džona Kitsa, kibrida koga su tvoji gospodari iz Srži dvaput ubili u krvi i mesu!"
     Papa je stajao kao okamenjen, sa jednim koščatim prstom podignutim u blagoslovu, tresući se kao oduzet. Drugom rukom uhvatio se za mantiju iznad grudi. Kapica mu je drhtala dok mu se glava pomerala napred-nazad. "Ti!" viknu on, glasom visokim, tankim i slabim. "Gnusobo!"
     "Ti si gnusoba", viknu Anea: sada je trčala, otresajući sa sebe prilike u tamnim mantijama koje su ustajale iz klupa da je uhvate. Svukao sam joj dva muškarca sa leđa i ona je nastavila da trči. Preskočio sam priliku koja se bacila prema meni i potrčao kraj nje, posmatrajući švajcarske gardiste koji su se gurali kroz masu, sa uperenim energetskim džilitima, ali bez želje da pucaju dok se toliko velikodostojnika Vatikana i Merkantilusa nalazi na nišanskoj liniji. Znao sam da neće oklevati ako se približi papi na deset metara. "Ti si gnusoba", viknu ona ponovo, sada u punom trku, izbegavajući šake i ruke koje su je hvatale i posezale za njom. "Ti si Juda katoličke crkve, Lenare Hojte, prodao si njenu svetu istoriju, i to..."
     Neki krupni muškarac u admiralskoj uniformi Flote Paksa isuka ceremonijalni mač iz kanije i zamahnu njime prema glavi moje voljene. Ona se sagnu. Blokirao sam admiralovu ruku, slomio je, šutnuo mač u stranu i bacio ga niz klupu na njegove potčinjene.
     Pukovnik Kasad je rekao da je, posle učenja jezika živih, osećao bol koji je nanosio drugima. Sada sam i ja to iskusio, osetivši iskidane nerve, mišiće i slomljenu kost podlaktice i sudar tela kada je admiral tresnuo u svoje ljude. Ali kada sam spustio pogled, podlaktica mi je bila čitava i jedina kazna mi je bio bol. Nisam mario za bol.
     Kordon sveštenika, kaluđera i biskupa isprečio se između Anee i pape. Video sam da se vrhovni sveštenik još grčevitije hvata za grudi i pada, ali nekoliko đakona koji su stajali kraj njega prihvatiše ga i preneše natrag pod baldahin Berninijevog prestola. Švajcarski gardisti baciše se u prazan prostor na kraju prolaza, zaprečivši Anei put džilitima i telima. Još ih ispuni prostor iza nas, gurajući grubo posmatrače brutalnim zamasima džilita. Paksovo obezbeđenje u crnim oklopima i sa kompaktnim potisnim letačkim opasačima dolete na visini od deset metara iznad glava pastve. Laserske tačke zaigraše na Aneinom licu i grudima.
     Bacih se između nje i udara energije i flešetnih oblaka koji će uslediti. Laserski zrak zaslepi mi oko kada je nišanska tačka prešla preko njega. Raširih ruke i zaurlah nešto... u izazovu, možda... u prkosu, svakako.
     "Ne! Uhvatite ih žive!" To je ogromni kardinal vikao bas-tutnjavom kao glas Božji.
     Jedan švajcarski gardista jurnu na Aneu sa podignutim džilitom kako bi je onesvestio udarcem u glavu. Ona se baci na pod, kliznu preko pločica, šutnu ga u kolena i baci ničice prema meni. Ritnuh ga u glavu i okrenuh se da otmem džilit iz ruku drugog gardiste, udarivši ga i bacivši u masu, da bih okrenuo dugačko oružje prema pet gardista koji su jurili na nas s leđa. Oni stadoše.
     Vojnik iz letećeg obezbeđenja ispali dve strelice u moje levo rame. Pretpostavio sam da su to bila sredstva za uspavljivanje, ali iščupao sam ih, bacio na leteće obličje i nisam osetio ništa. Dva stražara - krupni muškarac i još krupnija žena - zgrabiše me za ruke. Zavitlao sam ih kroz vazduh tako da im se lobanje sudare i ispustio ih na pod. "Anea!"
     Ona je ponovo bila na nogama i oslobodila se jednog gardiste samo da bi joj dve prilike u crnom oklopu zaprečile put. Pastva je vrištala. Velike orgulje u katedrali najednom kriknuše kao žena u porođajnim bolovima. Jedan pripadnik obezbeđenja opali prema njoj sa udaljenosti od pet metara. Anea se obrnu. Žena u crnom oklopu obori moju draganu, opkorači je i stegnu joj ruke na leđima.
     Odbacio sam podlakticom tu kučku iz Paksovog obezbeđenja pet metara unazad kroz vazduh. Jedan gardista me tresnu džilitom u stomak. Leteći pripadnik obezbeđenja zasu me nervnim omamljivačem. Omamljivači navodno deluju trenutno, zajemčeno deluju trenutno, ali ja sam imao vremena da stegnem rukama grlo najbližeg gardiste pre nego što su me pogodili ponovo, a zatim i treći put. Telo mi se zgrčilo i palo, i ja sam zapišao pantalone kada su sve voljne fukncije prestale, a poslednje što sam svesno osetio bio je hladan potočić mokraće koji se slivao niz moju nogavicu na savršene pločice bazilike Svetog Petra.
     Nisam bio zaista svestan desetak teških prilika koje su mi sele na leđa, prikovale mi ruke, odvukle me odatle. Nisam zaista čuo udarac svog čela o pločicu niti njegovo kidanje od obrve do linije kose.
     U poslednje tri ili četiri sekunde polusvesti, video sam crna stopala, borbene čizme, oborenu kapu švajcarskog gardiste, još stopala. Znao sam da je Anea pala s moje leve strane, ali nisam mogao da okrenem glavu da bih je video taj poslednji put.
     Odvukli su me, ostavljajući za mnom trag krvi, mokraće i pljuvačke. Nisam ni najmanje mario za to.

     I tako se završava moja priča.
     Bio sam svestan, ali pod nervnim kontrolama za vreme svog 'suđenja', desetomintnog pojavljivanja pred sudijama Svete Kancelarije u crnim mantijama. Osuđen sam na smrt. Nijedno ljudsko biće neće zaprljati svoju dušu mojim pogubljenjem; prebaciće me u Šredingerovu kutiju za mačke na orbiti oko Armagasta, sveta sa Lavirintom, pod karantinom. Neumoljivi zakoni fizike i kvantne verovatnoće izvršiće kaznu.
     Čim se suđenje završilo, poslali su me robotskim bakljobrodom sa Hokingovim pogonom, pod visokom gravitacijom, u sistem Armagast - sa vremenskim dugom od dva meseca. Gde god Anea bila, šta god joj se desilo, bilo je već dva meseca prekasno da joj pomognem kada sam se probudio, neposredno pošto su zatvorili energetsku školjku mog zatvora.
     I bezbroj dana... možda i meseci, bio sam lud. A onda, novih bezbroj dana, svakako i meseci, koristio sam pisaljku koja se nalazila u mojoj maloj ćeliji-jajetu da bih ispričao ovu priču. Mora da su znali da će mi pisaljka biti dodatna kazna dok budem čekao da umrem i pisao priču na nekoliko strana recikliranog mikroveluma, kao zmija koja proždire sopstveni rep, znajući da niko nikada neće moći da pristupi priči sačuvanoj u memorijskom čipu.
     Rekao sam na početku svega ovoga da vi, moji nemogući čitaoci, ovo čitate iz pogrešnog razloga. Rekao sam na početku da ukoliko čitate da biste otkrili kakva je bila njena sudbina, ili moja, da čitate pogrešan dokument. Nisam bio sa njom kada se njena sudbina odigrala do kraja, a moja sopstvena je sada bliže završnom činu nego kada sam najpre ispisao ove reči.
     Nisam bio sa njom.
     Nisam bio sa njom.
     Oh, Isuse, Bože, Mojsije, Alahu, dragi Budo, Zevsu, Mjuire, Elvise, Hriste... ako iko od vas postoji ili je ikada postojao, ili još ima i trunku moći u svojim mrtvim sivim šakama... molim vas da mi dopusti da umrem. Smesta. Neka ta čestica bude pronađena, gas pušten. Smesta.
     Nisam bio sa njom.

31.

     Slagao sam vas.
     Rekao sam na početku ove pripovesti da nisam bio sa njom kada se Anea suočila sa svojom sudbinom - navevši vas na pomisao da ne znam kakva je ta sudbina mogla da bude - a ponovio sam to i pre nekoliko perioda spavanja kada sam zapisao ono što sam sa izvesnošću smatrao poslednjim delom iste te pripovesti.
     Ali slagao sam omaškom, kao što bi mogao da kaže neki sveštenik Crkve.
     Slagao sam zato što nisam hteo o tome da raspravljam, da to opisujem, ponovo preživljavam, verujem u to. Ali sada znam da sve to moram da učinim. Preživljavao sam to svakog sata svog utamničenja u ovom zatvoru u Šredingerovoj kutiji za mačke. Verovao sam to od trenutka kada sam podelio to iskustvo sa svojom dragom prijateljicom, sa mojom milom Aneom.
     Znao sam i pre nego što su me poslali izvan Pacemovog sistema kakva je bila sudbina moje mile devojke. Pošto sam verovao to i iznova preživljavao, dugujem istini ove pripovesti i sećanju na našu ljubav da o tome govorim i da to opišem.
     Sve mi se to vratilo dok sam bio drogiran i miran, vezan u rezervoaru za visoku gravitaciju robotskog šatla, jedan sat posle mog desetominutnog suđenja pred Inkvizicijom na asteroidu sa bazom Paksa, deset svetlosnih minuta od Pacema. Znao sam čim sam čuo, osetio i video te stvari, da su one stvarne, da se dešavaju u trenutku kada i ja u njima učestvujem, i da mi je samo bliskost sa Aneom i sporo napredovanje u učenju jezika živih omogućilo tako moćno saučestvovanje. Kada je to okončano, počeo sam da vrištim u rezervoaru za visoku gravitaciju, kidam pupčanike za održavanje života i udaram po oplati glavom i pesnicama, sve dok se vodom ispunjen rezervoar nije zacrveneo od moje krvi. Pokušao sam da strgnem osmotsku masku koja mi je prekrivala lice kao neki parazit koji mi je usisavao dah; nisam mogao. Puna tri sata vrištao sam i protestovao, udarcima dovodio sebe, u najboljem slučaju, u polusvesno stanje, preživljavajući ponovo hiljadu puta trenutke u kojima sam učestvovao sa Aneom i vrišteći od bola hiljadu puta, a onda mi je robotski brod ubrizgao droge za uspavljivanje kroz pijavičaste pupčanike, rezervoar za visoku gravitaciju se ispraznio i ja sam odlebdeo u kriogensku fugu kada je bakljobrod stigao do tačke translacije za skok u obližnji sistem Armagasta.
     Probudio sam se u Šredingerovoj kutiji za mačke. Robotski brod me je ukrcao u energetski zaštićeni satelit i lansirao ga bez ljudskog posredovanja. Nekoliko trenutaka, nisam imao orijentaciju i verovao sam da su trenuci podeljeni sa Aneom bili samo noćna mora. Onda me je stvarnost tih trenutaka opet preplavila i ja sam ponovo zavrištao. Verujem da sam nekoliko meseci bio potpuni bezumnik.
     Evo šta me je oteralo u ludilo.

     Aneu su takođe odneli okrvavljenu i u nesvesti iz bazilike Svetog Petra, ali za razliku od mene, ona se sutradan nije probudila ni pod drogama, ni izolovana. Došla je svesti - a to buđenje sam podelio sa njom jasnije od bilo kog sopstvenog sećanja, oštro i stvarno kao drugi sloj čulnih utisaka - u nekoj ogromnoj kamenoj prostoriji, okrugloj, prečnika oko trideset metara, sa tavanicom pedeset metara iznad kamenog poda. U tavanicu je bilo ugrađeno svetlucavo mutno staklo koje je odavalo utisak svetlarnika, mada je Anea pretpostavila da je to samo opsena i da je prostorija duboko unutar neke veće građevine.
     Medicinari su mene sredili za desetominutno suđenje dok sam bio u nesvesti, ali Aneine rane niko nije ni pipnuo: leva strana lica bila joj je bolna, naduvena od modrica, odeća joj je bila iscepana sa tela i bila je naga, usne su joj bile natečene, levo oko gotovo zatvoreno - mogla je da gleda njime samo s naporom, a desnim okom je videla zamućeno, zbog kontuzije - i imala je posekotine na grudima, butinama, podlaktici i trbuhu. Neke od tih posekotina zatvorile su se ugrušcima, ali nekoliko ih je bilo toliko duboko da su im trebale kopče koje joj niko nije stavio. I dalje su krvarile.
     Bila je vezana za nešto što je izgledalo kao zarđali gvozdeni kostur od ukrštenog metala koji je visio o lancima sa visoke tavanice i koji joj je omogućavao da osloni težinu o njega, ali ju je i dalje držao gotovo uspravno, tako da su joj ruke stajale nisko duž zarđalih nosača, gotovo okomita zvezda od hladnog metala obešena u vazduhu, gde su joj ručni zglobovi i gležnjevi grubo bili okovani i pričvršćeni klinovima za ram. Nožni prsti visili su joj desetak centimetara iznad rešetkastog poda. Mogla je da pomera glavu. U okrugloj prostoriji su se, izuzev toga, nalazila samo još dva predmeta. Široka korpa za otpatke stajala je desno od stolice. U korpi je bila plastična obloga. Takođe, sa desne strane zvezde nalazila se zarđala metalna tacna sa različitim instrumentima: drevnim zubarskim alatom i kleštima, cirkularnim sečivima, skalpelima, testerama za kosti, dugačkim hvataljkama, komadima žice sa šiljcima u razmacima od po tri centimetra, makazama dugačkih sečiva, kraćim, nazubljenim makazama, bočicama sa tamnom tečnošću, tubama kreme, iglama, debelim koncima i maljem. Još je više uznemiravala okrugla rešetka prečnika oko dva i po metra ispod nje, kroz koju je mogla da vidi desetak malih, plavih plamenova koji su goreli kao reflektori. Osećao se slab miris prirodnog gasa.
     Anea je oprobala vezove - nisu ni najmanje popuštali - osetila kako joj ozleđeni ručni zglobovi i gležnjevi pulsiraju pri tim pokušajima i naslonila glavu natrag na gvozdeni nosač, da sačeka. Kosa joj je tamo bila ulepljena i osećala je ogromnu čvorugu visoko na skalpu i još jednu u podnožju lobanje. Osetila je mučninu i usredsredila se na nastojanje da se ne ispovraća.
     Nekoliko minuta kasnije, otvorila su se skrivena vrata u kamenom zidu i unutra je ušla Radamant Nemes i prišla mestu odmah iza rešetke, desno od Anee. Druga Radamant Nemes ušla je i stala sa Aneine leve strane. Još dve Nemes ušle su i zauzele mesta dalje pozadi. Nisu progovarale. Anea im se nije obraćala.
     Posle par minuta, Džon Domeniko kardinal Mustafa zatrepereo je i pojavio se - njegova holografska slika u prirodnoj veličini bila je savršena izuzev činjenice da je kardinal sedeo na stolici koja nije bila predstavljena hologramom, tako da se činilo da lebdi u vazduhu. Mustafa je izgledao mlađe i zdravije nego na T'ien Šanu. Nekoliko sekundi kasnije, pridružio mu se i holo masivnijeg kardinala u crvenoj odori, a zatim i holo mršavog sveštenika tuberkulozne pojave. Trenutak posle toga, neki visoki, zgodni muškarac odeven sasvim u sivo, ušao je kroz fizička vrata u zidu u fizičku tamnicu i stao kraj holoa. Mustafa i drugi kardinal nastavili su da sede na nevidljivim stolicama dok su holo monsinjora i fizički prisutan čovek u sivom stajali iza stolica kao sluge.
     "Č. Anea", reče veliki inkvizitor, "dozvoli mi da ti predstavim vatikanskog državnog sekretara, njegovu eminenciju kardinala Lurdusamija, njegovog ađutanta monsinjora Lukasa Odija i našeg cenjenog savetnika Albeda."
     "Gde sam?" upita Anea. Morala je ponovo da pokuša da izgovori tu rečenicu, zbog natečenih usana i ozleđene vilice.
     Veliki inkvizitor se osmehnu. "Odgovorićemo za koji trenutak na sva tvoja pitanja, draga moja. A onda ćeš ti odgovoriti na sva naša. To ti jemčim. Da odgovorim na tvoje prvo pitanje: nalaziš se u najdubljoj... ovaj... sobi za razgovore... u kaštelu Sant'Anđelo, na desnoj obali Novog Tibra, kraj mosta Sant'Anđelo, veoma blizu Vatikana, i dalje na svetu Pacemu."
     "Gde je Rol?"
     "Rol?" upita veliki inkvizitor. "Oh, misliš na svog krajnje beskorisnog telohranitelja. U ovom trenutku, mislim da je završio sastanak sa Svetom kancelarijom i da se nalazi na brodu koji se sprema da napusti naš sistem. Da li ti je on važan, draga moja? Mogli bismo da sredimo da bude vraćen u kaštel Sant'Anđelo."
     "On nije važan", promrmlja Anea i posle prve sekunde bola i uvređenosti zbog tih reči, osetio sam njene misli ispod toga... zabrinutost za mene, prestravljenost zbog mene, nadu da mi neće zapretiti na način koji su nameravali da primene na njoj.
     "Kako želiš", reče kardinal Mustafa. "Danas želimo sa tobom da razgovaramo. Kako se osećaš?"
     Anea se zapilji u njih kroz zdravo oko.
     "Pa", reče veliki inkvizitor, "niko ne može da se nada da će napasti Svetog Oca u bazilici Svetog Petra i izvući se nekažnjeno."
     Anea promumla nešto.
     "Šta je to bilo, draga moja? Nismo mogli da razaberemo." Mustafa se blago osmehivao - što je ličilo na samozadovoljni žablji kez.
     "Ja... nisam... napala... papu."
     Mustafa raširi ruke. "Ako insistiraš, Č. Anea... ali činilo se da nemaš prijateljske namere. Šta si to imala na umu dok si trčala središnjim prolazom prema Svetom Ocu?"
     "Da ga upozorim", reče Anea. Deo njenog uma procenjivao je povrede dok je slušala brbljanje velikog inkvizitora: ozbiljne modrice, ali ništa slomljeno, posekotina mačem na butini kojoj su bile potrebne kopče, kao i posekotina na gornjem delu grudi. Ali nešto nije bilo u redu u njenom sistemu - unutrašnje krvarenje? Mislila je da nije to u pitanju. Nešto strano bilo joj je ubrizgano injekcijom.
     "Na šta to da ga upozoriš?" upita kardinal Mustafa prepredeno.
     Anea pomeri glavu kako bi zdravim okom pogledala kardinala Lurdusamija, a zatim savetnika Albeda. Oćutala je.
     "Na šta da ga upozoriš?" upita ponovo kardinal Mustafa. Pošto Anea nije odgovorila, veliki inkvizitor klimnu najbližem Nemes-klonu. Bleda žena priđe lagano Aneinoj stolici, uze manje makaze, predomisli se, vrati instrument na tacnu, priđe bliže, kleknu na jedno koleno na rešetku kraj Aneine desne ruke, savi unazad mali prst moje drage i odgrize ga. Nemes se osmehnu, ustade i pljunu krvavi prst u korpu za otpatke.
     Anea vrisnu od šoka i bola i gotovo se zanese uz podlogu za glavu.
     Nemes-stvorenje uze kremu za zaustavljanje krvarenja iz tube i razmaza je po patrljku Aneinog malog prsta.
     Holo kardinala Mustafe reče: "Nemamo želje da nanosimo bol, draga moja, ali isto tako nećemo oklevati da to učinimo. Odgovorićeš na naša pitanja brzo i iskreno, ili će još tvojih delova završiti u korpi. Jezik će ti biti poslednji."
     Anea se borila protiv mučnine. Bol u njenoj osakaćenoj šaci bio je neverovatan - deset svetlosnih minuta daleko, vrisnuo sam od posrednog šoka.
     "Nameravala sam da upozorim papu... na... vaš puč", prodahta Anea, i dalje zagledana u Lurdusamija i Albeda. "Srčani udar."
     Kardinal Mustafa iznenađeno trepnu. "Stvarno jesi veštica", reče tiho.
     "A ti si izdajnički govnar", reče Anea jasno i glasno. "Svi vi. Prodali ste svoju Crkvu. Sada prodajete svoju marionetu, Lenara Hojta."
     "Oh?" upita kardinal Mustafa. Izgledao je kao da se zabavlja. "A kako to činimo, dete?"
     Anea trgnu glavom prema savetniku Albedu. "Srž kontroliše svačiji život i smrt kroz kruciforme. Ljudi umiru onda kada je Srži zgodno da budu mrtvi... neuralne mreže u procesu umiranja kreativnije su od živih. Ponovo ćete ubiti papu, ali ovog puta vaskrsenje neće biti uspešno, zar ne?"
     "Vrlo pronicljivo, draga moja", grmnu kardinal Lurdusami, pa slegnu ramenima. "Možda je došlo vreme za novog vrhovnog sveštenika." On pomeri ruku kroz vazduh i peti hologram pojavi se iza njega u sobi: papa Urban XVI, komatozan u bolničkom krevetu, časne sestre, ljudski lekari i medicinske mašine koje lebde oko njega. Lurdusami ponovo mahnu bucmastom šakom i slika nestade.
     "Na vas je red da budete papa?" upita Anea i zatvori oči. Crvene tačke poigravale su joj u vidokrugu. Kada je ponovo otvorila oči, Lurdusami skromno slegnu ramenima.
     "Dosta s tim", reče savetnik Albedo. On prođe pravo kroz holoe kardinala koji su sedeli i stade na rubu rešetke, tik ispred Anee. "Kako to manipulišeš medijumom dalekobacača? Kako se prebacuješ bez portala?"
     Anea pogleda predstavnika Srži. "To vas plaši, savetniče, zar ne? Na isti način na koji su kardinali previše uplašeni da bi zaista bili ovde sa mnom."
     Sedi muškarac pokaza savršene zube. "Ni najmanje, Anea. Ali ti poseduješ sposobnost da se prebacuješ - zajedno sa onima koji su kraj tebe - bez portala. Njegova eminencija kardinal Lurdusami i kardinal Mustafa, kao i monsinjor Odi, nimalo ne žele da iznenada nestanu sa Pacema sa tobom. A što se mene tiče... Bio bih oduševljen kada bi nas prebacila na neko drugo mesto." On sačeka. Anea oćuta. Nije se pomerala. Savetnik Albedo se ponovo osmehnu. "Znamo da si ti jedina koja si naučila kako da izvodiš takvo prebacivanje", reče on tiho. "Niko od tvojih takozvanih učenika nije ni blizu tome da nauči tu tehniku. Ali kakva je to tehnika? Jedini način na koji smo mi uspevali da koristimo Prazninu za prebacivanje bilo je pomoću otvaranja stalnih rupa u medijumu... a to oduzima isuviše energije."
     "I više vam ne dozvoljavaju da to radite", promrmlja Anea uz treptanje kako bi odagnala crvene tačkice i pogledala sedog muškarca u oči. Bol iz njene šake dizao se i spuštao unutar i oko nje nalik na dugačke talase nemirnog mora.
     Obrve savetnika Albeda pomeriše se malčice naviše. "Oni nam ne dozvoljavaju? Ko su to oni, dete? Opiši nam svoje gospodare."
     "Ne gospodari", promrmlja Anea. Morala je da se usredsredi kako bi odagnala vrtoglavicu. "Lavovi, Tigrovi i Medvedi", šapnu.
     "Dosta je bilo dvosmislica", grmnu Lurdusami. Debeljko klimnu drugoj kloniranoj Nemes, koja priđe tacni, uze zarđala klešta, priđe levoj Aneinoj šaci, uhvati je čvrsto za ručni zglob i počupa sve nokte mojoj voljenoj.
     Anea vrisnu, onesvesti se nakratko, probudi se, pokuša da blagovremeno okrene glavu, ne uspe u tome, ispovraća se po sebi i tiho zastenja.
     "U bolu nema dostojanstva, dete moje", reče kardinal Mustafa. "Kaži nam ono što savetnik želi da zna i okončaćemo ovu tužnu šaradu. Odvešće te odavde, rane će ti biti zalečene, prst će ti ponovo izrasti, bićeš oprana, odevena i vraćena svom telohranitelju, učeniku ili šta već. Ova ružna epizoda biće okončana."
     U tom trenutku, dok se povodilo u agoniji, Aneino telo i dalje je bilo svesno strane tvari koja je bila ubrizgana u nju satima ranije, dok je bila u nesvesti. Njene ćelije to su prepoznale. Otrov. Siguran, spori, smrtonosni otrov za koji ne postoji protivsredstvo - aktiviraće se za dvadeset četiri sata bez obzira na to šta bilo ko od njih učini. Tada je shvatila šta su želeli da ona uradi i zašto.
     Anea je neprestano bila u vezi sa Srži, još i pre svog rođenja, preko Šrenove Petlje u majčinoj lobanji povezane sa kibridnom personom njenog oca. To joj je omogućilo da neposredno dodirnuje primitivne sfere podataka, i to je učinila i sada - opipavši solidnu i raznovsrnu mašineriju Srži oko te podzemne ćelije: instrumente unutar instrumenata, senzore van ljudskog poimanja ili mogućnosti opisivanja, sredstva koja rade u četiri dimenzije i još toga što je čekalo, njuškalo, čekalo.
     Kardinali, savetnik Albedo i Srž želeli su da ona pobegne. Sve je bilo pripremljeno za njeno prebacivanje izvan te neizdržive situacije: otud surovost mučenja iz holodrame, melodramska besmislenost tamnice u kaštelu Sant'Anđelo i gruba inkvizicija. Nanosiće joj bol sve dok više ne bude mogla da ga trpi, a kada se bude prebacila, instrumenti Srži će izmeriti sve do milijarditog dela nanosekunde, analizirati njeno korišćenje Praznine i smisliti način da se to kopira. Srž će konačno dobiti natrag svoje dalekobacače - ne kao nezgrapne bušotine ili Gideonov pogon, već na način trenutan, elegantan i večito njihov.
     Anea je prenebregla velikog inkvizitora, obliznula je suve, ispucale usne i rekla direktno savetniku Albedu. "Znam gde vi živite."
     Usta zgodnog sedokosog muškarca se trznuše. "Kako to misliš?"
     "Znam gde je Srž - gde su njeni fizički elementi", reče Anea.
     Albedo se osmehnu, ali Anea sada primeti da je brzo pogledao prema dva kardinala i visokom svešteniku. "Besmislica", reče on. "Nijedno ljudsko biće nikada nije znalo gde je Srž smeštena."
     "U početku", reče Anea, glasom samo donekle treperavim od bola i šoka, "Srž je bila nestalni entitet koji je lebdeo u primitivnoj sferi podataka Stare Zemlje zvanoj Internet. Onda, još pre Hedžire, premestili ste memorijske mehure, servere i neksus skladišnog jezgra u grupu asteroida koja se nalazila u dugačkoj orbiti oko sunca, daleko od Stare Zemlje koju ste nameravali da uništite..."
     "Ućutkajte je", odbrusi Albedo, okrenuvši se prema Lurdusamiju, Mustafi i Odiju. "Pokušava da vas odvrati od vaših pitanja. Ovo nije važno."
     Izrazi Mustafinog, Lurdusamijevog i Odijevog holoa pokazivali su da nije tako.
     "U poslednjim danima Hegemonije", nastavi Anea, čije je zdravo oko treptalo u naporu da usredsredi pažnju i umiri glas kroz duge, spore talase bola, "Srž je zaključila da bi bilo korisno diversifikovati fizičke komponente Srži - matrice memorijskih mehura duboko u podzemlje, na devet svetova sa Lavirintom, fetlinijske servere u orbitalne industrijske komplekse oko Tau Ceti Centra. Persone entiteta Srži putovale su duž dalekobacačkih komunikacionih frekvencija, a megasfera koja je sve to spajala prožimala je dalekobacačke poderotine u Praznini Koja Spaja."
     Albedo prekrsti ruke. "Bulazniš."
     "Ali posle Pada", nastavi Anea, i dalje držeći otvoreni kapak zdravog oka, prkoseći sedokosom muškarcu pogledom, "Srž se zabrinula. Napad Meine Gledston na medij dalekobacača zaustavio vas je privremeno, iako su oštećenja nanesena vašoj megasferi mogla da se poprave. Odlučili ste da se još više diversifikujete. Da umnožite svoje persone, minijaturne esencijalne memorije Srži, i da učinite svoj parazitizam na ljudskoj neuralnoj mreži neposrednijim..."
     Albedo joj okrenu leđa i mahnu najbližem Nemes-stvoru. "Bulazni. Zašij joj usne."
     "Ne!" zapovedi kardinal Lurdusami. Debeljkove oči bile su bistre i pažljive. "Ne dirajte je dok ja to ne naredim."
     Nemes sa Aneine desne strane već je uzela iglu i kalem debelog konca. Sada je bleda žena zastala i pogledala Albeda u očekivanju uputstava.
     "Sačekaj", reče savetnik.
     "Želeli ste da vaš neuralni parazitizam bude neposredniji", reče Anea. "I tako su milijarde entiteta Srži obrazovale matricu svog okruženja u obliku kruciforme i prikačili se pravo na svoje ljudske domaćine. Svaka od jedinki Srži sada poseduje sopstvenog ljudskog domaćina u kome može da živi i koga može da uništi kad joj je volja. I dalje ste povezani preko starih sfera podataka i novih čvorišta megasfere koja zovete Gideonov pogon, ali uživate da živite tako blizu svom izvoru hrane..."
     Albedo zabaci glavu i nasmeja se, pokazavši savršene zube. Raširi ruke i ponovo se okrenu holoima trojice muškaraca. "Ovo je krajnje zabavno", reče, i dalje zasmejan. "Sve ste ovo pripremili za njeno ispitivanje" - on mahnu manikiranim noktima prema odaji tamnice, svetlarniku, gvozdenim ukrštenim gredama za koje je Anea bila prikovana - "a na kraju se devojka poigrava vašim umovima. Čista besmislica. Ali izvanredno zabavna."
     Kardinal Mustafa, kardinal Lurdusami i monsinjor Odi gledali su savetnika Albeda sa izuzetnom pažnjom, ali njihovi holografski prsti dodirivali su im holografska prsa.
     U crveno odeveni Lurdusamijev holo diže se iz nevidljive stolice i priđe rubu rešetke. Holografska opsena bila je tako savršena da je Anea mogla da čuje tiho šuštanje grudnog krsta dok se ovaj njihao o svojoj uzici od crvene svile; uzica je bila prožeta zlatnom niti i završavala se velikom crvenozlatnom kićankom. Anea se usredsredila na posmatranje zanjihanog krsta i njegove čiste svilene uzice umesto da obraća pažnju na neizdrživi bol u unakaženim šakama. Osećala je kako se otrov tiho širi kroz njene udove i trup poput tumora i čvorišta kruciforme koja raste. Ona se osmehnu. Šta god joj učinili, ćelije njenog tela i krvi nikada neće prihvatiti kruciformu.
     "To je zanimljivo, ali nebitno, dete moje", promrmlja kardinal Lurdusami. "A ovo" - on mahnu kratkim, debelim prstima prema njenim ranama i golotinji kao da to u njemu izaziva odvratnost - "krajnje je neprijatno." Holo se nagnu bliže i njegove inteligentne praseće oči prodorno je pogledaše. "I potpuno nepotrebno. Reci savetniku ono što on želi da zna."
     Anea diže glavu da bi pogledala u oči krupnog muškarca. "Kako da se prebacuje bez dalekobacača?"
     Kardinal Lurdusami obliznu tanke usne. "Da, da."
     Anea se osmehnu. "To je jednostavno, vaša eminencijo. Sve što treba da uradite jeste da imate nekoliko časova, da naučite nešto o učenju... jezika mrtvih, jezika živih, osluškivanja muzike sfera... a onda da se pričestite mojom krvlju ili krvlju jednog od mojih sledbenika koji je popio moje vino."
     Lurdusami ustuknu kao da ga je ošamarila. Diže grudni krst i pruži ga ispred sebe kao štit. "Svetogrđe!" riknu on. "Jesus Christus est primogenitus mortuorum; ipsi gloria et imperium in saecula saeculorum!"
     "Isus Hrist je bio prvorođen od mrtvih", reče Anea tiho, dok je odsjaj svetla sa krsta bleštao u njenom zdravom oku. "I treba da ga slavite. I služite, ako tako odaberete. Ali on nikada nije nameravao da oživljava ljudska bića iz smrti kao laboratorijske miševe po hiru mislećih mašina..."
     "Nemes", odbrusi savetnik Albedo i ovog puta nije bilo protivzapovesti. Žena Nemes kraj zida priđe rešetki, izduži nokte tako da dosegnu pet centimetara i zapara njima po Aneinim obrazima neposredno ispod oba oka, rasekavši mišiće, ogolivši jagodične kosti moje drage prijateljice oštrom svetlu. Anea se oglasi dugim, strašnim uzdahom i klonu uz nosač. Nemes približi lice i pokaza sitne, oštre zube u širokom kezu. Dah joj je zaudarao na strvinu.
     "Odgrizi joj nos i očne kapke", reče Albedo. "Polako."
     "Ne!" kriknu Mustada i skoči na noge, požurivši napred da pruži ruke i zaustavi Nemes. Njegove holografske šake prođoše kroz Nemesino isuviše čvrsto meso.
     "Trenutak", reče savetnik Albedo, podigavši jedan prst. Nemes zastade, ustiju razjapljenih iznad Aneinih očiju.
     "To je čudovišno", reče veliki inkvizitor. "Kao i tretman kome ste mene podvrgli."
     Albedo slegnu ramenima. "Zaključeno je da vam je potrebna lekcija, vaša eminencijo."
     Mustafa je drhtao od besa. "Zar zaista mislite da ste vi naši gospodari?!!"
     Savetnik Albedo uzdahnu. "Mi smo oduvek bili vaši gospodari. Vi ste samo trulo meso oko mozgova šimpanze... brbljavi primati koji se raspadaju i umiru još od trenutka rođenja. Vaša jedina uloga u Vaseljeni bila je da poslužite kao babice pri rađanju više forme samosvesti. Uistinu besmrtnog oblika života."
     "Srž..." reče kardinal Mustafa sa velikim prezirom.
     "Pomerite se u stranu", naredi savetnik Albedo. "Ili..."
     "Ili šta?" Veliki inkvizitor se nasmeja. "Ili ćete me mučiti kao što mučite ovu zabludelu ženu? Ili ćete pustiti svoje čudovište da me ponovo nasmrt isprebija?" Mustafa zamahnu svojom holografskom rukom napred-nazad kroz Nemesin napeti trup, a onda kroz Albedov čvrsti oblik. Veliki inkvizitor se nasmeja i okrenu prema Anei. "Ionako si mrtva, dete. Reci ovom bezdušnom stvorenju ono što mora da zna, pa ćemo ti prekratiti muke za par sekundi bez..."
     "Tišina!" viknu Albedo i diže ruku kao savijenu kandžu.
     Holo kardinala Mustafe vrisnu, uhvati se za grudi, otkotrlja preko rešetke kroz okrvavljena Aneina stopala i gvozdeni nosač, otkotrlja se kroz noge jedne Nemes, ponovo vrisnu i nestade.
     Kardinal Lurdusami i monsinjor Odi pogledaše Albeda. Lica su im bila bezizražajna. "Savetniče", reče državni sekretar tihim glasom punim poštovanja, "smem li ja načas da je ispitam? Ako ne bude uspeha, možete učiniti s njom šta god poželite."
     Albedo je hladno zurio u kardinala, ali sekund kasnije on pljesnu Nemes po ramenu i stvar za ubijanje odstupi tri koraka i zatvori široka usta.
     Lurdusami posegnu za Aneinom unakaženom desnom šakom kao da želi da je uzme. Njegovi holografski prsti kao da su uronili u iskidano tkivo moje dragane. "Quod petis?" šapnu kardinal, a ja ga razumeh kroz Aneu, deset svetlosnih minuta odatle, uskoprcan, u vrisku unutar svog rezervoara za visoku gravitaciju: Šta tražiš?.
     "Virtutes", šapnu Anea. "Concede mihi virtutes, quibus indigeo, valeum impere."
     I dok sam se davio u besu, jadu i zaljeskanim fluidima mog rezervoara za visoku gravitaciju, ubrzavajući svake sekunde sve dalje od Anee, razumeo sam - Snagu. Da dobijem snagu potrebnu da ispunim ovo, svoju rešenost.
     "Desiderium tuum grave est", šapnu kardinal Lurdusami. Tvoja je želja ozbiljna. "Quod ultra quaeris?" Šta još tražiš?
     Anea trepnu zdravim okom kako bi uklonila iz njega krv i videla kardinalovo lice. "Quero togam pacem", reče ona tiho, čvrstim glasom. Tražim mir.
     Savetnik Albedo se ponovo nasmeja. "Vaša eminencijo", reče on sarkastičnim glasom, "zar mislite da ne razumem latinski?"
     Lurdusami pogleda prema sedokosom muškarcu. "Naprotiv, savetniče. Bio sam siguran da razumete. Znate, malo nedostaje da se ona prelomi. Vidim joj to na licu. Ali ono čega se najviše plaši jesu plamenovi... a ne životinja koju pujdate na nju."
     Albedo je izgledao skeptično.
     "Dajte mi pet minuta sa plamenom, savetniče", reče kardinal. "Ako to ne uspe, pustite ponovo tu svoju zver."
     "Tri minuta", reče Albedo i odstupi da stane kraj Nemes koja je izbrazdala Aneino lice.
     Lurdusami odstupi nekoliko koraka. "Dete", reče on, progovorivši ponovo engleskim iz Mreže, "plašim se da će ovo prilično da boli." On pomeri holografske ruke i mlaz plavog plamena ispod rešetke buknu u stub plamena koji oprlji bose tabane Aneinih prikovanih stopala. Koža zacvrča, pocrne i poče da se uvija. Zadah prženog mesa ispuni ćeliju.
     Anea vrisnu i pokuša da se oslobodi okova. Nisu popuštali. Obešena gvozdena šipka za koju je bila prikovana zasijala je pri dnu i odaslala bol kroz njene gole listove i butine. Osetila je kako joj se koža i tamo pretvara u plikove. Ona ponovo vrisnu.
     Kardinal Lurdusami ponovo mahnu rukom i plamen pade natrag ispod rešetke, pretvorivši se u reflektor koje osmatra kao plavo oko gladnog mesoždera.
     "To je samo mala naznaka bola koji ćeš osetiti", promrmlja kardinal. "A, nažalost, kada dođe do ozbiljnih opekotina, bol se nastavlja čak i pošto tkiva i nervi nepopravljivo sagore. Kažu da je to najbolnija smrt."
     Anea stegnu zube kako ne bi ponovo vrisnula. Krv joj je curila iz iskidanih obraza na blede grudi... na iste one grudi koje sam držao, ljubio i kraj kojih sam tonuo u san. Zatvoren u svojoj komori za visoku gravitaciju, milionima kilometara daleko, u pripremi za ubrzavanje do C-plus i zaborava u fugi, vrištao sam i besneo u tišini.
     Albedo stupi na rešetku i reče mojoj dragoj prijateljici: "Prebaci se negde daleko od ovoga. Prebaci se na taj brod koji nosi Rola u sigurnu smrt i oslobodi ga. Prebaci se na Konzulov brod. Autohirurg će te izlečiti. Živećeš godinama sa čovekom koga voliš. Ili to, ili ćeš ostati ovde i umreti sporo i strašno, baš kao što će Rol umreti sporo i strašno na nekom drugom mestu. Nikada ga više nećeš videti. Nikada nećeš čuti njegov glas. Prebaci se negde daleko, Anea. Spasi se dok još ima vremena. Spasi svog voljenog. Za samo minut, ovaj čovek će te spaliti tako da ti tkiva pootpadaju sa nogu i ruku i kosti ti pocrne. Ali mi te nećemo pustiti da umreš. Narediću Nemes da se tobom nahrani. Prebaci se, Anea. Prebaci se odmah."
     "Anea", reče kardinal Lurdusami, "es igitur paratus?" Dakle, jesi li spremna?
     "In nomine Humanitus, ego paratus sum", reče Anea, zagledana u kardinalove oči svojim zdravim okom. U ime Humanitusa, spremna sam.
     Kardinal Lurdusami mahnu rukom. Svi gasni mlazevi buknuše istovremeno visoko. Plamen proguta moju draganu i Albedovog kibrida.
     Anea se izvi u agoniji dok ju je plamen gutao.
     "Ne!" vrisnu Albedo usred plamenova i stupi sa plamteće rešetke, dok su mu sintetička tkiva gorela i otpadala sa lažnih kostiju. Njegovo skupoceno sivo odelo dizalo se prema visokoj tavanici u plamtećim komadima tkanine, a lepo lice topilo mu se na grudi. "Ne, proklet da si!" vrisnu on ponovo i posegnu za Lurdusamijevim grlom buktećim prstima.
     Albedove šake prođoše kroz hologram. Kardinal je zurio u Aneino lice kroz plamenove. On diže desnu ruku. "Miserecordiam Dei... in nomine Patris, et Filia, et Spiritu Sanctus."
     To su bile poslednje reči koje je Anea čula dok su joj plamenovi lizali uz uši, grlo i lice. Kosa joj eksplodira u plamen. Vid joj se zamuti u jarko narandžastu boju, a onda zgasnu kada joj se oči stopiše sa plamenovima.
     Ali ja sam osetio njen bol u nekoliko sekundi života koje su joj preostale. I čuo sam njene misli kao krik - ne, kao šapat u mojoj glavi.
     Role, volim te.
     Onda se vrelina proširila, bol se proširio, njen osećaj života, ljubavi i zadatka proširio se i uzdigao kroz plamenove kao dim koji se dizao prema nevidljivom svetlarniku tavanice, i moja mila Anea je umrla.
     Osetio sam sekundu njene smrti kao imploziju svake suštine slike, zvuka i simbola. Sve vredno ljubavi i življenja u Vaseljeni nestalo je u toj sekundi.
     Nisam ponovo zavrištao. Prestao sam da treskam po zidovima svog rezervoara za visoku gravitaciju. Lebdeo sam u bestežinskom stanju, osećao pražnjenje rezervoara, osećao kako me omamljuju droge i pupčanici za kriogensku fugu, prekrivajući me kao crvi gladni mog mesa. Nisam se opirao. Nisam mario.
     Anea je bila mrtva.
     Bakljobrod se prebacio u kvantno stanje. Kada sam se probudio, nalazio sam se u ćeliji smrti Šredingerove kutije za mačke.
     Nije bilo važno. Anea je bila mrtva.

32.

     U mojoj ćeliji nije bilo ni sata ni kalendara. Ne znam koliko sam standardnih dana, nedelja ili meseci bio bezumnik. Možda sam mnogo dana proveo bez sna ili sam spavao nedeljama bez prekida. To je teško ili nemoguće reći.
     Ali konačno, pošto su me cijanid i zakoni kvantne verovatnoće i dalje štedeli iz dana u dan, iz sata u sat, iz minuta u minut, počeo sam ovu pripovest. Ne znam zbog čega su me tamničari snabdeli pisaljkom i pločom za tekst, kao i mogućnošću da štampam po nekoliko stranica na recikliranom mikrovelumu. Možda su smatrali da je to prilika da čovek osuđen na smrt napiše svoje priznanje koristeći pisaljku i aparat kao sredstvo za bespomoćni bes usmeren prema svojim sudijama i tamničarima. Ili su možda videli pisanje o gresima i prestupima čoveka osuđenog na smrt, o njegovim radostima i gubitku tih radosti, kao dodatnu kaznu. I možda je, na neki način, i bilo tako.
     Ali to je ujedno bilo i moje spasenje. Isprva me je to spasilo bezumlja i samouništenja zbog nekontrolisanog jada i kajanja. Potom je sačuvalo moja sećanja na Aneu - izvukavši ih iz gliba užasa zbog njene strašne smrti na čvršće tle dana koje smo proveli zajedno, njene radosti zbog života, njenog zadatka, naših putovanja i složene, ali strašno neposredne poruke koju je uputila meni i čitavom čovečanstvu. Konačno, to mi je spasilo i život.
     Ubrzo posle početka pripovesti, ustanovio sam da mogu da podelim misli i postupke svih učesnika u našoj dugoj odiseji i neuspešnoj borbi. Znao sam da je to moguće zahvaljujući onome čemu me je Anea podučavala kroz razgovore i pričest - kroz učenje jezika mrtvih i jezika živih. I dalje sam se sretao sa mrtvima u snu i na javi: često mi se obraćala majka i iskusio sam agoniju i mudrost bezbroj drugih koji su davno živeli i umrli, ali sada me nisu opsedale te izgubljene duše - već one koje su uporedo gledale na moja iskustva u svim tim godinama u kojima sam poznavao Aneu.
     Dok sam čekao smrt u Šredingerovoj kutiji za mačke, nikada nisam verovao da ću moći da čujem sadašnje misli živih izvan mog zatvora - pretpostavljao sam da energetska ljuska orbitalnog jajeta nekako to sprečava - ali ubrzo sam naučio kako da odstranim žamor svih tih bezbrojnih starijih glasova što odjekuju Prazninom Koja Spaja i usredsredim se na sećanja onih - mrtvih kao i, verovatno, još živih - koji su imali udela u Aneinoj priči. Tako sam ušao u makar neke misli i pobude ljudskih bića, toliko drugačije od mog načina razmišljanja da su mi ta ljudska bića bukvalno bila strana stvorenja: kardinali Simon Avgustino Lurdusami i Džon Domeniko Mustafa, Lenar Hojt u svojim inkarnacijama kao papa Julije i papa Urban XVI, trgovci iz Merkantilusa poput Kenza Isozakija i Ane Peli Konjani, sveštenici i ratnici poput oca De Soje, narednika Gregorijusa, kapetana Marget Vu i izvršnog oficira Hagana Liblera. Neki likovi iz moje priče prisutni su u Praznini Koja Spaja mahom kao ožiljci, rupe, praznine - Nemes-stvorenja predstavljaju takav vakuum, kao i savetnik Albedo i drugi entiteti Srži - ali ja sam mogao da pratim deo kretanja i postupaka takvih bića prostim kretanjem tog odsustva kroz matricu razumnih emocija Praznine, otprilike kao da vidim obrise nevidljivog čoveka na jakoj kiši. Tako sam, u kombinaciji sa slušanjem tihog mrmljanja mrtvih ljudi, mogao da rekonstruišem pokolj nedužnih na Sol Drakoni Septemu koji je izvršila Radamant Nemes, da čujem prodorno šištanje i vidim smrtonosne postupke Scile, Gajgsa, Brajareusa i Nemes na Vitus-Grej-Balianusu B. Ali, koliko god su za mene ti silasci u moralni vakuum i mentalni košmar bili neukusni i izazivali dezorijentisanost, u ravnoteži sa njima bilo je ponovno proživljavanje topline takvih prijatelja kao što su bili Dem Loa, Dem Ria, otac Glaukus, Het Mastin, A. Betik i svi ostali. Mnoge takve učesnike priče potražio sam samo kroz sopstveno sećanje - divne ljude poput Ljomoa Dondruba, koji je poslednji put viđen kako leti na svojim krilima od čiste svetlosti u galantnoj i beznadežnoj borbi protiv Paksovih ratnih brodova, i Rejčel, koja je živela drugi od nekoliko života koje je morala da ispuni pustolovinom, kraljevske Dordže Famo i mudrog mladog Dalaj Lame. Na taj način, koristio sam Prazninu Koja Spaja kako bih čuo sopstveni glas, razjasnio sećanje izvan mogućnosti i jasnoće sećanja, i u tom smislu često sam video sebe kao nevažni lik u sopstvenoj priči, ne naročito inteligentnog sledbenika koji je obično reagovao umesto da vodi, često propuštao da pita kada je trebalo ili prihvatao neprikladne odgovore. Ali takođe sam video nespretnog Rola Endimiona iz priče kao čoveka koji je otkrio ljubav sa osobom na koju je čekao čitavog života, i u tom smislu njegova spremnost da sledi bez pitanja često je bila u ravnoteži sa njegovom spremnošću da u trenu položi život za svoju dragu prijateljicu.
     Iako sam izvan svake sumnje znao da je Anea mrtva, nikada nisam potražio njen glas u horu onih koji govore jezikom mrtvih. Umesto toga, osećao sam njeno prisustvo širom Praznine Koja Spaja, njen dodir u umovima i srcima svih dobrih ljudi koji su lutali kroz našu odiseju ili im se život zauvek izmenio tokom naše duge borbe protiv Paksa. Kada sam naučio da prigušim pojačanu buku i odaberem pojedine glasove iz hora mrtvih, shvatio sam da sam često predstavljao sebi te ljudske odjeke u Praznini kao zvezde - neke slabog sjaja, ali jasno vidljive kada čovek zna gde da pogleda, druge plamteće poput supernove, treće koji postoje u binarnim kombinacijama sa drugim nekada živim dušama, ili zauvek ostavljenim u sazvežđu ljubavi i odnosa sa određenim pojedincima, ostale, poput Mustafe, Lurdusamija i Hojta, koji su gotovo izgoreli i implodirali zahvaljujući strašnoj gravitaciji sopstvene ambicije, pohlepe ili žudnje za vlašću, tako da je njihovo ljudsko zračenje bilo gotovo izgubljeno dok su kolabirali u crne rupe duha.
     Ali Anea nije bila jedna od tih zvezda. Ona je bila kao sunčeva svetlost koja nas je obasjavala prilikom šetnji toplim prolećnim danima po livadama iznad Zapadnog Taliesina - stalna, difuzna, iz jednog izvora, ali takva da zagreva sve i svakoga oko nas, izvor života i energije. A kada dođe zima ili padne noć, odsustvo te sunčeve svetlosti donosi hladnoću i tamu, tako da čekamo na proleće i jutro.
     Ali ja sam znao da za Aneu više nema jutra, da nema vaskrsenja za nju i našu ljubav. Velika snaga njene poruke jeste da je Paksova verzija vaskrsenja laž - jalova kao obavezne injekcije za kontrolu rađanja koje je Paks primenjivao. U konačnoj Vaseljeni potencijalnih besmrtnika, gotovo da nema mesta za decu. Paksova Vaseljena bila je uređena i statična, nepromenljiva i jalova. Deca donose haos, buku i beskonačni potencijal za budućnost koja je za Paks anatema.
     Dok sam razmišljao o tome, pomislio sam na poslednji dar koji mi je Anea dala - na protivsredstvo za Paksov implant za kontrolu rađanja koji mi je bio usađen - i zapitao sam se nije li to bio prevashodno metaforični gest. Nadao sam se da Anea nije sugerisala da ga bukvalno upotrebim; da nađem drugu ljubav, ženu, da imam decu s nekom drugom. U jednom od mnogih naših razgovora, ona i ja smo razgovarali o tome - sećam se da smo sedeli u predvorju njenog skloništa blizu Zapadnog Taliesina, dok nam je večernji vetar donosio miris juke i jagorčevine - o toj čudnoj elastičnosti ljudskog srca u pronalaženju novih veza, novih ljudi sa kojima se može podeliti život, novih potencijala. Ali nadam se da Anein dar plodnosti u poslednjim minutima koje smo proveli zajedno u bazilici Svetog Petra jeste bila metafora za onaj veći dar koji je već poklonila čovečanstvu, za opciju haosa, buke i divnih, nevidljivih mogućnosti. A ako to jeste bio bukvalni poklon, sugestija da pronađem novu ljubav, da imam decu sa nekom drugom, onda me Anea uopšte nije poznavala. Dok sam pisao ovu pripovest, Rol Endimion je bio simpatičan momak, pouzdan, povremeno nespretno hrabar, ali nije se isticao pronicljivošću i inteligencijom. Ali ja sam bio dovoljno pametan i dovoljno pronicljiv, bar u spostvenoj duši, da sa sigurnošću znam da je ova jedna ljubav dovoljna za čitav moj vek, i da postepeno shvatim - kako su prolazili dani, nedelje, a potom, gotovo sasvim izvesno, i meseci u mojoj ćeliji smrti, a da se smrt nije pojavila - da ću, ukoliko se nekim čudom i vratim u Vaseljenu živih, potražiti ponovo radost, smeh i prijateljstvo, ali ne i bledu senku ljubavi koju sam osećao. Ne decu. Ne.
     Nekoliko divnih dana, dok sam pisao tekst, uverio sam sebe da se Anea vratila iz mrtvih... da je neka vrsta čuda ipak moguća. Baš sam došao do dela svoje pripovesti kada smo stigli na Staru Zemlju - prošavši kroz dalekobacač na Božjem Gaju posle strašnog susreta sa prvim Nemes-stvorenjem - i dovršio sam taj deo opisom našeg dolaska u Zapadni Taliesin.
     U noći posle završetka tog prvog dela naše priče, sanjao sam da mi je Anea došla - u Šredingerovu kutiju za mačke - i pozvala me u tami, dodirnula mi obraz i šapnula: "Idemo odavde, Role, mili. Ne još, ali čim završiš svoju priču. Čim se budeš setio svega i razumeo sve." Kada sam se probudio, ustanovio sam da je pisaljka bila aktivirana i da je Aneinim osobenim rukopisom bila ispisana njena duga poruka uključujući i neke odlomke iz poezije njenog oca.
     Danima, nedeljama, bio sam uveren da je to bila prava poseta, čudo poput onoga na kome su insistirali kasniji apostoli, kada je Isus posetio svoje prvobitne sledbenike posle pogubljenja - i radio sam grozničavo na pripovesti, u očajničkoj želji da sve to vidim, sve zabeležim i sve shvatim. Ali taj proces potrajao je mesecima, i za to vreme shvatio sam da je Aneina poseta bila nešto sasvim drugo - moje prvo iskustvo slušanja njenog šapata među glasovima mrtvih u Praznini, gotovo sigurno, i moguće, nekako, stvarna njena poruka sačuvana u memoriji pisaljke da bi bila aktivirana kada ispišem te stranice. To nije bilo nemoguće. Jedna od izvesnih stvari bila je sposobnost moje drage da načas vidi budućnost - budućnosti, govorila je uvek, naglašavajući množinu. Bilo je moguće da je sačuvala tu divnu poruku u pisaljci i nekako uredila da i taj instrument bude u mojoj ćeliji u Šredingerovoj kutiji za mačke.
     Ili... a to je objašnjenje koje sam na kraju prihvatio... ja sam sam napisao tu poruku dok sam bio potpuno uronjen, mada bi 'opsednut' bila bolja reč, u Aneinu ličnost, dok sam tragao za njenom suštinom kroz Prazninu i sopstvena sećanja. Ta teorija me najmanje zadovoljava, ali u skladu je sa jedinim mišljenjem koje je Anea iznela o zagrobnom životu, manje-više zasnovanim na jevrejskoj tradiciji verovanja da ljudi žive posle smrti samo u srcima i sećanjima onih koje su voleli, onih kojima su služili i onih koje su spasli.
     U svakom slučaju, pisao sam još mesecima i počeo da uviđam pravu ogromnost - i jalovost - Aneine hrabre potrage i beznadežne žrtve, a onda sam završio mahnito škrabanje, pronašao hrabrost da opišem strašnu Aneinu smrt i sopstvenu bespomoćnost dok je umirala, plakao sam dok sam štampao poslednjih nekoliko stranica na mikrovelumu, čitao ih, reciklirao, naređivao pisaljci da sačuva čitavu pripovest u memoriji, i isključio aparat, kako sam tada mislio, poslednji put.
     Anea se nije pojavila. Nije me izbavila iz zatočeništva. Bila je mrtva. Osećao sam njeno odsustvo iz Vaseljene podjednako jasno kao što sam osećao svaki odjek u Praznini Koja Spaja posle svoje pričesti.
     I tako sam legao u Šredingerovoj kutiji za mačke, pokušao da zaspim, zaboravio da jedem, čekajući smrt.

     Neka moja istraživanja među glasovima mrtvih dovela su me do otkrića koja nisu imala neposredan značaj za moju pripovest. Neka su bila lična i privatna - snovi na javi o mom davno mrtvom ocu u lovu sa svojom braćom, na primer, i uviđanja velikodušnosti tog tihog čoveka kog nikada nisam upoznao, ili letopisi ljudske surovosti koji su, poput sećanja Jakova Šulmana iz zaboravljenog dvadesetog veka, delovali samo kao podtekst za moje dublje razumevanje današnjeg varvarstva.
     Ali drugi glasovi...
     Dakle, završio sam pripovest o svom životu sa Aneom i čekao da umrem, provodeći sve duža i duža razdoblja u spavanju, u nadi da će se podrugljivi kvantni događaj zbiti u snu, svestan teksta u mojoj pisaljci i neodređeno zapitan hoće li iko ikada pronaći način da se probije kroz ljusku Šredingerove kutije podešenu da eksplodira ako se po njoj bude petljalo, i pronaći jednog dana moju pripovest, možda vekovima kasnije - kada sam ponovo usnuo i sanjao ovaj san. Smesta sam znao da nije u pitanju običan san - taj ples talasnog fronta mogućnosti - već zov jednog od glasova mrtvih.
     U mom snu, Konzul Hegemonije svirao je na 'stejnveju' na balkonu svog broda crnog kao abonos - tog broda koji sam tako dobro poznavao - dok su velika, zelena, reptilska stvorenja tumarala i rikala u obližnjim močvarama. Svirao je Šuberta. Nisam prepoznao svet izvan balkona, ali bilo je to mesto sa ogromnim, primitivnim biljkama, visokim olujnim oblacima i zastrašujućom životinjskom rikom.
     Konzul je bio niži nego što sam ga ikada zamišljao. Kada je završio komad, ostao je načas da sedi nemo u sutonu, sve dok mu se brod nije obratio glasom koji nisam prepoznao - pametnijim, ljudskijim glasom.
     "Veoma lepo", reče brod. "Zaista, veoma lepo."
     "Hvala, Džone", reče Konzul dok je ustajao sa klupe i uvlačio balkon u brod zajedno sa sobom. Počela je kiša.
     "Da li i dalje insistiraš na tome da ujutro pođeš u lov?" upita bestelesni glas koji nisam prepoznao kao glas broda.
     "Da", reče Konzul. "To je nešto što ovde povremeno radim."
     "Da li ti se dopada ukus dinosaurskog mesa?" upita brodska AI.
     "Ni najmanje", reče Konzul. "Gotovo nejestivo. Lov je ono u čemu uživam."
     "Misliš, rizik", reče brod.
     "I to." Konzul se nasmeja. "Mada vodim računa."
     "Ali šta ako se sutra ne vratiš iz lova?" upita brod. Bio je to glas mladića sa britanskim naglaskom sa Stare Zemlje.
     Konzul slegnu ramenima. "Proveli smo - koliko? - više od šest godina istražujući svetove stare Hegemonije. Znamo obrazac... haos, građanski rat, glad, fragmentacija. Videli smo posledice pada sistema dalekobacača."
     "Zar misliš da je Gledstonova pogrešila kada je naredila napad?" upita brod tiho.
     Konzul je sebi nasuo konjak kraj komode i sada ga je preneo do šahovske table blizu police sa knjigama. Seo je i pogledao prilike koje su već stupile u borbu na tabli pred njim. "Ni najmanje", reče on. "Učinila je pravu stvar. Ali ishod je tužan. Proći će decenije, možda i vekovi pre nego što Mreža počne sama sebe ponovo da plete u novi oblik." Grejao je konjak i blago ga ljeskao dok je govorio, a sada je udahnuo i srknuo. Podigavši pogled, Konzul reče: "Da li bi mi se pridružio i dovršio partiju sa mnom, Džone?"
     Holo nekog mladića pojavi se na stolici preko puta. Bio je to markantan mladić sa bistrim očima boje lešnika, visokim čelom, uvučenim obrazima, kompaktnim nosem, tvrdoglavom vilicom i širokim ustima koje su ukazivale kako na smirenu muževnost, tako i na ratobornost. Mladić je bio odeven u komotnu bluzu i čakšire sa visokim strukom. Kosa mu je bila crvenkasta, gusta i veoma kovrdžava. Konzul je znao da je njegov gost nekada bio opisan kao neko ko ima '...bodro, privlačno lice' i on je to pripisao lakoj mobilnosti izraza koja je proisticala iz velike mladićeve inteligencije i životnosti.
     "Ti si na potezu", reče Džon.
     Konzul je nekoliko trenutaka proučavao svoje mogućnosti, a onda je pomerio lovca.
     Džon smesta odgovori, pokazavši na piona koga Konzul poslušno pomeri umesto njega za jedan red napred. Mladić diže pogled sa iskrenom radoznalošću u očima. "Šta ako se sutra ne vratiš iz lova?" upita tiho.
     Prenut iz sanjarenja, Konzul se osmehnu. "Onda će brod biti tvoj, što ionako očigledno jeste." On vrati lovca. "Šta ćeš ti učiniti, Džone, ako ovo bude kraj naših zajedničkih putovanja?"
     Džon pokaza da top treba da mu se pomeri napred, podjednako munjevito kao što je i odgovorio. "Vratiću brod na Hiperion", reče. "Programiraću ga da se vrati kod Bron, ako sve bude u redu. Ili možda kod Martina Silenusa, ako je starac još u životu i ako još radi na svom Spevu."
     "Programiraćeš ga?" upita Konzul, namrštivši se na tablu. "Hoćeš da kažeš da ćeš napustiti brodsku AI?" On pomeri lovca dijagonalno za jedno polje.
     "Da", reče Džon, pokazavši da pion ponovo treba da krene napred. "To ću u svakom slučaju učiniti u sledećih nekoliko dana."
     Dok se sve dublje mrštio, Konzul se zagledao u tablu, onda u hologram preko puta, pa ponovo u tablu. "Kuda ćeš otići?" upita on i pomeri kraljicu kako bi zaštitio kralja.
     "Vratiću se u Srž", reče Džon, pomerivši topa za dva mesta.
     "Da se ponovo suočiš sa svojim tvorcem?" upita Konzul, napavši ponovo lovcem.
     Džon odmahnu glavom. Držanje mu je bilo veoma pravo i imao je običaj da uklanja uvojke sa čela elegantnim zabacivanjem glave unazad. "Ne", reče on tiho, "da počnem da pravim haos među entitetima Srži. Da ubrzam njihove beskrajne građanske ratove i međusobno suparništvo. Da budem ono što je moj model bio u pesničkoj zajednici - izazivač." On pokaza na mesto gde je želeo da mu se pomeri preostali skakač.
     Konzul razmotri taj potez, zaključi da mu ne preti i namršti se na sopstvenog lovca. "Zbog čega?" upita on konačno.
     Džon se ponovo osmehnu i pokaza na kvadrat gde top treba da mu se pojavi. "Mojoj kćerki će za koju godinu biti potrebna moja pomoć", reče on. Nasmeja se. "Pa, zapravo, za dve stotine sedamdesetak godina. Šah-mat."
     "Šta?" upita Konzul, zaprepašćeno zureći u tablu. "Nemoguće..."
     Džon sačeka.
     "Prokletstvo", reče Konzul Hegemonije konačno i obori svog kralja. "Prokletstvo, neka ide sve do đavola."
     "Da", reče Džon i pruži ruku. "Hvala ti još jednom za prijatnu partiju. I nadam se da će ishod sutrašnjeg lova biti za tebe povoljniji."
     "Prokletstvo", reče Konzul i, bez razmišljanja, pokuša da prihvati hologramsku šaku sa tankim prstima. Po stoti put, njegovi čvrsti prsti prođoše kroz nematerijalni dlan sagovornika. "Prokletstvo", ponovi on.

     Te noći u Šredingerovoj ćeliji, probudio sam se uz odjek jedne reči u glavi. "Dete!"
     Uviđanja da je Anea bila udata pre nego što je naš odnos prerastao u potpunu ljubavnu vezu, uviđanja da je rodila dete, gorela je u mojoj duši i stomaku kao bolni žar, ali ako se izuzme moja gotovo opsesivna radoznalost vezana za to ko i zašto - radoznalost nezadovoljena mojim ispitivanjem A. Betika, Rejčel i drugih koji su je videli kako odlazi za vreme njene odiseje sa njima, ali nisu imali pojma kuda je otišla, niti sa kim - nisam pomislio na stvarnost u kojoj je to dete živo negde u istoj Vaseljeni koju i ja nastanjujem. Njeno dete. Pomisao na to nagnala me je na suze iz nekoliko razloga.
     "Dete nije nigde gde bih sada mogla da ga nađem", rekla je Anea.
     Gde bi to dete sada moglo da bude? Koliko je staro? Seo sam na ležaj u Šredingerovoj kutiji za mačke i razmislio o tome. Anea je upravo napunila dvadeset tri standardne godine kada je umrla... ispravka, kada su je brutalno ubili Srž i njene marionete iz Paksa. Nestala je na jednu godinu, jedanaest meseci, jednu nedelju i šest sati neposredno pošto je napunila dvadesetu. Dete bi po tome trebalo da sada ima oko tri standardne godine... plus vreme koje sam proveo u Šredingerovom jajetu za pogubljenje... osam meseci? Deset? Jednostavno nisam znao, ali ako je dete još živo, on ili ona... Bože moj, nikada nisam pitao Aneu da li je beba bila dečak ili devojčica, a ona to nije pomenula onomad kada je o tome razgovarala sa mnom. Bio sam toliko obuzet sopstvenom povređenošću i detinjastim osećanjem nepravde da nisam ni pomislio da je pitam. Kakav sam bio idiot. Dete - Anein sin ili Aneina kćerka - sada će napuniti četiri standardne godine. Hodaće... svakako. Govoriće... da. Bože moj, shvatio sam, njeno dete će u ovom trenutku biti razumno ljudsko biće koje govori, postavlja pitanja... mnogo pitanja, ako je suditi po mojim malobrojnim iskustvima sa malom decom... uči da pešači, peca, voli prirodu...
     Nikada nisam pitao Aneu za ime njenog deteta. Oči su mi gorele i grlo mi se steglo od bolnog uviđanja te činjenice. I opet, ona nije pokazala nikakvu nameru da govori o tom razdoblju svog života, a ja je nisam pitao, govoreći sebi u nedeljama koje su nam preostale kasnije da ne želim da je uznemiravam pitanjima ili zahtevima zbog kojih bi ona mogla da oseća krivicu, a ja ubilački bes. Ali Anea nije pokazala nikakvo osećanje krivice kada mi je ukratko ispričala o svom braku i detetu. Osećao sam se posle tog saznanja tako besno i bespomoćno. Ali nekako, začudo, to nas nije sprečilo da budemo ljubavnici... kako je to rečeno u poruci koju sam zatekao na ekranu pisaljke pre sedam meseci, u poruci koja je, bio sam siguran, potekla od Anee? 'Ljubavnici o kojima će pevati pesnici.' Tako je. Uviđanje o njenom kratkom braku i detetu nije nas sprečilo da osećamo jedno prema drugome ono što osećaju ljubavnici koji nikada nisu takvo osećanje iskusili sa nekom drugom osobom.
     A ona možda i nije, shvatio sam. Uvek sam pretpostavljao da je taj brak proistekao iz iznenadne strasti, gotovo poriva, ali sada sam na to gledao drugim očima. Ko je bio otac? Aneina poruka glasila je da me je ona volela napred i nazad kroz vreme, upravo ono što sam i ja otkrio da osećam kada je ona u pitanju - kao da sam je oduvek voleo, i čekao čitavog života da otkrijem stvarnost te ljubavi. Šta ako Anein brak nije nastao iz ljubavi, strasti ili poriva, već zato što je to bilo... zgodno? Ne, to nije prava reč. Neophodno?
     Proročanstva Templara, Proteranih, Crkve Konačnog Iskupljenja Kulta Šrajka i drugih govorila su da će Aneina majka, Bron Lamija, roditi dete - Onu Koja Podučava - Aneu, kako se ispostavilo. Po Spevu starog pesnika, onog dana kada je drugi kibrid Džona Kitsa umro fizičkom smrću i kada je Bron Lamija izborila sebi put u Šrajkov Hram i sklonište, kultisti Šrajka su zapevali: "Neka je blažena Majka Našeg Spasenja - neka je blaženo Oruđe Našeg Iskupljenja" - a to spasenje bila je sama Anea.
     Šta ako je Anea morala da rodi dete kako bi nastavila tu lozu proroka... mesija? Nisam čuo ni za kakvo proročanstvo o nasledniku Aneine loze, ali otkrio sam nešto izvan svake rasprave tokom ovih meseci, dok sam pisao o Aneinom životu - Rol Endimion je bio spor i ne baš mnogo bistar, obično je shvatao stvari poslednji. Možda o sledećoj Onoj Koja Podučava postoji podjednako mnogo proročanstava kao i o samoj Anei. Ili će dete možda imati potpuno drugačije moći i sposobnosti na koje Vaseljena i čovečanstvo još čekaju.
     Očigledno, ja neću biti otac takvog drugog mesije. Spoj drugog kibrida Džona Kitsa i Bron Lamije bio je, kako je sama Anea rekla, veliko pomirenje između najboljih elemenata TehnoSrži i samog čovečanstva. Bile su potrebne sposobnosti i percepcije kako AI tako i ljudskih bića da se stvori hibridna sposobnost neposrednog uvida u Prazninu Koja Spaja... da bi čovečanstvo konačno naučilo jezik mrtvih i živih. Empatija je bila drugo ime za tu sposobnost, a Anea je bila Dete Empatije, i to je bila titula koja joj je najbolje odgovarala.
     Ko bi mogao biti otac njenog deteta?
     Odgovor me je pogodio kao grom. Drugi put tamo, u Šredingerovoj kutiji za mačke, bio sam toliko uzdrman logikom toga da sam bio siguran da je detektor čestica koji periodično škljoca u zidu mog zatvora od zamrznute energije otkrio emitovanu česticu upravo u tom trenu i da je cijanid pušten. Kakva ironija, shvatiti sve, a onda umreti u istom trenu.
     Ali nije to bio otrov u vazduhu, već samo sve veća snaga moje sigurnosti u vezi sa tim pitanjem i još snažniji poriv da nešto preduzmem.
     Postojao je još jedan igrač u kosmičkoj partiji šaha koju su Anea i ostali igrali već tri stotine standardnih godina: taj gotovo mitski Posmatrač tuđinskih razumnih rasa koga je Anea kratko pomenula u nekoliko različitih konteksta. Lavovi, Tigrovi i Medvedi, bića toliko moćna da su mogla da otmu Staru Zemlju i prenesu je u Manji Magelanov Oblak umesto da posmatraju njeno uništenje, poslala su - po onome što je Anea rekla - jednog ili više Posmatrača među nas u proteklih nekoliko vekova, entitete koji su, u skladu sa mojim tumačenjem onoga što je Anea rekla, poprimili ljudski oblik i hodali neprestano među nama. To bi bilo srazmerno lako u doba Paksa, uz toliko raširenu praktičnu besmrtnost zahvaljujući kruciformi. A svakako je bilo i drugih koji su, poput drevnog pesnika Martina Silenusa, ostali živi zahvaljujući kombinaciji medicine iz doba Mreže, Polsenovih tretmana i puke odlučnosti.
     Martin Silenus bio je star, svakako, možda najstarije ljudsko biće u Galaksiji - ali on nije bio Posmatrač, to je bilo podjednako sigurno. Pisac Speva bio je isuviše bandoglav, aktivan, vidljiv širokoj publici, skaredan i uopšte isuviše prokleto džandrljiv da bi bio hladni posmatrač koji zastupa tuđinske rase toliko moćne da bi mogle da nas unište u treptaju oka. Ili sam se bar nadao da je tako.
     Ali negde - verovatno na nekom mestu koje nikada nisam posetio i nisam mogao ni da ga zamislim - taj Posmatrač je čekao i posmatrao u ljudskom obličju. Bilo je smisla u tome da Anea oseti poriv - kako zbog proročanstva, tako i zbog neophodnosti nesmetane ljudske evolucije o kojoj je podučavala i u koju je verovala - da prekine svoju odiseju, prebaci se na taj daleki svet gde je Posmatrač čekao, upozna se s njim, spari i donese to dete u Vaseljenu. Tako bi se pomirili Srž, čovečanstvo i daleki Drugi.
     Ta zamisao bila je uzbudljiva, za mene neosporno uznemirujuća, ali takođe uzbudljivija od bilo čega posle Aneine smrti.
     Poznavao sam Aneu. Njeno dete biće ljudsko dete - puno života i ljubavi prema svemu, od prirode do starih holodrama. Nikada nisam shvatio kako je Anea mogla da ostavi svoje dete, ali sada sam shvatio da nije imala izbora. Znala je za strašnu sudbinu koja ju je čekala u podzemnoj ćeliji kaštela Sant'Anđelo. Znala je da će umreti u vatri i mukama okružena neljudskim neprijateljima i Nemes-čudovištima. Znala je to i pre nego što je rođena.
     Od te činjenice zaklecala su mi kolena. Kako je moja draga prijateljica mogla tako često da se smeje sa mnom, da sa toliko optimizma i sreće počinje svaki novi dan, da tako iscrpno slavi život, kada je znala da je svaki dan vodi sve bliže tako strašnoj smrti? Zavrteo sam glavom zbog snage volje na koju je to ukazivalo. Ja to nisam posedovao - znao sam. Anea jeste.
     Ali ona nije mogla da zadrži dete uz sebe, znajući kada će se i kako odigrati taj strašni kraj. Onda, verovatno otac podiže to dete. Taj Drugi u ljudskom obličju. Posmatrač.
     To me je još više uznemirilo od ranijih otkrovenja. Tada me je prostrelila dodatna ubeđenost da bi Anea želela da imam neku ulogu u životu njenog deteta da je to smatrala mogućim. Pogledi u moguće budućnosti verovatno su se završavali njenom smrću. Možda nije znala da mene neće pogubiti istovremeno kad i nju. Ali opet, tražila je da raspem njen pepeo na Staroj Zemlji... što je pretpostavljalo moje preživljavanje. Možda je smatrala da bi to bio preveliki zahtev - da pronađem njeno dete i pomognem mu kako god mogu dok dečak ili devojčica stasa, da to dete zaštitim u Vaseljeni oštrih ivica.
     Shvatio sam da plačem - ne tiho, već u velikim, isprekidanim jecajima. Prvi put sam tako plakao posle Aneine smrti i - začudo - to nije bilo prevashodno u jadu zbog Aneinog odsustva, već zbog pomisli na tu drugu priliku, da držim detinju ruku kao što sam nekada držao Aneinu kada je još imala dvanaest standardnih godina, da zaštitim dete moje voljene, baš kao što sam pokušao da zaštitim nju.
     I u tome nisam uspeo. Sam sam sebe optužio.
     Da, nisam uspeo da na kraju zaštitim Aneu, ali ona je znala da neću uspeti, da će ona pretrpeti neuspeh u pokušaju da sruši Paks. Volela me je, i volela je život, iako je znala da nećemo uspeti.
     Nije bilo razloga da obavezno pretrpim neuspeh i sa tim drugim detetom. Možda bi Posmatrač rado prihvatio moju pomoć, prihvatio da podelim ljudsko iskustvo sa tim gotovo sigurno više nego ljudskim dečakom ili devojčicom. Smatrao sam da s pravom mogu da kažem da niko Aneu nije poznavao bolje od mene. To bi bilo važno za odgoj deteta - novog mesije. Odneću ovu pripovest koja sada beskorisno čuči u mojoj pisaljci i podeliti njene delove sa dečakom ili devojčicom dok on ili ona raste, da bi jednog dana bio ili bila upoznata sa celinom.
     Uzeo sam ploču i pisaljku i ushodao se po svojoj Šredingerovoj ćeliji. Postojao je još mali problem mog neizbežnog pogubljenja. Niko neće doći da me izbavi. Eksplozivna ljuska jajeta pobrinula se za to, a i da je taj problem mogao da se zaobiđe, neko bi se ovde već pojavio. Sama činjenica da sam ovako dugo preživeo bila je zapanjujuće neverovatna i srećna, ako se ima u vidu da se svakih nekoliko sati kockam sa smrću kada detektor traga za emisijom čestice. Toliko sam već pobeđivao zakone kvantne verovatnoće, da sreća više nije mogla dugo da me prati.
     Prestao sam da koračam.
     Postojala su četiri koraka u Aneinom učenju o novom odnosu naše rase sa Prazninom Koja Spaja. I pre nego što sam dospeo u ćeliju, iskusio sam učenje jezika mrtvih i živih, ako već ne i ovladao time. Pokazao sam dok sam pisao pripovest da mogu da pristupim Praznini makar toliko da mi postanu dostupna stara sećanja onih koji su još u životu, iako je ljuska nekako smetala mojoj sposobnosti da osetim šta se sada dešava sa prijateljima poput oca De Soje, Rejčel, Ljomoa ili Martina Silenusa.
     Ili smetnji možda i nije bilo? Možda sam podsvesno odbijao da stupim u vezu sa svetom živih - bar za bilo šta izvan sećanja na Aneu - pošto sam znao da sada nastanjujem svet mrtvih.
     Više ne. Želeo sam da odem odavde.
     Anea je u svojim učenjima pominjala još dva koraka, ali ih nikada nije potpuno objasnila - slušanje muzike sfera i preduzimanje prvog koraka.
     Sada sam shvatio oba ta koncepta. Da nisam video kako se Anea prebacuje i da nije bilo te velike navale geštalt-shvatanja koje je došlo sa tim strašnim saučestvovanjem u njenoj smrti, ne bih razumeo. Ali sada jesam.
     Mislio sam da je slušanje muzike sfera neka vrsta paranormalnog radioteleskopskog trika - bukvalno osluškivanje pucketanja i krčanja, zviždanja zvezda, koje su radioteleskopi obavljali već jedanaest vekova ili duže. Ali shvatio sam da Anea uopšte nije mislila na to. Nije ona to osluškivala zvezde, već rezonancu onih bića - ljudskih i drugih - koja su živela među tim zvezdama ili oko njih. Koristila je Prazninu kao nekakav svetlosni signal pre nego što bi se prebacila tamo gde želi.
     Najvećim delom, njeno lično prebacivanje za mene nije imalo smisla. Vrata dalekobacača koja je kontrolisala Srž predstavljala su rupe probušene kroz Prazninu - a time kroz prostorvreme - stalno otvorene zahvaljujući portalima koji su delovali kao primitivne štipaljke na iskrzanim ivicama rane u staro doba kada se hirurgija obavljala skalpelom. Aneino prebacivanje, shvatio sam sada, bilo je beskrajno elegantnije sredstvo.
     Pitao sam se kako je Anea, dok je u ono užurbano vreme slobodno prebacivala sebe i mene na površine planeta, a Igdrasil iz jednog zvezdanog sistema u drugi, izbegavala da se ne pojavimo unutar nekog brda ili pedeset metara iznad površine, ili da se drvobrod ne pojavi usred neke zvezde. Činilo mi se da prebacivanje naslepo, poput neplaniranih skokova pomoću Hokingovog pogona, može biti opasno i katastrofalno. Ali mi smo se uvek pojavljivali tačno tamo gde smo morali da budemo kada nas je Anea prebacivala. Sada sam uvideo zašto.
     Anea je čula muziku sfera. Ona je bila u rezonanci sa Prazninom Koja Spaja, koja je opet u rezonanci sa razumnim životom i mislima, a onda je koristila gotovo neograničenu energiju Praznine da... da načini taj prvi korak. Da putuje Prazninom do mesta gde su je čekali ti glasovi. Anea je jednom rekla da Praznina crpi energiju kvazara, eksplodirajućih središta galaksija, crnih rupa i crne materije. Dovoljno, možda, da premesti nekoliko organskih oblika života kroz prostorvreme i postavi ih na odgovarajuće mesto.
     Ljubav je primarni pokretač Vaseljene, rekla mi je Anea jednom. Našalila se da je ona Njutn koji će jednog dana objasniti osnovnu fiziku tog mahom neiskorišćenog izvora energije. Nije dovoljno poživela za to.
     Ali ja sam sada uvideo na šta je mislila i kako to deluje. Najveći deo muzike sfera stvaraju elegantna sazvučja i promene akorda ljubavi. Slobodno prebacivanje do mesta gde čeka voljena osoba. Saznavanje nekog mesta posle putovanja zajedno sa onima koje volite. Ljubav prema novim mestima koja želite da vidite.
     Najednom sam shvatio zbog čega su naši prvi zajednički meseci bili provedeni u naizgled beskorisnom tumaranju kroz dalekobacače od sveta do sveta: Mare Infinitus, Kom-Rijad, Hebron, Sol Drakoni Septem, bezimeni svet gde smo ostavili brod, svi ostali, pa čak i Stara Zemlja. Tamo nije bilo portala dalekobacača. Anea je povela A. Betika i mene sa sobom na ta mesta - dodirujući ih, njušeći njihov vazduh, sa svetlošću njihovog sunca na koži, u poseti zajedno sa prijateljima - sa nekim koga voli - učeći muziku sfera kako bi ona mogla da bude odsvirana kasnije.
     A i moja solo odiseja, pomislio sam: prebacivanje kajakom sa Stare Zemlje na Lusus, planetu oblaka i sva ta druga mesta. Anea je bila energija iza tog prebacivanja. Slala me je na ta mesta kako bih mogao da ih okusim i ponovo jednog dana pronađem njima sam.
     Mislio sam - čak i dok sam pisao pripovest u pisaljci koju sam držao pod pazuhom u Šredingerovoj ćeliji smrti - da sam bio jedva nešto više od običnog saputnika u nizu živopisnih pustolovina. Ali sve je to imalo svrhu. Bio sam ljubavnik koji je putovao sa svojom ljubavi - ili prema svojoj ljubavi - kroz muzički program svetova. Program koji sam morao da naučim napamet kako bih ponovo jednog dana mogao da ga odsviram.

     Zatvorio sam oči u Šredingerovoj kutiji za mačke i usredsredio se, a onda iz usredsređenosti prešao u prazno stanje uma koje sam naučio prilikom meditiranja na T'ien Šanu. Svaki svet je imao svoju svrhu. Svaki minut je imao svoju svrhu.
     U toj neužurbanoj praznini, otvorio sam se Praznini Koja Spaja i Vaseljeni sa kojom je ona bila u rezonanci. Ne bih to mogao da učinim, shvatio sam, bez pričesti Aneinom krvlju, bez nanotehnološki sazdanih organizama koji su sada obitavali u mojim ćelijama i koji će obitavati u ćelijama moje dece. Ne, pomislio sam smesta, ne moje dece. Ali u ćelijama onih pripadnika ljudske rase koji beže od kruciforme. U ćelijama njihove dece. Ne bih to mogao da učinim bez onoga što sam naučio od Anee. Ne bih mogao da čujem glasove koje sam čuo tada - veće horove od onih koje sam ikada ranije slušao - da nisam izoštrio sopstvenu gramatiku i sintaksu jezika mrtvih i živih tokom meseci u kojima sam radio na pripovesti i čekao da umrem.
     Ne bih to mogao, shvatio sam, da sam bio besmrtan. Ovaj stepen ljubavi prema životu i ljubavi jednoga prema drugome ne daruje se, to sam uvideo jednom i zanavek, besmrtnima, već onima koji žive kratko, neprestano pod senkom smrti i gubitka.
     Dok sam stajao tamo i slušao sve jače akorde muzike sfera, sada u stanju da razaberem pojedine zvezde-glasove u horu - glas Martina Silenusa, još živ, ali sve slabiji na mom rodnom svetu Hiperionu, glas Teo na divnom Maui-Kovenantu, Rejčelin na Barnardovom Svetu, glas pukovnika Kasada na crvenom Marsu, glas oca De Soje na Pacemu, pa čak i ljupke akorde mrtvih, Dem Rije na Vitus-Grej-Balianusu B, dragog oca Glaukusa na hladnom Sol Drakoni Septemu, glas moje majke, ponovo na dalekom Hiperionu - takođe sam čuo reči Džona Kitsa, njegovim glasom, glasom Martina Silenusa, i Aneinim:

     Ali to je ljudski život: rat, dela,
     Razočaranja, bol,
     Upinjanja mašte, daleka, visoka,
     Sve ljudsko; noseć' u sebi tu dobrotu
     Jer još su vazduh, dobra hrana,
     Da osetimo postojanje, da pokažu
     Kako je tiha smrt. Gde ima tla ljudi niču,
     U korov il' cveće; ali za mene
     Nema te dubine u koju bih se otisnuo...

     Ali za mene je u tom trenutku važilo upravo suprotno - bilo je više nego dovoljno dubine u koju bih se otisnuo. Vaseljena se u tom trenutku produbila, muzika sfera narasla je iz pukog hora u simfoniju trijumfalnu koliko i Betovenova Deveta, i znao sam da ću uvek biti u stanju da je čujem kada to poželim ili kada mi ustreba, uvek ću biti u stanju da je upotrebim kako bih načinio korak potreban da vidim onu koju volim ili, ako već to ne mogu, da stupim na mesto na kom sam bio sa onom koju sam voleo, ili, ako već ni to ne mogu, da pronađem mesto koje ću voleti zbog njegove sopstvene lepote i bogatstva.
     Tada me je ispunila energija kvazara i eksplodirajućih zvezdanih jezgara. Uzdigao sam se na talasima energije ljupkijim i liričnijim čak i od krila anđela-Proteranih koje sam gledao kako klize duž hodnika od sunčeve svetlosti. Ljuska od smrtonosne energije koja je sačinjavala moj zatvor i ćeliju za pogubljenje sada mi je izgledala smešno, Šredingerova originalna šala, dečja vijača postavljena na tle oko mene kako bi glumila zidove koji me zatvaraju.
     Kročio sam van Šredingerove kutije za mačke i sistema Armagasta.
     Na trenutak, kada sam osetio da zidovi Šredingerovog zatvora spadaju i ostaju zauvek iza mene, da ne postojim nigde i da sam svugde u svemiru, ali sam fizički nedirnut u telu i pisaljci, osetio sam nalet čistog ushićenja, moćan kao vrtoglavi učinak samog solo-prebacivanja. Slobodan! Bio sam slobodan! Talas radosti tako silovit da sam zaželeo da zaplačem, da viknem u svetlost ne-prostora oko mene, da spojim svoj glas sa horom glasova živih i mrtvih, da zapevam zajedno sa kristalno jasnom simfonijom sfera koja se dizala i hrlila kao čvrsti, akustični talas svuda oko mene. Konačno slobodan!
     A onda sam se setio da jedini razlog zbog koga treba da budem slobodan, jedina osoba koja bi takvu slobodu učinila vrednom, više ne postoji. Anea je bila mrtva. Puka radost bekstva zgasnula je iznenada i potpuno, zamenjena jednostavnim, ali dubokim zadovoljstvom zbog toga što sam slobodan posle toliko meseci zatočeništva. Možda je meni izgledalo da je Vaseljena ostala bez boja, ali bar sam sada slobodno mogao da odem kuda god poželim u tom jednoličnom carstvu.
     Ali kuda idem? Lebdeći na svetlosti, prebacujući se u Vaseljenu sa pisaljkom i pločom pod pazuhom, još nisam to odlučio.
     Na Hiperion? Obećao sam da ću se vratiti Martinu Silenusu. Čuo sam snažne odjeke njegovog glasa u Praznini, prošle i sadašnje, ali on neće još dugo biti deo sadašnjeg hora. Život koji mu je preostao sada se mogao brojati danima ili satima. Ali ne na Hiperion. Još ne.
     U Bisoferu Zvezdanog Drveta? Bio sam šokiran kada sam čuo da ona i dalje postoji u nekakvom obliku, mada je Ljomov glas bio odsutan iz tamošnje horske simfonije. To mesto bilo je važno Anei i meni, i moraću jednog dana da mu se vratim. Ali ne sada.
     Na Staru Zemlju? Začudo, čuo sam muziku te sfere sasvim jasno, u Aneinom ranijem glasu i mom, u pesmi prijatelja iz Taliesina sa kojima smo tamo radili. Rastojanje nije značilo ništa u Praznini Koja Spaja. Vreme se tamo smenjuje, ali ne uništava. Ali ne na Staru Zemlju. Ne sada.
     Čuo sam mnoštvo mogućnosti, više glasova nego što sam želeo da čujem, ljude koje sam mogao da zagrlim i sa njima plačem, ali muzika na koju sam sada najsnažnije reagovao potekla je sa sveta na kome je Anea bila mučena i ubijena. Sa Pacema. Iz doma Crkve i gnezda naših neprijatelja - što sada, video sam, nije bilo jedno te isto. Pacem. Znao sam da na Pacemu nema ničega od Anee za mene, osim pepela prošlosti.
     Ali ona je zatražila da uzmem njen pepeo i raspem ga na Staroj Zemlji. Da ga raspem tamo gde smo se najviše i najbolje smejali i voleli.
     Pacem. U vrtlogu energije Praznine, već zakoračivši izvan Šredingerove ćelije, ali u postojanju samo kao čista kvantna verovatnoća, doneo sam odluku i prebacio se na Pacem.

33.

     Vatikan je razoren kao da ga je Božja pesnica tresnula sa neba u gnevu van ljudskog poimanja. Beskrajni birokratski grad oko njega smrvljen je. Svemirska luka uništena. Veliki bulevari sprženi su, istopljeni i oivičeni ruševinama. Egipatski obelisk koji je stajao u središtu trga Svetog Petra otkinut je kod podnožja, a mnoštvo kolonada oko ovalnog prostora oboreno je poput okamenjenih klada. Kupola bazilike Svetog Petra je razbijena i upala je kroz središnju lođu i grandiozno pročelje da bi ostala da leži u komadima na polomljenim stepenicama. Vatikanski zid je oboren na stotinama mesta, i potpuno nedostaje u dugim razmacima. Zgrade nekada zaštićene unutar njegovih srednjevekovnih bedema - Apostolska palata, Tajni arhivi, kasarne švajcarske garde, Bolnica Svete Majke Tereze, papske odaje, Sikstinska kapela - sve su izložene i porazbijanje, spaljene, srušene i razbacane.
     Kaštel Sant'Anđelo sa ove strane reke spržen je. Uzdignuti cilindar - dvadeset metara kamene kule koja se uzdizala iz njegove ogromne četvrtaste osnove - istopljen je u humku ohlađene lave.
     Sve to vidim dok hodam bulevarom prekrivenim izlomljenim pločama na istočnoj obali reke. Ispred mene, most, Ponte Sant'Anđelo, popucao je u tri dela i srušio se u reku. U rečno korito, trebalo bi da kažem, jer čini se da je Novi Tibar proključao i ispario. ostavivši staklo tamo gde je bilo peščano rečno dno i obale. Neko je postavio viseći most od konopaca preko jaza ispunjenog otpacima između obala.
     Ovo je Pacem; ne sumnjam u to. Retka, hladna atmosfera ima isti ukus i miris kao kada smo otac De Soja, Anea i ja došli ovamo dan pre nego što će moja draga devojka umreti, mada je tada padala kiša i sve je bilo sivo, a sada je nebo ispunjeno bogatim sutonom koji čini da čak i slomljena, srušena kupola Svetog Petra izgleda divno.
     Gotovo je neizdrživo hodati slobodno pod otvorenim nebom posle nebrojenih meseci skučenog zatočeništva. Držim pisaljku uz sebe kao štit, kao neki talisman, kao Bibliju, i hodam nekada gordim bulevarima dok mi noge klecaju. Mesecima je moj um delio sećanja na mnoga mesta i mnoge ljude, ali moje oči, pluća, noge i koža zaboravili su osećanje stvarne slobode. Čak i u mom jadu, ima mesta za ushićenje.
     Slobodno prebacivanje bilo je naizgled isto kao kada nas je Anea oboje prebacila, ali na jednom dubljem nivou bilo je veoma drugačije. Blesak bele svetlosti bio je isti, lakoća iznenadnog prelaza, blagi šok zbog različitog pritiska vazduha, gravitacije ili svetlosti. Ali ovog puta sam čuo svetlost umesto da je vidim. Prenela me je muzika zvezda i njihovih bezbroj svetova, a ja sam odabrao onaj na koji sam hteo da kročim. Nisam uložio nikakav napor, nikakav veliki utrošak energije, izuzev potrebe da se usredsredim i pažljivo odaberem. A muzika nije sasvim utihnula - pretpostavljao sam da nikada i neće - već je čak i sada svirala u pozadini poput muzičara koji vežbaju odmah iza brda, za letnji večernji koncert.
     Vidim tragove preživelih u ruševinama koje se protežu čitavim gradom. U zlatnoj daljini, dvoja kola sa volovima kreću se horizontom, dok ljudski obrisi hodaju za njima. Sa ove strane reke, vidim kolibe, jednostavne kuće od cigala među srušenim kamenim građevinama, crkvu, pa još jednu malu crkvu. Odnekud daleko iza mene dopire miris mesa koje se peče nad otvorenom vatrom i jasan zvuk dečjeg smeha.
     I dok se okrećem prema tom mirisu i zvuku, neki muškarac izlazi iza mase otpadaka koja je nekada možda bila stražarsko mesto na ulazu u kaštel Sant'Anđelo. To je niski muškarac, brzih pokreta, lica poluskrivenog bradom, kose začešljane u perčin, ali oči su mu žive. Nosi pušku sa čvrstim mecima kakve je nekada švajcarska garda koristila za svetkovine.
     Zurimo jedan u drugog - nenaoružani, oslabljeni muškarac koji nosi samo pisaljku i lovac bronzane boje sa spremnim oružjem - a onda jedan prepoznaje drugog. Nikada nisam sreo ovog čoveka, niti on mene, ali video sam ga kroz sećanja drugih u Praznini Koja Spaja, iako je bio u uniformi, oklopu i glatko obrijan prvi put kada sam ga video - nag i podvrgnut mučenju poslednji put. Ne znam kako on prepoznaje mene, ali vidim prepoznavanje u njegovim očima trenutak pre nego što će odložiti oružje i stupiti napred da mi obema šakama zgrabi šaku i podlakticu.
     "Rol Endimion!" uzvikuje on. "Došao je taj dan! Bogu hvala. Dobro došao." Bradata prikaza me bukvalno grli pre nego što će odstupiti da me ponovo odmeri i isceri se.
     "Ti si kaplar Ki", kažem ja glupavo. Najviše od svega, sećam se očiju koje sam video iz perspektive oca De Soje dok su on, Ki, narednik Gregorijus i strelac Retig godinama progonili Aneu i mene po kraku Galaksije.
     "Bivši kaplar Ki", kaže iscereni muškarac. "Sada samo Basin Ki, građanin Novog Rima, pripadnik dioceze Svete Ane, lovac na sutrašnji obrok." Vrti glavom dok zuri u mene. "Rol Endimion. Bože moj. Neki su mislili da nikada nećeš umaći iz te Šredingerove stvari za mačke."
     "Ti znaš za Šredingerovo jaje?"
     "Naravno", kaže Ki. "To je bio deo Podeljenog Trena. Anea je znala gde te šalju. Tako smo svi znali. I osećali smo tvoje prisustvo kroz Prazninu, naravno."
     Najednom sam osetio vrtoglavicu i mučninu u želucu. Svetlost, vazduh, velika udaljenost do horizonta... Taj horizont postao je nestabilan, kao da gledam sa palube nekog malog broda na nemirnom moru, pa sam zatvorio oči. Kada sam ih otvorio, Ki me je držao za mišicu i pomagao mi da sednem na veliki, beli kamen koji je izgledao kao da je doleteo iz katedrale daleko preko staklene reke.
     "Bože, Role", kaže on, "zar si se upravo prebacio odande? Nisi otišao drugde?"
     "Da", kažem. "Ne." Udišem lagano dvaput i kažem: "Šta je to Podeljeni Tren?" Čuo sam formalna velika slova u njegovom glasu.
     Niski muškarac odmerava me bistrim, pametnim pogledom. Glas mu je blag. "Anein Podeljeni Tren", kaže. "Tako mi to zovemo, mada je, naravno, to bilo više od jednog trenutka. Bili su to svi trenuci njenog mučenja i njene smrti."
     "I ti si to osetio?" pitam ja. Iznenada osećam pesnicu koja mi se steže oko srca, mada tek treba da ustanovim je li to osećanje radosti ili strašne tuge.
     "Svi su to osetili", kaže Ki. "Svi su to podelili. Svi, to jest, osim njenih mučitelja."
     "Svi ostali na Pacemu?" pitam ja.
     "Na Pacemu", kaže Ki. "Na Lususu i Renesansi Vektor. Na Marsu, Kom-Rijadu, Renesansi Minor i Tau Ceti Centru. Na Fudžiju, Iksionu, Deneb Drei i Sibiatusovom Ogorčenju. Na Barnardovom svetu, Božjem Gaju i Mare Infinitusu. Na Cingtao Hsišuang Pani, Patopi i Grumbridžu Dajsonu D." Ki zastaje i osmehuje se na zvuk sopstvene litanije. "Na gotovo svim svetovima, Role. I na mestima među njima. Znamo da je Zvezdano Drvo osetilo Podeljeni Tren... sve biosfere zvezdanog drveća osetile su ga."
     Trepćem. "Postoji i drugo zvezdano drveće?"
     Ki klima glavom.
     "Kako su svi ti svetovi... podelili taj trenutak?" pitam i vidim odgovor još dok izgovaram pitanje.
     "Da", mrmlja bivši kaplar Ki. "Sve su to mesta koja je Anea posetila, često sa tobom. Svi svetovi na kojima je ostavila sledbenike koji su se pričestili i odbacili kruciformu. Njen Podeljeni Tren... čas njene smrti... bio je kao signal odaslan i prenesen dalje svim tim svetovima."
     Trljam lice. Kao da je odrvenelo. "Znači, samo oni koji su se već pričestili ili učili sa Aneom podelili su taj trenutak?" pitam.
     Ki odmahuje glavom. "Ne... oni su bili primopredajnici, relejne stanice. Oni su izvukli Podeljeni Tren iz Praznine Koja Spaja i odaslali ga svima."
     "Svima?" ponavljam glupavo. "Svim tim desetinama i stotinama milijardi u Paksu koje nose krst?"
     "Koje su nosile krst", ispravlja me Basin Ki. "Mnogi od tih vernika posle toga su odlučili da ne nose parazita Srži u svojim grudima."
     Tada počinjem da shvatam. Aneini poslednji podeljeni trenuci bili su više od reči, mučenja, bola i užasa - ja sam osetio njene misli, podelio sa njom razumevanje pobuda Srži, istinskog parazitizma kruciforme, cinične upotrebe ljudske smrti za pletenje neuralnih mreža, Lurdusamijeve žeđi za vlašću, Mustafine zbunjenosti i Albedove potpune neljudskosti... Ako su svi podelili isti Podeljeni Tren zbog koga sam ja vrištao i bacakao se u rezervoaru za visoku gravitaciju robotskog zatvorskog bakljobroda koji je hitao u svemir, onda je to bio blistav i užasan trenutak za ljudsku rasu. A svako živo ljudsko biće mora da je čulo njeno poslednje Volim te, Role! kada su plamenovi liznuli visoko.
     Sunce zalazi. Zraci zlatne svetlosti sijaju kroz ruševine na zapadnoj strani reke i bacaju lavirint senki po istočnoj obali. Istopljena masa kaštela Sant'Anđelo teče odozgo prema nama kao planina istopljenog stakla. Zatražila je da raspem njen pepo na Staroj Zemlji. A ne mogu čak ni to da učinim. Izneveriću je, čak i mrtvu.
     Dižem pogled prema Basinu Kiju. "Na Pacemu?" pitam. "Ona nije imala sledbenike na Pacemu kada... Oh." Poslala je oca De Soju napolje neposredno pre našeg neuspešnog juriša kroz prolaz bazilike Svetog Petra, zamolivši ga da ode sa kaluđerima i nestane u gradu koji je tako dobro poznavao, da izbegava Paks bez obzira na sve što se bude dalje dešavalo. Kada se usprotivio, Aneine reči bile su: "To je sve što tražim, oče. A tražim to sa ljubavlju i poštovanjem." I otac De Soja je izišao na kišu. I bio je relej za prenos poslednje agonije i uviđanja moje mile devojke za nekoliko milijardi ljudi na Pacemu.
     "Oh", kažem ja, i dalje zagledan u Kija. "Ali kada sam tebe poslednji put video... kroz Prazninu... bio si zarobljen u kriogenskoj fugi tamo, u tom..." Mašem rukom u gađenju prema istopljenoj hrpi kaštela Sant'Anđelo.
     Ki ponovo klima glavom. "I jesam bio u kriogenskoj fugi, Role. Bio sam uskladišten kao usnuli komad mesa u hladnjači podzemne tamnice nedaleko od mesta gde su ubili Aneu. Ali osetio sam Podeljeni Tren. Svako živo ljudsko biće osetilo ga je - usnulo, pijano, na samrti ili izgubljeno u ludilu."
     Mogu samo da zurim u čoveka, dok mi se srce ponovo slama u uviđanji. Konačno, kažem: "Kako si se izvukao? Izvukao - odatle?" Sada obojica gledamo ruševine sedišta Svete Kancelarije.
     Ki uzdiše. "Vrlo brzo posle Podeljenog Trena, došlo je do revolucije. Mnogi ljudi - glavnina ovde na Pacemu - više nisu hteli da imaju nikakve veze sa kruciformama i izdajničkom Crkvom koja ih je usađivala. Neki su još bili dovoljno cinični da trguju sa đavolom u zamenu za fizičko vaskrsavanje, ali milioni... stotine miliona... potražile su pričest i slobodu od krsta Srži samo u prvoj nedelji. Lojalisti Paksa pokušali su da ih spreče. Došlo je do borbi... revolucije... građanskog rata."
     "Ponovo", kažem ja. "Baš kao posle Pada dalekobacača, pre tri veka."
     "Ne", kaže Ki. "Ne tako gadno. Seti se, kada čovek jednom nauči jezik mrtvih i živih, bolno je nanositi bol nekom drugom. Lojalisti Paksa nisu imali takva ograničenja, ali opet, oni su svugde bili u manjini."
     Pokazujem na svet u ruševinama. "Ovo nazivaš ograničenjima? Kažeš da ovo nije baš tako gadno?"
     "Ovo nije učinila revolucija protiv Vatikana, Paksa i Svete Kancelarije", kaže Ki smrknuto. "To je prošlo srazmerno bez krvi. Lojalisti su umakli zvezdanim brodovima arhanđelima. Njihov Novi Vatikan nalazi se na svetu po imenu Madhija... na pravoj septičkoj jami od planete, koju sada čuva polovina stare flote i nekoliko miliona lojalista."
     "Ko onda?" pitam ja, i dalje zagledajući uništenje svuda oko nas.
     "Ovo je učinila Srž", kaže Ki. "Nemes-stvorenja uništila su grad, a onda otela četiri arhanđela. Pržila su nas iz svemira posle bekstva lojalista. Srž je pošizela. Verovatno je i dalje u tom raspoloženju. Nije nas briga."
     Pažljivo sam spustio pisaljku na beli kamen i pogledao okolo. Još muškaraca i žena izlazi iz ruševina i zadržava se na učtivom odstojanju, ali posmatrajuu nas sa velikim zanimanjem. Odeveni su u radnu odeću i lovačka odela, ali ne u medveđe kože ili dronjke. Ovo su očigledno ljudi koji žive na teškom mestu u teško vreme, ali nisu divljaci. Jedan plavokosi dečak stidljivo mi maše. Uzvraćam mu mahanjem.
     "Nisam, zapravo, odgovorio na tvoje pitanje", kaže Ki. "Gardisti su me pustili... pustili su sve zatvorenike... za vreme zbrke u nedelji posle Podeljenog Trena. Dosta zatvorenika u ovom kraku Galaksije zateklo je te nedelje otvorena vrata. Posle pričesti... pa, teško je zatvarati ili mučiti druge kada na kraju deliš sa njima polovinu bola kroz Prazninu Koja Spaja. A i Proterani su imali posla posle Podeljenog Trena dok su oslobađali milijarde Jevreja, muslimana i drugih koje je otela Srž... da bi ih prebacili kući sa planeta s Lavirintom, na rodne svetove."
     Razmišljam načas o tome. Onda kažem: "Da li je preživeo otac De Soja?"
     Ki se još šire kezi. "Pretpostavljam da može da se kaže da je preživeo. On je naš sveštenik u parohiji Svete Ane. Hodi, povešću te njemu. Sada već zna da si tu. Pešice nam treba samo pet minuta."

     De Soja me grli tako snažno da me rebra bole čitav sat. Sveštenik nosi običnu crnu mantiju i rimski okovratnik. Sveta Ana nije velika crkva koju smo videli u Vatikanu, već mala kapela od cigala i ćerpiča na raščišćenom terenu na istočnoj obali. Izgleda da se njegova parohija sastoji od oko stotinu porodica koje se izdržavaju lovom i obrađivanjem zemlje u nekadašnjem velikom parku sa ove strane svemirske luke. Predstavljaju me većini od tih stotinu porodica dok obedujemo napolju na osvetljenom prostoru, blizu predvorja crkve, i čini se da svi oni znaju za mene - ponašaju se kao da me poznaju lično i izgleda da su svi iskreno zahvalni što sam živ i što sam se vratio svetu živih.
     Dok noć postaje sve dublja, Ki, De Soja i ja odlazimo u privatne sveštenikove odaje: u spartansku sobu kraj zadnje strane crkve. Otac De Soja donosi bocu vina i svakome od nas punu čašu.
     "Jedna od malobrojnih koristi pada civilizacije kakvu smo poznavali", kaže on, "jeste u tome što postoje privatni podrumi sa finim godištima gde god čovek počne da kopa. To nije krađa. To je arheologija."
     Ki diže čašu kao da želi da nazdravi, ali onda zastane. "Za Aneu?" predlaže.
     "Za Aneu", kažemo otac De Soja i ja. Ispijamo čaše i sveštenik sipa još.
     "Koliko sam dugo bio odsutan?" pitam. Lice mi se zarumenelo od vina, kao i uvek. Anea me je obično zadirkivala zbog toga.
     "Prošlo je trinaest standardnih meseci od Podeljenog Trena", kaže De Soja.
     Vrtim glavom. Mora da sam proveo vreme pišući pripovest i očekujući smrt u radnim razdobljima od po trideset i više sati, isprekidane sa po nekoliko sati sna, a onda ponovo trideset ili četrdeset sati u nizu. Radio sam ono što ispitivači sna nazivaju slobodno trčanje: izgubio sam svaku vezu sa ritmom smenjivanja dana i noći.
     "Da li imate ikakvu vezu sa drugim svetovima?" pitam ja. Gledam Kija i odgovaram na sopstveno pitanje. "Mora da imate. Basin mi je govorio o reakciji na Podeljeni Tren na drugim svetovima i o povratku otetih milijardi."
     "Malo se brodova spušta ovamo", kaže De Soja, "ali pošto arhanđela više nema, putovanja dugo traju. Templari i Proterani koriste svoje drvobrodove da bi prebacivali izbeglice kućama, ali mi ostali ne volimo da koristimo Hokingov pogon sada kada shvatamo koliko je to štetno za medij Praznine. A koliko god se svi trudili da to nauče, veoma malo ljudi ovladalo je time da sluša muziku sfera dovoljno dobro za preduzimanje tog prvog koraka."
     "Nije to tako teško", kažem ja i smejem se sebi dok srčem pitko vino. "Bogamu, prokleto je teško", dodajem. "Izvinite, oče."
     De Soja mi klima glavom u znak oproštaja. "Bogamu, jeste prokleto teško. Osećam da sam došao blizu toga stotinu puta, ali uvek sam izgubio tu usredsređenost u poslednjem trenutku."
     Gledam sitnog sveštenika. "Ostali ste katolik", kažem konačno.
     Otac De Soja otpija vino iz stare čaše. "Nisam samo ostao katolik, Role. Ponovo sam otkrio šta znači biti katolik. Biti hrišćanin. Biti vernik."
     "Čak i posle Aneinog Podeljenog Trena?" pitam. Svestan sam da nas kaplar Ki posmatra s kraja stola. Senke iz petrolejki poigravaju po toplim zemljanim zidovima.
     De Soja klima glavom. "Ja sam već shvatio kvarenje Crkve u savezu sa Srži", kaže on veoma tiho. "Aneine podeljena uviđanja samo su podcrtala ono što za mene znači biti čovek... i dete Hristovo."
     Razmišljam još o tome minut kasnije, kada otac De Soja dodaje: "Priča se da će me izabrati za biskupa, ali ja to odbijam. Zato sam i ostao u ovom području Pacema, iako se većina staništa najpogodnijih za život nalazi daleko od starih urbanih oblasti. Jedan pogled na ruševine naše divne tradicije preko reke podseti me na ludost previsokog uzdizanja u hijerarhiji."
     "Znači, nema pape?" pitam ja. "Nema svetog oca?"
     De Soja sleže ramenima i sipa nam još vina. Posle trinaest standardnih meseci reciklirane hrane i odsustva alkohola, vino mi udara pravo u glavu. "Monsinjor Lukas Odi pobegao je i od revolucije i od napada Srži i organizovao papstvo u izgonu na Madhiji", kaže sveštenik sa oštrim prizvukom u glasu. "Ne verujem da ga iko u bivšem Paksu osim neposrednih branilaca i sledbenika u tom sistemu priznaje za stvarnog papu." On otpija vina. "To nije prvi put da Majka Crkva ima antipapu."
     "A šta je sa papom Urbanom XVI?" pitam ja. "Je li umro od srčanog udara?"
     "Da", kaže Ki, nagnuvši se napred i oslonivši snažne podlaktice o sto.
     "I bio vaskrsnut?" pitam.
     "Ne baš", kaže Ki.
     Gledam bivšeg kaplara, čekam objašnjenje, ali ono ne dolazi.
     "Javio sam preko reke", kaže otac De Soja. "Basinov komentar trebalo bi da bude objašnjen svakog trena."
     I zaista, minut kasnije zavese na ulazu u De Sojinu udobnu malu odaju povlače se u stranu i unutra ulazi neki visoki muškarac u crnoj mantiji. To nije Lenar Hojt. To je čovek kog nikada nisam sreo, ali osećam da ga dobro poznajem - njegove elegantne šake, dugačko lice, krupne, tužne oči, široko čelo i proređenu srebrnu kosu. Ustajem da se rukujem s njim, poklonim se, poljubim mu prsten... uradim nešto.
     "Role, momče moj, momče moj", kaže otac Pol Dire. "Kakvo je ovo zadovoljstvo da te najzad sretnem. Koliko smo uzbuđeni zbog tvog povratka."
     Stariji sveštenik rukuje se sa mnom čvrsto, grli me za svaki slučaj, a onda prilazi De Sojinom kredencu kao da ga dobro poznaje, pronalazi jednu posudu, pumpa vodu u sudoperu, pere posudu i sipa sebi vina, pa seda na stolicu spram Kija, na kraju stola.
     "Upoznajemo Rola sa onim što se dogodilo u protekloj godini i jednom mesecu, koliko je bio odsutan", kaže otac De Soja.
     "Kao da je prošao čitav vek", kažem ja. Oči su mi zagledane u nešto daleko iza tog stola i te prostorije.
     "Za mene jeste prošao vek", kaže stariji jezuita. Naglasak mu je neobičan i nekako šarmantan - sa nekog sveta u Zabačenosti, možda, gde se govori francuski? "Zapravo, skoro tri veka."
     "Video sam šta su vam učinili kada ste vaskrsnuli", kažem sa drskošću vina u meni. "Lurdusami i Albedo ubili su vas kako bi Hojt ponovo mogao da bude rođen zahvaljujući vašim zajedničkim kruciformama."
     Otac Dire nije još okusio svoje vino i zuri u čašu kao da čeka da se supstanca promeni. "Iznova i iznova", kaže tonom koji zvuči ponajviše zamišljeno. "Neobičan je to život, biti rođen samo da bi bio ubijen."
     "Anea bi se saglasila", kažem ja, znajući da su ovi muškarci prijatelji i dobri ljudi, ali bez naročito prijateljskih osećanja prema Crkvi uopšte.
     "Da", kaže Pol Dire i diže čašu u nemoj zdravici. Ispija.
     Basin Ki ispunjava vakuum tišine. "Većina vernika koji su ostali na Pacemu želela bi oca Direa kao našeg pravog papu."
     Gledam postarijeg jezuitu. Prošao sam kroz dovoljno toga da ne osetim jezu zbog prisustva jedne legende, nekoga ko je imao središnju ulogu u Spevu. Kao što je uvek slučaj sa stvarnim ljudskim bićem koje je slavno ili legenda, postoji nešto ljudsko kod takvog muškarca ili žene što stvari čini manje mitskim. U ovom slučaju, to su meki čuperci dlaka koje rastu u velikim sveštenikovim ušima.
     "Tejar Drugi?" pitam ja, setivši se da je taj čovek navodno bio dobar papa kao Tejar I, pre 279 godina - u kratkom razdoblju pre nego što je prvi put ubijen.
     Dire prihvata još vina od oca De Soje i odmahuje glavom. Vidim tugu iza tih krupnih očiju, istu kao De Sojinu - stvarnu, iz srca, a ne tobožnju, radi efekta karakterizacije. "Za mene više nema papstva", kaže. "Provešću ostatak života u pokušaju da učim iz Aneinih učenja - da slušam veoma pažljivo glasove mrtvih i živih - dok se ponovo budem upoznavao sa lekcijama Našeg Gospoda o poniznosti. Godinama sam glumio arheologa i intelektualca. Vreme je da ponovo pronađem sebe kao jednostavni parohijski sveštenik."
     "Amin", kaže De Soja i traži novu bocu po kredencu. Bivši kapetan zvezdanog broda Paksa zvuči pomalo pijano.
     "Više ne nosite kruciformu?" pitam ja, obrativši se svoj trojici, iako gledam Direa.
     Sva trojica izgledaju šokirano. Dire kaže: "Samo budale i krajnji cinici još nose parazita, Role. Na Pacemu veoma malo njih. Veoma ih je malo na svakom svetu na kom se čuo Anein Podeljeni Tren." Dodiruje mršave grudi kao da se priseća. "To, u stvari, nije bio moj izbor. Ponovo sam rođen u jednoj od vatikanskih komora za vaskrsavanje na vrhuncu borbi. Čekao sam da me Lurdusami i Albedo posete kao uvek... da me ubiju kao uvek. Umesto toga, ovaj čovek..." On pruža dugačke prste prema Kiju, koji se blago klanja i sipa sebi još malo vina. "Ovaj čovek", nastavlja bivši papa Tejar. "upao je unutra sa svojim pobunjenicima, u borbenim oklopima i sa drevnim puškama. Doneo mi je pehar sa vinom. Znao sam šta je to bilo. I ja sam učestvovao u Podeljenom Trenu."
     Zurim u starog sveštenika. Čak i usnuo, u matrici mehura memorije dodatne kruciforme, čak i dok je bio vaskrsavan? pomišljam.
     Kao da mi čita pogled, otac Dire klima glavom. "Čak i tamo", kaže. Zagledan pravo u mene, kaže: "Šta ćeš sada učiniti, Role Endimione?"
     Oklevam samo sekundu. "Došao sam na Pacem da nađem Anein pepeo... zatražila je od mene... jednom je zatražila..."
     "Znamo, sine moj", kaže otac De Soja tiho.
     "U svakom slučaju", nastavljam kada sam ponovo kadar za to, "nema izgleda da to učinim u onome što je ostalo od kaštela Sant'Anđelo, tako da ću uraditi ono drugo na mojoj listi prioriteta."
     "A to je?" pita otac Dire beskrajno blago. Iznenada, u toj tamnoj prostoriji sa grubim stolom, starim vinom i muškim mirisom čistog znoja svuda okolo, mogu da vidim u starom jezuiti moćnu stvarnost iza mitskog Speva čika Martina. Shvatam van svake sumnje da je ovo zaista čovek vere koji je sebe razapeo ne jednom, već bezbroj puta na munjama prožetom tesla-drvetu radije nego da se podvrgne lažnom krstu kruciforme. Ovo je bio pravi branilac vere. Ovo je bio čovek koga bi Anea rado upoznala, sa kim bi razgovarala i sa kim bi se upuštala u rasprave. U tom trenutku, osećam njen gubitak sa takvim obnovljenim bolom da moram da spustim pogled na svoje vino i sakrijem oči od Direa i ostalih.
     "Anea mi je jednom rekla da je rodila dete", uspevam da kažem, a onda prekidam. Ne mogu da se setim da li je ta činjenica bila u geštaltu sećanja i misli koji je bio prenesen u Aneinom Podeljenom Trenu. Ako je tako, oni znaju sve o tome. Gledam ih, ali oba sveštenika i kaplar učtivo čekaju. Nisu to znali.
     "Nameravam da pronađem to dete", kažem. "Da ga pronađem i doprinesem njegovom podizanju, ako mi to bude dozvoljeno."
     Sveštenici se zgledaju kao da su krajnje začuđeni. Ki me posmatra. "Nismo to znali", kaže Federiko de Soja. "Zapanjen sam. Opkladio bih se, po svemu što znam o ljudskoj prirodi, da si ti bio jedini muškarac u njenom životu... jedina ljubav. Nikada nisam video dvoje tako srećnih mladih ljudi."
     "Postojao je drugi", kažem i dižem čašu da bih sasuo poslednji gutljaj vina, ali čaša je već prazna. Spuštam je pažljivo na sto. "Postojao je drugi", kažem ponovo, ovog puta manje jadno i više odlučno. "Ali to nije važno. Beba... dete... jeste važno. Hoću da ga pronađem ako mogu."
     "Imaš li pojma gde bi dete moglo da se nalazi?" pita Ki.
     Uzdišem i odmahujem glavom. "Ne. Ali prebaciću se na svaki svet u starom Paksu i Zabačenosti, na svaki svet u Galaksiji ako budem morao. Izvan Galaksije..." Prekidam. Pijan sam, a ovo je suviše važno da bih o tome pričao pijan. "U svakom slučaju, tamo ću poći za nekoliko minuta."
     Otac De Soja odmahuje glavom. "Iscrpljen si, Role. Provedi ovde noć. Basin ima ležaj viška u svojoj kući, tu u susedstvu. Svi ćemo noćas da odspavamo, pa ćemo te ujutro ispratiti."
     "Moram sada da krenem", kažem i počinjem da ustajem, kako bih im pokazao da mogu normalno da razmišljam i odlučno delam. Prostorija se krivi kao da je tle iznenada potonulo na južnoj strani male kuće oca De Soje. Hvatam sto da bih se pridržao, umalo da ga promašim, i ostajem naslonjen na njega.
     "Možda će najbolje biti ujutro", kaže otac Dire, ustavši i spustivši snažnu šaku na moje rame.
     "Da", kažem ja, uspravljam se ponovo i ustanovljavam da drhtanje tla malo jenjava. "Sutra će biti bolje." Ponovo se rukujem sa svima. Dvaput. Opet sam očajnički blizu plača, ovog puta ne zbog tuge, mada je tuga prisutna, uvek u pozadini kao simfonija sfera, već zbog pukog olakšanja što sam u njihovom društvu. Toliko sam dugo bio sam.
     "Hodi, prijatelju", kaže bivši kaplar Ki iz marinaca Paksa i Corps Helvetice, spušta šaku na moje drugo rame i vodi me, zajedno sa bivšim papom Tejarom, u svoju sobicu gde padam na jedan od dva ležaja. Tonem dok osećam da mi neko izuva čizme. Mislim da je to bivši papa.

     Zanoravio sam da dan na Pacemu traje samo devetnaest standardnih sati. Noći su prekratke. Ujutro sam i dalje preplavljen ushićenjem zbog slobode, ali glava me boli, leđa me bole, stomak me boli, zubi me bole, kosa me boli i siguran sam da mi se čopor malih, čupavih stvorenja nastanilo pozadi, u ustima.
     Selo iza kapele užurbano je u ranim jutarnjim aktivnostima. Sve je to preglasno. Vatre za kuvanje cvrče. Žene i deca obavljaju kućne poslove dok muškarci izlaze iz jednostavnih domova sa istim u bradu zaraslim, zakrvavljenim izrazom nečega pregaženog na putu koji znam da i sam pružam svetu.
     Ipak, sveštenici su u formi. Gledam kako desetak parohijana napušta kapelu i shvatam da su i De Soja i Dire održali ranu misu dok sam ja hrkao. Nailazi Basin Ki, pozdravlja me preglasno i pokazuje malu građevinu koja predstavlja muško kupatilo. Vodovod se sastoji od hladne vode koja se upumpava u rezervoar iznad glave; čovek može da ga isprazni po sebi u jednoj brzoj sekundi tuša od koga se mrzne i srž u kostima. Jutro je pacemski sveže, baš kao i jutra na osam hiljada metara nadmorske visine na T'ien Šanu, i tuš me vrlo brzo budi. Ki mi je doneo čistu novu odeću - omekšale radne pantalone od rebrastog somota, plavu vunenu košulju finog tkanja, debeli opasač i izdržljive cipele beskrajno udobnije od čizama koje sam tvrdoglavo nosio duže od jedne standardne godine u Šredingerovoj kutiji za mačke. Obrijan, umiven, u drugoj odeći, sa vrelom šoljom kafe koju mi je pružila Kijeva mlada nevesta, sa pisaljkom okačenom o ramenu, osećam se kao novi čovek. Moja prva pomisao izazvana ovolikim blagostanjem jeste: Anea bi uživala u ovom svežem jutru, i oblaci mi ponovo zaklanjaju sunce.
     Otac Dire i De Soja pridružuju mi se na velikoj steni koja gleda na odsutnu reku. Ostaci Vatikana izgledaju kao ruševine iz drevnih dana. Vidim kako vetrobrani površinskih kola u pokretu blistaju na oštrom svetlu jutra i načas opažam poneki EMV u letu visoko iznad razorenog grada, pa ponovo shvatam da ovo nije novi Pad - čak ni Pacem nije potonuo natrag u varvarstvo. Ki je objasnio da je jutarnja kafa dopremljena iz mahom nedirnutih poljoprivrednih gradova na zapadu. Vatikan i ruševine administrativnih gradova ovde su više lokalizovana oblast katastrofe: nalik na preživele koji su odlučili da ponovo grade posle oblasnog zemljotresa ili uragana.
     Ki nam se ponovo pridružuje sa nekoliko toplih kifli i nas četvorica jedemo u prijatnoj tišini, povremeno otresamo mrvice i otpijamo kafu dok se sunce diže iza nas i obasjava mnoštvo stubova dima logorskih vatri i šporeta na drva.
     "Pokušavam da razumem ovaj novi način gledanja na stvari", kažem ja konačno. "Ovde ste izolovani na Pacemu u poređenju sa starim danima Paksovog carstva, ali i dalje ste svesni onoga što se dešava drugde... na drugim svetovima."
     Otac De Soja klima glavom. "Baš kao što ti možeš da dodirneš Prazninu kako bi slušao jezik živih, tako i mi možemo da posegnemo za onima koje poznajemo i za koje marimo. Na primer, jutros sam dodirnuo misli narednika Gregorijusa na Mare Infinitusu."
     I ja sam čuo jasne Gregorijusove misli dok sam osluškivao muziku sfera pre slobodnog prebacivanja, ali kažem: "Da li je dobro?"
     "Dobro je", kaže De Soja. "Lovokradice, krijumčari i buntovnici iz dubokog mora na tom svetu brzo su izolovali malobrojne lojaliste Paksa, iako su borbe između raznih utvrđenja Paksa nanele dosta štete i mnogim civilnim platformama. Gregorijus je postao neka vrsta lokalnog gradonačelnika ili guvernera za srednje područje. Sasvim suprotno njegovim željama, dodao bih. Narednika zapovedništvo nikada nije zanimalo... da je bilo drugačije, odavno bi i sam postao oficir."
     "Kad smo već kod zapovedništva", kažem ja, "ko upravlja... svim ovim?" Pokazujem na ruševine, daleki drum sa vozilima u pokretu, EMV prevoz koji se približava istočnoj obali.
     "U stvari, čitav Pacemov sistem privremeno je pod upravom bivšeg vrhovnog izvršnog funkcionera Paks Merkantilusa, po imenu Kenzo Isozaki", kaže otac De Soja. "Njegovo sedište je u ruševinama starog Torusa Merkantilusa, ali on često posećuje planetu."
     Pokazujem koliko sam time iznenađen. "Isozaki?" pitam. "Poslednji put kada sam ga video dok sam pripremao svoju pripovest, učestvovao je u napadu na Biosferu Zvezdanog Drveta."
     "Jeste", saglasan je De Soja. "Ali taj napad je još trajao kada se dogodio Podeljeni Tren. Nastala je velika zbrka. Elementi Flote Paksa priključili su se Lurdusamiju i njemu sličnima, dok su se drugi elementi - neke je predvodio Kenzo Isozaki, koji je imao titulu Zapovednika Jerusalimskog Viteškog Reda - borili da zaustave pokolj. Lojalisti su zadržali najveći brod zvezdane flote arhanđela, pošto se oni nisu mogli koristiti bez vaskrsavanja. Isozaki se vratio u Pacemov sistem sa više od stotinu starijih zvezdanih brodova sa Hokingovim pogonom i oterao poslednje ostatke napadača iz Srži."
     "Je li on diktator?" pitam, ne mareći mnogo za to. To nije moj problem.
     "Ni najmanje", kaže Ki. "Isozaki privremeno upravlja stvarima uz pomoć izabranih veća iz svih Pacemovih kantona. Odličan je kada treba da se organizuje logistika... a to nam je potrebno. U međuvremenu, lokalne oblasti prilično dobro vode stvari. Ovo je prvi put da u sistemu postoji stvarna demokratija. Trapava je, ali deluje. Mislim da Isozaki pomaže da se uobliči neka vrsta savesnog kapitalističkog trgovačkog sistema za dane kada ćemo početi slobodno da se krećemo kroz svemir starog Paksa."
     "Slobodnim prebacivanjem?" pitam ja.
     Sva trojica klimaju glavom.
     Ponovo vrtim glavom. Teško je zamisliti blisku budućnost: milijarde... stotine milijardi... ljudi slobodnih da se kreću sa sveta na svet bez svemirskih letelica ili dalekobacača. Stotine milijardi kadrih da stupe u međusobnu vezu dodirivanjem Praznine svojim srcem i umom. Biće to nalik na vrhunac dana Svetske Mreže Hegemonije bez fasade portala dalekobacača i fetlinijskih primopredajnika Srži. Ne, shvatam odmah, neće to biti ni nalik na dane Hegemonije. Biće to nešto sasvim različito. Nešto bez presedana u ljudskom iskustvu. Anea je sve izmenila zauvek.
     "Da li odlaziš danas, Role?" pita otac Dire svojim mekim francuskim naglaskom.
     "Čim dovršim ovu izvrsnu kafu." Sunce mi je sve toplije na golim mišicama i vratu.
     "Kuda ćeš otići?" pita otac De Soja.
     Spremam se da odgovorim, a onda zastajem. Shvatam da nemam pojma. Gde da potražim Aneino dete? Šta ako je Posmatrač odveo dečaka ili devojčicu u neki daleki sistem do koga ne mogu stići prebacivanjem? Šta ako su se vratili na Staru Zemlju... da li zaista mogu da se prebacim na udaljenost od stotinu šezdeset hiljada svetlosnih godina? Anea je mogla. Ali njoj su u tome možda pomogli Lavovi, Tigrovi i Medvedi. Hoću li ja jednog dana moći da čujem te glasove u složenom horu Praznine? Sve mi to izgleda previše veliko, nejasno i nevažno.
     "Ne znam kuda idem", čujem kako izgovaram glasom izgubljenog dečaka. "Nameravao sam da odem na Staru Zemlju zbog Aneine želje da... njen pepeo... ali..." Postiđen zbog ponovnog iskazivanja osećanja, pokazujem prema planini istopljenog kamena koja je nekada bila kaštel Sant'Anđelo. "Možda ću se vratiti na Hiperion", kažem. "Da posetim Martina Silenusa." Pre nego što umre, dodajem nemo.
     Svi stojimo na steni, prosipamo poslednje kapi hladne kafe iz šolja i otresamo poslednje mrvice izvrsnih kifli. Iznenada mi pada nešto očigledno na pamet. "Da li iko od vas želi da pođe sa mnom?" pitam. "Ili, kad smo već kod toga, na bilo koje drugo mesto. Mislim da ću se setiti kako da se slobodno prebacim... a Anea nas je vodila sa sobom naprosto tako što nas je držala za ruku. Ne, prebacivala je čitav Igdrasil samo snagom volje."
     "Ako ideš na Hiperion", kaže otac De Soja, "ja bih možda želeo da pođem s tobom. Ali najpre imam nešto da ti pokažem. Izvinite, oče Dire. Basine."
     Sledim niskog sveštenika natrag u selo i u njegovu crkvicu. U maloj sakristiji, jedva dovoljno velikoj za drveni orman gde stoji sveštenička odora i mali sekudarni oltar za sakramentalne hostije i vino, De Soja povlači zavesu male niše i uzima kratki metalni cilindar, manji od termosa za kafu. Pruža mi ga i ja posežem za njim, prsti su mi samo centimetrima udaljeni, kada se kočim usred pokreta, nesposoban to da dodirnem.
     "Da", kaže sveštenik. "Anein pepeo. Ono što smo mogli da pronađemo. Plašim se da ga nema mnogo."
     Dok mi prsti drhte, i dalje nesposoban da dodirnem metalni cilinder bez sjaja, mucam: "Kako? Kada?"
     "Pre poslednjeg napada Srži", kaže De Soja tiho. "Neki od nas koji smo oslobodili zatvorenike smatrali smo da treba da uklonimo kremirane ostatke naše mlade prijateljice. Ima i onih koji su bukvalno hteli da ih pronađu i zadrže kao svete relikvije... početak novog kulta. Snažno sam osećao da Anea to ne bi želela. Da li sam bio u pravu, Role?"
     "Da", kažem, i ruka mi se sada vidno trese. I dalje nisam u stanju da dodirnem cilindar i gotovo da ne mogu ni da govorim. "Da, sasvim, potpuno", kažem sa žestinom u glasu. "Ona bi to mrzela. Proklela bi samu takvu pomisao. Ne mogu da vam kažem koliko smo puta ona i ja razgovarali o tragediji Budinih sledbenika koji su njega tretirali kao boga, a njegove ostatke kao relikvije. Buda je takođe tražio da mu telo bude kremirano, a pepeo razasut..." Tu moram da zaćutim.
     "Da", kaže De Soja. On izvlači crnu platnenu torbu za rame iz kredenca i stavlja cilindar u nju. Namiče torbu na rame. "Ako želiš, ja ću ovo poneti ako budemo putovali zajedno."
     "Hvala", sve je što mogu da kažem. Ne mogu da povežem život, energiju, kožu, blistave oči i čisti, ženski Anein miris, njen dodir, smeh, glas, kosu i krajnje fizičko prisustvo sa tim malim metalnim cilindrom. Spuštam ruku pre nego što sveštenik bude u prilici da vidi koliko se ona trese.
     "Jeste li spremni za polazak?" pitam konačno.
     De Soja klima glavom. "Molim te da mi dozvoliš da kažem prijateljima iz sela da me neće biti nekoliko dana. Da li je moguće da me kasnije ostaviš ovde usput... kuda god da pođeš?"
     Trepćem na to. Naravno da je moguće. Pomislio sam da je moj današnji odlazak konačan, kao poslednje međuzvezdano putovanje. Ali Pacem... kao i svako drugo mesto u poznatoj Vaseljeni... za mene nikada neće biti dalje od jednog koraka, dok god budem živ. Ako sam upamtio kako da čujem muziku sfera i ponovo se slobodno prebacim. Ako mogu da povedem nekoga sa sobom. Ako sve to nije bio samo jednokratni dar koji sam izgubio, a da toga nisam bio ni svestan. Sada mi se čitavo telo trese. Govorim sebi da je u pitanju samo previše kafe i kažem hrapavo: "Aha, nema problema. Popričaću sa ocem Direom i Basinom dok se spremite."
     Stari jezuit i mladi vojnik nalaze se na ivici malog kukuruzišta i prepiru se oko toga da li je sada pravo vreme za skidanje šaša. Čujem kako Pol Dire priznaje da je njegovo mišljenje o trenutnoj berbi u velikoj meri izazvano njegovom ljubavlju prema kuvanom kukuruzu. Osmehuju mi se dok prilazim. "Otac De Soja će ti praviti društvo?" pita Dire.
     Klimam glavom.
     "Molim te da preneseš moje najtoplije pozdrave Martinu Silenusu", kaže jezuit. "On i ja podelili smo izvesna zanimljiva iskustva izokola, pre mnogo vremena i svetova. Čuo sam za njegov takozvani Spev, ali priznajem da nikako ne mogu sebe da nateram da ga pročitam." Dire se ceri. "Koliko shvatam, zakoni Hegemonije o klevetničkim spisima odavno više ne važe."
     "Mislim da se on borio da ostane ovako dugo u životu upravo da bi završio Spev", kažem tiho. "Sada to nikada neće moći."
     Otac Dire uzdiše. "Nijedan životni vek nije dovoljno dug onima koji žele da stvaraju, Role. Ili onima koji naprosto žele da shvate sebe i svoj život. To je, možda, kletva ljudskog bivstva, ali takođe blagoslov."
     "Kako to?" pitam, ali pre nego što Dire stigne da mi odgovori, otac De Soja i nekoliko seljana prilaze i nastaje živa rasprava, uz opraštanje i pozive da se vratim. Bacam pogled na crnu torbu za rame i vidim da ju je sveštenik ispunio i drugim stvarima, pored kanistera u kom je Anein pepeo.
     "Nova mantija", kaže De Soja, videvši gde gledam, "Malo čistog veša. Čarape. Nekoliko bresaka. Moja Biblija, misal i osnovne stvari neophodne za misu. Nisam siguran kada ću se vratiti." Pokazuje na ostale koji se tiskaju. "Zaboravio sam kako se to tačno radi. Treba li nam više mesta?"
     "Mislim da ne treba", kažem ja. "Vi i ja treba da smo u fizičkoj vezi, možda. Makar za prvi pokušaj." Okrećem se i rukujem sa Kijem i Direom. "Hvala vam", kažem.
     Ki se ceri i odstupa kao da ću se uzdići na raketnim izduvnim gasovima, pa ne želi da ga opržim. Otac Dire mi poslednji put steže rame. "Mislim da ćemo se ponovo videti, Role Endimione", kaže. "Mada možda tek za oko dve godine."
     Ne razumem. Upravo sam obećao da ću vratiti oca De Soju za nekoliko dana. Ali klimam glavom kao da shvatam, drugi put se rukujem sa sveštenikom i pomeram dalje od njegovog dodira.
     "Hoćemo li se uhvatiti za ruke?" pita De Soja.
     Spuštam šaku na rame niskog sveštenika baš kao što je Dire stegnuo moje sekundu ranije i proveravam da li mi je pisaljka sigurna o svom remenu. "Ovo bi trebalo da bude dovoljno", kažem.
     "Homofobija?" pita De Soja sa kezom nestašnog dečaka.
     "Nespremnost da izgledam glupo češće nego što moram", kažem ja i zatvaram oči, sasvim siguran da muzika sfera ovog puta neće biti tu, da sam potpuno zaboravio kako da načinim taj korak kroz Prazninu. Pa, pomišljam, ako već moram ovde da ostanem zauvek, bar su kafa i razgovor dobri.
     Bela svetlost nas okružuje i guta.

34.

     Pretpostavljao sam da ćemo sveštenik i ja stupiti iz svetlosti u napušteni grad Endimion, verovatno odmah kraj tornja starog pesnika, ali kada smo treptanjem odagnali sjaj Praznine, bilo je veoma mračno i nalazili smo se na talasastoj ravnici gde je vetar zviždao kroz travu koja je meni dopirala do kolena, a ocu De Soji do butina pod mantijom.
     "Jesmo li uspeli?" upita jezuit uzbuđeno. "Jesmo li na Hiperionu? Ne izgleda mi poznato, ali opet, ja sam video samo delove severnog kontinenta pre više od jedanaest standardnih godina. Je li ovo kako treba? Gravitacija je onakva kakvu pamtim. Vazduh je... slađi."
     Pustio sam da mi se oči na trenutak navikavaju na noć. Onda rekoh: "Tako je." Pokazah na nebo. "Ona sazvežđa? Ono je Labud. Tamo su Strelci Blizanci. Ono tamo zapravo se zove Vodonoša, ali Grandam se uvek šalila da mu je ime Rolov Karavan, po maloj prikolici koju sam vukao za sobom." Udahnuo sam i ponovo pogledao ravnicu. "Ovo je bilo jedno od naših omiljenih mesta za logorovanje", rekoh. "Za naš nomadski karavan. Kada sam bio mali." Kleknuh na jedno koleno da bih pogledao zemljište pod svetlošću zvezda. "Još ima tragova guma. Stari su nekoliko nedelja. Izgleda da karavani i dalje prolaze ovuda."
     De Sojina mantija šuštala je u travi dok je on koračao tamo-amo, nemiran kao zarobljeni noćni lovac. "Jesmo li blizu?" upita on. "Možemo li odavde doći pešice do kuće Martina Silenusa?"
     "Ima oko četiri stotine klika", rekoh ja. "Nalazimo se na istočnom prostranstvu pustopoljina, južno od Kljuna. Čika Martin je na brežuljcima ispod Visoravni Pinion." Trgao sam se u sebi kada sam shvatio da sam upotrebio Aneino omiljeno ime za starog pesnika.
     "Kako god bilo", reče sveštenik nestrpljivo. "U kom pravcu treba da pođemo?"
     Jezuit je zaista bio spreman da počne da hoda, ali ja sam mu spustio ruku na rame da bih ga zaustavio. "Mislim da nećemo morati da pešačimo", rekoh tiho. Nešto je zaklanjalo zvezde na jugoistoku i ja sam razabrao visoko zujanje turboelisa iznad zvižduka vetra. Minut kasnije, mogli smo da vidimo treperava crvena i zelena navigaciona svetla dok se letač okretao iznad prerije i zaklanjao Labuda.
     "Je li to dobro?" upita De Soja, čije se rame malo napelo pod mojim dlanom.
     Slegnuh ramenima. "U vreme dok sam ja ovde živeo, ne bi bilo", rekoh. "Većina letača pripadala je Paksu. Tačnije, Paksovoj službi bezbednosti."
     Čekali smo samo još tren. Letač se spustio, elise su zujale sve sporije da bi konačno zamrle, a onda se levi mehur s prednje strane otvorio. Uključila su se unutrašnja svetla. Ugledao sam plavu kožu, plave oči, nedostatak leve šake, desnu plavu ruku podignutu u znak pozdrava.
     "Dobro je", rekoh ja.

     "Kako mu je?" upitao sam A. Betika dok smo leteli prema jugoistoku na visini od tri hiljade metara. Po bledilu iznad Piniona na horizontu, pretpostavljao sam da ima još oko jedan sat do zore.
     "Umire", reče android. Tada smo na tren leteli u tišini.
     Činilo se da je A. Betik oduševljen što me ponovo vidi, mada je nespretno stajao dok sam ga grlio. Androidi se nikada nisu osećali prijatno prilikom takvog ispoljavanja osećanja između slugu i ljudi koji su ih biofakturisali da služe. Pitao sam ga što sam više mogao za kratko vreme našeg leta.
     Smesta je izrazio žaljenje zbog Aneine smrti, što mi je pružilo priliku da postavim pitanje koje mi je prvo bilo na umu: "Da li si i ti osetio Podeljeni Tren?"
     "Ne baš, Č. Endimione", reče android, što me nikako nije prosvetlilo. Ali onda je A. Betik počeo da nas upoznaje sa onim što se dogodilo na Hiperionu za jednu standardnu godinu i jedan mesec posle tog Trena.
     Martin Silenus je bio, baš kao što je Anea znala, relej za signal Podeljenog Trena. Svi su to osetili na mom rodnom svetu. Većina iznova rođenih hrišćana i vojnika Paksa smesta je dezertirala, potraživši pričest da bi se otarasila parazita kruciforme i izolovala lojaliste Paksa. Čika Martin je obezbedio vino i krv, i jedno i drugo iz ličnih zaliha. Nagomilavao je vino decenijama i puštao sebi krv posle svoje pričesti sa desetogodišnjom Aneom, 250 godina ranije.
     Malobrojni preostali lojalisti Paksa pobegli su u tri preostala zvezdana broda i njihov poslednji okupirani grad - Port Romens - oslobođen je četiri meseca posle Trena. Iz svog trajnog skrovišta u starom univerzitetskom gradu Endimionu, Čika Martin je počeo da emituje stare Aneine holoe - Anee kao malog deteta koje nikada nisam upoznao - uz objašnjenja kako da koriste svoj novi pristup Praznini Koja Spaja i molbe za nenasilje. Milioni domorodaca i bivših vernika Paksa upravo su otkrivali glasove svojih mrtvih i jezik živih, i poslušali su njene želje.
     A. Betik me je takođe obavestio da se sada na orbiti nalazi jedan jedini, džinovski templarski drvobrod - Sequoia Sempervirens - da je njegov kapetan Istinski Glas Zvezdanog Drevta Ket Rostin i da se na tom brodu nalazi još nekoliko naših starih prijatelja, uključujući Rejčel, Teo, Dordže Famo, Dalaj Lamu i Proterane Navsona Hamnima i Sian Kvintanu Ka'an. Džordž Carong i Džigme Norbu takođe su bili na brodu. Rostin je radiom zatražio od starog pesnika dozvolu da se spusti na dva dana, rekao je A. Betik, ali Silenus je odbio - rekao je da ne želi da vidi njih ili bilo koga drugog sve dok ja ne stignem.
     "Ja?" pitao sam. "Martin Silenus je znao da dolazim?"
     "Naravno", rekao je android i ostao na tome.
     "Kako su Rejčel, Dordže Famo i ostali stigli na drvobrod?" upitah ja. "Je li Sequoia Sempervirens stala kod Barnardovog Sveta, Vitus-Grej-Balianusa B. i ostalih sistema da bi ih pokupila?"
     "Koliko razumem, Č. Endimione, Proterani su doputovali drvobrodom sa onoga što je ostalo od Biosfere Zvezdanog Drveta koju smo, na našu sreću, posetili. Ostali, koliko sam shvatio iz Č. Rostinovih sve osujećenijih transmisija Č. Silenusu, slobodno su se prebacili do drvobroda, baš kao što ste se vi prebacili do nas."
     Naglo sam se uspravio u sedištu. To je bila šokantna novost. Iz nekog razloga, pretpostavljao sam da sam ja bio jedina osoba dovoljno pametna, dovoljno blagoslovena ili dovoljno šta god, da nauči trik slobodnog prebacivanja. Sada saznajem da su Rejčel, Teo i stara opatica isto to uradili, mladi Dalaj Lama i... pa, Dalaj Lama, možda, i Rejčel i Teo, koje su bile prve Aneinine učenice... ali Džordž i Džigme? Priznajem da sam malo splasnuo, a opet, bio sam uzbuđen zbog te vesti. Hiljade drugih - možda, isprva, oni koje je Anea poznavala, dodirivala i neposredno podučavala - mora da samo što nisu načinili svoj prvi korak. A onda... ponovo mi se zavrtelo u glavi od pomisli na sve te milijarde koje slobodno putuju kuda god požele.
     Spustili smo se u napušteni planinski grad neposredno pošto je nebo zaista počelo da bledi istočno od vrhova. Iskočio sam iz letača, stiskajući pisaljku uz sebe, i potrčao uz stepenice tornja, ostavivši androida i sveštenika za sobom u želji da što pre vidim Martina Silenusa. Starac će svakako biti srećan kada me bude video i zahvalan što sam učinio tako mnogo da ispunim sve njegove nemoguće zahteve - Anea je bila izbavljena iz prvobitne zasede Paksa u Dolini Vremenskih Grobnica, sada je Paks bio uništen, korumpirana Crkva zbačena, Šrajk je očigledno prestao da povređuje Aneu ili napada čovečanstvo - baš kao što je stari pesnik zahtevao te poslednje pijane večeri koju smo ovde proveli zajedno pre više od standardne decenije. Moraće da bude srećan i zahvalan.

     "Jebote, stvarno ti je trebalo prokleto dugo da dovučeš ovamo tu svoju lenju guzicu", rekla je mumija u mreži cevi i vlakana za održavanje života. "Mislio sam da ću morati da odem i izvučem te sa tog mesta gde si lenčario kao neka jebena bogatašica iz dvadesetog veka."
     Izmoždeni stvor u hoverkrevetu usred svih tih mašina, monitora, respiratora i androidskih bolničarki nije mnogo ličio na starca podmlađenog Polsenovim tretmanima, sa kojim sam se pozdravio pre manje od jedne moje decenije, odnosno pre samo dve njegove budne godine. Ovo je bio leš koji se niko nije setio da zakopa. Čak je i glas bio elektronsko restruktuiranje njegovih subvokalizovanih dahtaja i struganja.
     "Jebote, jesi li završio sa zijanjem, ili bi da kupiš još jednu kartu za predstavu sa nakazama?" upita sintisajzer glasa iznad mumijine glave.
     "Izvinite", promumlao sam, kao nepristojno dete koje su uhvatili da zuri.
     "Izvinjenje, ludom ispunjenje", reče stari pesnik. "Imaš li nameru da mi podneseš izveštaj ili ćeš samo da stojiš tu kao domorodac i seljačina, što i jesi?"
     "Podnesem izveštaj?" upitah ja, raširih ruke i spustih pisaljku na stočić. "Mislim da znate osnovne stvari."
     "Osnovne stvari?" riknu sintisajzer, prevodeći gušenje i struganje. "Jebote, šta ti znaš o tome koje su osnovne stvari, dečko?" I poslednja androidska bolničarka otrčala je negde izvan vidokruga.
     Osetih nalet besa. Možda je matorom gadu mozak istruleo od starosti baš kao i maniri, ako ih je ikada i imao. Posle jednog minuta tišine remećene samo struganjem mehaničkih pluća ispod kreveta, mešine koja je ubacivala i izvlačila vazduh iz beskorisnih pluća čoveka na samrti, ja rekoh: "Izveštaj. U redu. Većina stvari koje ste zatražili, Č. Silenuse, obavljena je. Anea je okončala vladavinu Paksa i Crkve. Izgleda da je Šrajk nestao. Ljudska Vaseljena zauvek je izmenjena."
     "Ljudska Vaseljena zauvek je izmenjena", oponašao me je stari pesnik u sintisajzerskom pokušaju da izvede sarkastični falseto. "Jebote, zar sam tražio od tebe... ili od devojčice, kad smo već kod toga... da izmenite jebenu Vaseljenu za-jebeno-uvek?"
     Pomislio sam na naše ovdašnje razgovore pre jedne standardne decenije. "Ne", rekoh konačno.
     "Eto ti ga, na", zareža starac. "Moždane ćelije ponovo počinju da ti se mrdaju. Isuse sveti Hriste, mali, mislim da te je ta Šredingerova kanta za otpatke učinila još glupljim nego što si bio."
     Stajao sam i čekao. Možda će, ukoliko dovoljno dugo budem čekao, on tiho umreti.
     "Šta sam od tebe tražio pre nego što si otišao, čudesni dečko?" upita on tonom besnog učitelja.
     Pokušao sam da se setim drugih pojedinosti, osim zahteva da Anea i ja uništimo gvozdenu vlast Paksa i zbacimo Crkvu koja je kontrolisala stotine svetova. Šrajk... pa, nije na to mislio. Dodirnuvši Prazninu Koja Spaja radije nego sopstveno nepouzdano pamćenje, konačno sam ponovo došao do poslednjeg što je rekao pre nego što sam odleteo na hoking-prostirci da se sretnem sa devojčicom.
     "Kreći", rekao je stari pesnik. "Kaži Anei da je volim. Kaži joj da Čika Martin čeka da vidi Staru Zemlju pre nego što umre. Reci joj da je matori keša željan da čuje kako ona izlaže značenje svih pokreta, obličja i zvukova." Suštinu stvari.
     "Oh", rekoh naglas. "Žao mi je što Anea nije ovde da porazgovara sa vama."
     "I meni, dečko", šapnu starac sopstvenim glasom. "I meni. I nemoj da mi donosiš taj termos sa pepelom koji je kod popa. Nisam na to mislio kada sam rekao da želim ponovo da vidim svoju nećaku pre nego što umrem."
     Mogao sam samo da klimnem glavom, sa bolom u grlu i grudima.
     "A šta je sa ostalim?" upita on. "'Oćeš li da mi ispuniš poslednju želju, ili ćeš naprosto da me pustiš da umrem dok stojiš tu sa tim velikim učeničkim palcem u glupavoj guzici?"
     "Poslednju želju?" ponovih ja. Moj koeficijent inteligencije kao da je padao za pedeset poena u prisustvu Martina Silenusa.
     Sintisajzer glasa uzdahnu. "Daj mi tu tvoju pisaljku, ako već hoćeš da ti to ispišem krupnim, štampanim slovima, dečko. Hoću da vidim Staru Zemlju pre nego što zakovrnem. Hoću da se vratim tamo. Hoću kući."

     Na kraju, odlučili smo da ga ne pomeramo iz njegovog tornja. Androidski medicinari posavetovali su se sa medicinarima Proteranih, kojima je konačno bilo dopušteno da se spuste i koji su se posavetovali sa autohirurgom na Konzulovom brodu... koji je bio parkiran odmah iza tornja, upravo tamo gde ga je A. Betik spustio pre oko dva meseca plativši svoj vremenski dug za translaciju iz Pacemovog sistema - koji se elektronski posavetovao sa medicinskim monitorima oko pesnika, što je inače neprestano radio, i presuda je ostala ista. Ukrcavanje bilo na Konzulov brod, bilo na drvobrod, uklanjanje iz njegovog tornja i podvrgavanje makar najtananijim promenama gravitacije i pritiska, ubilo bi ga.
     I tako smo poneli toranj i veliki deo Endimiona sa sobom.
     Ket Rostin i Proterani pozabavili su se pojedinostima, spustivši nekoliko ergova iz njihove jazbine na džinovskom drvobrodu. Kasnije sam procenio da se oko deset hektara praktično podiglo u vazduh za vreme tog ljupkog osvita na Hiperionu, uključujući toranj, parkirani Konzulov svemirski brod, pulsirajuće Mobijusove kocke koje su prenele ergove, parkirani letač, anekse sa kuhinjom i perionicom odmah uz toranj, deo stare hemijske zgrade Endimionovog kampusa, nekoliko kamenih zdanja, tačno polovinu mosta iznad reke Pinion, i nekoliko miliona metričkih tona kamena i donjeg sloja tla. Uzletanje je bilo neprimetno - ergovi i njihovi kontrolori Proterani i Templari tako su savršeno oblikovali zaštitna polja i polja uzdizanja da se nije osetilo nikakvo kretanje, osim što je jutarnje nebo postalo zvezdano polje bez treperenja u kružnom otvoru Čika Martinovog tornja iznad naših glava i holoa u bolesničkoj sobi koji su prikazivali naše putovanje. Dok smo stajali u toj prostoriji, sa zvezdama koje su plamtele i rotirale iznad nas, A. Betik, otac De Soja, nekoliko drugih androidskih bolničarki i ja posmatrali smo te holoe sa direktnim prenosom dok sam ja starca držao za ruku.
     Endimion, najstariji grad našeg sveta i izvor mog domorodačkog prezimena nemo je klizio naviše kroz osvit i atmosferu da bi ga prihvatio deset kilometara dugački savršeni drvobrod koji nas je čekao na visokoj orbiti. Sequoia Sempervirens raširila je grane da bi oblikovala za nas savršeno pristanište, kako bismo mogli da siđemo sa Hiperionovog tla na velike mostove, grane i gazišta broda bez osećaja prelaska. Onda se drvobrod okrenuo prema zvezdama.
     "Ti ćeš morati da uradiš ono što sledi, Role", reče Dordže Famo. "Č. Silenus neće preživeti premeštanje Hokingovim pogonom, fugu ili neophodni vremenski dug."
     "Ovo je prokleto veliki drvobrod", rekoh ja. "Tu ima puno ljudi i mašina. Nadam se da ćete mi pomoći."
     "Naravno", reče visoka žena divlje, sede kose.
     "Da", rekoše Dalaj Lama, Džordž i Džigme.
     "Pomoći ćemo", reče Rejčel dok je stajala kraj Teo. Obe žene izgledale su starije.
     "I mi ćemo pokušati", reče otac De Soja, govoreći u ime Keta Rostina i ostalih koji su se okupili u blizini.
     Visoko na mostu broda, dok je A. Betik pazio na svog bivšeg gospodara nekoliko stotina metara niže, Dordže Famo, Rejčel, Teo, Dalaj Lama, Džordž, Džigme, otac De Soja, templarski kapetan i ostali, uhvatiše se za ruke. Ja sam dovršio krug. Zatvorili smo oči i oslušnuli zvezde.

     Očekivao sam da se nebeska reka zvezda od kojih se sastojao Manji Magelanov Oblak pojavi iznad drvobroda kada izronimo iz svetlosti, ali bilo je očigledno da smo još u Mlečnom Putu, ne tako mnogo svetlosnih godina daleko od Hiperionovog sistema, ukoliko sam mogao da se oslonim na poznata sazvežđa. Otišli smo negde. Ali svet koji je goreo iznad grana nije bio obojen morskim plavetnilom i belinom oblaka kao Stara Zemlja, čak nije ni ličio na neku zemljoliku planetu, već je bio crveni, bezvodni pustinjski svet rošav od vulkana ili udarnih kratera, sa blistavom belom polarnom kapom.
     "Mars", reče A. Betik. "Vratili smo se u sistem Stare Zemlje kraj zvezde po imenu Sol."
     Svi smo u Praznini začuli odjek glasa Fedmana Kasada na tom svetu. Prebacili smo se dole, pronašli ga, objasnili svoje putovanje - objašnjenje mu nije bilo potrebno, pošto je čuo da dolazimo dok je i sam slušao - i vratili smo se na Sequoia Sempervirens sa njim. Martin Silenus je dojavio da želi da porazgovara sa svojim starim kolegom hodočasnikom, i ja sam se popeo sa vojnikom uz stepeništa i mostove do tornja.
     "Sistem Stare Zemlje je bezbedan, baš kao što mi je Ona Koja Podučava zapovedila", reče Kasad dok smo stupali na Hiperionovo tle gde je delić grada bio smešten u granju drvobroda. "Nijedan brod Paksa nije isprobao naš odbrambeni sistem već deset meseci. Nikome unutar sistema, čak ni našim ratnim brodovima, neće biti dopušteno da se približe na manje od dvadeset miliona kilometara od Stare Zemlje."
     "Stare Zemlje?" ponovih ja. Ukopao sam se u mestu. Kasad stade i okrenu mršavo, tamno lice prema meni.
     "Ti ne znaš?" upita on. Vojnik pokaza prema nebu, pravo naviše, u tačku prema kojoj je drvobrod ubrzavao punom snagom, glatko, pod kontrolom ergova.
     Izgledalo je to kao dvostruka zvezda, baš kao što izgledaju sve planete sa jednim velikim mesecom. Ali mogao sam da vidim bledi sjaj Lune, slabiji, hladniji. I toplo plavo i belo pulsiranje života Stare Zemlje.
     A. Betik nam se pridruži na ulazu u toranj. "Kada je... kada su... kako... kada se vratila?" pitao sam, i dalje zagledan u Staru Zemlju dok je ona narastala u pravu sferu.
     "U vreme Podeljenog Trena", reče Kasad. On otrese crvenu prašinu sa crne uniforme, pripremivši se za susret sa starim pesnikom.
     "Zar svi to znaju?" upitah ja. Jadni glupi Rol Endimion. Sve uvek poslednji sazna.
     "Sada znaju", reče pukovnik Fedman Kasad.
     Nas trojica se popesmo da posetimo čoveka na samrti.

     Martin Silenus bio je dobro raspoložen kada je video starog prijatelja posle skoro dve stotine osamdeset godina razdvojenosti.
     "Dakle, tvoja crna duša ubice postaće seme-kristal za Šrajka u sledećem milenijumu, kada ga budu pravili, a?" zacerekao se starac kroz sintisajzer govora koji ga je s mukom pratio. "E, pa baš ti hvala, Kasade, govnaru jedan."
     Vojnik se namršti na iscerenu mumiju. "Zbog čega nisi mrtav, Martine?" upita pukovnik konačno.
     "Jesam, jesam", reče Silenus kroz kašalj. "Prestao sam da dišem pre mnogo era i eona. Samo se još nisu setili da me odguraju i zakopaju." Sintisajzer nije pokušao da artikuliše gušenje i struganje koje je usledilo.
     "Jesi li uspeo da završiš svoju bezvrednu pesmu u prozi?" upita vojnik dok je starac i dalje kašljao i tresao mrežu cevi i žica.
     "Nije", rekoh ja, umesto zakašljalog stvora u krevetu. "Nije mogao."
     "Da", reče Martin Silenus jasno kroz mikrofon na grlu. "Jesam."
     Stajao sam bez reči.
     "U stvari", zacereka se pesnik, "on je to završio umesto mene." Koščata ruka omotana pergamentnim tkivom malo se podiže sa kreveta. Palac izobličen artritisom trznu prema meni.
     Pukovnik Kasad me pogleda. Odmahnuh glavom.
     "Jebote, dečko, nemoj da si toliko tup", reče Martin Silenus tonom koji je u prevodu, kroz zvučnik, imao gotovo nežan prizvuk. "Vidiš li igde svoju pisaljku?"
     Obrnuh se i pogledah prema tacni kraj kreveta gde sam je ranije ostavio. Nije je bilo.
     "Sve je odštampano. Umnoženo u milijardu memorijskih primeraka. Poslao sam to u sferu podataka pre nego što smo se prebacili ovamo", zastruga Silenus.
     "Ne postoji sfera podataka", rekoh ja.
     Martin Silenus se toliko zasmeja da zapade u novi napad kašlja. Konačno, sintisajzer prevede neke delove njegovog kašlja kao: "Ti nisi samo glup, dečko. Ti si beznadežan. A šta misliš da je Praznina? To je prokleta sfera podataka proklete Vaseljene, dečko. Osluškivao sam je vekovima pre nego što sam se pričestio sa malom da bih to radio pomoću nanotehnoloških trica u sebi. To pisci, umetnici i tvorci rade, dečko. Osluškuju Prazninu i pokušavaju da čuju misli mrtvih. Da osete njihov bol. Bol živih, takođe. Pronalaženje muze samo je način na koji umetnik ili neki sveti čovek zaglavljuje nogu u ulazna vrata Praznine Koja Spaja. Anea je to znala. Trebalo je da znaš i ti."
     "Niste imali nikakvo pravo da emitujete moju pripovest", rekoh ja. "Ona je moja. Ja sam je napisao. Ona nije deo vašeg Speva." Da sam sa sigurnošću znao koje ga crevo snabdeva kiseonikom, nagazio bih ga i stajao na njemu sve dok struganje ne prestane.
     "Ne seri, dečko", reče Martin Silenus. "Šta misliš, zbog čega sam te uopšte poslao na taj jedanaestogodišnji odmor?"
     "Da izbavim Aneu", rekoh ja.
     Pesnik se zacereka i zakašlja. "Njoj izbavljenje nije bilo potrebno, Role. Do đavola, kako ja gledam na sve ono što se dešavalo, ona je češće izvlačila tvoju bezvrednu guzicu iz vatre. Čak i kada se Šrajk pojavljivao kao spasilac, to je bilo samo zato što ga je devojčica malo pripitomila." Bele oči mumije sa naočarima opremljenim video-kamerama okrenuše se prema pukovniku Kasadu. "Pripitomila tebe, hoću da kažem, ti bivša i buduća mašino za ubijanje."
     Odstupio sam od kreveta i uhvatio se za jedan biomonitor kako bih se pridržao. Iznad nas, u širokom krugu otvorenog vrha tornja, Stara Zemlja narastala je, obla. Glas Martina Silenusa pozva me natrag, gotovo podrugljivo: "Ali još ga nisi završio, dečko. Spev još nije gotov."
     Zurio sam u njega sa nekoliko hladnih metara udaljenosti. "Kako to misliš, starče?"
     "Moraš da me spustiš tamo dole, kako bismo mogli da ga završimo, Role. Zajedno."

     Nismo mogli da se slobodno prebacimo na Staru Zemlju, pošto tamo nije bilo nikoga ko bi mi poslužio kao signal za prebacivanje, pa smo odlučili da upotrebimo ergove da bismo spustili čitavu gromadu sa gradom Endimionom. To bi moglo biti kobno za starog pesnika, ali stari pesnik se izdrao na nas da jebote umuknemo više za ime Božje i uradimo to, pa smo tako i učinili. Sequoia Sempervirens bila je na niskoj orbiti oko Stare Zemlje - ili naprosto 'Zemlje' kako je Martin Silenus zahtevao da je zovemo - nekoliko sati. Optički, radarski i drugi senzori drvobroda pokazali su svet lišen ljudskih bića, ali zdrav i pun životinja, ptica, riba, biljaka, sa nezagađenom atmosferom. Namera mi je bila da se spustimo u Zapadni Taliesin, ali teleskopi su nam pokazali da su građevine nestale. Ostala je samo pustinja, verovatno baš onakva kakva je bila u poslednjim danima pre nego što je Zemlja navodno upala u crnu rupu Velike Greške iz '08. Rim u koji se vratio drugi kibrid Džona Kitsa nestao je. Svi gradovi i zdanja koja sam smatrao eksperimentalnim rekonstrukcijama Lavova, Tigrova i Medveda izgleda da su nestala. Sa Zemlje su uklonjeni svi gradovi, drumovi i tragovi čovečanstva. Pulsirala je životom i zdravljem kao da čeka naš povratak.
     Bio sam blizu podnožja Konzulovog broda na tlu Hiperiona u gradu unutar drvobroda, okružen Aneinim starim prijateljima, i glasno sam govorio o spuštanju, o tome ko želi da pođe i ko bi trebalo da nam pravi društvo, u mislima sve vreme sa malim metalnim kanisterom u torbi oca De Soje, kada je A. Betik istupio i pročistio grlo.
     "Izvinite, Č. Endimione, nisam mislio da vas prekidam." Činilo se da je moj stari prijatelj android toliko postiđen da je porumeneo pod plavom kožom, kao što je uvek činio kada je morao da protivureči nekome od nas. "Ali Č. Anea mi je ostavila jasna uputstva za slučaj da se vratite na Staru Zemlju, što ste očito i uradili."
     Svi smo sačekali. Nisam čuo da je dala androidu uputstva na Igdrasilu. Ali opet, stvari su pred kraj bile veoma bučne i zbrkane.
     A. Betik pročisti grlo. "Č. Anea je rekla da Ket Rostin treba da pilotira prilikom spuštanja, ukoliko spuštanja uopšte bude, sa još četiri osobe koje će se iskrcati kada se spuste, i zamolila me je da se izvinim svima vama koji želite da odmah siđete na Staru Zemlju", reče on. "Naročito da se izvinim tako dragim prijateljima poput Č. Rejčel, Č. Teo i drugih koji su naročito željni da vide planetu. Č. Anea me je zamolila da vas uverim da ćete biti dobrodošli tamo dve nedelje posle dana spuštanja - poslednjeg dana pre nego što drvobrod napusti orbitu. I zamolila me je da vam kažem, da će za dve standardne godine... odnosno, za dve Zemljine godine, naravno... svako ko se bude prebacio ovamo moći slobodno da poseti Staru Zemlju."
     "Dve godine?" upitah ja. "Čemu taj dvogodišnji karantin?"
     A. Betik odmahnu ćelavom glavom. "Č. Anea to nije rekla, Č. Endimione. Žao mi je."
     Podigao sam ruke, dlanovima okrenutim naviše. "Pa, ko onda može da se sada spusti?" upitao sam. Ukoliko moje ime nije na spisku, svejedno ću se spustiti, bez obzira na Aneine poslednje želje. Pesnicama ću sebi prokrčiti put, ako zatreba. Ili ću oteti Konzulov brod i spustiti ga. Ili ću se sam slobodno prebaciti.
     "Vi, ser", reče A. Betik. "Sasvim je jasno pomenula vas, Č. Endimione. I Č. Silenusa, naravno. Oca De Soju. I..." Android zastade, kao da je ponovo postiđen.
     "Nastavi", rekoh ja oštrije nego što sam nameravao.
     "Mene", reče A. Betik.
     "Tebe", ponovih ja. U sekundi mi se učinilo da to ima smisla. Android je sa nama bio tokom dugog putovanja... u stvari, proveo je više vremena sa Aneom nego ja tokom godina zahvaljujući vremenskom dugu moje solo odiseje. Štaviše, A. Betik je rizikovao život za nju, za nas, i izgubio je ruku u Nemesinoj zasedi na Božjem Gaju pre toliko godina. Slušao je Aneina učenja i pre nego što smo Rejčel ili Teo... ili ja... postali njeni učenici. Naravno da bi želela da njen prijatelj A. Betik bude tamo kada njen pepeo bude rasut na lahoru Stare Zemlje. Osetio sam stid zbog toga što sam se toliko iznenadio. "Izvini", rekoh naglas. "Naravno da i ti treba da pođeš."
     A. Betik jedva primetno klimnu glavom.
     "Dve nedelje", rekoh ja ostalima, primetivši da se većini razočarenje vidi na licu. "Za dve nedelje, svi ćemo biti dole i razgledati okolo, tražiti iznenađenja koja su nam ostavili Lavovi, Tigrovi i Medvedi."
     Pozdravili smo se kada su stari prijatelji, Templari, Proterani i drugi napustili tle grada Endimiona da bi posmatrali sa stepeništa i platformi drvobroda. Rejčel je otišla poslednja. Na moje iznenađenje, žestoko me je zagrlila. "Do sto đavola, nadam se da vrediš toliko", rekla mi je u uho. Nisam imao pojma o čemu govori ta energična brineta. Ona - kao i većina žena - uvek je za mene predstavljala tajnu.
     "U redu", rekao sam pošto smo se popeli stepenicama do postelje Martina Silenusa. Mogao sam da vidim Staru Zemlju... Zemlju... iznad nas. Vidik se zamaglio, a onda nestao kada su se zaštitna polja spojila, zgusnula, a potom rastavila, kada su potekla pogonska polja i grad se odvojio od drvobroda. Templarski članovi posade i Proterani postavili su priručne kontrole u bolesničkoj sobi tornja, tako da je to, sa svim tim medicinskim mašinama koje su lebdele oko Martina Silenusa, postao veoma tesan prostor. Takođe sam pomislio da je to mesto dobro kao i svako drugo da čovek presedi pokušaj ergova da spuste masu kamenja i trave, grad sa tornjem i parkiranim svemirskim brodom i pola patrljka mosta koji ne vodi nikuda, na svet čije se tri petine sastoje od vode i na kome nema svemirskih pristaništa ili kontrole saobraćaja. Ako ništa drugo, pomislio sam, u slučaju da se srušimo i izginemo, videću da se sprema katastrofa na bezizražajnom licu Keta Rostina ispod njegove oklembešene templarske kapuljače u sekundama pre udara.
     Nismo osetili ulazak u Zemljinu atmosferu. Samo postepenu promenu u krugu neba iznad nas, od zvezdanih polja do plavetnila koje nam je stavilo do znanja da smo uspešno ušli. Nismo osetili prizemljenje. U jednom trenutku, stajali smo u tišini i čekali, a onda je Ket Rostin digao pogled sa svojih prikaza i monitora, šapnuo nešto kroz komunikacione linije svojim voljenim ergovima i obratio se nama: "Spustili smo se."
     "Zaboravio sam da ti kažem gde da se spustiš", rekoh ja, pomislivši na pustinju gde se nalazio Taliesin. Mora da je to bilo mesto gde je Anea bila najsrećnija; gde bi želela da taj pepeo - znao sam da je njen, ali još nisam u to mogao da verujem - bude rasut na toplom vetru Arizone.
     Ket Rostin pogleda prema lebdećoj samrtničkoj postelji.
     "Jebote, ja sam mu rekao gde da se spusti", zastruga sintisajzer glasa starog pesnika. "Tamo gde sam rođen. Gde nameravam da umrem. A sad, da li biste svi lepo izvukli svoj kolektivni palac iz guzice i izgurali me odavde kako bih mogao da vidim nebo?"
     A. Betik isključi sve Silenusove monitore, sve osim najneophodnije opreme za održavanje života, pa sve priveza unutar istog polja EM potisnika. Dok smo bili na drvobrodu, androidi i Proterani, klonovi iz posade i Templari napravili su dugačku rampu od prostorije na vrhu tornja sve do tla, a onda popločali izlaznu stazu do ruba gradske podloge i preko njega. Sve se to spustilo nedirnuto, primetio sam, dok smo išli za lebdećim bolesničkim krevetom napolje, na sunčevu svetlost, i dole. Dok smo prolazili kraj Konzulovog svemirskog broda crnog kao abonos, zvučnik na oplati broda reče: "Zbogom, Martine Silenuse. Bila je čast poznavati vas."
     Drevna prilika u krevetu uspe da digne jednu kosturnu ruku i prilično veselo mahne. "Vidimo se u paklu, Brode."
     Sišli smo sa gradskog tla, stupili sa popločane rampe i zagledali se u travnate predele i daleke brežuljke ne mnogo drugačije od pustopoljina mog detinjstva, izuzev linije šume s naše desne strane. Gravitacija i vazdušni pritisak bili su baš kao što sam ih pamtio iz našeg četvorogodišnjeg boravka na Zemlji, mada je vazduh ovde bio mnogo vlažniji nego u pustinji.
     "Gde smo?" upitao sam, ne obraćajući se nikome posebno. Ket Rostin je ostao u tornju i samo smo android, pesnik na samrti, otac De Soja i ja sada bili napolju u jutarnjem sunčevom svetlu prolećnog dana na severnoj hemisferi.
     "Tamo gde je nekada bilo imanje moje majke", šapnu sintisajzer Martina Silenusa. "U srcu srca Severnoameričkog Zabrana."
     A. Betik diže pogled sa med-jedinice gde je proveravao rezultate. "Mislim da se to zvalo Ilinois u danima pre Velike Greške", reče on. "Mislim da je ovo bilo središte te države. Vidim da su se prerije vratile. Ono su stabla bresta i oraha... izumrla ovde u dvadeset prvom veku, ako ne grešim. Ona reka iza brežuljaka teče pravcem jug-jugozapad i uliva se u reku Misisipi. Verujem da ste... ovaj... prošli delom te reke, Č. Endimione."
     "Da", rekoh ja, setivši se tananog malog kajaka, opraštanja u Hanibalu i Aneinog prvog poljupca.
     Sačekali smo. Sunce se diglo. Vetar je nosio vlati trave. Negde iza linije stabala neka ptica protestovala je zbog nečega, onako kako to samo ptice mogu. Pogledao sam Martina Silenusa.
     "Dečko", reče sintisajzer starog pesnika, "ako očekuješ da umrem na zadati znak kako bih te spasao opekotina od sunca, jebote, nema izgleda. Držim se noktima, ali ti su nokti stari, tvrdi i dugački."
     Osmehnuo sam se i dodirnuo njegovo koščato rame.
     "Dečko", šapnu pesnik.
     "Da, ser", rekoh ja.
     "Rekao si mi pre mnogo godina da te je tvoja stara bakica - zvao si je Grandam - terala da učiš Spev napamet sve dok ti ne pocuri na uši. Je li to tačno?"
     "Da, ser."
     "Možeš li da se prisetiš stihova koje sam napisao o ovom mestu... kakvo je bilo u moje doba?"
     "Mogu da pokušam", rekao sam. Zatvorio sam oči. Osetio sam iskušenje da dodirnem Prazninu, da potražim zvuk tih lekcija u Grandaminom glasu umesto da se ovako upinjnem da prizovem to iz sećanja, ali umesto toga, učinio sam to na teži način, koristeći mnemonička sredstva kojima me je ona naučila, da bih prizvao pojedine pasaže strofa. Dok sam stajao tamo, očiju i dalje zatvorenih, izgovorio sam pasaže kojih sam mogao da se setim:

     Sutoni krhki blede iz ružičaste u purpur
     nad obrisima drveća od krep-papira
     iza jugozapadnog travnjaka.
     Nebesa tanana poput providnog porcelana,
     bez ožiljka od oblaka ili mlaznog traga.
     Predsimfonijski muk prvog svetla praćen
     udarom cimbala osvita.
     Narandžasto, crveno bukti u zlato,
     dugo, hladno se spušta u zeleno:
     senka lista, hlad, pipci čempresa
     i žalosne vrbe, utihnuli
     zeleni somot luga.

     Majčino imanje - naše imanje - hiljadu jutara
     usred još milion takvih. Travnjaci veličine
     malih prerija sa travom tako savršenom da
     zove telo da legne na nju,
     da odrema na njenom mekom savršenstvu.
     Plemenita stabla sa hladom od zemlje prave
     sunčane satove,
     senke im kruže u mirnoj procesiji;
     sad smešane, sad izdužene prema podnevu,
     da bi se konačno istegnule prema istoku
     sa umiranjem dana.
     Kraljevski hrast.
     Džinovski brestovi.
     Pamukovo drvo, čempres, sekvoja i bonsai.
     Banjan-drveće raste, nova debla
     poput glatkih stubova u hramu
     čiji je krov nebo.
     Vrbe duž pažljivo prokopanih kanala i zbrke
     potoka,
     sa klonulim granama što pevaju drevne žalopojke
     vetru.

     Zaćutao sam. Sledeći deo bio je nejasan. Nikada nisam uživao u tim lažno-lirskim delovima Speva i više sam voleo prizore borbi.
     Dodirivao sam rame starog pesnika dok sam recitovao i osetio sam kako se opustilo dok sam govorio. Otvorio sam oči, očekujući da ugledam mrtvaca na krevetu.
     Martin Silenus mi se iskezi kao satir. "Nije loše, nije loše", zastruga. "Nije loše za jedno matoro piskaralo." Njegove video naočari okrenuše se prema androidu i svešteniku. "Vidite zbog čega sam odabrao ovog momka da mi završi Spev? Ono što napiše čisto je sranje, ali zato pamti kao slon."
     Samo što sam zaustio da pitam: Šta je to slon? Ali onda sam pogledao prema A. Betiku bez nekog naročitog razloga. U jednom jedinom trenu, posle svih tih godina u kojima sam ga poznavao kao blagog androida, zaista sam ga video. Donja vilica mi se oklembesila.
     "Šta je bilo?" upita otac De Soja, zabrinutim glasom. Možda je pomislio da sam pretrpeo srčani udar.
     "Ti", rekoh ja A. Betiku. "Ti si Posmatrač."
     "Da", reče android.
     "Ti si jedan od njih... poslali su te... Lavovi, Tigrovi i Medvedi."
     Sveštenik pogleda mene, A. Betika, još iscerenog čoveka na krevetu, pa ponovo androida.
     "Nikada mi se nije mnogo dopadao taj izbor reči Č. Anee", reče A. Betik veoma tiho. "Nikada nisam video nekog lava, tigra ili medveda uživo, ali koliko shvatam, zajednička im je izvesna žestina koja je strana... ovaj... tuđinskoj rasi kojoj pripadam."
     "Ti si poprimio oblik androida pre toliko vekova", rekoh, i dalje zagledan, sa sve dubljim razumevanjem koje je bilo poput oštrog i bolnog udarca u glavu. "Ti si bio prisutan u vreme svih ključnih događaja... uspona Hegemonije, otkrića Vremenskih Grobnica na Hiperionu, Pada Dalekobacača... dobri Hriste, bio si prisutan dobrim delom i za vreme poslednjeg hodočašća Šrajku."
     A. Betik malo pognu ćelavu glavu. "Ako neko treba da posmatra, Č. Endimione, onda mora biti na pravom mestu za to."
     Nagnuh se nad krevet Martina Silenusa, spreman da ga prodrmam natrag u život ako je umro, kako bi mi odgovorio. "Jesi li ti to znao, starče?"
     "Ne pre nego što je otišao sa tobom, Role", reče pesnik. "Ne pre nego što sam pročitao tvoju pripovest kroz Prazninu i shvatio..."
     Ustuknuo sam za dva koraka u mekoj, visokoj travi. "Kakav sam idiot bio", rekoh. "Nisam ništa video. Nisam ništa razumeo. Bio sam budala."
     "Ne", reče otac De Soja. "Bio si zaljubljen."
     Krenuh prema A. Betiku kao da ću ga zadaviti ako mi ne odgovori smesta, iskreno. Možda bih to i uradio. "Ti si otac", rekoh. "Slagao si me da ne znaš gde je Anea nestala na skoro dve godine. Ti si otac deteta... sledećeg mesije."
     "Ne", reče android mirno. Posmatrač. Jednoruki Posmatrač, prijatelj koji umalo nije poginuo sa nama mnogo puta. "Ne", reče on ponovo. "Ja nisam Anein muž. Ja nisam otac."
     "Molim te", rekoh, dok su mi se ruke tresle, "nemoj da me lažeš." Ali zmao sam da me ne bi slagao. On nikada nije lagao.
     A. Betik me pogleda u oči. "Ja nisam otac", reče on. "Oca sada nema. Nikada nije postojao drugi mesija. Nema deteta."
     Mrtvi. Oboje su mrtvi... njeno dete, njen muž - ko god, šta god bio - i sama Anea. Moja draga devojka. Moja mila devojka. Ništa više nije ostalo. Pepeo. Nekako, još kada sam odlučio da pronađem dete, da zamolim oca-Posmatrača da mi dopusti da budem prijatelj, telohranitelj i sledbenik tog deteta baš kao što sam bio Anein, kada sam upotrebio tu novu nadu kao sredstvo za bekstvo iz Šredingerove kutije, znao sam duboko u srcu da u Vaseljeni ne postoji živo dete moje dragane... čuo bih muziku te duše kako odjekuje Prazninom kao Bahova fuga... nema deteta. Sve je samo pepeo.
     Sada sam se okrenuo prema ocu De Soji, spreman da dodirnem cilindar sa Aneinim ostacima, spreman da prihvatim činjenicu da je ona zauvek nestala sa prvim dodirom hladnog čelika na vršcima mojih prstiju. Otići ću sam da pronađem mesto gde ću rasuti njen pepeo. Pešice od Ilinoisa do Arizone, ako zatreba. Ili možda samo do mesta gde je bio Hanibal... gde smo se prvi put poljubili. Možda je tamo bila najsrećnija dok smo bili tu.
     "Gde je kanister?" pitao sam nesigurnim glasom.
     "Nisam ga poneo", reče sveštenik.
     "Gde je?" upitah ja. Nisam bio ljut, već samo veoma, veoma umoran. "Otići ću do tornja da ga uzmem."
     Otac Federiko de Soja udahnu duboko i odmahnu glavom. "Ostavio sam ga na drvobrodu, Role. Nisam ga zaboravio. Ostavio sam ga tamo namerno."
     Zurio sam u njega, više zbunjen nego ljut. Onda shvatih da je on - baš kao i A. Betik, pa čak i stari pesnik u krevetu - okrenuo glavu prema brežuljcima iznad reke.
     Učinilo mi se da je iznad prošao oblak, ali tada izuzetno jarki zrak svetlosti obasja načas travu. Dve prilike bile su nepomične u dugim sekundama, ali onda niža od dve prilike krenu bodro prema nama, da bi konačno potrčala.
     Viša prilika bila je prepoznatljivija sa te udaljenosti, naravno - sunce je blistalo na njenom hromiranom lubu, crvene oči vidno su sijale čak i sa te daljine, blesak trnja, šiljaka i brijača na prstima - ali ja nisam mogao da traćim vreme na posmatranje nepomičnog Šrajka. On je obavio svoje. Prebacio je sebe i drugu osobu sa sobom napred kroz vreme podjednako lako kao što sam ja naučio da se prebacujem kroz prostor.
     Anea je pretrčala poslednjih trideset metara. Izgledala je mlađa - manje istrošena brigama i događajima - kosa joj je bila gotovo zlatna na suncu i na brzinu svezana pozadi. I jeste bila mlađa, shvatio sam, ukočen u mestu dok je ona trčala prema našoj maloj grupi na brdu. Imala je dvadeset godina, četiri više nego kada sam je ostavio na Hanibalu, ali skoro tri godine manje nego kada sam je poslednji put video.
     Anea poljubi A. Betika, zagrli oca De Soju, nagnu se nad krevet da poljubi starog pesnika veoma nežno, a onda se okrenu prema meni.
     Još sam bio ukočen u mestu.
     Anea priđe bliže, prope se na nožne prste kao što je uvek činila kada je želela da me poljubi u obraz.
     Ona mi nežno poljubi usne. "Žao mi je, Role", šapnu ona. "Žao mi je što je ovo bilo tako teško za tebe. Za svakoga."
     Tako teško za mene. Stajala je tamo sa punim uvidom u mučenja koja je čekaju u kaštelu Sant'Anđelo sa Nemes-stvorenjima koja kruže oko njenog nagog tela kao lešinari, sa slikama plamenova koji se dižu...
     Ona mi ponovo dodirnu obraz. "Role, mili moj. Tu sam. Ovo sam ja. Biću sa tobom sledeće godine i još jedanaest meseci, jednu nedelju i šest sati. I više nikada neću pomenuti koliko je to vremena. Vreme je za nas neograničeno. Mi ćemo uvek biti zajedno. A i naše dete biće tamo sa tobom."
     Naše dete. Ne neki mesija rođen zato što je to neophodno. Ne brak sa Posmatračem. Naše dete. Naše ljudsko, nesavršeno dete koje pada i plače.
     "Role?" upita Anea, dodirnuvši mi obraz prstima žuljevitim od rada.
     "Zdravo, malena", rekoh. I uzeh je u naručje.

35.

     Martin Silenus je umro kasno sledećeg dana, nekoliko sati posle Aneinog i mog venčanja. Otac De Soja je obavio svadbenu svetkovinu, naravno, baš kao što je kasnije obavio i pogrebnu službu, neposredno pre sutona. Sveštenik je rekao da mu je drago što je poneo sa sobom odoru i misal.
     Sahranili smo starog pesnika na jednom travnatom brežuljku iznad reke, gde se činilo da je pogled na preriju i daleke šume najlepši. Koliko smo mogli da ustanovimo, kuća njegove majke trebalo bi da je bila negde u blizini. A. Betik, Anea i ja iskopali smo duboki grob, pošto je unaokolo bilo divljih životinja - čuli smo zavijanje vukova prethodne noći - a onda smo doneli teško kamenje do tog mesta da prekrijemo zemlju. Na jednostavnom nadgrobnom kamenu, Anea je zabeležila datume rođenja i smrti starog pesnika - četiri meseca manje od punih hiljadu godina - urezavši njegovo ime dubokim slovima, da bi ispod toga dodala samo - NAŠ PESNIK.
     Šrajk je stajao na istom travnatom brežuljku na kom se pojavio sa Aneom, i nije se pomerio za vreme našeg venčanja tog dana, niti tokom divne večeri kada je stari pesnik umro, niti za vreme pogrebne službe kada smo sahranili Martina Silenusa, dvadesetak metara daleko od mesta gde je stvorenje stajalo kao neki stražar načičkan šiljcima i ovenčan trnjem, ali kada smo se udaljili od groba, Šrajk je sporo pošao napred sve dok nije stao iznad groba, pognute glave, sa mlitavo oklembešene četiri ruke, dok je poslednji umirući sjaj neba blistao na njegovom glatkom lubu i u očima nalik na crvene dragulje. Više se nije pomerio.
     Otac De Soja i Ket Rostin uveravali su nas da treba da provedemo još jednu noć u nekoj od soba u tornju, ali Anea i ja smo imali druge planove. Uzeli smo nešto opreme za kampovanje iz Konzulovog broda, splav na naduvavanje, lovačku pušku, dosta zaleđene i suve hrane za slučaj da se pokažemo neuspešni kao lovci, i uspeli sve to da spakujemo u dva veoma teška ranca. Sada smo stajali na rubu gradskog tla, zagledani u svet trava, šuma i sve dubljeg neba u sutonu. Humka starog pesnika jasno se video spram sve bleđeg zalaska sunca.
     "Ubrzo će mrak", zanovetao je otac De Soja.
     "Imamo fenjer", isceri se Anea.
     "Tamo ima divljih životinja", reče sveštenik. "To zavijanje koje smo čuli prošle noći... Sam Bog zna kakvi se grabljivci upravo bude."
     "Ovo je Zemlja", rekoh ja. "Mogu, uz pomoć puške, da iziđem na kraj sa bilo čime. Osim sa grizlijem."
     "Šta ako ovde ima grizlija?" bio je uporan jezuit. "Osim toga, izgubićete se tamo. Nema puteva niti gradova. Ni mostova. Kako ćete prelaziti reke..."
     "Federiko", reče Anea, spustivši šaku čvrsto, ali nežno na sveštenikovu podlakticu. "Ovo je naša prva bračna noć."
     "Oh", reče sveštenik. On je brzo zagrli, rukova se sa mnom, pa ustuknu za korak.
     "Smem li ja nešto da predložim, Č. Anea, Č. Endimione?" upita A. Betik sramežljivo.
     Digoh pogled sa noža u kaniji koji sam stavljao na opasač. "Hoćeš li da nam kažeš šta ste vi to, sa druge strane Praznine Koja Spaja, planirali za Zemlju u godinama koje dolaze?" upitah ja. "Ili da ste konačno rešili da se lično upoznate sa ljudskom rasom?"
     Android je izgledao kao da mu je neprijatno. "Ah... ne", reče on. "Taj predlog se više odnosio na jedan skroman svadbeni poklon." On nam oboma pruži kožnu futrolu.
     Smesta sam je prepoznao. Anea takođe. Spustili smo se na šake i kolena kako bismo izvukli hoking-prostirku i razmotali je na travi.
     Aktivirala se na prvi dodir i zalebdela oko metar iznad tla. Natovarili smo i privezali rance pozadi, položili pušku kraj njih, i opet je ostalo dovoljno mesta za oboje - pod uslovom da ja sedim ukrštenih nogu, a da Anea sedi u udubljenju mojih nogu i ruku, leđima naslonjena na moje grudi.
     "Ovo bi trebalo da nas prenese preko reka i iznad zverčica", reče Anea. "A večeras nećemo ići daleko u potrazi za mestom za logorovanje. Tamo, preko reke, taman toliko da ne možete da nas čujete."
     "Da ne možemo da vas čujemo?" upita jezuit. "Ali zašto onda ostajete tako blizu, ako ne možemo da čujemo vaš zov? Šta ako pozovete u pomoć i..." On pocrvene.
     Anea ga zagrli. Rukova se sa Ketom Rostinom i reče: "Za dve nedelje molila bih vas da pustite Rejčel i ostale da se prebace ovamo ili da se spuste Konzulovim brodom ukoliko žele da razgledaju. Sačekaćemo ih kod Čika Martinovog groba tačno u podne. Dobrodošli su da se zadrže do sutona. Za dve godine, svako ko bude mogao da se prebaci ovamo sam, slobodno će moći da istražuje koliko mu srce želi", reče ona. "Ali mogu da ostanu samo jedan mesec, ne duže. I nisu dopuštene trajne građevine. Nikakve zgrade, Nikakvi gradovi. Ni drumovi. Ni ograde. Dve godine..." Ona mi se isceri. "Za izvestan broj godina, Lavovi, Tigrovi, Medvedi i ja imamo neke zanimljive planove za ovaj svet. Ali u ove dve godine, on je naš... Rolov i moj. Zato vas molim, Istinski Glasu Drveta, molim vas da postavite veliki znak NE PRILAZI pri povratku na svoj drvobrod, hoćete li?"
     "Učinićemo to", reče Templar. On se vrati do tornja da pripremi ergove za uzletanje.
     Mi sedosmo na prostirku, Ruke su mi bile oko Anee. Nisam nameravao da je puštam dugo, dugo. Jedna Zemljina godina, jedanaest meseci, jedna nedelja i šest sati mogu biti večnost ako to dozvolite. I jedan dan može biti to. Jedan sat.
     Otac De Soja nas je blagoslovio i rekao: "Da li bih mogao da uradim nešto za vas u mesecima koji slede? Želite li da vam pošaljemo neke namirnice na Staru Zemlju?"
     Odmahnuo sam glavom. "Ne, hvala, oče. Trebalo bi da nam bude dovoljna oprema za kampovanje, brodski medkomplet, splav na naduvavanje i ova puška. Nisam tek tako bio vodič za lovce na Hiperionu."
     "Ima jedna stvar", reče Anea, i ja opazih blagi trzaj mišića u kutku njenih usana, koji me je uvek upozoravao da je neka neprilika na pomolu.
     "Sve", reče otac De Soja.
     "Ako biste mogli da se vratite ovamo otprilike za godinu dana", reče Anea, "možda će mi zatrebati dobra babica. To bi trebalo da vam bude dovoljno da pročitate sve o toj temi."
     Otac De Soja preblede, zausti da nešto kaže, predomisli se i smrknuto klimnu glavom.
     Anea se nasmeja i dodirnu mu šaku. "Samo se šalim", reče ona. "Dordže Famo i Dem Loa već su pristale da se prebace ovamo po potrebi." Ona ponovo pogleda prema meni. "A biće potrebne."
     Otac De Soja odahnu, spusti snažnu šaku na Aneinu glavu u konačnom blagoslovu i krenu lagano uz zemljište grada, a zatim uz rampu, u toranj. Posmatrali smo kako se stapa sa senkama.
     "Šta će se dogoditi sa njegovom Crkvom?" upitah ja tiho Aneu.
     Ona odmahnu glavom. "Šta god da se dogodi, ima priliku za novi početak... da ponovo otkrije svoju dušu." Ona mi se osmehnu preko ramena. "Mi takođe."
     Osetio sam da mi srce nervozno lupa, ali svejedno sam prozborio. "Malena?"
     Anea okrenu obraz uz moje grudi i pogleda me odozdo.
     "Dečak ili devojčica?" upitah ja. "Nikada nisam pitao."
     "Šta?" upita Anea, zbunjena.
     "Razlog za to što će ti zatrebati Gromovna Krmača i Dem Loa za godinu dana?" upitah, nesigurnim glasom. "Hoće li to biti dečak ili devojčica?"
     "Ah", reče Anea, shvativši konačno. Ona ponovo okrenu lice od mene, nasloni se i uglavi oblinu svoje lobanje ispod moje donje vilice. Osetio sam njene reči kroz spojene kosti kada je progovorila. "Ne znam, Role. Zaista ne znam. To je deo mog života u koji sam uvek izbegavala da zavirim. Sve što se bude dalje dešavalo, biće novo. Oh... znam po onome što sam videla od stvari posle ovoga da ćemo imati zdravo dete i da će napuštanje bebe... i tebe... biti nešto najteže što ću ikada učiniti... mnogo teže nego kada budem morala da dozvolim da me uhvate u bazilici Svetog Petra i kada me budu predali inkvizitorima Paksa. Ali takođe znam po tome što sam videla o sebi iz tog razdoblja - kada budem ponovo sa tobom na T'ien Šanu, u mojoj budućnosti, a tvojoj prošlosti i kada budem na mukama zbog toga što ne mogu da ti ispričam bilo šta od svega ovoga - da će me isto tako utešiti činjenica da je u ovoj budućnosti našoj bebi dobro i da ćeš ti biti taj koji ćeš podizati njega ili nju. I znam da nikada nećeš dopustiti da dete zaboravi ko sam bila ili koliko sam vas oboje volela."
     Udahnula je duboko. "Ali što se tiče toga hoće li biti dečak ili devojčica, ili koje ćemo ime dati bebi... nemam pojma, mili moj. Odabrala sam da ne zavirim u ovo vreme, naše vreme, već samo da ga proživim sa tobom, iz dana u dan. Slepa sam za ovu budućnost baš kao i ti."
     Podigao sam ruke preko njenih grudi i privukao je snažno uz sebe.
     Začu se postiđeno nakašljavanje, i mi pogledasmo naviše, samo da bismo shvatili da A. Betik još stoji kraj hoking-prostirke.
     "Stari prijatelju", reče Anea, zgrabivši ga za ruku dok sam je ja još čvrsto držao. "Šta se priča?"
     Android odmahnu glavom, ali onda reče: "Jeste li ikada pročitali očev sonet 'Homeru', Č. Anea?"
     Moja draga devojka razmisli, namršti se i reče: "Mislim da jesam, ali ga se ne sećam."
     "Možda je jedan njegov deo relevantan za pitanje Č. Endimiona o budućnosti Crkve oca De Soje", reče plavokožac. "A isto tako i za druge stvari. Smem li?"
     "Molim te", reče Anea. Osećao sam po snažnim mišićima njenih leđa uz mene i stisku njene šake na mojoj desnoj butini da jedva čeka, baš kao i ja, da odemo i pronađemo mesto za logorovanje. Nadao sam se da će A. Betikovo recitovanje biti kratko. Android navede:

     I da, na obalama tame svetlost sja,
     Neugažena strmen, zelena, od koraka strepi;
     U ponoć već se gradi naše novo sutra;
     Triput bolje vide oni što su bili slepi...

     "Hvala ti", reče Anea. "Hvala ti, dragi prijatelju." Ona se oslobodi dovoljno da poljubi androida poslednji put.
     "Hej", rekoh ja, pokušavši da zazvučim kao uvređeno dete.
     Mahnuli smo poslednje zbogom, kucnuo sam po letačkim nitima i vekovima stara prostirka uzdigla se pedeset metara, poletela poslednji put iznad nepravilnog zemljišta grada i kamenog tornja, okružila oko Konzulovog svemirskog broda crnog kao abonos i ponela nas prema zapadu. Pouzdavši se već u Zvezdu Severnjaču kao vodiča, u tihom razgovoru o pogodnom mestu za logorovanje na uzdignutom zemljištu nekoliko kilometara zapadno, preleteli smo iznad groba starog pesnika gde je Šrajk još stajao kao nemi čuvar, prešli preko reke gde su talasi i virovi hvatali poslednji sjaj sutona i podigli se još više, zagledani dole u plodne doline i zavodljive šume našeg novog igrališta, našeg drevnog sveta... našeg novog sveta... našeg prvog, budućeg i najboljeg sveta.

ZAHVALNICE

     Pisac bi želeo da se zahvali sledećim ljudima: Kevinu Keliju za njegov opis evolucije a-života iz stvorenja od 80 bajtova, u knjizi Van kontrole; Žan-Danijelu Breku i Monik Labaji za obilazak pariskih katakombi gde su bili vodiči; Džefu Oru, kiberkauboju extraordinaire, na tome što je smelo zašao u kibersvemir da bi povratio četrdesetak stranica ove priče koje je otela TehnoSrž; i mom uredniku, Tomu Dipriju, za strpljenje, polet i zajednički dobar ukus iskazan u obožavanju Teatra misterija i nauke 3000.