Naslov izvornika

James Blish CITIES IN FLIGHT

Earthman, come home

Copyright © 1955 by James Blish

Prva za hrvatsko izdanje IZVORI, 2008.

Ćiuj rajtoj rezervitaj

Nakladnik

IZVORI

Lektura i korektura

Jasna Paunović

Grafička priprema IZVORI

ISBN 978-953-203-342-7 (cjelina)

ISBN 978-953-203-398-4 (knjiga treća)

CIP zaspis dostupan u računalnom katalogu Nacionalne i sveučilišne knjižnice u Zagrebu

Zagreb, srpanj 2013.

JAMES BLISH

knjiga treća

ZEMLJANINE DOĐI KUĆI

Preveo

Stanislav Vidmar

PROLOG

Letovi u svemir su započeli kao obrana od rata usred raspada velike zapadne civilizacije na Zemlji. Otkriće Muirovih vrpčanih strojeva odvelo je rane istraživače sve tamo do Jupitera. Svladati gravitaciju je uspjelo - iako se o tome raspravljalo stoljećima ranije - tek tijekom ekspedicije na Jupiter 2028. godine, zadnjeg svemirskog leta Muirovih strojeva poduzetog od strane Zapada prije konačnog odumiranja njihove civilizacije. Daljinski upravljana izgradnja Mosta na površini samog Jupitera bila je daleko najveći (i u gotovo svim ostalim pogledima najnekorisniji) građevinski pothvat ikad poduzet od strane čovjeka, a omogućila je izravno i mjerenje Jupiterovog magnetskog polja na licu mjesta. Mjerenjima je naposljetku potvrđena Bleckett-Diracova jednadžba, koja je još 1948. dala naslutiti izravnu vezu između magnetizma, gravitacije i brzine vrtnje bilo koje mase.

Sve do tog vremena, Bleckett-Diracova hipoteza je bila tek igračka u rukama čistih matematičara. Onda su se iznenada hipoteza i matematičari odjednom dohvatili. Iz mnogih stranica simbola i promrmljanih diskusija o mogućoj snazi polja koje bi nastalo rotacijom samo jednog elektronovog pola rođen je, tako reći odjednom potpuno razvijen, Dillon-Wagonnerov generator gravitronske polarnosti - gotovo od samog početka nazvan nadimkom ‘spin generator’ - zbog svog učinka na rotaciju elektrona. Superpogon, zaklon od meteora te antigravitacija, sve je to stiglo u samo jednom cjelovitom omotu s oznakom G = 2(PC/BU)².

Svaka kultura ima svoju karakterističnu matematiku, u kojoj povjesničari mogu prepoznati njen neizbježan društveni oblik. Spomenuta jednadžba, zaogrnuta algebrom magijanske kulture i usmjerena na matričnu mehaniku nove Nomadske ere, ostala je zauvijek otkriće Zapada. U prvi trenutak se činilo da je njen glavni značaj u tome što je njen korijen jedna varijanta vrijednosti c, brzine svjedosti kao granice. Zapad je koristio spinsko polje za kolonizaciju obližnjih zvijezda tijekom zadnjih pedeset godina svojeg postojanja, ali nikad nije shvatio moć tog oružja koje je imao u svojim nesigurnim rukama. Zapravo, Zapad nikad nije spoznao da spinsko polje može sve podići, zaštiti i prenijeti brže od svjetlosti.

Tijekom sljedećih stoljeća cjelokupno shvaćanje letova u svemir je gotovo zaboravljeno. Novi poredak na Zemlji, usko plansko samovlašće nazvano ‘Birokratska država! nije razmišljao na taj način. Let u svemir je bio prirodan, iako zakašnjeli, rezultat zapadnjačkih uzoraka razmišljanja, koji su uvijek bili ambiciozno okrenuti beskonačnosti. Međutim, Sovjeti su se tako grozničavo protivili svakoj pomisli o letu u svemir da nisu dopuštali njegovo spominjanje čak ni svojim književnicima. Dok se Zapad sa stijene Zemlje penjao u visine kao sekvoja, Sovjeti su se širili po planetu poput lišaja, stežući ga sve čvršće, zadovoljni u podnožju tih osunčanih stupova uz koje se Zapad nastojao popeti.

Tako je rođena i tako je pobijedila Birokratska država, a takvim je i željela sve to održati. Sovjeti nikad nisu vojno pokorili Zapad. Zapravo, te godine 2105, koja se često spominje kao datum pada Zapada, jedna takva bitka bi vjerojatno dovela do trenutnog nestanka cjelokupnog stanovništva Zemlje. A zapravo se dogodilo nešto drugo: Zapad se sam podjarmio u dugom i bolnom procesu koji su mnogi zamjećivali, ali ga nitko nije mogao zaustaviti. Silno nastojeći spriječiti neprijateljsku infiltraciju, Zapad je razvio vlastite metode nadzora ljudske misli i primjenjivao ih sve čvršće. Na kraju se dvije suprotstavljene civilizacije više nisu mogle razlikovati - a budući da su Sovjeti imali daleko više iskustva u upravljanju takvom monolitnom vladom nego Zapad, sovjetsko rukovođenje je postalo stvarnost i bez prolijevanja krvi.

Zabrana razmišljanja o letu u svemir proširena je čak i na razmišljanja fizičara. Sveprisutna Policija misli bila je školovana za prepoznavanje balističkih formula i drugih stvari u svezi s astronautikom - što je sve nazivano ‘protuzemaljskim aktivnostima’ - i sprečavano već mnogo prije nego što bi se to moglo eksperimentalno provjeriti.

Međutim, Policija misli nije mogla zabraniti atomska istraživanja, jer se snaga novog režima temeljila na njima. Iz proučavanja magnetskog momenta elektrona izronila je Blacketova jednadžba. Nova država je zabranila spinsko polje - jer je bilo previše pogodno za bijeg - ali Policiji misli nikad nije rečeno da je izvorna jednadžba jedna od onih ‘osjetljivih stvari! Sovjeti se nisu usudili nikome reći čak ni to o njoj.

I tako, iako je birokratska država čistkama ili ‘preodgojem’ uništila sve manjinske skupine, jedna skupina teorijskih matematičara je neometano nastavila s radom koji će uništiti Birokratsku državu - iako pripadnicima te skupine nije ni u krajnjim mislima bio neki revolucionarni motiv. I tako je spinsko polje iznova otkriveno, sasvim slučajno, u laboratorijima za nuklearnu fiziku Torijskog kartela.

To otkriće je značilo smrtnu presudu uravnilovki, baš kao što su nuklearni reaktori i solarni Feniks nekoć sasjekli uzlet Zapada. Opet se poletjelo u svemir. Zbog opreza su neko vrijeme ugrađivali spinsko polje samo u nove svemirske brodove pa je nastupilo novo razdoblje, smiješno kratko, međuplanetnih istraživanja. Uzdrmano zdanje se borilo zadržati svoju tradicionalnu ravnotežu. Međutim, težište je već bilo pomaknuto. Bitno razbacivanje novca kad se spinsko polje koristi samo za brodove nije se moglo sakriti. Više nije bilo razloga zašto vozilo koje prevozi ljude kroz svemir mora biti maleno, tijesno, uzdužno i bijedne težine. Jednom kad je antigravitacija postala inženjerska stvarnost, postalo je nepotrebno graditi posebne brodove za let u svemir, jer ni masa ni aerodinamični oblik više nisu ništa značili. I najglomazniji, nezgrapni objekt mogao se podići sa Zemlje i vinuti u svemir na bilo koju udaljenost. Mogli su se, ako zatreba, pomaknuti i cijeli gradovi.

A mnogi se i jesu. Prvo su krenule tvornice; obilazile su Zemlju, idući od jednog vrijednog ležišta minerala do drugog, a zatim se otisnule i u udaljenije visine. Egzodus je počeo. Ništa se protiv toga nije moglo učiniti, jer je ovoga puta sve to izgledalo vrlo korisno za državu. Pokretne tvornice su pretvorile Mars u Pittsburgh Sunčevog sustava; spinsko polje je podiglo i odnijelo na Mars cijelu rudarsku opremu, donoseći novi život toj lišajem obrasloj zahrđaloj kugli. Mjesto na kojem je Pittsburgh nekoć bio ostalo je tek dolina šljake i pepela. Velike tvornice Čeličnog kartela gutale su meteore i proždirale utrobu prirodnih satelita. Aluminijski, Germanijski i Torijski kartel digli su svoje pogone radi rudarenja na planetima.

Ali pogon br. 8 Torijskog kartela se nikad nije vratio. Tom jednostavnom istinom započela je revolucija protiv civilizacije uravnilovke. Prvi Oki-grad se otisnuo iz Sunčevog sustava, tražeći posao među kolonistima koji su ostali nasukani tijekom oseke Zapadne civilizacije. Diljem tih nomadskih gradova proširila se nova civilizacija; kad je sve završilo, Birokratska država je, protivno svojoj volji, učinila upravo ono što je odavno obećavala da će učiniti ‘kad narod bude spreman’ - ugasila se. Zemlja koja je nekoć do zadnjeg zrna pijeska bila vlasništvo Birokratske države ostala je gotovo pusta. Njeni nasljednici su postali - radnici-migranti, lutalice, Okiji.

To je prvenstvo zasluga spinskog polja, ali se događaji ne bi mogli dugo tako odvijati da im nisu pripomogla još dva čimbenika. Jedan od njih je bila dugovječnost. Obuzdavanje takozvane ‘prirodne’ smrti bilo je istodobno ostvareno kad su i tehničari na Jupiterovom mostu potvrdili načela spinskog polja i to se dvoje se uklopilo kao ruka s rukavicom. Unatoč tome što spinsko polje može pokretati brod - ili grad - brzinama višestruko većim od svjetlosne, međuzvjezdani letovi su ipak imali svoje određeno trajanje. Golemost galaktike je takva da duži letovi traju mnogo ljudskih životnih vjekova, čak i pri najvećim spinskim brzinama.

No kad je smrt položila oružje pred antisenex lijekovima, pojam ‘ljudskog životnog vijeka’ u starom značenju tih riječi izgubio je svaki smisao.

Drugi je čimbenik bio ekonomski: uspon metala germanija kao dobrog duha fizike čvrstog stanja. Već mnogo prije ostvarenja letova u duboki svemir, na Zemlji je germanij postao fantastično skup. Otvaranje međuzvjezdane granice oborilo je cijenu germanija na prihvatljiviju razinu pa je on postupno postao osnovni, stabilni monetarni standard svemirske trgovine. Ništa drugo ne bi održalo nomade u poslu.

Tako je pala Birokratska Država, ali se socijalna struktura nije sasvim urušila. Zemaljski zakoni su, iako mnogo izmijenjeni, preživjeli, što za Okije nije nužno bilo štetno. Migrantski gradovi su nailazili i na svjetove koji im nisu željeli dopustiti slijetanje. Drugi su im to dopuštali, a onda ih nemilosrdno iskorištavali. Gradovi su se borili, ali grad nije efikasan borbeni stroj. Šire gledajući, bager je oduvijek bio veće obilježje Zapada nego tenk, a u borbi između ta dva stroja ishod se može predvidjeti; glede toga, promjena nikada nije bilo. Naravno, postavljanje spinskog polja u male objekte, poput svemirskog broda, razbacivanje je resursa, ali ratni brodovi se i proizvode da bi rasipali snagu - što više, to su smrtonosniji. Zemaljska policija je suzbila buntovnike; a onda je, braneći sebe, jer su joj Oki gradovi bili potrebni, Zemlja donijela i zakone za zaštitu tih Okija.

Tako je zemaljska policija zadržala svoju jurisdikciju, ali je uskoro hegemonija Zemlje postala posvuda slaba. U mnogim zakutcima galaktike Zemlja je bila poznata tek kao legenda, kao neki zeleni mit koji plovi svemirom nepoznato koliko tisuća parseka udaljen, i s poznatom, ali neizbježnom poviješću - i to u tisućama godina. Neki od tih svjetova su se mnogo življe sjećali sad već slomljene tiranije s Vege, a nisu se više sjećali - neki nikad ni saznali - ime malog planeta koji je tu tiraniju slomio.

Sama Zemlja postala je pak planet-vrt, sa samo jednim gradom vrijednim pažnje: sada je to bila pospana prijestolnica Galaktike. U dolini Pittsburgh cvjetalo je cvijeće, a bogati mladenci su veselo odlazili tamo provesti medeni mjesec. Ostarjeli birokrati su odlazili na Zemlju da ondje umriju.

Nitko drugi na Zemlju uopće nije išao.

Akref-Monales:

Mliječna staza: pet kulturoloških portreta

1. UTOPIJA

Kad se John Amalfi pojavio na uskom, istrošenom granitnom proširenju s ogradom, u svijesti mu se pojavilo jedno od onih kratkih zbunjenosti glede smisla riječi koje su mu svojedobno često smetale, poput šumova u nekom inače glatko odsviranom solu na francuskom rogu. Sada su takvi momenti zbunjenosti bili vrlo rijetki, ali su mu i dalje bili neugodni.

Ovog puta je otkrio da ne može odrediti kamo se uputio. Je li krenuo put zvonika ili na zapovjedni most?

Naravno, to je bilo pitanje jednostavne semantike, a odgovor je ovisio, kao što su naši stari govorili, o točki promatranja. Ovo granitno proširenje okružuje zvonik gradske vijećnice. Međutim, grad je zvjezdani brod kojim se često uglavnom upravlja odavde, s mjesta na kojem je Amalfi običavao ocjenjivati zvjezdana mora kroz koja grad plovi. Prema tome, ovo je zapovjedni most. No ovaj zvjezdani brod je ipak grad, grad zatvora i igrališta, uličica i uličnih mačaka, a u ovom zvoniku čak postoji i zvono, iako mu nedostaje klatno. Grad se još uvijek zvao New York, ‘iz države New York! što je bilo pogrešno, jer je vidljivo iz starih zemljovida da sada leti samo Manhattan.

Amalfi je prekoračio granitni prag bez vidljivog zastajkivanja. Trenutna nedoumica nije mu bila nešto novo: godinama neposredno nakon polijetanja grada u svemir bio se naviknuo na slične stvari. Bilo je teško odabrati nazive dobro poznatih stvari i mjesta nakon svemirskog uzleta koji ih je pretvorio u nešto drugo. Do problema oko naziva zvonika gradske vijećnice dolazilo je zbog toga što je zvonik i sada izgledao manje-više isto kao i 1850. godine, ali je sada služio kao zapovjedni most svemirskog broda, pa ni jedan ni drugi naziv nisu u potpunosti izražavali tu novu, dvojnu ulogu.

Amalfi podigne pogled. I nebo je izgledalo onako kako je moralo izgledati 1850. godine tijekom neke vrlo vedre noći. Grad je bio potpuno obavijen zastorom spinskog polja, koji je sam po sebi bio nevidljiv, ali koji je propuštao samo eliptićki polarizirano svjetlo, pa je zamućivao svijetle točke - zvijezde u svemiru - i smanjivao njihovu svjedost za oko tri zvjezdane veličine. Osim dalekog, stalnog brujanja samog spinskog polja - zvuka svakako mnogo prigušenijeg od složene prometne buke koja je bila osobina grada u vremenima prije nego su gradovi mogli letjeti - nije bilo ničega po čemu bi se zapravo moglo primijetiti da ovaj grad juri kroz međuzvjezdanu prazninu, kao migrant među migrantima.

Kad bi poželio, Amalfi bi se mogao prisjetiti tih dana, jer je bio gradonačelnik New Yorka - doduše, tek početnik - u doba kad su Gradski Oci zaključili da je vrijeme za polijetanje. Bili je to davne 3111. godine; svi drugi veći gradovi već su desedjećima prije toga napustili Zemlju. Amalfi je imao tek 117 godina. Njegov gradski upravitelj bio je čovjek po imenu deFord i koji je, isto kao i Amalfi, neko vrijeme pokazivao zabavnu zbunjenost oko naziva dobro poznatih stvari koje su oko njih postajale čudne - ali deForda su Gradski Oci strijeljali negdje oko godine 3300. godine jer je organizirao tešku prijevaru, kršenje ugovora s planetom Epoch. Zbog te prijevare u dosje New Yorka upisana je crna mrlja koju zemaljska policija još uvijek nije zaboravila.

Novi gradski upravitelj je bio mladić, nije imao ni 400 godina, a zvao se Mark Hazleton. Kod Gradskih Otaca je bio gotovo jednako omiljen koliko i deFord nekoć i to uglavnom iz istih razloga. Međutim, Hazleton je bio rođen nakon polijetanja grada pa mu zato nije bilo teško svačemu dati ime. Amalfi je pomalo vjerovao da je on posljednji živi čovjek u New Yorku kojem se još događalo da u svojoj svijesti opazi bljeskove izazvane starim, za Zemlju vezanim načinima razmišljanja.

Inzistiranjem da gradska vijećnica ostane centar upravljanja gradom, Amalfi je pokazao svoju privrženost staroj Zemlji. Gradska vijećnica je bila najstarija zgrada u letećem New Yorku pa se iz nje moglo vidjeti tek nekoliko drugih građevina. Nije bila dovoljno visoka, a oko nje su postojale brojne novije zgrade. Amalfi na to nije obraćao pažnju. Sa zvonika - ili mosta, mora li tako nazivati -uvijek je gledao samo ravno uvis, pri čemu bi mu se glava naslanjala na njegov široki bikovski vrat. Naposljetku, nije ni imao razloga razgledavati zgrade oko Battery parka. Sve ih je već vidio.

Međutim, točno iznad grada nalazilo se sunce, okruženo izrazitom crninom. Bilo je već dovoljno blizu pa je njegov disk bio vidljiv golim okom i polagano se povećavao. Dok je Amalfi gledao tu zvijezdu, mikrofon u njegovoj ruci na mahove započne pištati.

"Meni izgleda sasvim dobro" reče Amalfi spuštajući nevoljko svoju ćelavu glavu centimetar ili dva prema mikrofonu. "To je zvijezda G tipa, ili slična, a Jake iz zvjezdarnice kaže da su tamo i dva planeta slična Zemlji. Zapisi govore da su oba naseljena. Gdje ima ljudi, ima i posla."

Telefon započne uznemireno gakati, važući svaki slog podjednako, ne uspijevajući biti uvjerljiv. Amalfi je slušao nestrpljivo. Onda reče. "Politika."

Način na koji je to rekao učinio je tu riječ pogodnom samo za škrabanje po pločniku. Telefon je zašutio; Amalfi ga je objesio na odgovarajuću kuku na ogradi i uz tutnjavu nogu sišao niz prastare kamene stube koji su vodile sa zvonika/mosta.

Hazleton ga je čekao u gradonačelnikovom uredu, bubnjajući vitkim prstima po gornjoj površini radnog stola. Taj gradski upravitelj bio je izuzetno vitak i mršav čovjek, nekako iščašen. Nešto u rasporedu ruku i nogu u Amalfijevom stolcu davalo mu je nemaran izgled. Ako je smišljanje mutnih kombinacija znak nemarnosti, onda bi Hazleton, po Amalfijevu mišljenju, svakako morao biti nazvan najnemarnijim čovjekom u gradu.

Isto tako nije uopće važno je li nemarniji od bilo koga izvan grada. Sve što je izvan grada više nije imalo neku stvarnu važnost.

Hazleton progovori, "Dakle?"

"Dosta dobro" progunđa Amalfi. "Lijepa žuta patuljasta zvijezda, s cjelokupnom ponudom."

"Naravno" reče Hazleton nahereno se osmjehnuvši. "Ne vidim zašto ustrajete na osobnom pogledu na svaku zvijezdu pokraj koje prođemo. U uredu postoje brojni ekrani, a Gradski Oci imaju sve podatke. Znali smo kakvo je ovo sunce još prije nego što smo ga mogli vidjeti."

"Ali ja to volim osobno pogledati" reče Amalfi. "Nisam ja bez veze ovdašnji gradonačelnik već pet stotina godina. Ne mogu dobro ocijeniti zvijezdu dok je ne vidim vlastitim očima. Tada znam. Slike mi ne znače ništa - ne omogućuju osjet"

"Gluposti" reče Hazleton bez zlobe. "I što vaša osjetilnost kaže o ovoj?"

"To je dobro sunce; sviđa mi se. Sletjet ćemo."

"U redu, a što ako vam ja kažem što se tamo događa?"

"Znam, znam, reče Amalfi. Oponašajući mehanički govor Gradskih Otaca, ali uz pretjerivanje, on svom teškom glasu dade neku kombinaciju urednosti i nervoze: ‘POLITIČKA SITU-ACI-JA JE VRL-O UZNEMIRUJUĆA’ Ali mene brine stanje s hranom."

"Oh? Zar je tako loše?"

"Još nije gadno. Bit će, ako ne sletimo. Pojavila se nova mutacija u bazenima s Chlorellom; sigurno je započela dok smo prolazili kroz ono zračenje blizu Sigme Draconis. Dobivamo prinos od oko dvije tone i dvjesto kilograma po hektaru, izraženo u jedinicama masnoće."

"To i nije loše."

"Nije loše, ali prinos stalno opada, a brzina opadanja se povećava. Ako to ne suzbijemo, za oko godinu dana nećemo imati nikakav prinos algi. Zaliha sirove nafte nije dovoljna da nas prehrani do sljedeće zvijezde. Tamo bismo stigli jedući jedni druge." Hazleton je slegnuo ramenima. "To je samo jedno veliko ako, gazda" reče. "Nikada dosad nismo imali mutaciju koju ne bismo mogli staviti pod nadzor. A na ova dva planeta je vrlo gadno."

"Ratuju. No mi smo već prolazili kroz takve situacije. Ne moramo se odlučiti za jednu ili drugu stranu. Sletjet ćemo na pogodniji planet..."

"Da je ovo neka obična međuplanetna svađa, problema ne bi bilo. Ali ovo ovdje - jedan od tih planeta, treći idući od sunca - je svojevrstan nezavisni koralj Hruntanskog carstva, a drugi planet je nastanjen preživjelim Hamiltoncima. S prekidima vode rat već stotinu godina; sa Zemljom nisu imali nikakvu vezu. A sada -sada ih je Zemlja našla."

"I?" upita Amalfi.

"I odlučila ih je izbrisati, i jedne i druge" reče Hazleton sumorno. "Upravo smo primili službeno policijsko upozorenje da zbrišemo što prije odavde."

Žuto sunce iznad grada sada je bilo mnogo manje. Okijski metropolis je, bježeći od ta dva topla zaraćena svijeta, četvrtinom svog pogona otpuzao u ledenu plavozelenu sjenu jednog od razorenih divovskih planeta ovog sustava i sakrio se ondje. Kvartet malenih mjeseca kružio je u ledenom menuetu oko amonijevih olujnih traka koje su okruživale planet.

Amalfi je napeto promatrao ekrane. Manevar, u kojem je grad morao naći ravnotežu između čitavog niza interpoliranih gravitacijskih polja, bio je vrlo zahtjevan, na što Amalfi nije bio naviknut. Grad je obično u širokom luku zaobilazio plinovite divove. Amalfijevom natprirodnom ‘osjećaju’ za svemirske uvjete u kojima je živio trebala je ovoga puta podrška svih raspoloživih elektronskih sprava.

"Prejako, dvadeset treća ulico" reče on u mikrofon. "Na ekranu vaš luk strši gotovo dva stupnja. Prilagodite to."

"Učinjeno, šefe."

Amalfi je promatrao sliku divovskog planeta i njegovih ledenih pratitelja. Jedna kazaljka se blago pokrene.

"Prekini!"

Čitav grad se na trenutak zatresao, a onda je u njemu zavladala tišina. Tišina je bila pomalo zastrašujuća: udaljeno brujanje bilo je očekivani dio okoliša pa kad je to prestalo nastao je osjećaj kratkog udaha - kao da je zrak postao loš. I protiv svoje volje Amalfi je zijevnuo; njegov ošit se borio protiv nepostojeće nestašice kisika.

Zijevnuo je i Hazleton, ali njegove su oči sjale. Amalfi je znao da gradski upravitelj sada uživa; ovo je bio njegov plan i više ga nije zanimalo hoće li se grad naći u opasnosti. Nastojao je izgledati nemarno.

Amalfi se samo nadao da Hazleton neće nadmudriti samoga sebe, pa istodobno i grad. Imali su već nekoliko loših iskustava s Hazletonovim planovima. Primjerice, ona epizoda na Toru V. Od svih planeta u nastanjenom dijelu Galaktike, Tor V je bio daleko najgori planet za Okije, posebno za one koji bi pokušali nešto nepropisno. Jer između svih Oki-gradova stanovnici Tora V su prvo naletjeli na neki grad koji je odbacio svoje staro gradsko ime i nazvao se Interesni Međuzvjezdani Trgovci, IMT. Napuštajući Tor V, taj je grad stekao novo ime: Bijesni Psi. Može se reći da je na Toru V mržnja prema Okijima bila nasljedna. I to iz dobrih razloga...

"Sada ćemo ovdje sjediti i čekati tjedan dana" reče Hazleton. Njegovi lopatasti prsti naguravali su amo-tamo pokretni jezičak njegovog logaritamskog računala. "Hrana će nam toliko potrajati. A putanja koju je Jake dao bila je vrlo uvjerljiva. Murjaci će biti sigurni da smo već daleko na izlasku iz ovog sustava - a nema ih dovoljno za nadzor ova dva zaraćena planeta i istodobno pročešljavanje svemira u potrazi za nama."

"Nadaj se."

"To je razumno, zar ne?" reče Hazleton sa sjajem u očima. "Prije ili kasnije, kroz koji tjedan, otkrit će da je jedan od ta dva planeta jači od drugog pa će usredotočiti svoje snage na njega. Čim se to dogodi, mi ćemo pojuriti na slabije napadnut planet. I kad se spustimo, murjaci će biti previše zauzeti da spriječe naše iskrcavanje i naš utovar zaliha."

"To je samo po sebi u redu. Ali to nas dovodi u izravnu vezu sa slabijim planetom. Murji ne treba bolji izgovor; taj će im biti dovoljan da unište grad."

"Ne nužno" navaljivao je Hazleton. "Ne mogu nas uništiti samo zbog kršenja naredbe o udaljavanju. To znaju jednako dobro kao i mi. Zatreba li, možemo zatražiti intervenciju suda i dokazati da je naredba o udaljavanju bila nečovječna - a u međuvremenu, oni nam ne mogu nametnuti provedbu svoje naredbe dok smo pod pokroviteljstvom njihovog protivnika. Što me podsjeća na to da je jedan inženjer, neki Webster, zatražio da nas napusti. On je jedan od članova prvobitne gradske posade; vjerojatno nemamo boljih. Nije mi drago što odlazi."

"Ako želi sići, bit će mu dopušteno" reče Amalfi. "Za što se odlučio?"

"Za sljedeće pristajalište."

"Pa, izgleda, to će biti ovdje. Dobro..."

Na upravljačkoj ploči interkom se oglasio samoprijekornim podrigivanjem. Amalfi pritisne tipku.

"Gospodine gradonačelniče?"

"Da."

"Ovdje narednik Anderson, javljam se s promatračnice u Chathedral parku. Iza kugle plinovitog diva pojavio se neki brod golemih razmjera. Pokušavamo uspostavimo vezu. Ratni brod."

"Hvala" reče Amalfi kratko pogledavši Hazletona. "Kad uspostavite vezu prebacite je ovamo." Pomicao je sliku na ekranu dok nije ugledao onaj udaljeniji rub divovskog planeta. I, stvarno, tamo se mogao nazrijeti sitni iver svjetlosti. Nepoznati brod je još bio izravno obasjan suncem, ali je zaista morao biti neobično golem da bi se s takve udaljenosti uopće vidio. Gradonačelnik je uključio povećanje i kao rezultat je na ekranu dobio sliku cilindra veličine njegova palca.

"Niti se ne pokušavaju skrivati" promrmljao je, "ali stvar ovih dimenzija teško bi se mogla bilo kako sakriti. Ovo je dugo barem tristo metara. Izgleda da ih nismo prevarili."

Hazleton se nagnuo naprijed. Napeto je proučavao cilindar bezazlenog izgleda. "Ne bih rekao da je to policijska letjelica" reče. "Letjelice policijskih odreda za čišćenje su više ili manje kruškastog oblika s mnogo ispupčenja. Ovaj brod ima samo četiri kupole, i to odlivene s brodskim koritom, što se u drevnim vremenima nazivalo ‘aerodinamičnim oblikom! Vidite?"

Amalfi kimne glavom, potiskujući svoju donju usnu zamišljeno naprijed. "Znači nešto lokalno. Predviđeno za brz prolazak kroz atmosferu. Prastara oprema - možda Muirov stroj."

Interkom se opet podrignuo. "Pripravna veza s dolazećim brodom, gospodine" reče narednik Anderson.

Kao izbrisana, nestane slika broda i plavozelenog planeta i umjesto toga na ekranu se pojavi mladi čovjek ugodnog lica, promatrajući ih. "Dobar dan, gospodo, kako ste?" upita službeno. To pitanje zapravo i nije bilo pitanje, jer njegov ton je dao naslutiti da ni ne očekuje odgovor. "Obraćam se zapovjedniku... leteće tvrđave?"

"Zapravo to i jesmo" reče Amalfi. "Ja sam ovdašnji gradonačelnik, a ovaj gospodin je upravitelj grada. Odgovorni smo za različite vrste upravljanja. Tko ste vi?"

"Ja sam kapetan Savage iz Savezne mornarice Utopije" reče mladi čovjek. Nije se osmjehnuo. "Možemo li dobiti dopuštenje za prilaz vašem gradu, ili što to već je? Željeli bismo iskrcati jednog predstavnika."

Amalfi je isključio tonski prekidač i pogledao Hazletona. "Što misliš o tome?" upita. Utopijski časnik je pristojno, i primjetno, izbjegavao promatrati kretanje njegovih usana.

"Trebalo bi biti sigurno. Ipak, velik je to brod, makar bio i muzejski primjerak. Bilo bi im jednako lako poslati tog čovjeka običnim brodićem za spašavanje."

Amalfi opet uključi zvuk. "Pod ovim okolnostima radije bismo da vi ostanete gdje ste sada" reče. "Vjerojatno me razumijete, kapetane. Međutim, želite li, možete poslati čamac; vaš predstavnik će ovdje biti dobrodošao. A možemo i razmijeniti taoce..." Savageova ruka pređe ekranom kao da će izbrisati tu sugestiju. "Sasvim nepotrebno, gospodine. Čuli smo kako su vas međuzvjezdane snage upozorile da se udaljite. Njihov neprijatelj mora biti naš prijatelj. Nadali smo se da možete pobliže osvijetliti situaciju koja je, najblaže rečeno, zbunjujuća."

"Možda možemo" reče Amalfi. "Ako je to zasad sve..."

"Da gospodine. Kraj emitiranja."

"Isključujem."

Hazleton ustane. ‘"Vjerojatno ću se ja sresti s tim poslanikom. Vaš ured?"

"Uredu."

Upravitelj grada izađe, a nekoliko trenutaka kasnije krene i Amalfi za njim, zaključavajući zapovjedni toranj iza sebe. Grad je sada bio na putanji u kojoj će ostati stabilan sve dok ne dođe vrijeme za novi let. Na ulici je Amalfi zaustavio taksi.

Tu inače dugu vožnju od zapovjednog tornja na raskrižju trideset četvrte ulice i Avenije pa do Bowling Greena, gdje se nalazila gradska vijećnica, Amalfi je još produžio dajući toj limenoj kočiji itinerar koja bi živom taksistu iz druge, zaboravljene epohe donijela bogatu zaradu. Zavalio se u sjedalo, odgrizao vrh hidroponičke cigare, i pokušao se sjetiti svega što je o Hamiltonđma znao. Neka republikanska sekta iz doba kad su započeli letovi u svemir. Dogodio se javni skandal... neko vrbovanje... vlada to nije odobravala i pokušavala zataškati... hm-mm. Sve vrlo mutno i Amalfi nije bio siguran nije li to pomiješao s nekim drugim događajem iz povijesti Zemlje.

Ali nekakav egzodus se sigurno bio odigrao. Puni brodovi Hamiltonaca krenuli su u koloniziranje nenastanjenih svjetova i pretvorili ih u uzorne planete. Kad se o tome razmisli, neka od tadašnjih zapadnih vlada na Zemlji je imala neki svoj hamiltonizam, ponekad zvan timokracija. Sve je to nakon nekog vremena odumrlo, ali je ostavilo traga. Gotovo svako veće političko gibanje nakon početka zvjezdanih letova je imalo svoje repove u ponekom dijelu naseljenog prostora Galaktike.

Utopija je sigurno kolonizirana vrlo rano. Da su hruntanski osvajači stigli prvi, iz čiste bi navike pretvorili oba nastanjiva planeta u svoje vojne utvrde.

Bilo mu je nešto lakše sjetiti se Hruntanskog imperija, jer je bio iz znatno bliže prošlosti nego Hamiltonci, ali je i bilo manje toga vrijednog za pamćenje. U danima kad se činilo da Zemlja gubi vlast, na rubovima istraženog prostora nakotili su se razni bezvezni imperiji. Alois Hrunta je bio samo najuspješniji od mnogobrojnih nesuđenih imperatora svemira. Njegova apsolutna autokracija se proširila na najveći mogući prostor unutar granica komunikacije, a onda je uništena već prije nego što je Hrunta ubijen, a njegovi posvađani sinovi razdrobili imperij u vojvodstva. Ta vojvodstva su jedno po jedno padala pod nominalnu, ali neprikosnovenu, vlast Zemlje, ostavljajući, poput Hamiltonovaca, nekoliko dalekih kolonija kao svoje naslijeđe i u kojima se jednom mrtvom snu služilo uz pomoć besmislene pompe.

Taksi se započne spuštati pa fasada gradske vijećnice klizne pokraj prozora Amalfijeva taksija. Epigraf - nekoć zlatne boje - "DA VAM POKOSIMO TRAVNJAK, GOSPOĐO?" - izgledao je zelenije nego ikad, osvijetijen divovskim planetom. Amalfi je uzdahnuo. Ta politička prepucavanja su dosadna i uvijek zakompliciraju jednostavan posao kojim čovjek zarađuje svoj pošten obrok.

Čim je Amalfi ušao u svoj ured primijetio je da je Hazletonu neugodno. To je bio zasigurno milenijski događaj. Dotad nikad ništa nije uznemirilo Hazletona; bio je gotovo uzoran građanin svemira, otporan, snalažljiv, čovjek kojeg je praktično nemoguće iznenaditi - ili blefirati. U uredu nije bilo nikog drugog osim neke djevojke koju Amalfi nije poznavao; vjerojatno neka od saborskih tajnica koja vodi mnoge poslove unutar grada.

"Što je, Mark? Gdje je poslanik s Utopije?"

"Evo, tu" reče Hazleton. Nije baš uperio prstom, ali nije bilo dvojbe što želi reći. Amalfi osjeti kako mu se obrve šire širokim čelom kao po toboganu. Okrenuo se da prouči djevojku.

Bila je vrlo zgodna: crna kosa s plavim odsjajem; sive oči, vrlo iskrene, pomalo ironične; malo tijelo, dobro građeno, pomalo nabijeno. Bila je odjevena u najčudniju odjeću koju je Amalfi ikada vidio - preko glave joj je bilo navučeno nešto poput vreće s rupama za glavu i ruke s povezom oko struka. Njeni bokovi i noge, sve do ispod koljena, bili su prekriveni nekom velikom cijevi od crnog materijala s opasačom na vrhu. Noge su joj bile omotane jednom vrstom čarapa od nekog loše tkanog, gotovo prozirnog materijala.

Vreću na gornjem dijelu tijela prekrivale su obojane mrlje, a oko vrata je imala nešto poput rupca - ne, vjerojatno je to traka - pa što već bilo. Amalfi se pitao bi li i sam deFord mogao znati ime toga.

Nakon kraćeg vremena djevojka je pokazala znakove nestrpljenja zbog tog njegovog pregledavanja; okrenuo je glavu i nastavio hodati do svog radnog stola. Iza sebe začuje njen smireni glas: "Nisam namjeravala izazvati čuđenje, gospodine. Očito niste očekivali ženu...?"

Govor je bio arhaičan koliko i njena odjeća; gotovo eliotianski. Amalfi je sjeo i počeo sređivati svoje zbrkane dojmove.

"Nismo" reče. "Međutim, i kod nas žene sudjeluju u vlasti. Vjerojatno nas je zaveo zemaljski običaj da se ženama ne dopušta veliko sudjelovanje u vojnim poslovima. U svakom slučaju, dobro nam došli. Što možemo učiniti za vas?"

"Mogu li sjesti? Hvala. Kao prvo, možete li nam reći odakle su došli svi ovi grozni bojni brodovi? Očito vas poznaju."

"Ne baš nas posebno" reče Amalfi. "Poznaju Oki gradove kao vrstu, to je sve. Ti su brodovi zemaljska policija."

Privlačno lice utopijanske djevojke se malo smračilo, kao da je taj odgovor očekivala, ali se borila protiv njega.

"To su i nama rekli" reče ona. "Mi to... nismo mogli prihvatiti. A zašto napadaju nas?"

"To se moralo dogoditi, prije ili kasnije" reče Amalfi najblaže što je mogao. "Zemlja redom priključuje sebi nezavisne planete, to je njena politika. Vaše neprijatelje, Hruntance, također će pripojiti. Vjerojatno ne možemo previše uvjerljivo objasniti razloge toga. Mi nismo baš ti kojima se zemaljska vlada povjerava."

"Oh" reče djevojka. "Onda ćete nam možda moći pomoći? Ova vaša golema tvrđava..."

"Oprostite, molim vas ", reče Hazleton smiješeći se žalosno. "Ovaj grad nije tvrđava, uvjeravam vas. Mi smo tek lako naoružani. Međutim, možda vam možemo pomoći na drugi način. Iskreno, jako nam je stalo do toga da sklopimo nagodbu s vama."

Amalfi ga pogleda ispod oka. Bilo je to neoprezno i nimalo slično Hazletonu, razgovarati o gradskom naoružanju, ili nedostatku istog, s časnikom koji se upravo iskrcao iz nepoznatog bojnog broda na palubu New Yorka.

"Što želite?" upita djevojka. "Ako nas možete naučiti kako ti... ti policijski brodovi lete i kako održavate svoj grad u svemiru..."

"Zar nemate spinski pogon?" začudi se Amalfi. "Ali morali ste ga jednom imati, jer inače nikad ne biste stigli tako daleko od Zemlje."

"Tajna međuzvjezdanog leta izgubljena je već gotovo stotinu godina. Prvi brod kojim su naši preci letjeli još imamo u muzeju, ali njegov motor je tajna. Izgleda da ništa ne radi"

Amalfi razmisli: gotovo stotinu godina? Zar bi trebao smatrati da je sto godina dugo vrijeme. Ili možda Utopijci ne znaju ni za antisenexe? Ali askomicin je navodno otkriven pola stoljeća prije egzodusa Hamiltonaca. Sve čudnije i čudnije.

Hazleton se opet smješkao. "Možemo vam pokazati kako spinsko polje radi" reče. "Previše je jednostavno da bismo to čuvali kao tajnu. A što se nas tiče - potrebne su nam sirovine, trebamo popuniti zalihe. Prvenstveno nam treba nafta. Imate li je?" Djevojka je kimnula glavom. "Utopija je vrlo bogata naftom, koja nam zadnjih dvadeset pet godina i ne treba u nekim većim količinama - otkad smo ponovno otkrili molekulnu valentnost." Amalfi je opet naćulio uši. Utopijci nemaju spinska polja niti antisenexe, ali imaju nešto što se zove "molekulna valentnost" Već sam taj izraz je pričao svoju priču: tko god uspije oblikovati molekulne veze izvan uobičajenih adhezijskih učinaka, riješit će se potrebe korištenja mehaničkih maziva poput ulja. A smatraju li Utopijci da su tu tehniku ponovno otkrili, utoliko bolje.

"A što se nas tiče, možemo iskoristiti sve što nam možete dati" nastavi djevojka. Odjednom je, unatoč svojoj zdravoj mladosti, izgledala vrlo iscrpljeno. "Čitavog života se borimo protiv ovih hruntanskih barbara i čekamo dan kad će nam sa Zemlje stići pomoć. Sada je Zemlja došla - no digla je ruku na oba planeta! Izgleda da su se stvari uvelike promijenile."

"Nije problem u promjenama" reče Hazleton tiho, "već u tome što se vi niste promijenili. Što dalje putujemo od Zemlje, čini nam se kao da putujemo kroz vrijeme: različite udaljenosti od nje kao da su iz različitih povijesnih doba. Zvijezde udaljene od Sunca, poput vaše, povijesno su zaostale. Situacija postaje zamršena kad se povijesna razdoblja međusobno isprepletu, kao što je slučaj ovdje gdje su se ispreplele dvije ere, vaša hamiltonska i ta imperijska hruntanska. Ulazeći u sukob, takve dvije civilizacije zalede jedna drugu, a kad ih povijest sustigne - da, prirodno, nastaje šok."

"Razgovarajmo radije o trenutnoj temi" reče Amalfi. "Mi bismo rado sami odabrali teren za spuštanje. Ako smijemo poslati tehničare kao prethodnicu, oni će nam naći ležište."

"Ležište?"

"Nalazište sirovina. To će te nam dopustiti, pretpostavljam?"

"Ne znam" reče djevojka nesigurno. "Vrlo smo kratki s metalima, posebno čelikom. Staro željezo smo prisiljeni reciklirati do zadnjeg komadića..."

"Mi željezo i čelik gotovo i ne koristimo" uvjeravao ju je Amalfi. "Potrebne količine osiguravamo, poput vas, recikliranjem - naposljetku, čelik je praktički neuništiv. Nama su za instrumente potrebni neki rijetki metali, posebno germanij. Vi biste tih metala morali imati i više nego što vam treba." Amalfi nije smatrao potrebnim spomenuti da je germanij i podloga sadašnjeg jedinstvenog novčanog sustava. Sve ono što je rekao bilo je samo po sebi istina, a u poslovanju s ovakvim zaostalim planetima uvijek postoji pet-šest činjenica koje je najbolje ne otkrivati dok grad ne odleti. "Mogu li koristiti vaš telefon?"

Amalfi se odmaknuo od svog radnog stola, ali se odmah morao vratiti, jer je djevojka bespomoćno bockala upravljačke tipke tog videoaparata. Koji trenutak kasnije objašnjavala je glavne crte razgovora utopijanskom kapetanu. Amalfi se pitao razumiju li Hruntanci engleski; nije ga brinula opasnost da netko čuje taj razgovor - divovski planet će to najučinkovitije spriječiti, jer Utopijci koriste običan radio, a ne ultrafone niti Diracove komunikatore - ali bi za uspjeh Hazletonova plana bilo bitno da su Hruntanci čuli i razumjeli upozorenje koje je zemaljska policija uputila gradu. To će morati provjeriti na što diskretniji način.

Također bi bilo dobro da New York oštro ograniči količinu tehničkih informacija koje smiju odati stanovnicima ovog zvjezdanog sustava. Ako Hamiltonci - ili Hruntanci - iznenada pojure na sve strane okićeni Betheovim bacačima, bombama-polja i ostalim elementima suvremenog arsenala (ili barem arsenala koji je bio suvremen kad je grad zadnji put, prije stotinjak godina, imao mogućnost obnoviti svoju obranu), murja će biti vrlo nezadovoljna. A znat će i ti

"Dogovoreno" reče djevojka. "Kako bismo uštedjeli na vremenu, kapetan Savage predlaže da povedem vaše tehničare sa sobom našim čamcem. A ako imate nekoga tko se razumije u međuzvjezdani pogon..."

"Ja ću poći" reče Hazleton. "Poznajem spinski pogon jednako kao i drugi."

"Ne može, Mark. Trebaš mi ovdje. Za to imamo brojne mehaničare. Recimo, možemo poslati tvog Webstera; pružimo mu mogućnost da siđe još i prije nego što grad dodirne tlo." Amalfi nešto brzo progovori prema ugašenom ekranu. "Evo, to je to. Kod vašeg čamca čekat će pravi ljudi, mlada damo. Ako nam kapetan Savage bude telefonirao za točno sedam dana i javio gdje na Utopiji možemo sletjeti, moći ćemo primiti tu poruku, jer ćemo tada izaći iz zaklona ovog plinovitog planeta."

Nakon odlaska djevojke s Utopije zavladala je duga šutnja. Naposljetku Amalfi polako reče: "Mark, u gradu ne vlada nestašica žena."

Hazleton je pocrvenio. "Žao mi je, šefe; znao sam da je to nemoguće čim su mi te riječi izletjele iz usta. Mislim da bismo možda mogli učiniti nešto za njih; koliko se sjećam, Hruntanski imperij je bila prilično ogavna vrsta države."

"To se nas ništa ne tiče" reče Amalfi oštro. Nije mu bilo ugodno što mora brusiti svoj autoritet na Hazletonu; ovaj gradski upravitelj je Amalfiju bio najbolja zamjena za sina kojeg, zbog svog položaja, nije smio imati - zbog zakona na svim Oki-gradovima koji detaljno razrađuju mjere protiv osnivanja bilo kakve dinastije. Samo je Amalfi znao koliko je puta taj mladić, koristeći svoju neuhvatljivu nemoralnu inteligenciju, došao u opasnost da ga Gradski Oci smijene i strijeljaju; a sadašnja situacija je bila ključna za opstanak grada.

"Gledaj, Mark. Ne možemo si priuštiti simpatije. Mi smo Okiji. Što su nam Hamiltonci? Što se toga tiče, što su sami sebi? Malo prije sam razmišljao o katastrofi koja bi nastala kad bi se Hruntanci dočepali dezintegratora ili nekog sličnog oružja i kad bi ucjenjivanjem opet stvorili pravi imperij. Ali možeš li zamisliti renesansu hamiltonizma u išta boljem svjedu - u ovoj epohi? Priznajem, površno gledano, hamiltonizam bi bilo lakše podnijeti nego novo hruntansko samovlašće - ali povijesne posljedice bi bile jednako porazne. Ta dva planeta ratuju zbog ideala koji su se potrošili još prije pet stoljeća. Ni jedan ni drugi nisu više od nekog značaja." Amalfi je zastao uhvatiti dah; izvadio je sažvakanu cigaru iz usta, promatrajući je iznenađenim pogledom. "Shvatio sam da ti je ova djevojka pomutila razum pa sam ti odlučio očitati ovakvu bukvicu. Svaki gradski upravitelj mora biti dobar kulturni morfolog, a ti si oduvijek bio najbolji kojeg sam ikada imao. Da nisi upao u tu spolnu zamku, shvatio bi da su ovi ljudi žrtve nazovi promjene - obje njihove civilizacije su mrtve i prolaze kroz muke raspadanja, iako njima to izgleda poput preporoda."

"Policija to ne shvaća tako" reče Hazleton odsutno.

"A kako bi i mogla? Oni to ne promatraju s našeg položaja. Ja tebi ne govorim kao što bih policajcu. Govorim ti kao Okiju. A što ti vrijedi da si Oki, ako ćeš se uplesti u neku sitnu pograničnu svađu? Mark, to bi bilo kao da si već mrtav ili da si na Zemlji, što je, naposljetku, isto."

Opet je zastao. Elokventnost je za njega bila nešto neprirodno; kad god se ovako raspričao osjećao se nelagodno. Oštro je pogledao gradskog upravitelja pa je ono što je vidio sasvim uništilo svaki daljnji izljev njegove rijetke gorljivosti. I ne po prvi put, osjetio je duboku samoću.

Hazleton ga uopće više nije slušao.

Kad je grad krenuo prema Utopiji, bitka je bila u punom zamahu. Bila je to prilično spektakularna borba. Hruntanski planet, prožet vojničkim duhom i vojničkom organizacijom sve do najsitnijih detalja svakodnevnog života, nije čekao da ga zemaljska policija opkoli. Hruntanski brodovi su bili zastarjeli gotovo koliko i utopijski, ali su korišteni do krajnjih granica izdržljivosti; zapovijedali su im iskusni časnici koji nisu imali ni u primisli licemjerne ideje o nekakvoj ‘dragocjenosti’ ljudskog života. Nije bilo dvojbi kakav će ishod svega toga biti, ali ovog trena policiji nije bilo ugodno.

Bitku nisu mogli izravno promatrati iz grada; hruntanski planet je od Utopije sad bio udaljen gotovo četrdeset stupnjeva. I baš zbog tog stalnog udaljavanja tih dvaju planeta, Hazletonu je palo na pamet grad spustiti potajno. Hazletonova je bila i zamisao o slanju robotskih izviđača - vođenih projektila dužih manje od pet metara - koji su sada nevidljivi lebdjeli oko poprišta, promatrajući bitku svojim budnim TV očima.

Bila je to poučna bitka. Policijske snage već desetljećima nisu kolektivno sudjelovale u nekoj većoj borbi, a individualno je malo koji Zemljanin ikad sudjelovao u nečem opasnijem od drobljenja neusporedivo slabijeg protivnika. Hruntanci su bili daleko slabije opremljeni, ali bogati iskustvom. Taktika im je bila izvrsna. Navukli su protivnika na borbu u gusto miniranoj zoni, što je kao da se s nekim tučeš u središtu naložene peći - a, budući da su sami posijali mine, znali su gdje je peć najužarenija. Naravno, njihovi su gubici bili užasni - gotovo pet za jedan. Ali imali su brodova na pretek. Vidjelo se da časnici koji ne cijene ni svoje vlastite živote neće cijeniti ni živote svojih posada.

Napokon je čak i Hazleton morao ugasiti ekran i zapovjediti O’Brienu da povuče promatračke robote. Klaonica je bila užasna, ne sama po sebi, nego i zbog mentalnog stava na koji je ukazivala. Čak se i okorjelom ubojici može smučiti promatra li predugo kako gomile ljudi pokušavaju ugasiti neki požar skačući u njega.

Grad se spuštao prema Utopiji. To su vanjski policijski promatrači prijavili - njihova izvješća su se dobro mogla čuti u komunikacijskoj sobi - a ta izvješća će kasnije iskopati i po njima postupiti. Ali sada, u žaru bitke, policajci nisu imali vremena obraćati pažnju na postupke grada kakvi god oni bili. U gradu su se nadali da će, kad policija ponovno svrati pažnju na njih, već biti daleko - ili neranjivi.

Kako je Utopija odoljela gotovo stoljetnim hruntanskim napadima ostalo je zagonetno. Nakon slijetanja grada na Utopiju, postalo je to još veća zagonetka. Taj planet je bio smrtonosna zamka prepuna radioaktivnosti. Na njemu nije bilo gradova; mjesta gdje su gradovi nekoć bili sad su bile jame pune bijele užarene lave koja je ključala i koja se neće ohladiti dok čovječanstvo postoji. Jedan od kontinenata nije bio uopće nastanjiv. Čak je i sam zrak pobuđivao brojače radioaktivnosti. Danju je njegova radioaktivnost bila nešto ispod opasne granice; noću, kad je pad temperature dovodio do uobičajenog mikroskopskog povećanja razine radona - fenomen koji se javlja u atmosferama svih planeta sličnih Zemlji - taj zrak se nije smjelo ni udahnuti.

Utopiju su bombardirali fisijskim bombama i spremnicima s radioaktivnom prašinom svaki put kad bi se našla u opoziciji s hruntanskim planetom; to je trajalo već sedamdeset utopijskih godina. Takva približavanja su se događala tek svakih dvanaest godina -inače se na Utopiji ne bi moglo preživjeti ni ispod površine.

"Kako ste ih odbijali?" upita Amalfi. "Oni su snažna vojska. Kad se mogu policiji toliko odupirati, trebali su s vama pomesti pod, čovječe."

Kapetan Savage, koji je u nelagodi buljio iz zvonika i žmirkao na sunčanom svjedu, uspio se sitno osmjehnuti. "Znamo sve njihove trikove. Vrlo su sposobni stratezi - to moram priznati. Ali u nekim stvarima nemaju mašte. Vjerojatno zbog toga što ne potiču poduzetnost’! Tjeskobno se pomaknuo. "Zar ćete grad ostaviti ovdje na otvorenome? Čak i noću?"

"Da. Ne vjerujem da će nas Hruntanci napasti; zauzeti su, a osim toga znaju da nas policijaa ne voli pa će biti previše zbunjeni da nas odmah proglase neprijateljima. A što se tiče zraka - održavamo spinsko polje od nula cijelih nula dva posto. To se ne može primijetiti, ali ipak dovoljno mijenja inercijski moment naše atmosfere da spriječi neki jači prodor vašeg zraka."

"Ne mogu reći da mi je baš jasno" reče Savage. "Ali, nema dvojbi da poznajete sredstva kojima se služite. Moram priznati, gradonačelniče Amalfi, da je vaš grad za nas potpuna tajna. Što on radi? Zašto je policija protiv vas? Jeste li prognani?"

"Nismo" reče Amalfi. "A policija nije baš protiv nas. Više se radi o tome da na društvenoj ljestvici stojimo nisko; mi smo gostujući radnici, međuzvjezdani migranti, Okiji. Policija ima obvezu štititi i nas, kao i sve druge građane - ali smatra da nas mobilnost čini potencijalnim kriminalcima pa nas zato treba nadzirati."

Savage je na ovo reagirao tek tužnom rečenicom. Amalfi bi je gotovo proglasio motom ove Utopije. "Stvari su se toliko promijenile" rekao je taj časnik.

"Trebali biste na te riječi skladati i glazbu. Ali ja ne mogu reći da sam, barem za sada, shvatio kako ste vi uspjeli tako dugo odoljeti. Zar nikad nisu pokrenuli invaziju na vaš planet?"

"Često" reče Savage. Glas mu je bio tužan, ali ponosan. "Ali vidjeli ste kako živimo. U najboljim slučajevima smo ih odbijali; u najgorim slučajevima nas nisu uspijevali pronaći. Sami Hruntanci su smanjili mogućnost opstanka na ovom planetu. Mnoge od njihovih invazijskih skupina stradale su od posljedica njihovih vlastitih bombardiranja."

"Ipak..."

"Psihologija masa" reče Savage, "je kod nas poput znanosti -kao i kod njih, s tim što smo je mi razvili u drugom smjeru. Ta znanost, u suradnji s kamuflažom, snažno je oružje. Lažna postrojenja, lažni vremenski uvjeti, lažna područja visoke radioaktivnosti - sve su to sredstva s pomoću kojih smo dosad uspijevali navesti Hruntance na podizanje invazijskih logora točno tamo gdje smo to predvidjeli. To je neka vrsta šaha: čovjek navede protivnika, prisilom ili namamljivanjem, da uđe u neko područje gdje ga može uništiti uz najmanji napor i potpuno bezopasno po sebe.

Pogledao je gore prema suncu, grickajući svoju donju usnu. Nakon nekog vremena dodao je: "Postoji još jedan važan čimbenik. To je sloboda. Mi je imamo. Hruntanci je nemaju. Oni brane jedan asketski sustav - što znači - pojedincu ne nudi neku osobnu nagradu, čak ni kad sustav pobjedi. Mi na Utopiji se borimo za sustav koji nam nudi osobne dobitke - plodove slobode. Velika je to razlika. Veća je pozitivna stimulacija."

"Oh, sloboda" reče Amalfi. "Da, to je velika stvar, pretpostavljam. Ipak ostaje onaj stari problem. Nitko nikad nije slobodan. Naš grad je na neki daleki način republikanski, mogao bi se čak nazvati u nekom smislu i hamiltonskim. Ali nismo slobodni, i nikad nećemo biti, što nam nameće situacija u kojoj se nalazimo. A što se tiče zamisli da sloboda vodi do učinkovitijeg ratovanja - ne vjerujem u to. Vaš narod sada nije slobodan. Politička ekonomija zaraćenog društva neizbježno skreće prema diktaturi; to je svojedobno ubilo Zapad, tamo odakle smo došli, na staroj Zemlji. Vaš narod se bori za sutrašnji odrezak, ne za današnji. Pa - i hruntanski narod. Razlika između vas i Hruntanaca postoji kao mogućnost, ali - razlika koja ne stvara različitost nije razlika."

"Vrlo ste profinjeni" reče Savage ustajući. "Mislim da mi je jasno zašto ne biste shvatili taj dio naše povijesti. Nemate veza, nemate vjere. Morat ćete nam oprostiti što mi to imamo. Ne možemo si dopustiti cjepidlačenje formalističkom logikom."

Sišao je niza stube, neprirodno zabačenih ramena unazad. Amalfi je njegov odlazak promatrao s tužnim, ali širokim osmijehom. Taj mladi čovjek kao da je iskočio iz književnosti; razgovor s njim je bio sličan suočenju s junakom iz neke povijesne kazališne drame. Naravno, s tom razlikom što se lik u drami može shvatiti čak i kad se ponaša najčudnovatije. Savage je, na svoju nesreću, bio stvaran čovjek, a ne samo izmišljotina nekog pisca koji pokušava nešto dokazati.

Amalfijeve misli se naglo vrate Hazletonu. Gdje je, uostalom, Hazleton? Prije nekoliko sati je otišao s onom djevojkom obaviti neki očito izmišljeni posao. Ne požuri li, morat će cijelu noć ostati ispod površine kao u klopci. Amalfiju nije smetalo što će raditi sam, ali u gradu ima određenih rukovodnih poslova koje gradonačelnik jednostavno ne može obavljati učinkovito - a osim toga, Hazleton bi mogao uvući grad u neku neugodnu obvezu. Amalfi siđe u svoj ured i nazove komunikacijsku sobu.

Hazleton se nije javio. Gunđajući, Amalfi se prihvati organiziranja rada svoga grada - rada zbog kojeg je New York i poletio, ali kojeg su tako rijetko pronalazili. Mučilo ga je što još nema službenog radnog ugovora između Utopije i grada; suradnja bez ugovora bila je neuobičajena. Ako bi ispalo da je Utopija, poput brojnih drugih planeta opterećenih idealima, spremna na prijevare astronomskih razmjera samo da bi ostvarila neki svoj ludi naum, zemaljski zakoni ne bi mogli predstavljati nikakvu zaštitu. Ljudi koji imaju pred sobom Cilj ubrzo će naći opravdanje za svakojaka Sredstva. Grad New York, koji nije bio ništa drugo nego vidljivo i stvarno Sredstvo, naučio se čuvati prečaca.

Izgleda da je Hazleton odlutao nekim prečacem. Amalfi se samo mogao nadati da će Hazleton - i grad - taj prečac preživjeti.

Zemaljska policija nije čekala Hazletona. Amalfi je pomalo zaplašen gledao kako se zemaljske snage brzo pregrupiraju i kako im brzo stižu pojačanja. Otkad ih je New York zadnji put vidio na djelu, Zemljani su znatno poboljšali svoju logistiku. Nebo se iskrilo od brodova koji su se otiskivali prema hruntanskom planetu.

To je bilo loše. Amalfi je očekivao da će imati barem nekoliko mjeseci na raspolaganju kako bi na Utopiji popunio pričuve hrane, prije negoli bi, u skladu s Hazletonovom strategijom, prebacio grad na hruntanski planet. Bilo je očito da će za nekoliko mjeseci hruntanski planet biti pod potpunom blokadom.

Gradonačelnik je istog trenutka odaslao signal upozorenja. Oslabljeno suprotstavljanje spinskog polja utopijskoj atmosferi pretvorilo se u čvrsti zid. Generatori spinskog polja brujali su u najvišoj aktivnosti koju su mogli održati bez lomljenja gravitacijske veze između grada i Utopije. Na obodu tog do malo prije nevidljivog polja treptanje polarizacije se pretvorilo u poluprozirnost. Polja za let su skupljala snagu; kroz njih su sada u oba smjera prolazile tek neke svjetlosne zrake i to uglavnom one neprimjetne ljudskom oku. Za promatrače na Utopiji, grad je dobio tamno krvavu boju i postao zastrašujuće mutan.

Gotovo istog trena započeli su stizati pozivi. Amalfi ih je ignorirao; njegova upravljačka ploča s instrumentima, umanjena inačica svih onih mnogo većih ploča u nadzornom tornju, sva je bila načičkana signalima za uzbunu. Svi zvučnici su klepetali istodobno.

"Gospodine gradonačelniče, upravo smo ušli u ono staro ležište; ima uljnog škriljevca koliko god želite..."

"Prebacite sve što imate na palubu i dobro pričvrstite."

"Amalfi! Kako da izvučemo torij kad..."

"Više ga ima tamo kamo idemo. Gasite sve i trkom ovamo."

"Kom-soba. Gospodin Hazleton se još ne javlja..."

"Pokušavajte i dalje."

"Zovemo leteći grad! Zar nešto nije u redu? Zovemo leteći..." Amalfi ih je ušutkao sve redom, spuštajući prekidače grubim, širokim zamahom. "Zar ste mislili da ćemo ovdje vječno ostati? Pripremite se za uzlet!"

Spinska polja su urlala. Iskrenje brodova koji su pristizali pridružiti se opsadi hruntanskog planeta svake minute bivalo je sve gušće. Bit će vrlo gusto provući se.

"Brže to tamo u četrdeset drugoj ulici! Zar se spremate kuhati čaj? Imate devedeset sekundi za dovođenje tog stroja do spremnosti za polijetanje!"

"Polijetanje? Ali, za to će nam trebati barem četiri minute..." "Vučete me za nos. Jasno. Ali mrtvi ne zezaju. Pokret! "Zovemo leteći grad..."

Iskre su se širile nebom poput vatrometnih fontana. Drhtanje svijetle točke koja je predstavljala hruntanski planet gubilo je sjaj, streslo se, utopilo u opće svjetlucanje. Iz zvjezdarnice se javio Jake, dodajući svoj glas ostalim protestima.

"Trideset sekundi, reče Amalfi.

Iz zvučnika, iz kojeg su dotad dopirala zbunjena i uplašena pitanja Utopijanaca, začuje se smireni Hazletonov glas: "Amalfi, jeste li poludjeli?"

"Nisam" reče Amalfi. "To je tvoj plan, Mark. Ja ga samo provodim. Dvadeset pet sekundi"

"Ne molim ja za sebe. Čak bih rekao da mi se ovdje sviđa, a i našao sam nešto što naš grad nema. I što mu je potrebno..."

"Hoćeš li sići?"

"Ne, pakao, ne" reče Hazleton. "Ne tražim to. Ali, ako se to mora dogoditi, najradije bih da se to dogodi ovdje..."

Kratki grč protrese Amalfijevo golemo tijelo. Ne, ništa emocionalno, nema to veze s Hazletonom; vjerojatno neki operator spinskog polja požuruje stvari. Amalfi je posrćući otišao do malog umivaonika i tamo se ispovraćao. Hazleton je i dalje govorio, ali ga je Amalfi jedva čuo. Kronometar je kesio zube i žurio dalje. "Deset sekundi, prodahtao je Amalfi s malim zakašnjenjem. "Amalfi, slušajte me!"

"Mark" reče Amalfi gušeći se. "Mark, nemam vremena. Ti si svoje odabrao. Ja... pet sekundi... tu više ništa ne mogu. Ako ti se tamo sviđa, ostani. Želim ti, želim ti sve dobro, Mark, vjeruj mi. Ali moram misliti na..."

Kronometar je savjesno preklopio svoje tanke kazaljke.

"... grad..."

"Amalfi..."

"Pokreni spin!"

Grad odskoči u nebo. Okruži ga vrtlog iskri.

2. GORT

Let grada obično je bio u rukama Hazletona. U njegovoj odsutnosti - a to se sada po prvi put dogodilo - upravljanje je preuzeo jedan mladić po imenu Carrel. Amalfi je upravljačku palicu uzimao rijetko, uglavnom samo u trenutcima kad se čak ni na instrumente nije moglo potpuno osloniti.

Probiti se kroz blokadu zemaljske policije i stići do hruntanskog planeta nije bilo lako, pogotovo za još zelenog pilota kakav je bio Carrel, ali se Amalfi zbog toga nije previše brinuo. Stisnut u svom uredu promatrao je ekrane kroz sivu izmaglicu, pitajući se hoće li ikad više biti ponovno toplo. Iz poda sobe širila se žarka toplina, ali kao da od toga nije bilo nikakve koristi. U sebi je osjećao hladnoću i prazninu.

"Pozivam Oki-grad" zaurlao je ultrafon divljački. "Dobili ste već jedno upozorenje. Platite i nestanite odavde ili ćemo vas uništiti."

Oklijevajući, Amalfi uključi prekidač. "Ne možemo" reče nezainteresirano.

"Što?" reče policajac. "Nemojte se izgovarati. U ratnoj ste zoni, a i sletjeli ste na Utopiju unatoč naredbi o udaljavanju. Plaćajte kaznu i nestanite, inače ste nastradali."

"Ne možemo" reče Amalfi.

"O čemu se radi? Što vas sprječava?"

"Imamo ugovor s Hruntancima."

Nastupila je duga, gotovo mrtva tišina. Naposljetku policijska letjelica reče: "Zaista ste oštroumni. U redu, pošaljite odmah putem koma dokaze o tom ugovoru. Vjerujem da znate da ćemo uskoro pretvoriti Hruntance u rijetku maglicu."

"Da."

"Eh, pa dobro onda. Hajde, sletite ako imate ugovor. Pa ćete još veće budale ispasti. Svakako ostanite do kraja ugovorenog roka. Ako uzletite prije negoli što uništimo taj planet, svakako budite spremni platiti kaznu. Ako ne - baš će nam biti drago da smo vas se riješili, Okiji!"

Amalfi je uspio oblikovati na svom licu neki sablasni osmijeh. "Hvala" reče. "I mi volimo vas, platfusari obični."

Ultrafon je zagunđao i ugasio se. U tom završnom gunđanju bio je zgusnut čitav svemir frustracija. Zemaljska policija se za Oki-gradove službeno pridržavala naziva ‘putujući radnici! ali neslužbeno, potpuno otvoreno, policijske krstarice su sve Oki-gradove nazivale skitnicama. Prilika za uništenje nekog grada nije im se pružala baš često, ali kad bi se ukazala, dočekivana je s užitkom. Ovom policajcu je sigurno bio vrlo neugodan udarac kad je shvatio da mu se na putu ispriječila ona ista stara prepreka oklopljena vanadijem, Ugovor.

Ali sada se trebalo suočiti s Hruntancima. Ovo je bila predzadnja, najsuptilnija faza Hazletonova plana - ali Hazleton se nije ukrcao pa nije ni mogao rukovoditi njegovom provedbom. Zapravo je sada Hazleton morao biti, ako su njegovi utopijski prijatelji čuli Amalfijevo priznanje o ugovoru s Hruntancima, u najvrelijoj kaši u kojoj se ikada našao. Amalfi se trudio ne razmišljati o tome.

U izvornoj verziji plana, nije se predviđalo potpisivanje ugovora ni s jednim ni s drugim planetom; zakonski si je grad nepovezivanjem ostavljao odriješene ruke za odbijanje pojedinih poslova i napuštanje planeta kad god poželi, odnosno, jednom riječju, uživanje u slobodama nezaposlenih. Ali nije tako ispalo. Brzina kojom su murji stigla pojačanja dovela je do toga da se bez besprijekornog zakonskog pokrića hruntanskom planetu nije moglo ni prići.

Boravak grada na Utopiji je bio barem djelomično uspješan. Skladišta nafte su bila napunjena nešto više od pola, a gradska blagajna je bila ugodno popunjena, iako ne baš prenatrpana. Preostalo je još pribavljanje rijetkih zemlja i energetskih metala; njihovo sakupljanje i proces izdvajanja neizbježno će potrajati nešto duže, posebno na hruntanskom planetu koji je od svog sunca udaljeniji nego Utopija i koji je zbog toga odgovarajuće manje bogat teškim elementima.

Ali tu pomoći nije bilo. Ostati na Utopiji sve dok Hruntanci ne budu okupirani značilo bi prepustiti grad potpuno na milost i nemilost zemaljskim snagama. Čak i u najboljem slučaju se iz ovog sustava ne bi moglo otići bez plaćanja kazne za odbijanje poslušnosti o zabrani slijetanja, a Amalfi je po prirodi bio nesklon rastati se od bilo koje sume novca koju je grad svojim radom zaradio. Čak i pri sadašnjem stanju blagajne, kazna bi ih lako mogla dovesti u bankrot; u zadnje vrijeme do posla se teško dolazilo.

Interkom je već nekoliko minuta skromno pokušavao skrenuti pažnju na sebe. Kad se javio, čuo je: "Narednik Anderson, gospodine. Imamo posjetitelja."

"Da" reče Amalfi. "Vjerojatno hruntanski poslanici. Pošalji ih gore"

Očekujući ih, mrzovoljno je žvakao svoju mrtvu cigaru i pogledom je preletio preko teksta ugovora. Bio je to standardni ugovor u kojem je predviđena isplata u germaniju ‘ili ekvivalentu’ - klauzula koja je nehotice odavala da se ne može koristiti s Utopijom. Ugovor je bio potpisan putem ultrafona - već i samo posjedovanje tog aparata s uskom zrakom određivalo je u koje stoljeće treba ‘smjestiti’ Hruntance - ali nije precizirano koji posao grad mora obaviti. Amalfi se iskreno nadao da će se Hruntanci izjasniti o svojim pravim namjerama kad se konkretnije počne razgovarati o toj točki ugovora.

Telefon se ponovno oglasio. Amalfi pritisne tipku za otključavanje vrata. Već sljedećeg trena se zapitao je li mu to bio pametan potez. Hruntanski poslanici pokazivali su nepogrešivu sličnost s desantnim odredom. Prvo je ušlo dvanaest vojnika u tijesnim crvenim hlačama od stavljene kože, s blistavim prsnim oklopima i šljemovima s grimiznim perjanicama; na prsnim oklopima nalazio se grb - golemo grimizno sunce. Postrojili su se lijevo i desno od vrata, u dva reda po šestorica, podižući oružje na ‘pozdrav’: Oružje su vjerojatno bile kopije Kammermanove prve mezotronske puške.

Između ta dva reda prođe, praćen dvojicom manje važnih službenika, raskošno i nepotrebno okićenih poput tropskih ptica, neki div kao izrezbaren od zlata. Odjeća mu je bila prepletena zlatnim nitima; prsni oklop i šljem pozlaćeni; čak mu je i boja kože imala neki tamno duboki zlatni ton; razmetao se raskošnom zlatno-svijetlom bradom i golemim brkovima. Sve u svemu, bio je potpuno neobična pojava.

Izviknuo je grubo dvije riječi, pa kundaci pušaka, a također i pete čizama, lupiše o pod. Amalfi je, trznuvši se, trepnuo očima i ustao.

"Mi smo" reče zlatni div, "Margraf Hazca, vice-namjesnik vojvodstva Gort, pod vlašću njegove Vječne Eminencije, Arpada Hrunte, Imperatora svemira."

"Oh" reče Amalfi. "A ja se zovem Amalfi; ovdašnji gradonačelnik. Sjedite li?"

Margraf je to potvrdio i sjeo je. Vojnici su ostali kruto u stavu ‘na mjestu odmori a dvojica manje važnih velikaša se rasporede iza Margrafova stolca. Amalfi utone u stolac iza svog radnog stola, prigušeno uzdahnuvši od olakšanja.

"Vjerujem da ste došli raspraviti o ugovoru."

"Da. Čujemo da ste bili kod one fukare na drugom planetu."

"Bilo je to samo slijetanje zbog hitnih tehničkih razloga" reče Amalfi.

"Ne dvojim" reče Margraf suho. "Nas ne zanima što Hamiltonci rade; doći će dan kad ćemo ih učiniti svojim kmetovima, čim rastjeramo ove skorojeviće s dekadentne Zemlje. U međuvremenu, možete nam biti od koristi; neprijatelj Zemlje mora biti naš prijatelj."

"To je logično" reče Amalfi. "Što konkretno možemo učiniti za vas? Imamo mnogo raznovrsne opreme..."

"Prvo trebamo riješiti pitanje plaćanja" reče Margraf. Ustane i započne šetati amo-tamo golemim sporim koracima; njegov zlatni ogrtač valjao se za njim. "Nismo vam u mogućnosti plaćati germanijem, čak ni dijelom; sav germanij kojim raspolažemo treba nam za poluvodičke sklopove. U ugovoru se govori o ekvivalentima. Što se smatra ekvivalentom?"

Bilo je stvarno zanimljivo vidjeti kako se njegovo kraljevsko držanje gasi čim je počelo pravo pogađanje i natezanje. Amalfi oprezno reče: "Pa, mogli biste nam dopustiti da sami iskopavamo rude germanija..."

"Zar smatrate da će prirodna bogatstva ovog planeta trajati vječno? Da bismo vam platili baš tim metalom, dajte nam neku zamjenu, a ne tek neko okolišanje!"

"Onda, oprema" reče Amalfi, "ili vještine, o čijoj vrijednosti se mora postići obostrana suglasnost. Eto, primjerice: što koristite kao mazivo?"

Oči velikog grofa zasvjetlucaše. "Ah" reče on tiho. "Znači, poznata vam je tajna frikcijskih polja. Dugo smo to istraživali, ali generatori koje smo oteli od onih bezveznjaka rastope se čim ih dotaknemo. Poznaje li Zemlja tu tehnologiju?"

"Ne."

"Dobili ste je od Hamiltonaca? Izvrsno." Dvojica nižih velikaša započeše se zlobno cerekati. "Onda više ne trebamo dalje brbljati o ‘obostranoj suglasnosti o vrijednosti’" Mahnuo je rukom. Amalfi je sada gledao u cijevi dvanaest pušaka.

"O čemu se radi?"

"Nalazite se unutar našeg obrambenog omotača" reče Hazca s vučjim uživanjem. "Vjerojatno ne biste dugo preživjeli među Zemljanima, sve i kad biste nam nekim čudom uspjeli pobjeći. Pozovite svoje tehničare i recite im neka pripreme demonstraciju generatora frikcijskog polja; pripremite se, usput, i za slijetanje. Ovo je grof Nandor; on će vam dati detaljne upute."

Krupnim koracima krenuo je prema vratima; vojnici su se s poštovanjem razmaknuli. Dok se Amalfijeva ruka kretala prema tipki koja će Margrafu omogućiti izlazak, krupni čovjek se naglo okrenuo.

"Nema smisla da pokušavate aktivirati neki skriveni alarm" zarežao je. "Desantne jedinice su već na desetak mjesta u vašem gradu, a osim toga grad je pred topovima četiri krstarice."

"Zar smatrate da se tehničke informacije mogu izvući silom?" reče Amalfi.

"I te kako" odgovori Margraf. U njegovim očima zrcalio je opasniji sjaj. "Za to smo - eksperti."

Hazletonov štićenik Carrel je bio vrlo uvjerljiv predavač. Činilo se da se u toj barbarskoj raskoši Margrafove vijećnice, punoj jeke, osjeća kao kod kuće. Objesio je nacrte i naslonio ploču na rukohvate velike fotelje u kojoj je, po Amalfijevoj pretpostavci, Margraf obično sjedio. Njegova kreda je po ploči brzo ispisivala simbole, uza škripu koja se u praznini ove dvorane činila zaglušnom.

Sam Margraf je otišao; njegovo se nestrpljenje pokazalo već nakon prvih pet minuta Carrelovog predavanja. Grof Nandor je još bio nazočan; njegovo lice je imalo mučenički izraz čovjeka određenog za obavljanje prljavog posla. Isti izrazi vidjeli su se na licima još četvorice ili petorice velikaša. Ostala trojica velikaša su u dnu prostorije razgovarala, uz prigušen hihot; podrugljiv smijeh povremeno je prekidao Carrelovo predavanje. Preostali paunovi, očito niži po rangu, sjedili su i slušali s bolnom koncentracijom, duboko namrštena čela, poput pretjerivanja neiskusnih glumaca koji pokušavaju dočarati Duboku Zamišljenost.

"To će biti dovoljan prikaz analogije između energija atomskih i molekulnih veza" reče Carrel glatko. "Hamiltonci" - zamijetio je da ta riječ živcira paunove pa ju je često rabio - "Hamiltonci nisu pokazali samo da ta povezujuća energija izaziva učinke kohezije, adhezije i trenja, već je ona i predmet odnosa koji je sličan valenciji."

Izrazi koncentracije na licima mnogih plemića postali su tako duboko uozbiljeni, da su se pretvorili u čistu grotesku. "Ova pojava, koju su Hamiltonci pravilno nazvali molnom valencijom, može biti pojačana poljima frikcijskih površina koja su, zahvaljujući hamiltonskim oblikovanjima, dovedena u stanje slično ionizaciji. Površinske molekule dviju dodirnih površina u takvom polju dolaze u stanje dinamičke ravnoteže; međusobno razmjenjuju mjesta, brzo i stalno, ne mijenjajući status quo, pa i između najgrubljih površina tako nastaje klizava površina. Očito je da ovo stanje ravnoteže ni u kom slučaju ne prekida povezne sile o kojima govorimo pa određena količina zapinjanja, otpora, ostaje - ali to je tek jedna desetina onog otpora kojeg susrećemo i kod uporabe najboljih sustava fizičkog podmazivanja."

Svi velikaši zajednički kimnuše glavom. Amalfi ih više nije gledao; najviše su ga zabrinjavali hruntanski tehničari. Bilo ih je dvanaestorica; taj se broj Margrafu očito sviđao. Četvorica su bili ponizni stvorovi preplašenog izgleda, koji su Carrela promatrali sa strahopoštovanjem. Mahnito su bilježili, nastojeći zapisati svaku riječ, čak i stvari koje im nisu mogle biti od nikakve koristi- primjerice, Carrelove napomene kojima je često tapšao Hamiltonce po leđima.

Preostali, svi osim jednoga, bili su dobro odjeveni ljudi grubih crta lica koji su se prema velikašima ponašali s tek površnim poštovanjem, a koji ništa nisu zapisivali. Ta se vrsta ljudi i u barbarskim sredinama često susreće: predsjednici znanstvenih institucija, upravitelji, dužnosnici potpuno vezani za režim, svjesni svoje važnosti za uspjeh režima i koji, već zaraženi aristokratskim virusom, prepuštaju prljanje ruku stvarnim laboratorijskim ispitivanjima ‘nižim’ ljudima. Vjerojatno neki od njih nisu na svoje dužnosti dospjeli zbog neke posebne znanstvene sposobnosti, već zato što su bili bezobzirni i vješti u ogovaranju.

Ali dvanaesti čovjek je bio nešto sasvim drugo. Bio je visok, mršav, prorijeđene kose; Carrela je slušao s licem oživjelim od uzbuđenja. Vidjelo se da je to aktivan mozak, nedvojbeno apolitičan; nije mario tko je na vlasti, bila mu je važna samo dobra oprema i slobodne ruke. Diktatura takve podnosi zbog njihove produktivnosti, ali ih vječito drži sumnjivima. A po Amalfijevoj ocjeni, on je bio jedini slušatelj sposoban krenuti dalje od onoga što je Carrel prezentirao i uočiti što Carrel izostavlja.

"Ima li pitanja?" reče Carrel.

Tehničari su postavili nekoliko pitanja, uglavnom tupavih -kako se pravi ovo, kako se povezuju žice na onom; nitko tko s osobnom inicijativom ne bi želio da ga netko drugi tako vodi korak po korak. Carrel je odgovarao detaljno. Ljudi grubog lica su otišli bez riječi, također i velikaši koji su se zadržavali tek koliko je bilo potrebno radi očuvanja njihova ugleda. Znanstvenik - po Amalfijevom računu, jedini znanstvenik ovdje - ostao je sam i odmah se upustio u vatrenu diskusiju, praćenu zamuckivanjem, glede točnosti ili netočnosti Carrelove matematike. Činilo se da taj čovjek smatra da mu je Carrel ravan; Carrel je već počeo pokazivati određenu nesigurnost pa ga je Amalfi pozvao u zadnji kraj prostorije.

Znanstvenik je otišao, trpajući svoje malobrojne bilješke u džep i zamišljeno gladeći svoj nos. Carrel je promatrao njegov odlazak.

"Neću moći dugo skrivati glavnu stvar od tog momka, gospodine" reče. "Vjerujte mi, taj ima mozak. Dajte mu možda dva dana i on će sam sve razraditi. Taj neće noćas ni trenutka spavati; razmišljat će o ovome. Poznajem takve tipove."

"I ja" reče Amalfi. "Ali poznajem barbarske vijećnice - tu i tapiserije imaju uši. Krenimo."

Sve dok nisu ušli u sigurnost gradskog taksija, Amalfi je šutio. Tada reče: "Moraš paziti, Carrel, kad radiš sa strancima. Dobro si krenuo, ali si neiskusan. Nikad ne govori nikome, kad si izvan grada, čak ni meni, ništa što bi bilo u neskladu s tvojom ulogom. A sada još ovo - slažem se s tvojom ocjenom onog znanstvenika; i ja sam ga promatrao. Sada te poznaje pa te ne mogu upotrijebiti protiv njega. Postoji li netko u tvom udruženju tko je obavljao tajne poslove za Marka i nije izlazio iz grada otkad smo sletjeli na Gort? Netko iskusan?"

"Sigurno, najmanje njih četiri ili pet. Mogu ih odmah nabrojati."

"Dobro. Nađi jednog malo krupnijeg, nekog tko s najmanje prerušavanja može izgledati kao razbojnik i pošalji ga na poduku iz hipnopedije. U međuvremenu ćeš se opet morati sastati s tim znanstvenikom. Nabavi negdje neku njegovu sliku, trodimenzionalnu, ako to ovdje imaju. Dok razgovaraš s njim, odgovaraj na sva njegova pitanja."

Carrel je izgledao zbunjen. "Na sva pitanja?"

"Da, na sva stručna pitanja. Uskoro neće biti važno što on zna i što ne zna. Ovo ti je još jedna poduka iz praktičnih međuljudskih odnosa, Carrel. Kad si na stranom planetu, moraš na najbolji način iskoristiti njegov društveni sustav. U ovakvom svijetu, gdje je borba za vlast vrlo surova, ubojstva su poprilično česta - mogu se okladiti s devet prema jedan da postoji zakonom uređen ceh ubojica ili barem mnoštvo plaćenih ubojica koje može unajmiti bilo tko tko to želi."

"Vi ćete - zatražiti da doktora Schlossa ubiju?"

"Da" reče on. "To je loše, ali se mora učiniti. Da su okolnosti drukčije, ukrcali bismo tog momka u grad - njemu je svejedno za koga radi - ali Hruntanci bi ga tražili, pa sigurno i našli. Moraju pronaći truplo koje će nedvojbeno biti njegovo, a poželjno je da postoji i neki lokalni krivac. Tvoj operativac mora dobro naučiti taj lokalni jezik kojim se ovdje govori, a onda proučiti suparništva koja vladaju između raznih znanstvenih klika i pokušati pripisati ubojstvo jednome od onih laboratorijskih šefova orlovskih nosova. U svakom slučaju znanstvenik mora umrijeti - da bi grad preživio." Carrel se nije bunio, jer su te zadnje riječi bile alfa i omega Okijske logike; ali jasno se vidjelo da ga muči uništavanje inteligencije koje će se ovom zavjerom dogoditi. Amalfi je u sebi odlučio da Carrelu nađe brdo poslova unutar grada - barem dok Hruntanci ne odmaknu s gradnjom svoje instalacije protiv trenja.

U svakom slučaju, sada je bilo vrijeme za novo podbadanje policije; to je zahtijevao i Hazletonov plan. Amalfi je već bio prisiljen napustiti veći dio Hazletonove strategije - Hazletonov plan je, između ostalog, predviđao potajno iskrcavanje Utopijaca na Gort, bacanje svih hamiltonskih snaga u bitku radi izručenja tog planeta zemaljskoj policiji - ali, po svemu sudeći, zamisao o cjenjkanju s policijom oko ovog planeta još vrijedi.

Otpuštajući Carrela, Amalfi se uputio u svoj ured; tamo je skinuo mekani plastični pokrivač protiv prašine s jednog rijetko rabljenog instrumenta - Diracovog predajnika. Bio je to jedini oblik komunikacije kojim Hruntanci - a, jasno, ni Hamiltonci - nisu raspolagali; zato sad i gube imperij. Diracov predajnik djeluje trenutno bez obzira na udaljenost. Amalfi je odsutno gurnuo cigaru među zube i pozvao policijskog satnika.

Na ovom starijem modelu nije još postojao ekran, ali je kapetanov glas vrlo slikovito dočaravao njegove osjećaje. "Namjeravaš li mi trljati nos činjenicom da smo vas obvezni štititi, jer su Hruntanci prekršili ugovor" odrezao je kapetan, "štedi pluća. Ionako sam već napola odlučio razbiti taj planet u komade. Doći će jednom i vrijeme kad će se zakoni o Okijima promijeniti, a onda...!"

"Ne, ni u kojem slučaju nećeš razbiti taj planet" reče Amalfi smireno. "Udarni val bi uzrokovao eksploziju ovog sunca i uništio čitav njegov sustav, pa bi te tvoji pretpostavljeni jednostavno skalpirali. Ja ti samo pokušavam uštedjeti dio problema. Ako te to zanima, ponudi mi nešto."

Policajac se nasmijao.

"Dobro" reče Amalfi. "Samo se ti smijulji, magarče obični. Za najkasnije godinu dana bit ćeš povučen i bit ćeš u ophodnji ćeš negdje u stratosferi Zemlje, u području gdje svake druge godine prođe poneka letjelica, pa ćeš onda njakati da je to vrlo nepravedno. Čim tvoji nadređeni saznaju da si dopustio udruživanje hruntanskih i hamiltonskih snaga i da će rat koštati Zemlju nekih dvjesto do tristo milijarda Oc dolara te potrajati možda dvadeset pet godina...!"

"Slabo lažeš, Oki" reče policajac. Međutim, taj hrabri stav je izgledao pomalo nategnut. "Oni ratuju već čitavo stoljeće."

"Vremena se mijenjaju" reče Amalfi. "U svakom slučaju, ujedinjenje će se obaviti silom. Ako ti ne želiš vojvodstvo Gort, ponudit ću ga Utopiji. Zajednički arsenal će biti impresivan - svaka strana ima ponešto što druga nema, a osim toga nismo mogli spriječiti ni jedne ni druge da od nas preuzmu poneku našu tajnu. Međutim...!"

"Čekaj malo" reče policajac oprezno. Amalfi je bio siguran da je policajac savršeno svjestan da ovaj razgovor neizbježno slušaju stotine, a možda i tisuće Diracovih prijemnika diljem nastanjene galaktike, uključujući prijemnike u policijskoj središnjici na Zemlji. To je jedna od glavnih značajki Diracovog prijenosa - a treba li tu značajku smatrati manom ili prednošću, ovisi o tome kako je tko rabi. "Ti vjeruješ da ste tamo već pobijedili? Kako mogu znati da ga možete zadržati?"

"Ništa ne riskiraš. Ja taj planet mogu izručiti ili ne. Za naknadu jedino tražim da povučeš tu kaznu izrečenu gradu, da obrišeš s vrpce raniju zapovijed o udaljavanju i da nam dopustiš siguran odlazak iz ovog sustava. Ako planet ne izručimo, od dogovora ništa."

"Hm-mm." Čulo se neko mumljanje u pozadini, kao da neko tiho govori iza policajčevih leđa. "A kako biste vi to izveli?"

"A to je sada već odavanje tajne" reče Amalfi suho. "Ako si raspoložen za ovu nagodbu, pošalji pismenu suglasnost."

"Ništa od toga. Prekršili ste naredbu o udaljavanju i morat ćete platiti kaznu - to je jasno."

To je Amalfiju bilo dovoljno. Policajac nikako nije mogao, u razgovoru preko Diraca, obećati brisanje sa svoje vrpce dokaza o nekom kaznenom djelu; ali već to što se usprotivio toj jednoj točki sporazuma davala je na znanje da je s glavninom suglasan.

"Onda mi samo pošalji zapečaćen dokument o sigurnom prolazu. Ja ću ga ostaviti u sefu Margrafa Hazce; pa kad zauzmeš planet, preuzmi taj dokument."

Nakon kraće šutnje policajac reče: "Pa... može." Zujeći, traka započne izlaziti iz stroja pokraj Amalfijevog lakta. Zadovoljan, on prekine vezu.

Ako ovaj udar izvede po planu, postat će legendaran - policija će o svemu uporno šutjeti, ali će Oki-gradovi prenijeti priču po cijeloj Galaktici.

Ali, nekako mu se ta budućnost, poslije Hazletonovog dezertiranja, činila praznom.

Netko ga je tresao. Amalfi se svim svojim bićem želio probuditi, ali san je bio dubok poput smrti i činilo se da se nikakvom borbom neće moći izvući iz te jame. Pojave i lica zakovitlali su se oko njega, a u mraku je osjetio približavanje velikih čeličnih zuba.

"Amalfi! Probudite se, čovječe! Amalfi, ja sam Mark - probudite se...!"

Čelične čeljusti su se sklopile s grozno zvonkim udarcem, a kovitlaci lica nestanu. Plavkasto svjetlo mu udari u oči.

"Tko? Tko je to?"

"Ja sam" reče Hazleton. Amalfi žmirne prema njemu, ne shvaćajući. "Brzo, brzo. Ostalo je tek vrlo malo vremena."

Amalfi se polagano pridigne i pogleda gradskog upravitelja. Ovako mamuran, nije znao je li zadovoljan ili ne što se Hazleton vratio; dojmovi košmara ga još nisu napustili, zadržao se neki osjećaj iako se događaja iz snova više nije mogao sjetiti.

"Drago mi je što te vidim" reče. Začudo, ta je izjava zazvučala poput laži; mogao se samo nadati da će kasnije postati istinita. "Kako si se probio kroz policijski kordon? Vjerovao sam da je to nemoguće."

"Starom tehnikom, silom i prijevarom. Objasnit ću kasnije."

"Zamalo nisi stigao na vrijeme" reče Amalfi, osjećajući u sebi iznenadni nalet energije. "Je Ii ovdje još uvijek noć? Da. Velika eksplozija se treba dogoditi tek negdje oko podneva, jer inače ja ne bih spavao. Nakon toga ti više ne bi našao grad ovdje."

"Oko podneva? Vremenski raspored nije bio takav. Ali to može pričekati. Ustajte, šefe, posao čeka."

Ulazna vrata Amalfijeve sobe iznenada su kliznula u stranu: na vratima je stajala utopijska djevojka, lica zgrčenog od zabrinutosti. Amalfi žurno posegne za svojim ogrtačem.

"Mark, moramo požuriti. Kapetan Savage je rekao da će čekati još samo petnaest minuta, ne duže. I stvarno neće duže ostati -on te potajno mrzi, sigurna sam, i rado bi nas oboje ostavio ovdje kod barbara!"

"Stižem, Dee" reče Hazleton ne okrećući se.

Djevojka nestane. Amalfi je buljio u gradskog upravitelja sklonog skitnji. "Čekaj malo" reče. "što je ovo zapravo? Mark, zar si se uvalio u neki ludi zadatak u kojem bi ti sam nekoga spašavao?"

"Sam? Ne." Hazleton se nasmijao. "Podižemo cijeli grad odavde, baš po planu. Želio sam vam javiti da nastavljamo prema planu, ali Utopijanci nemaju Diraca, a policajce nisam želio upozoriti. Odjenite se; objasnit ću usput. Ovi Hamiltonci su radili kao vragovi, ugrađivali su spinska polja u svaki svoj raspoloživi brod. Već su se bili gotovo odlučili predati se policiji - naposljetku, sa Zemljom imaju više zajedničkog nego s Hruntancima - ali kad sam im objasnio što smo isplanirali i kad sam im pokazao kako spinsko polje radi, činilo se kao da sam im svima dao nova srca."

"Povjerovali su ti tako brzo?"

Hazleton slegne ramenima. "Jasno da nisu. Kao osiguranje, pripremili su flotu za bijeg, flotu od dvadeset pet brodova - preuređenih lakih krstarica - i uputili je na ovaj zadatak. Eno ih gore."

"Iznad grada?"

"Da. Slušao sam kako je grad otet - pretpostavljam da si ostavio uključen radio kako bi murja to čula, ali to se čulo poprilično jasno i na Utopiji. Zato sam im prodao zamisao da usklade svoj bijeg s tajnim udarom radi sigurnog izvođenja grada odavde. Trebalo je to malo upornije prodavati; uvjerio sam ih da će se iz ovog sustava lakše izvući ako murja bude morala istodobno voditi računa o dvije stvari. I tako, evo nas ovdje, točno na vrijeme." Hazleton se ponovno nasmijao. "Murja nije imala pojma da se bilo koji utopijski brod nalazi blizu ovog planeta; na to slabo paze. Sada, naravno, znaju, ali trebat će im neko vrijeme da se okupe - a dotad ćemo mi već otići."

"Mark, ti si običan romantični magarac" reče Amalfi. "Dvadeset pet lakih krstarica - i to prastarih, bez obzira što imaju ugrađena spinska polja."

"U Savageovim planovima nema ničeg povijesnog" reče Hazleton. "On me mrzi što sam mu maznuo Dee, ali zna što su bitke u svemiru. Ovo je flota o kojoj ovisi opstanak ne samo tog naroda, već i hamiltonizma. Čim budemo napadnuti, svaki od tih dvadeset pet brodova će krenuti u drugom smjeru; borit će se uporno i nastojat će razbiti bitku na niz pojedinačnih okršaja. To im osigurava da neki od njih prežive, a s njima i ta ideologija - ali i naš grad."

"Od tebe sam očekivao nešto više, a ne scenu iz nekog lošeg filma" reče Amalfi. "Napoleonizam! Ne obazirući se na opasnost, mladi heroj vodi odanu skupinu usred neprijateljskog uporišta i spašava svog voljenog vođu od bijesnih nevjernika! Baš! Grad ostaje ovdje gdje je. A ako ti želiš ići s tim odredom samoubojica, idi."

"Amalfi, ne razumijete...!"

"Podcijenio si me" reče Amalfi grubo. Krupnim koracima otišao je preko sobe do balkona, a Hazleton ga je pratio u korak. "Pametni Hamiltonci su ostali kod kuće, to je poanta. Pametno im je bilo dati spinsko polje - borit će se duže, zadat će policiji više posla, baš kad nam je vrijeme potrebno. Ali ovi koji pokušavaju pobjeći na rub Galaktike - to su oni neizlječivi, to su fanatici. Znaš li što će na kraju biti s njima? Trebao bi znati, i znao bi da ti nije u glavi ženska koja ti miješa mozak dugačkom žlicom. Nakon nekoliko generacija na rubu Galaktike, nitko od njih se više neće sjećati hamiltonizma. Za osposobljavanje novog planeta za prihvat ljudi potrebna je pažljivo pripremljena ekspedicija s dovoljnim brojem ljudi. Ovo će biti tek dronjci izvučeni iz jednog vojnog debakla - a ti želiš da im mi pomognemo pripremiti taj debakl! Ne, hvala, ne."

Jakim zamahom otvorio je balkonska vrata pa je Hazleton morao odskočiti unatrag da ga vrata ne bi udarila. Izašao je. Noć je bila vedra, vrlo hladna kao i uvijek na Gortu; stotine zvijezda je prodorno blistalo kroz gradski sjaj raširen nebom. Naravno, utopijski brodovi se nisu mogli vidjeti; bili su previsoko i vjerojatno su bili, čak i za bliskog promatrača, nevidljivi i neopazivi, najviše što se to utopijskom znanošću moglo postići.

"Neće mi ovo biti lako objasniti Hruntancima" reče Amalfi glasom suzdržanog bijesa. "Morat ću tvrditi da su nas Hamiltonci pokušali uništiti kako ne bismo stigli dovršiti prijenos planova za frikcijsko polje. A da bih to mogao, moram odmah zatražiti hruntansku zaštitu."

"Dali ste Hruntancima...!"

"Naravno!" reče Amalfi. "To nam je bilo zadnje oružje nakon prisilnog potpisivanja ugovora s njima. Mogućnost masovnog desanta Utopijanaca na grad otpala je čim su se policajci pokazali bržima. A ti, evo, i dalje pokušavaš uporabiti otupjeli alat.

"Mark!" Iz sobe do njih doplovio je djevojčin glas, izbezumljen od brige. "Mark! Gdje si?"

"Hajde, idi" reče Amalfi, ne okrećući glavu. "Nakon nekog vremena oni neće imati vremena njegovati svoja ritualna vjerovanja, pa ćeš moći steći lijep dom na granici divljine, dom na stupnju plugova od volovskih kostiju. Grad ostaje ovdje. Sutra do podne svi Utopijanci koji su ostali bit će u odličnoj poziciji za cjenjkanje sa Zemljom oko svojih prava, Hruntancima će rogovi biti vezani, a mi ćemo otići svojim putem."

Djevojka, koja je očito opazila otvorena vrata, prođe kroz njih baš na vrijeme da čuje dvije zadnje rečenice. "Mark!" uzvikne ona. "O čemu on to? Savage kaže...!"

Hazleton je uzdahnuo. "Savage je idiot, a i ja sam. Amalfi je u pravu; ponašao sam se poput djeteta. Bolje bježi gore dok još možeš, Dee."

Krenula je naprijed do ograde, uzela ga pod ruku podižući pogled prema njegovu licu. Lice joj je odavalo toliku zbunjenost i povrijeđenost da je Amalfi morao skrenuti pogled; taj njen izraz ga je podsjetio na brojne stvari koje je bolje zaboraviti - a neke od njih i nisu bile tako daleke. Čuo ju je gdje govori: "Želiš li zaista da odem, Mark? A ti da ostaneš s gradom?"

"Da" promrmljao je Hazleton. "Mislim, ne. Izgleda da sam grozno zamrsio stvari. Možda sada mogu pomoći - a možda i ne. Ali moram ostati ovdje. Tebi će biti bolje s tvojim narodom...!"

"Gradonačelnice Amalfi" reče djevojka. Amalfi se protiv svoje volje okrene. "Kad sam vas prvi put srela, rekli ste da u ovom gradu ima mjesta za žene. Sjećate se?"

"Sjećam se" reče Amalfi. "Ali naša politička stvarnost ti se ne bi sviđala, siguran sam. Ovo nije hamiltonska država, stabilna, samodovoljna, statična - priobalni val izvan oceana povijesti. Mi smo Okiji. Nije baš lijepo ime."

Djevojka samo reče: "Stvari ne moraju ostati takve."

"Bojim se da će ostati. Ovdje kod nas se ni ljudi ne mijenjaju mnogo, Dee. Vjerujem da ti to nid

Nebo započne pomalo blijedjeti. Nitko nije progovarao. Gore su se zvijezde sve slabije vidjele; nije bilo nikakvog znaka koji bi pokazao da mala flota brodova odlazi kao da se stapa i uranja u beskonačni svemir.

Hazleton se nakašljao. "Što moram sljedeće raditi, šefe?" upita promuklo.

"Puno toga. Carrel mi je pomagao, ali on, iako ima volje, nema iskustva. Kao prvo, pripremi nas da poletimo onog trena kad zatreba. Onda malo razbijaj glavu i izmisli nešto što ćemo reći Hruntancima o ovoj utopijskoj floti. Možeš ukrasiti moj izgovor - ili smisliti neki svoj - svejedno mi je. Tebi te stvari idu bolje od ruke nego što je meni ikad uspijevalo."

"Dobro, a što bi se to moralo zbiti u podne?"

Amalfi se nacerio. Pomalo iznenađen, shvatio je da se osjeća dobro. Dobiti Hazletona natrag bilo je kao kad nađeš dijamant s greškom za kojeg si vjerovao da si ga izgubio - greška je i sada tu, nikad neće nestati, ali to je ipak onaj dijamant koji ti je bio najoštrije sredstvo za rezanje u čitavoj kući, ujedno dijamant koji ima i neku sentimentalnu vrijednost.

"Ovako stoje stvari. Carrel je prodao Hruntancima ideju da izgrade golemi generator frikcijskih polja koji bi pokrivao cijeli planet - rekavši im da će onda njihovi strojevi trošiti manje energije ili već nekakvu takvu glupost. Po nacrtima koje im je dao stvorit će generator barem dvostruko jači nego što oni očekuju; ujedno, to je generator iz čije su konstrukcije izostavljeni gotovo svi upravljački aparati. Radit će samo na jedan način: punom snagom u pozitivnom smjeru. Sutra u podne ga puštaju u probni rad.

A postoji i jedan Hruntanac, po imenu Schloss, koji je vjerojatno shvatio pravi smisao tog generatora; da bismo uklonili tog tipa iz igre, pripremili smo stari trik s dvije oštrice. Pretpostavljam da će to dovesti do sukoba između samih znanstvenika, dovoljno da ih spriječi zabadati nos u to dok ne bude prekasno. A budući da je izgledalo da će čitav ovaj posao završiti jednako kako bi završio utopijski desant, ja sam usput pozvao policiju, u skladu s tvojim vremenskim rasporedom, i dobio siguran prolaz. Jednostavno?" Već na pola ovog objašnjenja Hazleton se dovoljno vratio u svoje normalno stanje i počelo ga je to sve zabavljati. Na kraju objašnjenja, tiho se smijuljio.

"Slatko" reče. "Ipak vidim zašto niste bili previše zadovoljni s Carrelom. Amalfi, za blefiranje ste stručnjak. Reći mi onako dramatično da odem sa Savageom! A znate li da vam ova maštovita zavjera neće uspjeti?"

"Zašto, Mark?" upita Dee. "Zvuči mi savršeno."

"Pametna je, ali ima mnogo nepovezanih krajeva koji vire iz nje. Takve stvari treba promatrati kao dramatičar; klimaks koji gotovo uspije, nije klimaks. Bolje bi bilo...!"

U spavaćoj sobi se s nekoliko melodioznih tonova oglasi Amalfijev osobni telefon, a iznad balkonskih vrata se upali jedna neonska svjetiljka. Mršteći se, Amalfi na ogradi balkona pritisne neki prekidač.

"Gospodine gradonačelniče?" reče skriveni zvučnik živčano. "Žao mi je što vas budim, ali pojavili su se problemi. Kao prvo, malo prije se iznad nas okupilo najmanje dvadeset brodova; mislili smo vas zbog toga nazvati, ali su oni sami otišli. Ali sad se pojavio čovjek koji je na neki način izbjeglica, neki Hruntanac. Kaže da se zove doktor Schloss. Tvrdi da su ga svi drugi Hruntanci odlučili ubiti i izrazio je želju da radi za nas. Što da učinim - da ga pošaljem na psihijatriju ili što drugo? To što govori bi moglo biti čak i istinito."

"Naravno da je istinito" reče Hazleton. "Evo vam prvog nepovezanog kraja, Amalfi."

Pokazalo se da je zavrzlamu s doktorom Schlossom teško razmrsiti; Amalfi nije dovoljno dobro proučio tog čovjeka. Carrelov uhoda je temeljito obavio svoju zadaću lažnih lokalnih ciljeva. Kad god bi netko morao biti mrtav, gradu je više odgovaralo da to ubojstvo bude od ruke nekog stranca, a ne Njujorčanina. Ovog puta je to bilo nevjerojatno lako organizirati. U znanstvenoj hijerarhiji na Gortu su postojale četiri odvojene klike koje su se sve međusobno potkopavale fanatičnom upornošću, što je podsjećalo na mornare na istom brodu koji se trude međusobno napakostiti bušenjem rupa u brodskom koritu. Vlast, koja se povremeno umiješala (kad bi sukobi prerasli u otvoreno klanje) nije baš imala previše povjerenja u doktora Schlossa.

Bilo je lako pokrenuti bujicu koja je trebala odnijeti doktora Schlossa, ali Schloss joj se odbio prepustiti. Čim je zapazio navlačenje opasnosti iznad sebe, došao je, zbunjujuće otvoreno, ravno u grad.

"Problem je u tome što je on shvatio što mu slijedi tek u zadnjem trenutku" objasnio je Carrel. "To je čovjek izrazito zdravog razuma koji ni u snu ne bi pomislio da mu netko želi zlo, sve dok ga nož ne bi dohvatio."

Hazleton je kimnuo glavom. "Kladim se da ga je na kraju alarmirala sama vlast - oni se čak ne bi ni potrudili ubojstvo izvesti potajno."

"Tako je, gospodine."

"Što znači da će Hazca Glupi doći sa svojim kicošima ovamo tražiti Schlossa" zarežao je Amalfi. "Ne vjerujem da se Schloss potrudio sakriti svoje tragove. Što ćeš učiniti, Mark? Ne možemo se uzdati u njihovo aktiviranje protutarnog polja dovoljno rano da nas izvuku iz svega toga."

"Neće" suglasio se Hazleton. "Carrel, je li tvoj čovjek još uvijek u vezi s tom skupinom koja se spremala Schlossu izbušiti putnu kartu?"

"Naravno."

"Onda mu javi neka ubije vođu te skupine. Prošlo je vrijeme kad smo se mogli služiti profinjenim postupcima."

"Što ćemo time dobiti?" upita Amalfi.

"Dobit ćemo na vremenu. Schloss je nestao. Hazca može nagađati da je ovdje, ali unutar tih klika većina ljudi će misliti da je Schloss ubijen. Sada će ovo ubojstvo izgledati kao osveta od strane nekog člana Schlossove skupine - iako on nema neku svoju pravu kliku, ali je moralo postojati nekoliko ljudi koji su vjerovali da će se okoristiti ako on ostane na životu. Započet će vendeta. U borbi poput ove, važan je metež."

"Možda" reče Amalfi. "U tom slučaju, bolje je da odmah napadnem grofa Nandora punih ruku optužbi i žalbi. Što više zbrke, više i oklijevanja - a do podneva je ostalo manje od četiri sata. U međuvremenu moramo sakriti Schlossa što bolje možemo, svakako prije nego ga neki od Hazcinih stražara zamijeti. Mislim da bi najbolje mjesto bio onaj stroj za nevidljivost u starom tunelu metroa na West Side... sjećaš se tog stroja? Prodali su nam ga Lirani; vrtio je nešto, žmirkao, zujao, ali ništa nije učinio."

"Zbog njega je strijeljan moj prethodnik" reče Hazleton. "Ili zbog one blamaže na Epochu? Ali znam gdje je taj stroj, da. Uredit ću pokretanje te spravice, da opet pomalo vrti i žmirka - Hazcini vojnici se pribojavaju strojeva, nikad im ne bi palo na pamet zavirivati u bilo koji u radu, pa čak kad bi i pomislili da je unutra prebjeg. A neće posumnjati, siguran sam. Ah... svih mu zvjezdanih bogova, što je to bilo?"

Dugi, zastrašujući, metalni urlik je jenjavao, pretvarajući se u mrmljanje. Amalfi se široko osmjehnuo.

"Grmljavina" reče. "Mark, na planetima postoji pojava poznata pod nazivom klima. Neugodna stvar. Mislim da nam se približava oluja."

Hazleton se stresao. "Od toga se poželim sakriti pod krevet. Ali, bacimo se na posao."

Izašao je, a Dee za njim. Amalfi je, razmišljajući ležerno o prednostima napada kao najbolje obrane, domahnuo jednom taksiju da priđe balkonu, ukrcao se i ubrzo izašao na prvo suženje zgrade RCA u središtu grada. Više bi mu odgovaralo da se iskrcao na sam vrh, gdje se nalazio penthaus, ali su gornji vijenci zgrada sada bili načičkani mitraljezima i mezotronskim puškama; grof Nandor nije dopuštao iznenađenje.

Službenik u dizalu nije smio odvesti Amalfija dalje od sedamdesetog kata. Psujući, krenuo je pješice uz tih zadnjih pet katova; trudio se glumiti jaki bijes, ali što se dalje penjao, bijes je bio sve manje glumljen. Na svakom odmorištu su ga s drskom sumnjičavošću pregledavale skupine besposlenih vojnika.

Diljem penthausa se čula glazba i širio zadah, mješavina parfema i neopranih tijela, zaštitni znak hruntanske aristokracije. Ispružen u fotelji, Nandor je okružen ženama slušao kako neki pjevač uz vlastitu pratnju harfe pjeva baladu nevjerojatno vulgarnog sadržaja, drhtavim glasom bez ikakvih osjećaja. U jednoj ruci, okićenoj draguljima, Nandor je držao teški vrč dopola pun pjenušavog rigelskog vina - koje je nedvojbeno potjecalo iz njujorških zaliha, jer Hruntanci već stoljećima nisu imali veza s Rigelom - i pomicao ga ispod svog mesnatog nosa, pažljivo udišući isparavanja.

Kad je Amalfi ušao, Nandor pogleda preko ruba vrča, ne trudeći se ni na koji način pokazati da je vidio Amalfija. Amalfi osjeti porast krvnog tlaka i kako mu ručni zglobovi postaju hladni i ukočeni, pa se pokuša smiriti. Zdravo je dobro se razbjesniti, ali čovjek ipak treba pripaziti na svoje postupke i izjave.

"I?" javi se naposljetku Nandor.

"Jeste li svjesni toga da ste prije kratkog vremena mogli biti pretvoreni u razrijeđeni plin?" upita Amalfi.

"Oh, dragi moj kolega, nemojte mi reći da ste upravo spriječili pokušaj moga ubojstva" reče Nandor. Engleski mu je bio kao da ga je naučio od nekog iz Liverpoola - jedino su stanovnici tog Oki-grada govorili tako čudno grleno. "To bi stvarno bilo malo previše."

"Dvadeset pet hamiltonskih brodova se bilo spustilo nad grad" reče Amalfi smrtno ozbiljan. "Odbili smo ih. Ali jedva. A čitav taj događaj, izgleda, nije vaše gazde ni probudio. Kakve koristi očekujete od nas ako nas ne možete ni zaštititi?"

Nandor je djelovao uplašeno. Između jastuka je izvukao mikrofon i u njega nešto kratko progovorio na svom jeziku. Odgovor Amalfi nije mogao čuti; dobivši ga, Hruntanac je bio manje zabrinut, ali je njegovo lice i dalje ostao smrknuto.

"Što mi to prodajete, čovječe?" reče on svađalačkim glasom. "Nije bilo borbe. Ti brodovi nisu bacali bombe, nisu nanijeli nikakvu štetu; protjerani su iz područja policijske opsade."

"Zna li gluhi čovjek kad se drugi svađaju?" reče Amalfi. "A kako zaslijepiti slijepca? Vi svi mislite da svako oružje mora učiniti ‘buum’ da bude smrtonosno. Pogledate li panele naših energana, vidjet ćete jutrošnja milijunska megavatna naprezanja, tijekom nekih pola sata - a mi ne proždiremo energiju tom brzinom za kuhanje juhe!"

"To nema veze" mrmljao je grof. "Takvi zapisi se mogu krivotvoriti, a osim toga postoji mnogo načina za stvarnu potrošnju energije - ili njeno upropaštavanje. Radije pretpostavimo da su ti brodovi koji su vas ‘napali’ zapravo iskrcali uhodu - ha? I da je nakon toga jedan hruntanski znanstvenik, izdavši svog imperatora, primljen u vaš grad, nadajući se da će biti prebačen na Utopiju?"

Njegovo lice naglo postane još mračnije. "Vi, međuzvjezdane skitnice, ste djetinjasto glupi. Jasno, hamiltonska bagra se nadala da će spasiti vaš grad, ali je pobjegla u strahu od naših ratnika. Schloss je možda otišao s bagrom - ili se još skriva negdje u gradu. Odgovor na to ćemo dobiti brzo."

Mahnuo je rukom prema šutljivim ženama koje su skupno, na brzinu, izašle kroz zavjese na vratima. "Hoćeš li mi sada reći gdje je on?"

"Ne vodim brigu o kretanju Hruntanca" reče Amalfi izravno. "Prebiranje po govnima nije moja dužnost."

Nandor hladno izbaci ostatak vina Amalfiju u lice. Pjenušava tekućina pretvori Amalfijeve oči u vatru. Urličući zateturao je naprijed, pokušavajući dograbiti Hruntanca za gušu. Podrugljivi smijeh tog čovjeka samo se udaljio od njega, a onda teške ruke zavrnuše Amalfiju ruke iza leđa.

"Dosta" reče grof. "Hazcin glavni ispitivač će natjerati nekog od ovdašnje posluge da progovori, pa makar morao svakog objesiti za nos." Prekine ga udar grmljavine; kiša je udarila na vanjske zidove zgrade silovito poput oceanskog vala. Bilo je to prvo suočenje grada s takvim pljuskom u zadnjih trideset godina. Kroz izmaglicu bolova Amalfi je ponovno uspio nazrijeti svjetiljke; ostatak svijeta bila mu je crvena mrlja. "A što se njega tiče, mislim da ga je najbolje odmah strijeljati - govori previše slobodno. Hej, ti kaplaru, dodaj mi svoj pištolj!"

U Amalfijevom vidnom polju koje se pomalo izoštravalo, nešto se pomaklo - neka duga sjena koja je završavala čvorom: ruka s revolverom. "Imaš li što zadnje reći?" upita Nandor mirnijim glasom. "Ne? Eh, pa onda...!"

Tisuće bumbara proleti kroz sobu. Amalfi osjeti kako čitavo njegovo tijelo trzajem polijeće uvis. Začudo, boli nije bilo, čak je mogao i vidjeti - stvari su posvuda oko njega postajale bistrije. Bistar pogled umirućeg?"

"Proszacha? zaurlao je Nandor. "Egz prđ strasticzek Maria, do..."

Prekine ga nova grmljavina. Negdje u sobi neki je od vojnika jecao od straha. Amalfijevim bolnim očima se činilo da svi ljudi i sve stvari u sobi lebde u zraku. Nandor je lebdio ispruženih ruku i nogu, sav ukočen, dva-tri centimetra iznad jastuka; odjeća mu je bila odmaknuta od tijela. Pištolj je i dalje bio uperen u Amalfija, ali ne i u Nandorovoj ruci; lebdio je nepomično iznad tepiha, koji centimetar od Nandorovih zamrznutih prstiju. Tepih nije bio na podu, već iznad njega, kao more krzna na kojem je svaka dlaka bila nakostriješena stršeći okomito. Slike su se odvojile sa zidova, pa su krenule u zrak i ostale tako visjeti. Jastuci su se podigli iz fotelje i malo odmaknuli jedan od drugoga i tako ostali, kao da su stroboskopskom kamerom uhvaćeni u ranoj fazi neke eksplozije; a fotelja je lebdjela dva-tri centimetra iznad tepiha. Na drugom kraju sobe, jedna polica s knjigama se rasprsnula, a namotaji mikrofilma izbijeni u pravilnim redovima ostali su postrojeni u zraku, ničim pridržavani.

Amalfi je oprezno udahnuo. Njegov prsluk, koji se poput Nandorova odmaknuo od tijela, tiho zašušti, ali tkanina je bila dovoljno elastična pa se još rastegne. Nandor je zamijetio taj pokret i očajnički zagrabio prema pištolju. Lijeva mu je podlaktica bila zalijepljena na njenom položaju iznad fotelje i nije ju mogao nimalo pomaknuti. Pištolj se odmaknuo od njegove slobodne ruke, a kad je Nandor povukao ruku za ponovni pokušaj, pištolj je krenuo natrag za njom poslušno je prateći.

Taj drugi pokušaj se pretvorio u još veći neuspjeh. Nandorova druga ruka je dotaknula jedan od rukohvata fotelje i ostala tamo čvrsto uhvaćena. Amalfi se tiho nasmijao.

"Preporučam ti da se previše ne mičeš" reče. "Ako previše primakneš glavu nekom objektu, može ti se dogoditi da, primjerice, ostatak vremena provedeš gledajući u strop."

"Što... si to učinio?" reče Nandor gušeći se. "Kad se oslobodim...!"

"To nećeš moći sve dok tvoji prijatelji održavaju to frikcijsko polje u pogonu" reče Amalfi. "Nacrti koje ste dobili od nas bili su potpuno točni, osim u jednoj sitnici: vaš generator može raditi jedino u suprotnom smjeru. Umjesto dopuštanja molekulnoj valenciji punu slobodu, on zamrzava postojeće molekulne odnose i stvara adheziju između svih površina. Da ste uspjeli pokrenuti taj generator punom snagom, svako molekulno gibanje bi prestalo i svi bismo mi u djeliću sekunde bili mrtvi, skamenjeni - ali vaši izvori energije su prilično jadni."

Odjednom je shvatio da ga noge žestoko bole: plastična opna njegovih cipela pokušavala se odmaknuti od njegovog tijela i pritom jako tlačila kožu. Boljeli su ga i čeljusni mišići; samo zahvaljujući tome što je to polje putovalo po površini predmeta, njegovi zubi nisu izletjeli iz čeljusti. Vrlo je teško micao usne kad bi govorio.

Polagano je udahnuo. Njegov prsluk ponovno zašušti. Rebra su mu škripala po grudnoj kosti. Iznenada tkanina pukne, a srebrni pojas ušiven u prsluk iskoči, tvoreći napeti kolut oko Amalfija. Donovi sa cipela snažno udare o tepih, a iz cipela se ispuše zrak.

Pokušao je micati rukama, krenuo je njima do butina. Ruke su se kretale slobodno. Jedino je srebrni pojas ostajao u svom nevjerojatnom položaju. Upijajući polje opasao je bačvu njegovog grudnog koša kao kakav obruč.

"Zbogom" reče Amalfi "Upamti, nemoj se pokretati. Uskoro će te policija osloboditi."

Nandor nije slušao. Izbuljenim očima promatrao je kako mu njegovo prstenje polagano amputira šest prstiju.

Amalfi je znao da će za najviše petnaest minuta ova prejaka frikcijska polja stvoriti ozbiljne posljedice. Normalna molekulna kohezija neće biti narušena; homogeni objekti - kamenje, grede, daske - ostat će kao što su i bili, ali stvari sklopljene od dijelova uskoro će se početi razdvajati. Nakon toga će početi raspadati strukture povezane vezivima manje kohezije od kohezije njenih dijelova. Starije zgrade, poput gradske vijećnice, povećat će se u visinu i širinu, jer će se drevne cigle početi odmicati jedna od druge - i zatim se srušiti čim se ugasi frikcijsko polje. Suvremenije zgrade i strojevi će trajati tek nešto duže. U vrijeme kad će policija naslijediti Gort, cijeli planet će biti tek gomila ruševina.

A na kraju će se i sama ljudska tijela, građena od tisuća djevi, prolaza, šupljina i džepova, početi se rastezati, napuhavati i raspadati - a u cijelom gradu tek je nekoliko ljudi bilo opremljeno ovakvim srebrnim pojasevima; nije bilo dovoljno vremena za pripreme.

Sav zadihan, Amalfi je jurio niza stube vrludajući između stražara koji su paralizirani lebdjeli. Zvuk roja bumbara je vrlo neugodno djelovao na živce. Na sedamdesetom katu naišao je na neočekivani problem; svjetla na upravljačkoj ploči dizala pokazivala su da je kabina zaustavljena u oknu, vjerojatno zbog sigurnosnog mehanizma koji se aktivirao kad je frikcijsko polje izbacilo kabinu iz njenog ležišta.

Silaženje stubištem nije dolazilo u obzir. Čak ni pod normalnim uvjetima Amalfi se nikad ne bi mogao spustiti niz sedamdeset katova stubišta, a najmanje sada pod djelovanjem frikcijskog polja. Kretao se kao kroz gusto blato, jer srebrni pojas nije mogao potpuno zaštititi njegove udove. Probno je dotaknuo zid. Užasan osjećaj usisavanja obuhvatio mu je ruku pa ju je brzo povukao.

Gravitacija... najbrži put do dolje...

Ušao je u najbliži ured, probio se između četiri lebdeće i jaučuće pojave koje su tu radile i udarcem noge izbio prozor. Nije ga mogao otvoriti, jer je prozor iskočio iz okvira i ostao čvrsto u zraku. Zahvaljujući svojoj čudesnoj poprečnoj čvrstoći staklo nije prsnulo, ali se već nakon sljedećeg poprečnog udarca raspalo. Zakoračio je van.

Trebalo se spustiti dvadeset katova do sljedećeg proširenja ovog nebodera. Prvo je na metal prislonio stopala pa zatim dlanove. Naknadno se sjetio da uz neboder prisloni i čelo. Počeo je klizati.

Zrak mu je šaputao u uši, prozori prolazili pokraj njega poput treptaja. Na dlanovima je počeo osjećati zagrijavanje: nisu stvarno doticali metal, ali su energije veze odbijale prekid; bila je to cijena koju je trebalo platiti. Amalfi je koristio prednost pojačanog trenja, ali je morao platiti i kaznu za to.

Kad mu je proširenje na neboderu pojurilo u susret, priljubio se cijelim tijelom uz površinu zgrade. Udarac koji je nastao bio je težak, ali po svemu sudeći nijedna mu kost nije bila slomljena. Odšepao je do ograde i popeo se preko nje ne dopuštajući si ni djelić sekunde za premišljanje. Započne novo klizanje prema dolje, dugo i praćeno hujanjem.

Odmah nakon što je tresnuo na beton pločnika, bio je spreman ustati i baciti se preko ruba neke daljnje provalije. Dlanovi i čelo su mu bili oprženi kao da ih je zalio kipućim uljem, a stopala u teflonskim cipelama su mu ključala, nešto poput komada slanine u posudi za prženje čvaraka. Na čvrstom tlu ga je zakašnjeli napad vrtoglavice svezao u čvor na nekoliko dugih, dragocjenih minuta.

Zgrada niz čiju se fasadu upravo spustio, započne stenjati.

Punom dužinom ulice stajali su ljudi u raznim iskrivljenim položajima. Bilo je to poput najnižeg kruga pakla. Amalfi ustane i, povraćajući, nastavi teturati prema nadzornom tornju. Zvuk bumbara je ispunio čitav svemir.

Netko ga prihvati za ruku. Iz golemog plika u koji se pretvorilo Amalfijevo čelo, izbije limfa i poput poplave zalije mu oči.

"Mark...!"

"Da, da. Što se zbilo...! Kako ste...!?"

"Diži grad. Kreni...!"

Bol ga je zarobila u zvonku tamu.

Nakon nekog vremena osjetio je kako mu netko ispire čelo i ruke nečim ugodno hladnim. Dodiri su bili vrlo nježni i umirujući. Progutao je i pokušao disati.

"Mirno, John. Mirno."

John. Nitko ga tako ne zove. Ženski glas, ženske ruke.

Ruke su nježno i monotono širile svježinu njegovim čelom. "Mirno, John. Sve je u redu."

"Letimo?"

"Da.’

"Tko je... to? Mark...!"

"Ne" reče taj glas. Iznenadno se nasmije gotovo pijevnim tonom. "To je Dee, John. Hazletonova djevojka."

"Hamiltonska djevojka." Prepustio se neko vrijeme šutnji i uživanju u svježini. Međutim, bilo je previše poslova koje je morao obaviti. "Policija. Moraju preuzeti planet."

"Imaju ga. Zamalo su zgrabili i nas. Ne poštuju baš pretjerano vlastite sporazume. Optužili su nas da smo pomogli Utopiji. Rekli su da je to bila izdaja."

"Što se dogodilo?"

"Doktor Schloss je osposobio stroj za nevidljivost. Mark kaže da je stroj vjerojatno bio oštećen u transportu, što znači da vas Vegani ipak nisu prevarili. U njega je sakrio doktora Schlossa -to je bila vaša zamisao, zar ne? - a Schlossu je bilo dosadno pa je pokušao ustanoviti čemu taj stroj služi. Nitko mu to nije rekao. Uspio je. Učinio je čitav grad nevidljivim, što je trajalo gotovo pola sata, a onda je njegova improvizirana sklopa za pokretanje stroja pregorjela."

"Nevidljivim? Ne samo neprozirnim?" Amalfi je pokušao razmisliti o tome. A on je dao naredbu za Schlossovo ubojstvo, što je zamalo uspjelo! "Ako to možemo uporabiti...!"

"Već smo uporabili. Isplovili smo kroz sam policijski obruč, a oni su gledali kroz nas. Sada letimo prema sljedećem zvjezdanom sustavu."

"Nedovoljno daleko" reče Amalfi, meškoljeći se uznemireno. "Nedovoljno, ako smo optuženi za, po njihovu mišljenju, izdaju. Reci Marku da krene prema Jazu."

"Što je to Jaz, John?

Kad je čuo ove riječi, Amalfiju se učinilo da je sa svih stvari otpalo dno i da će ponovno propasti u onu jamu u kojoj se koprcao sanjajući one noći kad se Hazleton vratio u grad. Kako objasniti nekoj domorotkinji odgojenoj na planetu što je Jaz? Kako joj objasniti, s pomoću tek nekoliko riječi, to mjesto u svemiru, tako prazno i bez imalo svjetlosti, o kojem čak i Oki ima noćne more? Bolje je odustati.

"Jaz je rupa u svemiru. Mjesto bez zvijezda. Ne mogu ti to bolje objasniti. Dee, reci Marku da moramo tamo."

Nastala je duga tišina. Bilo je jasno da se Dee uplašila. Naposljetku je ipak rekla: "Jaz. Reći ću mu."

"On će se buniti. Reci mu da je to zapovijed."

Zašutjela je. Na neki je način sve to prihvatila. Amalfi je bio iznenađen; međutim, stalno, jednolično klizanje ruku sa svježinom postupno ga je uspavljivalo. Ipak, još nešto je visjelo..."Dee?"

"Da, John."

"Rekla si - isplovili smo"

"Da, John."

"I ti? Čak i ako idemo u Jaz?"

Vrhovima prstiju djevojka je iscrtala osmijeh na njegovu čelu. "I ja" rekla je. "Čak i u taj Jaz. Ja Hamiltonka."

"Ne" reče Amalfi. Uzdahnuo je. "Više nisi Hamiltonka, Dee. Sad si Okijka."

Odgovora nije bilo, ali kretanje prstiju koji su donosili svježinu nije prestalo. Pod Amalfijem, grad je strelovito odmicao u visine i daljine, zujeći poput pčele, sve dublje u okrutnu noć.

3. JAZ

Čak i za stanovnike letećeg grada, Jaz je bio nešto strašno izvan svih ljudskih iskustava. Među zvijezdama je usamljenost bila nešto uobičajeno, na što su se sve vrste zvjezdanih putnika već odavno naviknuli. Već gustoća zvijezda u prosječnom zvjezdanom jatu, kod Oki-veterana bi izazivala klaustrofobiju. Međutim, golema prazna usamljenost Jaza bila je nešto jedinstveno.

Koliko je Amalfi znao, nitko od ljudi, a kamoli čitav grad, nije nikada dosad prošao Jazom. S time su bili suglasni čak i sveznajući Gradski Oci. Amalfi nije bio baš siguran je li baš dobro biti pionir.

Ispred i iza New Yorka zidovi Jaza su svjetlucali: zvjezdana magla previše udaljena da bi se u njoj mogle raspoznati pojedinačne točkice svjetlosti. Ta dva zida su se blago svijala prema zvjezdanom ‘poduj udaljenom toliko parseka ‘ispod’ granitne kobilice grada da se činio skriven u ulaznoj izmaglici zvjezdane prašine.

‘Iznad’ grada nije bilo ničeg: ničeg konačnog poput zalupljenih vrata. Bio je to prazan on prostora koji se valja između galaktika.

Jaz bio zapravo, dolina urezana u lice galaktike. Po njoj je ipak plovilo nekoliko zvijezda, međusobno udaljenih tisućama svjetlosnih godina, a do tih zvijezda plima ljudske kolonizacije nikad nije stigla. Naseljenih planeta, pa prema tome i mogućnost dobivanja posla, moglo je biti tek na suprotnoj strani Jaza.

Na ovoj strani ostala je policija. Naravno, to nisu bile one iste policijske snage koje su združivale Utopiju i Vojvodstvo Gort; bilo bi nevjerojatno da ih zbog serije sitnih prekršaja te policijske snage natjeravaju već gotovo tri stotine godina. Međutim, u arhivima je još uvijek stajao zapis o odbijanju naredbe o udaljavanju i lukavštini... o svemu tome se nadaleko govorilo. Gradu je povratak bio nemoguć.

Nije se znalo hoće li policija goniti grad čak i u sami Jaz. Najvjerojatnije da dalje neće. Prelazak preko tolike pustinje bio bi vjerojatno neizvediv za tako malen artefakt poput policijskog broda, jer takav brod ne može ponijeti dovoljno zaliha. Samo grad, koji može uzgajati hranu za sebe, ima izgleda preživjeti takav prijelaz.

Amalfi je smrknuto razmišljao o deprimirajućoj provaliji koja se vidjela na ekranima. Sliku je slao niz robotskih izviđačkih letjelica, čiji je prethodnik ušao u Jaz mnogo parseka ispred grada. Suprotni zid je i sada bio bez obrisa, ali je poprimio onu neodređeno zrnastu teksturu koja je obećavala da bi se maksimalnim povećanjem uskoro mogle raspoznati pojedine zvijezde.

"Nadam se da će nam hrane dostajati" promrmljao je. "Ako nam ovo uspije, bit će to najsjajnija priča koju jedan Oki-grad može ispričati. Za nas će se znati s kraja na kraj Galaktike."

Pokraj njega Hazleton lagano zabubnja prstima po naslonu fotelje. "A ako nam ne uspije" reče, "nazvat će nas najvećim prokletim budalama koje su se ikad podigle s tla - ali mi tad nećemo moći na to obraćati pažnju. U svakom slučaju, šefe, zasad smo izgleda u dobroj kondiciji za putovanje. Spremnici s naftom su gotovo puni, žetve Chlorelle su bogate. Oba oplodna reaktora rade pa neće biti problema s gorivom. Vjerujem da ovdje nećemo imati mutacijskih problema s algama."

"Sigurno" reče Amalfi uzrujano. "Ako sve dobro pođe, nećemo umrijeti od gladi. Zastao je; nešto se iza njega pomaknulo pa se okrenuo. I nasmiješio.

U pojavi Dee Hazleton postojalo je nešto što ga je opuštalo. Nije još skupila dovoljno godina krstarenja po svemiru da bi od zvjezdane svjetlosti jače pocrnjela kao prastari Oki ni da bi izgubila zbunjenost što je sada, po utopijskim standardima, praktično besmrtna; još se dojmila ružičastom, mladom, odmornom.

Jednog će se dana na njoj vjerojatno i primijetiti stalni napor lutanja od zvijezde do zvijezde, od krize do krize, kao i kod svakog Okija. Neće izgubiti svoju ljubav prema lutanju, nego će samo tu ljubav platiti.

A možda je ona otpornija. Amalfi je iskreno vjerovao u to. "Nastavite samo" reče ona. "Ja samo kibiciram."

Ta zadnja riječ je, poput mnogih drugih u Deeinom rječniku, Amalfiju je bila zagonetna. Nasmijao se i ponovno okrenuo Hazletonu. "Da nismo imali dovoljno zaliha za prelazak" reče, "dopustio bih policiji da nas uhvati; vjerojatno bismo samo platili kaznu zbog neposluha, a onda, uz malo sreće, isposlovati sudsko rješenje o pomanjkanju dokaza što bi policiji onemogućilo uništenje grada zbog one optužbe o ‘izdaji! Ali, pogledaj taj prokleti Jaz, Mark. Nikada ranije nismo izdržali ni pedesetak godina bez spuštanja na neki planet, a ovaj prijelaz će potrajati punih sto četiri kao što su Oci predvidjeli. Najmanja nezgoda i neće nam biti pomoći - jer nam tamo nijedan brod ne može stići u pomoć."

"Neće biti nezgoda" reče Hazleton sigurno.

"Gorivo se može raspasti - nikada dosad nismo imali eksplozivni požar, ali za sve postoji prvi put. A ako onaj spinski generator na 23. ulici opet crkne, vrijeme prelaska prokleto bi se povećalo, skoro udvostručilo..."

Naglo je zašutio. Iz prikrajka vidnog polja jedna sjajna točkica uporno ga je bockala u mozak. A kad je pogledao u ekran, ta je točkica i dalje bila prisutna, iako nešto manje sjajna, jer se odmakla s fovea centralis njegove mrežnice u oku. Prstom ju pokaže.

"Pogledaj - je li to zvjezdano jato? Ne, premalo je i preoštro. Ako je slobodna usamljena zvijezda, blizu je."

Dograbio je telefon. "Daj mi zvjezdarnicu... Hej Jake. Možeš li mi izračunati udaljenost zvijezde na temelju ultrafonske slike emitirane prema gradu?"

"Pa, mogu" reče glas na telefonu. "Trenutak, preuzet ću tu sliku. Aha; vidim što vas zanima: onaj objekt na deset sati, još ne mogu reći što je. Na robotima su Dinwiddlijeve kamere? Intenzitet će nam reći." Astronom se cerekao poput papagaja na obruču razbijene bačve. "Eh, ako mi sada kažete koliko ste robota poslali naprijed i koliko su udaljeni..."

"Pet. Puni razmak."

"Hmm-m. Onda treba velika korekcija." Nastupila je duga tišina. Amalfi je znao da Jakea ne vrijedi požurivati. Jake je bio tek zamjenik onog prvobitnog gradskog astronoma kojeg je ubio neki stanovnika planeta Sveta Rita, jer je u razgovoru s tim stanovnikom bio uporan više nego što je trebao tvrdeći da Sveta Rita nije središte svemira. Jakea su zamijenili, za jednog inženjera nuklearnog goriva i dvojicu sporednih tehničara za fotosintezu, s nekim drugim gradom temeljem običajnog ‘diskrecijskog prava Kasnije se ustanovilo da Jakea isključivo zanima ponašanje udaljenijih galaktika. Uvjerayati ga da razmisli o trenutnom astronomskom položaju grada najčešće je bio beznadni pokušaj; Jake je izgleda smatrao da su takvi tričavi problemi potpuno nedostojni njegove pažnje.

To ‘diskrecijsko pravo’ je bilo Okijevska tradicija kojom se Amalfi nikada prije toga nije poslužio, a i nikada nakon toga, jer mu se nekako činilo da smrdi na prisilni rad. Gradski Oci su rekli da se taj običaj razvio iz tradicije povezane s igračima bejzbola, ali taj zadnji izraz Amalfiju nije značio baš ništa. Rezultati njegova vlastita protivljenja toj tradiciji imali su mu okus božanske osvete.

"Amalfi?"

"Da."

"Oko deset parseka, plus-minus 0,4 parseka. To je na temelju promatranja izviđačkih letjelica, a ne našeg. Rekao bih da ste naišli na slobodno lutajuću zvijezdu, mladiću moj."

"Hvala." Amalfi je spustio slušalicu i olakšano odahnuo. "Tek nekoliko godina putovanja. Koje olakšanje."

"Na tako usamljenom planetu neće biti naseljenika ", podsjetio ga je Hazleton.

"Baš me briga. To je pristajalište, možda izvor goriva, možda čak i hrane. Većina zvijezda ima planete; ova je čudna pa ih možda neće imati ili će ih imati desetak. A ti drži fige."

Zurio je u to sitno sunce; oči su ga boljele od oduševljenog napora. Zvijezda usred Jaza - nedvojbeno necivilizirana - koja se kreće četiri ili pet stotina kilometara u sekundi, ali samo da nije, kako je kod takvih zvijezda obično slučaj, bijeli patuljak. Promatrajući je golim okom, Amalfi je procijenio da je to zvijezda klase F slična Canopusu. Palo mu je na pamet da bi se ljudi koji žive na nekom planetu tog sustava mogli sjećati trenutka kad je izletjela iz bližeg zida Jaza i krenula kroz prazninu.

"Tamo bi moglo biti ljudi" reče on. "Jednog trenutka su zvijezde unutar Jaz morale biti uništene. Jake prigovara da ja to previše dramatiziram i da je, statistički promatrano, slučajno kretanje zvijezda moglo prirodnim putem stvoriti Jaz. Ali u oba slučaja ovdje to sunce mora biti novija pojava. Kreće se nasuprot općem smjeru i nedvojbeno ima popriličnu brzinu. Moglo je biti naseljeno dok je prolazilo kroz nastanjenu zonu. Zvijezde lutalice često u svom prolazu privlače k sebi odbjegle kriminalce, Mark."

"Može biti" prizna Hazleton. "Ali, kladio bih se, ako je ta zvijezda ikada bila među ostalima, to je moralo biti prije doba svemirskih letova. Usput, ta slika dolazi iz čelnog robota koji je već duboko ušao. Zar nema i bočnih? Zapovjedio sam njihovo slanje."

"Sigurno su tamo. Ali ne koristim ih, osim čisto rutinski. Krstariti Jazom poprečno bilo bi čisto samoubojstvo."

"Znam. Ali tamo gdje postoji neka usamljena zvijezda, možda je i koja druga. Možda bliža. "

Amalfi slegne ramenima. "Pogledat ćemo ako želiš."

Dotaknuo je upravljačku ploču. S ekrana nestane udaljeniji zid Jaza. Ostalo je tek nešto slično rijetkoj izmaglici; pogled okrenut u tom smjeru pokazivao je kako Jaz skreće i postupno se gubi te utapa u ‘pješčane obale’ stvorene od zvijezda.

"Na ovoj strani ništa. Mnoštvo ničega."

Amalfi opet prebaci prekidač.

Na ekranu je, činilo se gotovo na dohvat ljudskog glasa, gorio neki grad.

Sve je završilo za nekoliko minuta. Grad se ljuljao i prevrtao obavijen olujom munja. Maleni bljeskovi otpora javljali su povremeno s njegovih rubova - ali onda rubova više nije bilo. Komadi grada su se odvajali i topili poput priviđenja. Iz plamtećeg se cen tra otisnulo u prazninu nekoliko beznadnih čamaca za spašavanje; ono što je izazivalo to uništenje, ma što to bilo, dopustilo im je da odu. Nijedan zamislivi čamac za spašavanje ne bi mogao preživjeti dovoljno dugo da izađe iz Jaza.

Dee je kriknula. Amalfi uključi zvuk; upravljačka prostorija se ispuni zavijanjem radio smetnji. Daleko iza divljačkih naleta tog zvuka, jedan sićušni glas očajnički je pozivao: "Čuje li nas itko neka javi dalje. Ponavljam: imamo bezgorivni pogon. Uništavamo svoj probni primjerak i evakuiramo svog putnika. Ako možete, povedite ga sa sobom. Uništava nas neki propalica. Ako nas itko..." Naposljetku nije ništa preostalo osim kostura grada, koji je blistao bijelim sjajem i isparavao u tamu. Blijeda, nevina svjetlost zrake za navođenje Betheovog bacača plesala je preko njega. Nije se vidjelo tko rukuje tim oružjem. Dinwiddlijeve kamere robota kompenzirale su bliještanje pa se na ekranu nije vidjelo ništa što nije sjalo vlastitom svjetlošću.

Užasna vatra polako je zamrla, a zvijezde ojačale. Dok su izbijale zadnje iskre i pomalo se gasile, nasuprot dalekog zida zvijezda ocrtala se neka sjena. Hazleton oštro udahne.

Drugi grad! Znači neki gradovi stvarno postaju gusari! I to ovdje gdje smo mislili da nikoga nema!"

"Mark" reče Dee slabašnim glasom. "Mark, što su to propalice?"

"Potepuhi, protuhe, gusari" reče Hazleton ne skidajući pogled s ekrana. "To su gradovi zbog kojih se o svim Okijima govori loše. Dee, većina Oki-gradova su istinski putujući radnici; oni zarađuju za život radeći, rade gdje god se posao može pronaći. Propalice žive od pljačke - i ubojstava."

U njegovu glasu se čulo ogorčenje. Amalfiju je bilo pomalo muka. Bilo je dovoljno gadno već i to što je jedan grad uništio drugi, a još je gore što se čovjek morao pomiriti s činjenicom da je čitav prizor već bio virtualna davna prošlost. Prijenos ultravalovima bio je tek nekih 25 posto brži od svjetlosti, za razliku od Diracovog, pa se ultrafon nikako nije mogao smatrati trenutnim komunikatorom. Onaj zamračeni grad je svoju žrtvu uništio prije više godina, pa je sada morao biti izvan dohvata potjere. Čak i izvan mogućnosti prepoznavanja, jer se sada čelnom robotu nisu mogle poslati nikakve naredbe koje bi rezultirale bilo kojom akcijom prije nego što prođe još mnogo godina.

"Jasno, neki gradovi postaju propalice" reče on. "Čak mislim da se broj takvih gradova u zadnje vrijeme povećava. Ne znam zašto, ali očito do toga dolazi. U zadnje vrijeme izgubili smo mnogo zakonitih, poštenih gradova - ne odgovaraju na pozive putem Diraca, ne pojavljuju se na zakazanim sastancima i tako dalje. Možda sada znamo i zašto."

"I ja sam to zapazio" reče Hazleton. "Ali ne vidim kako bi se svi ti gubitci mogli objasniti gusarstvom. Koliko znamo, i orbitalna tvrđava s Vege mogla bi biti tamo negdje; ona možda uništava svakoga tko se usudi skrenuti s uobičajenih trgovačkih putova."

"Nisam znala da Vegani imaju leteće gradove" reče Dee. "Nemaju" reče Amalfi rastreseno. Pomislio joj je opisati tu legendarnu tvrđavu, ali je tu zamisao odbacio. "No svojedobno su dominirali Galaktikom, još prije nego su ljudi krenuli u svemir. Na vrhuncu svoje moći, posjedovali su više planeta nego što ih Zemlja sada ima, ali su uništeni, i to davno, prokleto davno... Još me brine ta propalica, Mark. Moglo bi se pomisliti da je neki teški mudrac na Zemlji već morao pronaći način da se Diracov predajnik učini dovoljno kompaktnim da stane u robota. Oni tamo se ionako nemaju čime drugim baviti."

Hazletonu nije bilo teško otkriti pravi razlog Amalfijevog gunđanja. Reče: "Možda ih i sad možemo istjerati na čistinu, šefe."

"Ni slučajno. Ne možemo si dopustiti nikakve izlete u stranu."

"Dobro, poslat ću opće upozorenje putem Diraca" reče Hazleton. "Postoji neka minimalna mogućnost da murja opkoli ovaj dio Jaza prije nego što propalica pobjegne."

"Ali to će nas uvesti u zamku, zar ne? Osim toga, taj propalica neće napustiti Jaz, bar dok ne pohvata one čamce za spašavanje."

"Ah? Otkud znate?"

"Jesi li čuo u pozivu u pomoć ono o bezgorivnom pogonu?"

"Sigurno" reče Hazleton tjeskobno, "ali čovjek koji zna kako ga proizvesti sigurno je već mrtav, čak ako je i uspio pobjeći kad je grad uništen."

"To ne možemo sigurno znati - a propalica baš u to mora biti siguran. Ako se propalice dočepaju tog pogona, bit će užasa. Onda propalice više neće biti rijetkost. Sada gusarstvo možda i nije previše rašireno u Galaktici, ali će biti - dopustimo li propalicama da se domognu tog bezgorivnoga pogona."

"Zašto?" upita Dee.

"Trebalo bi naučiti malo više povijesti, Dee. Vjerojatno se na Utopiji nikad nije pojavio neki gusar, ali na Zemlji ih je nekoć bilo vrlo mnogo. Postupno su nestali kad su prije nekoliko tisuća godina jedrenjaci zamijenjeni parobrodima. Parobrodi su bili brži od jedrenjaka - ali nisu bili pogodni za gusarenje, jer su morali redovno dolaziti u civilizirane luke po ugljen. Hranu su uvijek mogli nabaviti na nekom nenastanjenom otoku, ali zbog ugljena su morali otići u pravu luku. Oki-gradovi su sada u istoj poziciji: to su brodovi koji koriste gorivo. Ali ako taj propalica stvarno stekne bezgorivni pogon - pa može ploviti svemirom bez slijetanja na uljuđene planete radi snabdijevanja energetskim metalima - to jednostavno ne smijemo dopustiti. Moramo im oduzeti taj pogon" Hazleton ustane, nervozno stišćući ruke. "To je prava istina - i zato će propalica svim silama nastojati pohvatati one čamce za spašavanje. U pravu ste, Amalfi. Da, u Jazu postoji samo jedno mjesto kamo bi se čamac za spašavanje mogao uputiti, a to je lutajuća zvijezda. Znači, i propalica je vjerojatno već tamo - ili je na putu prema tamo." Zamišljeno je pogledao u ekran na kojem su opet svjetlucale bezimene zvijezde. "To sve mijenja. Da poša-Ijem, ili ne, to upozorenje preko Diraca?"

"Da pošalji ga. Po zakonu to moramo. Ali mislim da ćemo se s propalicom morati pozabaviti sami; znamo kako se treba ophoditi sa stranim kulturama, a znamo i kako Okiji razmišljaju - čak i kad su propalice. Međutim, policija bi samo sve oko sebe uništavala, čak i kad bi uopće uspjeli na vrijeme stići ovamo."

"Dakle, ostajemo na istom kursu."

"Svakako."

No, gradski upravitelj nije otišao. "Šefe" reče naposljetku, "ta ekipa je teško naoružana. Bez problema bi nas mogli prebiti."

"Mark, nazvao bih te kukavicom kad ne bih znao da si jednostavno lijen" odreže Amalfi. Naglo zastane i prođe pogledom uz čitavu Hazletonovu dugu figuru, zaustavivši se na ironičnom, konjskom licu. "Ili me na nešto navodiš?"

Hazleton se nacerio kao klinac uhvaćen u krađi pekmeza. "Pa... da, palo mi je nešto na pamet. Ne volim propalice, posebno propalice koji ubijaju. Jeste li spremni za jedan mali projekt?"

"A-ha" reče Amalfi opuštajući se. "To je već bolje. Da čujemo."

"Radi se o ženama. Žene su najbolji mamac za propalice."

"To ti priznajem" reče Amalfi. "Ali koje žene bi rabio? Naše? Nikako."

"Ne, ne" reče Hazleton. "Sve se temelji na pretpostavci da tamo postoji planet, naseljen, koji se vrti oko te zvijezde. Pratite me?"

"Da" reče Amalfi polagano, "ali mislim da sam već i metar ili dva ispred tebe."

Zvijezda lutalica je jurila kroz Jaz smjerom koji je neće dovesti do udaljenijeg zida još barem deset tisuća zemaljskih godina, a vukla je sa sobom šest planeta, od kojih je samo jedan približno sličio Zemlji. Na ekranima je taj planet sjajio dubokim klorofilnim zelenilom, već znatno prije negoli je porastao do prepoznatljivog oblika diska. Istraživački roboti, sada već pozvani u skupinu, stigli su jedan po jedan i započeli kruženje oko tog novog svijeta poput jata petmetarskih nogometnih lopti, pomno promatrajući.

Planet je posvuda bio isti: divlje tropski, u punom zamahu jednog geološkog razdoblja približno usporedivog sa zemaljskim karbonom. Odmah im je bilo jasno da će ovaj planet, jedini nastanjen, biti samo prolazna stanica; tu neće biti nikakvog posla ili zarade.

Onda su roboti počeli hvatati slabe radiosignale.

Naravno, jezik nije bio razumljiv; Amalfi je rješavanje tog problema odmah prepustio Gradskim Očima. Ipak, dok je uvodio grad u stazu oko tog planeta, slušao je to čudno brbljanje. Glasovi su zvučali nekako ritualno.

Gradski Oci rekoše:

"OVAJ JEZIK JE INAČICA HUMANOIDNOG UZORKA G, ALI UZ ODLIKE KOJE SE MOGU DVOJAKO TUMAČITI. OPĆENITO GOVOREĆI, REKLI BISMO DA JE CIVILIZACIJA KOJA GOVORI OVIM JEZIKOM PODRIJETLOM ODAVDE, ŠTO JE RIJETKOST, ALI NE I NEŠTO NEVIĐENO. MEĐUTIM, POSTOJE TRAGOVI NEKIH OBLIKA KOJI BI MOGLI BITI ISKRIVLJENI OSTATCI ENGLESKOG. MEĐUTIM, POSTOJE I JAKI TRAGOVI MIJEŠANJA DIJALEKATA KOJI UKAZUJU NA PLEMENSKU ZAJEDNICU. OVO ZADNJE NIJE U SKLADU S POSJEDOVANJEM RADIJA NITI S OSNOVNOM JEDNOLIČNOŠĆU UZORAKA. U TIM OKOLNOSTIMA MORAMO GOSPODINU HAZLETONU U OVOM POTHVATU ZABRANITI, I TO KATEGORIČNO, PODUZIMANJE BILO KAKVIH MAKINACIJA."

"Nisam ih pitao za savjet" reče Amalfi. "A osim toga, koja je korist od etimoloških poduka u ovom trenutku? Ipak, Mark, pripazi što radiš..."

"Sjeti se Tora V", reče Hazleton, savršeno imitirajući gradonačelnikov glas tate-medvjeda. "U redu. Da pristanemo?"

Umjesto odgovora, Amalfi uhvati upravljačku palicu i grad se započne spuštati. Okom se nije vidjelo neko pogodno mjesto za slijetanje; Amalfi je već zaključio da takvog terena neće ni biti. Spuštao je grad ukoso, nježno, vodeći se uglavnom sve glasnijim jednoličnim pjevom u svojim slušalicama.

Na visini od četiri tisuće metara ugledali su nešto što je na trenutak zasjalo između zelenih valova krošnji. Robotske letjelice su se polagano okupile oko te točke, čuvajući svoje dragocjene elektronske živote, i na ekranima se ukaže krov s kupolama - zatim dva krova, četiri, dvanaest. Tu se nalazio grad - ne Okijski, već domorodački, izrastao iz da. Pogledom izbliza vidjelo se da je grad okružen zidom i da se s vanjske strane zida nalazi raščišćen prostor bez ikakvog raslinja; zelenilo između tornjeva je bilo tek kamuflaža.

Kad su se spustili na tri tisuće metara, flota malih brodova prhne iz domorodačkog grada poput jata uplašenih ptica, mitareći se plamenim perjem. "Topnici!" vikne Hazleton oštro u svoj mikrofon. "Na svoja mjesta!"

Amalfi je odmahnuo glavom i nastavio spuštati svoj grad prema tlu. Ptice plamenih repova su se kovitlale oko njih, tkajući šare po zraku svojim dimnim perima. Zemljanina bi prije podsjetile na svadbeni let trutova nego na ptice.

Amalfi već cijeli milenij nije vidio ni zemaljsku pticu ni pčelu, ali je usprkos tomu osjetio neki obred u kretanju te hitre pratnje. S odgovarajućom pristojnošću zaustavio je svoj grad nedaleko od grada u prašumi, tik iznad vrhova stabala što podsjećahu na divovske palme. Zatim je, umjesto uobičajenog načina čišćenja područja slijetanja mezotronskim puškama, koje su mogle trenutno pokositi šumu, polarizirao zastor spinskog polja.

Dno i vrh Oki-grada postali su nejasni. To što se dogodilo s divovskim stablima i golemim travama ispod grada nije se moglo vidjeti - te su biljke u djeliću sekunde nabijene u blato, spljoštene i pretvorene u umjetne fosile - ali se moglo vidjeti što se događa s onima oko grada - s njih je strgnuto resasto lišće, a debla pretvorena u iverje. U širokom, golemom krugu čitava šuma se otklonila od grada, uz tresak groma iz vedra neba.

Na nesreću, generator spinskog polja u 23. ulici je pod tim opterećenjem u zadnjem trenutku pregorio, pa se grad zadnjih 150 metara spuštao slobodnim padom. Njegovo ateriranje na površinu planeta bilo je tvrđe nego što je Amalfi planirao. Hazleton se držao za svoje sjedalo sve dok se nadzorni toranj nije prestao ljuljati, a onda je pažljivo rupčićem obrisao krv s nosa.

"Ovo je" rekao je, "bilo dramatično pristajanje. Najbolje je da odem odmah popraviti taj generator spinskog polja - za svaki slučaj. Jednoga će dana taj stroj potpuno otići k vragu, šefe."

Zadovoljan, Amalfi ugasi upravljačke strojeve. "Ako se ti propalice sada i pojave" reče, "sada će im ovdje biti poprilično teško steći neku prednost Da, Mark, sredi to, barem ćeš imati što raditi."

Gradonačelnik je, onako krupan poput bačve, ušao u cijev dizala i pustio da ga frikcijska polja otkližu dolje do ulice. Takvo savladavanje visine bilo je svakako mnogo brže i ugodnije nego vožnja dizalom ili klizanje niz fasadu zgrade uz upotrebu vlastitog čela kao kočnice. Vani je fasada nadzornog tornja blistala na vrelom sunčevom svjetlu, a Amalfi se sjetio da je i fasada gradske vijećnice okrenuta na istu stranu pa će se na njoj gradski logo jasno vidjeti čak i pod svojim debelim slojem patine. Nadao se da to domorodci neće moći pročitati - pokvarilo bi učinak postignut slijetanjem.

Iznenada je shvatio da ritmički pjev, koji je tako dugo slušao kroz slušalice, sada treperi kroz zrak oko njega. Tu i tamo, ozbiljna lica običnih građana Oki-grada okretala su se pogledavajući niz aveniju, pokazujući tragove čuđenja, zabave i neobjašnjive tuge. Amalfi se okrene.

Približavala mu se dječja procesija - djece umotane odozgo do pasa poput mumija naizmjenično crvenim i bijelim trakama. Dok su hodala, oko nogu svakog djeteta je lepršalo po nekoliko otkinutih komada raznobojnih tkanina, teških poput svile.

Nakon svakog koraka uslijedilo bi duboko klanjanje uz lepršanje ispruženih ruku, kimanje glavom od jednog ramena do drugog, okretanje stopala prema van pa unutra, s peta na prste pa opet peta, uz neprestano okretanje cijelog tijela. Po ručnim i nožnim zglobovima zveckale su narukvice od nečega sličnog osušenim mahunama. Nad svim tim razlijegali su se raspjevani glasovi slični vodenim frulama.

Amalfi se prvo jako začudio što su Gradski Oci bili toliko zbunjeni glede jezika. Ovo su ljudska djeca. Ništa na njima nije ukazivalo na nešto neljudskog.

Iza njih su u procesiji, manje živahnoj, išli visoki crnokosi ljudi, jednoglasno uzvikujući u velikim razmacima tek jednu riječ koja je tutnjala kroz dječje piskutanje i njihov ples. Očito su i to bila ljudska bića: na rukama ispruženim naprijed s dlanovima prema gore, bilo je pet prstiju s noktima na svakom od njih; brade su im imale isti oblik kao ljudske; na njihovim prsima, ogoljenim prema suncu simboličnim rasporom načinjenim na istom mjestu odjeće svakog od njih, obilježena simboličnom ranom nacrtanom utrljanom crvenom kredom, vidjela su se rebra tamo gdje rebra i moraju biti, a mnogo su govorile i vidljive ključne kosti ispod kože.

Što se tiče žena, nije bilo dvojbi. Stigle su na kraju povorke, sve zajedno, u golemom kavezu kojeg su vukli gušteri. Sve su bile gole i bolesne i mogle su pripadati nekoj vrsti primata. Od njih se nije čuo nikakav zvuk; samo su gnojnim očima ravnodušne zurile prema Oki-gradu i njegovim stanovnicima, baš kao i prema svojim vlasnicima. Ponekad bi se rukama počešljale, ali oklijevajući, trzajući se od boli koju su si nanosile vlastitim noktima.

Djeca su se okupila oko Amalfija, očito vjerujući da je on vođa, jer je najveći. To je i očekivao; tako se samo još jednom potvrdilo da su to ljudi. Stajao je nepomično, a djeca su oblikovala krug i sjela još uvijek pjevajući, njišući se i tresući zglobovima. I muškarci stvore krug, neprestano licima i ispruženim rukama okrenuti prema Amalfiju. Naposljetku je i smrdljivi kavez stigao u taj dvostruki prsten, praktički Amalfiju pred noge. Dva muška poslužitelja ispregnuli su mirne guštere i odveli ih.

Odjednom pjev prestane. Najviši i najdojmljiviji od muškaraca priđe i nakloni se, praveći onaj čudan pokret lepršanja rukama iznad asfalta avenije. Prije nego je Amalfi jasno shvatio što se sprema, stranac se uspravio, predao mu neki težak predmet u ruku i uzmaknuo, uzviknuvši pritom onu jednu riječ koju su muškarci ranije uzvikivali. Sada su se i muškarci i djeca javili jednim strahovito jakim uzvikom, a onda zavlada tišina.

Amalfi je ostao sam pokraj kaveza usred dvostrukog obruča. Pogledao je predmet što je držao u ruci.

Bio je to neki kitnjasto izrađen ključ od kovanog metala.

4. ON

Miramon se nervozno promeškoljio u fotelji; veliko crno pero, nazupčano poput pile i ubodeno u čvor kose na vrhu njegove glave, klatilo se nesigurno. Samim tim što je sjeo, Amalfiju je ukazao veliko povjerenje; naime, u prvim trenutcima je čučao, što je običaj na njegovu planetu. Stolci su neugodne stvari kojima se služe bogovi.

"Ja osobno ne vjerujem u bogove" objasnio je Amalfiju. "Shvaćate, svakom tehnički obrazovanom moralo bi biti očito da je vaš grad običan proizvod tehnologije superiorne našoj, ali da ste i vi ljudi kao mi. No na ovom planetu vjera ima izrazito veliku snagu, izravnu snagu. Kod takvih stvari nije se preporučljivo suprotstavljati raspoloženju javnosti."

Amalfi je kimnuo glavom. "Na temelju toga što ste mi rekli, vjerujem u to. Koliko znamo, vaša je situacija jedinstvena. Što se zapravo dogodilo kad se vaša civilizacija urušila?"

Miramon slegne ramenima. "Ne znamo. Bilo je to prije više od osam tisuća godina; ostale su samo legende. Tada je ovdje postojala visoka kultura - o tome su i svećenici i znanstvenici suglasni. Klima je bila drukčija; govore da je svake godine nastupala hladnoća, iako je teško shvatiti kako bi ljudi preživjeli takvo razdoblje. I još nešto, zvijezda je bilo mnogo više - pradavni duborezi pokazuju tisuće zvijezda, iako se međusobno razlikuju u detaljima."

"Prirodno. Vi niste svjesni da se vaše sunce giba nenormalno velikom relativnom brzinom?"

"Kreće se?" Miramon se kratko nasmijao. "Neki od naših znanstvenika sklonih mistici zastupaju takvo gledište - govore, budući da se planeti kreću, mora se i sunce kretati. To je po mojem mišljenju loša analogija; jer, koliko možemo vidjeti, između sunca i planeta nema nekih drugih sličnosti. Osim toga, zar bismo još uvijek bili u ovom žlijebu ničega da se krećemo?"

"Da, bili biste - i jeste. Podcjenjujete veličinu Jaza. S ove udaljenosti nemoguće je izmjeriti paralaksu zvijezda; za nekoliko tisuća godina počet ćete primjećivati postojanje paralakse. Ali dok ste bili među drugim suncima, vaši predci su mogli jasno uočiti to kretanje, jer su se položaji obližnjih sunaca mijenjali."

Miramon se držao sumnjičavo. "Klanjam se vašem superiornom znanju, naravno. Ali, bilo kako bilo, legende kazuju da su nas zbog nekog grijeha našeg naroda bogovi bacili u ovu pustinju bez zvijezda i promijenili nam klimu pa je sada vječito vruća. Zato naši svećenici propovijedaju da smo sada u paklu i da moramo iskupiti svoje grijehe kako bismo se opet vratili među zvijezde, gdje je svježije. Ne znamo za raj u vašem smislu te riječi; kad umremo, umiremo prokleti, pa svoj ‘spas’ moramo izboriti ovdje, u blatu, dok smo živi. Taj svjetonazor, pod ovim okolnostima, ima svoje privlačne strane."

Amalfi se zamislio. Sada mu je bilo puno jasnije što se dogodilo, ali se nije nadao uspjehu objašnjavanja toga Miramonu - tvrdi zdravi razum je ponekad neprobojna prepreka stvarnom shvaćanju. Os rotacije ovog planeta bila je značajno nagnuta, što je uzrokovalo i odgovarajuću libraciju. To je značilo da On, poput Zemlje, ima Draysonov ciklus: os vrtnje mijenja nagib i planet nastavi s rotacijom u novom položaju. Posljedica toga jest katastrofalna klimatska promjena. Takve stvari su se na Zemlji zbivale približno jednom u 25.000 godina. Prvi takav preokret koji se dogodio u razdoblju zapamćene povijesti doveo je do nastanka nekih posebno smiješnih legendi i vjerskih pokreta - smješnijih i glupljih od ovoga u što su Onijci sada vjerovali.

Ipak, za Onijce je bila stvarno loša sreća to što se promjena nagiba osi planeta poklopilo s početkom putovanja preko Jaza. Time je jedna vrlo visoka civilizacija, koja je upravo ulazila u svoje najzrelije doba, silom bačena u nazadovanje bez ikakve postupne prilagodbe.

Sada je planet On bio čudna mješavina. Politički, regresija se zaustavila blizu barbarstva - pad s uzvišenog vrhunca do kojeg se ta civilizacija bila uzdigla prije katastrofe - i sad se kretala unatrag, hvatajuči se grčevito noktima, kroz doba zaraćenih gradova i država. Međutim, osnovne znanstvene discipline od prije osam tisuća godina nisu zaboravljene; sada su prolistale, donoseći čak i ‘nove’ plodove.

Ti gradovi-države trebali bi se boriti mačevima, a ne projektilima, kemijskim ili ultrazvučnim oružjima - a letovi bi trebali još uvijek biti samo san, i to san o mahanju krilima, a ne stvarnost mlaznog pogona. Stjecaj nesretnih astronomskih i geološki neočekivanih događaja neobično je izmiješao povijest.

"Što bi se zbilo sa mnom da sam bio otključao taj kavez?" upita Amalfi naglo.

Miramon je izgledao kao da mu je pozlilo. "Vjerojatno bi vas ubili - ili bi vas barem pokušali ubiti" reče nerado. "To bi značilo da puštate Zlo na nas. Svećenici tumače da su žene u Velikom dobu dovele do grijeha. Jasno, u lopovskim gradovima se ovo vjerovanje napušta - što je jedan od razloga zašto ima toliko prebjega u lopovske gradove. Vjerojatno ne možete pojmiti kako je to kad ste zakonski obvezni svake godine ispuniti svoju dužnost prema vrsti. Ludilo."

Izgovorio je to vrlo ogorčeno. "Zato je tako teško uvjeriti naš narod u samoubilačku politiku pljačkaških gradova. Svatko od nas je umoran od borbe s prašumom, svakome je već muka od pokušaja ponovne izgradnje Velikog doba samo s pomoću blatnih ruku, muka nam je i od održavanja socijalnih pravila koja zanemaruju postojanje prašume - ali ponajviše nam je muka od služenja u Hramu budućnosti. U pljačkaškim gradovima žene su čiste i ne grebu."

"Pljačkaški gradovi se ne bore protiv prašume?" upita Amalfi. "Ne. Oni pljačkaju one koji se bore. Potpuno su odbacili vjeru - prva stvar koju pobunjeni grad učini je pokolj svih svećenika. Na nesreću, svećenstvo je od ključnog značaja; naše žene-zvijeri moramo podnositi, jer se ne može izmijeniti jedna postavka ideologije bez dovođenja i svih ostalih pod upitnik - tako nam barem tumače. Da nema svećenika, ne bi nam nitko mogao tumačiti da je bolje biti čovjek nego pas u blatu. Zato mi - tehničari - obavljamo sve rituale s najvećom strogošću, iako su neki od njih glupi, i vjerujemo da pritom nije važno što ne vjerujemo u bogove."

"Ima logike u tome" prizna Amalfi. Sve u svemu, Miramon je bio prilično oštrouman. Ako je među Onijcima imao toliko istomišljenika koliko je sam vjerovao, onda bi se na ovom divljem, zalutalom planetu još mnogo toga moglo učiniti.

"Iznenađuje me što ste vi znali da onaj ključ treba prihvatiti kao znak povjerenja" reče Miramon. "Vaše prihvaćanje je bilo pravi potez - ali kako ste uspjeli pogoditi da se baš to očekuje?" Amalfi se nasmijao. "Nije bilo teško. Znam kako čovjek izgleda kad se oslobađa vrućeg krumpira. Vaš svećenik se ponašao kao čovjek koji predaje veliki poklon, ali je zapravo jedva čekao privesti to kraju. Usput rečeno, sada nakon što ih je Dee okupala i liječnici skinuli donje slojeve prljavštine, neke od tih žena izgledaju sasvim pristalo. Nemojte biti tako uspaničeni, nećemo reći vašim svećenicima - a koliko shvaćam - mi smo odsad poočimi Ona."

"Smatramo vas poslanicima iz Velikog doba" složio se Miramon. "Ali što ste stvarno, to niste rekli."

"Istina. Imate li vi ovdje putujućih najamnika?"

"Svakako... da, svakako. Pjevači, vojnici, berači voća, svi oni idu od grada do grada i prodaju svoje usluge." Tada Onijac, mnogo prije nego je to Amalfi očekivao, zaključi: "Zar... zar vi dajete naslutiti... da su vaše sposobnosti na prodaju? Nama na prodaju?"

"Baš to, Miramone."

"Ali kako bismo vam platili?" prošaptao je Miramon. "Sve ono što mi zovemo bogatstvom, sve što imamo, ne bi moglo kupiti ni komad platna za vašu vrpcu oko pasa!"

Amalfi je razmislio o tome, pitajući se prije svega koliko Miramon može razumjeti stvarnu situaciju ili neki njen dio. Palo mu je na pamet da je ovog Onijca dosad stalno podcjenjivao. Možda bi se isplatilo pokušati s punom dozom - uz nadu da to neće biti smrtonosna doza.

"Ovako stoje stvari" reče Amalfi. "U civilizaciji kojoj mi pripadamo određeni metal služi kao novac. Vi na svome planetu imate goleme zalihe tog metala, ali njega je jako teško izdvojiti. Po mojem skromnom mišljenju, vi ste ga u najboljem slučaju mogli tek otkriti. Jedna od stvari koje bismo željeli jest dobivanje vašeg dopuštenja za rudarske radove u svrhu dobivanja tog metala." Miramon je iskolačio oči. Njegova zbunjenost je bila gotovo smiješna. "Dopuštenje?" ponovi on. "Molim vas, gradonačelnice Amalfi - pa zar je vaš etički kodeks jednako blesav kao i naš? Zašto jednostavno ne započnete iskopavati taj metal?"

"Kod nas postoje organi reda koji to ne bi dopustili. Iskopavanja na vašem planetu učinila bi nas bogatim - gotovo nevjerojatno bogatim. Naše procjene govore da se na Onu ne nalaze samo basnoslovne količine germanija već i u vašim prašumama određene količine lijekova; lijekova protiv starenja, poznatih kao antisenexi."

"Gospodine?"

"Ispričavam se. Htio sam reći da ti lijekovi, koriste li se kako treba, odlažu smrt neograničeno dugo."

Miramon dostojanstveno ustane.

"Vi mi se rugate" reče. "Svratit ću nekom drugom prigodom pa ćemo tada možda moći opet razgovarati."

"Sjednite, molim vas" reče Amalfi pokajnički. "Zaboravio sam da nije posvuda poznato da je starenje anomalija, smanjenje sposobnosti tijela za obnavljanje stanica i da se ta anomalija može zaobići, zna li se kako. Odavno je pobijeđena - zapravo još prije pronalaska međuzvjezdanog pogona. Ali opskrba tim lijekovima bila je oduvijek vrlo slaba, a daljnjim širenjem ljudi kroz Galaktiku postajala je sve slabija. U ovom trenutku manje od dva promila jednog postotka ljudske populacije može dobiti te lijekove; zakonitom trgovinom lijekovi uglavnom odlaze onim ljudima kojima je produženje života najpotrebnije - što znači, ljudima koji za život zarađuju prolazeći svemirom velike udaljenosti. Posljedica toga je da se ampula bilo kojeg antisenexa, čak i nekog manje učinkovitog, može prodati, ako je se neki svemirski putnik odluči odreći, za bilo koju cijenu koju prodavač zatraži. Niti jedan antisenex nikad nije sintetiziran pa ako bismo mogli ovdje obaviti žetvu..."

"Dovoljno je; ne moram znati više od toga" reče Miramon. Čučao je zamišljeno, napustivši fotelju, očito kako mu ne bi smetala u razmišljanju. "Sve me ovo navodi da se zapitam niste li vi ipak iz Velikog doba. Dakle - teško je o ovome razmišljati. Zbog čega bi se vaša civilizacija protivila vašem bogaćenju?"

"Ne protivi se ako bogatstvo steknemo pošteno. Morat ćemo dokazati da smo se obogatili radom - inače će se posumnjati da smo trgovali lijekovima na crnom tržištu, na štetu običnih građana ukrcanih u naš grad. Trebat će nam pismeni sporazum s vama. Dopuštenje za rad."

"To je jasno" reče Miramon. "Dobit ćete ga, siguran sam. Ja ga ne mogu sam izdati. Ali mogu predvidjeti što će svećenici zatražiti zauzvrat.

"U redu, što? Upravo to želim znati. Da čujemo."

"Kao prvo, pitat će vas za tajnu tih... tog lijeka protiv smrti. Željet će ga sami koristi, ali i sakriti to od nas ostalih. Možda je to mudro, jer bi inače bilo još više dezertiranja - ali u svakom slučaju, to će tražiti."

"To mogu i dobiti, ali po mojem mišljenju mi ćemo se potruditi objaviti tajnu. Gradski Oci znaju kako se terapija provodi, a izvori tih lijekova na vašem planetu su tako bogati da nema razloga skrivati to pred nekim." Bio je još jedan razlog za objavljivanje tajne, ali je to Amalfi zadržao za sebe, jer ako bi On jednog dana stigao na drugu stranu Jaza s tako bogatim zalihama antisenexa, što bi omogućilo naglo poboljšanje opskrbe galaktičkog stanovništva, nastale ekonomske posljedice bi bile mnogobrojne i drastične. "Što će još tražiti?"

"Zatražit će da uništite prašumu."

Amalfi se ošamućen zavalio u fotelju i rupčićem obrisao znoj sa svoje ćelave glave. Uništiti prašumu! Naravno, lako bi bilo posjeći je gotovo svu - i dati Onijcima energetska oružja kojima bi se opustošena područja mogla ponovno osloboditi drveća kad zatreba -ali prašuma bi se prije ili kasnije vratila. U toj vječitoj vlazi oružja će se kvariti; Onijci ih neće održavati kako treba i neće ih znati ni popraviti - jednako kao što ni najpametniji među antičkim Grcima ne bi mogao popraviti razbijenu rendgensku cijev, čak i kad bi znao što mora raditi? Tehnologija za takvo nešto tada nije postojala.

Ne, prašuma bi se vratila. A policija, tjerajući propalice temeljem uzbune koju je preko Diraca dignuo sam njegov New York, došla bi prije ili kasnije na On uvjeriti se jesu li Okiji poštovali svoj ugovor - i pronašla planet šumovit kao i uvijek. Zbogom, bogatstvo. Ovdašnja klima pogoduje nastanku prašume. Prašuma će ovdje postojati sve do sljedeće promjene nagiba osi - tu nema pomoći.

"Ispričavam se" reče dohvaćajući svoju upravljačku kacigu. U mikrofon reče: "Dajte mi Gradske Oce."

"GOVORITE", reče mehanički sugovornik nakon nekog vremena.

"Koji postupak biste vi preporučili za uništenje prašume?"

Šutnja je trajala tek trenutak. "ZAPRAŠIVANJE NATRIJFLU-OSILIKATOM BI USPJELO. U VLAŽNOJ KLIMI STVORILO BI FATALNE PLIKOVE NA LIŠĆU. OTPORNIJE KOROVE BISMO MOGLI POPRSKATI SA 2,4-d. NARAVNO, PRAŠUMA BI SE VRATILA."

"To sam znao. Može li se to obaviti na neki način da ostane trajno?"

"NE, OSIM POKRETANJA DRAYSONOVA CIKLUSA."

"Što?"

" NE, OSIM POKRETANJA DRAYSONOVA CIKLUSA. U TOM SLUČAJU MOGUĆE JE PRILAGODITI OS ROTACIJE PLANETA. TO NIKAD NIJE POKUŠANO, ALI JE TEORIJSKI VRLO JEDNOSTAVNO. PRIJEDLOG ZAKONA KOJIM BI SE PRILAGOĐAVALA OS ROTACIJE ZEMLJE ODBAČEN JE NA GLASOVANJU U OSAMDESET DRUGOM SAVJETU, S VEĆINOM OD TRI GLASA PROTIV, ZBOG PROTIVLJENJA LOBIJA ZA OČUVANJE OKOLIŠA."

"A bi li grad mogao to učiniti?"

"NE. BILO BI NEDOPUSTIVO SKUPO. GRADONAČELNICE AMALFI, ZAR VI TO RAZMIŠLJATE O MOGUĆNOSTI MIJENJANJA NAGIBA OSI OVOG PLANETA?! Ml TO ZABRANJUJEMO! SVE INDIKACIJE UKAZUJU..."

Amalfi je zbacio kacigu s glave i bacio je na drugi kraj prostorije. Miramon, zbunjen, skoči na noge.

"Hazleton!"

Gradski upravitelj uleti kao da je ubačen kroz vrata. "Evo me, šefe - što se..."

"Spusti se i isključi Gradske Oce - brzo, prije nego što shvate i nešto poduzmu! Brzo, čovječe..."

Hazleton je već nestao. Na drugom kraju sobe slušalice u kacigi su skvičale mrtve informacije brižnim, ujednačenim slogovima.

Onda iznenada zamuknu.

Gradski Oci su bili isključeni, a Amalfi je bio spreman pomaknuti jedan svijet iz njegova ležaja.

To što su konzultacije s Gradskim Očima bile nemoguće - po prvi put nakon onih događaja na Epochu prije pet stoljeća kad je čitav grad neko vrijeme bio bez struje - činilo je posao težim nego što je mogao biti i bio s njima kad ne bi bilo njihovog konzervatizma. Ključni dio posla, zakretanje osi vrtnje planeta, bio je sam po sebi jednostavan; spinska polja grada mogla su to obaviti. Međutim, lako se moglo dogoditi da popratne pojave liječenja budu gore od bolesti.

Problem je bio seizmološke prirode. Objekti s brzom rotacijom imaju svojevrsnu tvrdoglavost kad se radi o bilo kakvim promjenama. Ako se energija rotacije priguši, morat će se pojaviti na nekom drugom mjestu - i najvjerojatnije će se očitovati kao serija višestrukih potresa.

A teško je predvidjeti i ponašanje gravitacije pri tom poslu. Vrtnja planeta je stvarala, kao i obično, snažno magnetsko polje. Amalfi nije znao kako će to polje podnijeti pomicanje unutar prostorne matrice koju je samo iskrivljavalo, niti što će se zapravo dogoditi s planetom On kad gradska spinska polja polariziraju ukupno gravitacijsko polje. Na dan promjene nagiba planet će zapravo ostati bez vlastitog magnetnog momenta, a budući da su izračunavanja bila zadaća Gradskih Otaca, nije se moglo predvidjeti gdje će se ta energija ponovno pojaviti, u kojem obliku i kojom jačinom.

Ovo zadnje pitanje postavio je Hazletonu. "Kad bismo se bavili nekim običnim problemom" reče mu, "rekao bih da će se ta energija javiti kao brzina. U tom slučaju krenuli bismo, htjeli-ne htjeli, u šetnju. Ali ovo nije običan slučaj. Masa o kojoj se radi je... hm... planetna, i to je sve. Što ti misliš, Mark?"

"Ne znam što bih mislio" priznao je Hazleton. "Jednadžbe nam daju samo opća rješenja, i to samo kvantitativno - a čitav ovaj problem je klasični problem polja. Kad pokrenemo grad, mijenjamo magnetski moment elektrona u njemu; ali grad je tijelo male mase, bez vlastite rotacije i bez ukupnog magnetskog momenta."

"To je i mene zabrinulo. Ne mogu se prebaciti iz vjerojatnosti u tenzore ništa bolje nego što je to uspijevao jadni stari Einstein. Koliko znam, nitko se nikad nije stvarno pozabavio s diskontinuitetom između onoga što spinsko polje čini jednom elektronu i onoga što se događa tijelu klasične mase u spinskom polju."

"Ipak, ovdje u praznini, brzinu bismo mogli nadzirati ili je čak zanemariti. Ali što ako se energija pojavi u obliku topline? Od Ona bi ostao samo oblak plina."

Amalfi je odmahnuo glavom. "To je po meni samo bauk. Žiroskopski otpor se svakako može pojaviti kao toplina, ali magnetno-gravitacijski ne može. Vjerujem da će se najvjerojatnije pojaviti kao promjena brzine, kao i kod običnog leta. Upotrijebi standardnu transformaciju i pogledaj što ćeš dobiti."

Hazleton se nagnuo nad svoje računalo; na njegovom čelu i iznad brkova nakupljale su se velike, teške kapi znoja. Amalfiju je bilo jasno zašto se Onijci toliko žele riješiti prašume i vječne vlage. I njegova je odjeća, iako vrlo lagana, bila neprestano mokra još od prvog dana kad se grad spustio ovdje.

"Pa dobro" reče gradski upravitelj naposljetku. "Ako nisam negdje pogriješio, cijeli planet sa svime na sebi, poletjet će odavde kao metak, brzinom dvostruko većom od svjetlosne. Nije to loša brzina - iako je manja od naše standardne. A uvijek bismo mogli napraviti zaokret i vratiti planet na njegovu stazu."

"Ah, bismo li to mogli? Sjeti se da mi to ne nadziremo! Vektor se pojavljuje automatski, čim uključimo spinsko polje. Ne znamo čak ni u kojem će smjeru strelica pokazivati. Planet bi mogao, koliko znamo, u prvoj sekundi jurnuti u sunce. Ne možemo pretpostaviti smjer."

"Možemo" usprotivio se Hazleton. "Jasno, uzduž osi rotacije."

"Nagib? A torzione sile?"

"Nema problema - ne, ipak ima. Stalno zaboravljam da se ne radi o elektronima, već o cijelom planetu." Opet je dohvatio računalo. "Nije dobro. Previše je supstitucija. Odgovor se bez Gradskih Otaca ne može dobiti na vrijeme - a torzione sile bi mogle znatno povećati konačnu brzinu. Naposljetku, to neće ni biti važno, ako uspijemo smisliti način upravljanja letom. Jasno, na drugim planetima će se dogoditi perturbacije čim ovaj planet, poletio on ili ne, iznenada izgubi masu - ali na njima ionako nema nikog živog."

Vrata iznenada kliznu u stranu; Amalfi pogleda preko ramena. Ulazio je narednik pograničnih snaga Anderson, držeći se službeno kao uvijek kad bi bio suočen s bilo kakvim čudima, osim kad je ugrožena sigurnost grada. "Što je?" upita Amalfi uznemireno.

"Gospodine gradonačelnice, dobili smo ultrafonski poziv od neke skupine ljudi koji tvrde da su izbjeglice iz drugog Oki-grada - kažu da su ih neki propalice napali i uništili. Njihov čamac se razbio pri pristajanju na sjeveru ovog planeta; sad ih napada jedan od ovdašnjih pljačkaških gradova. Oni odbijaju napade i prizivaju pomoć. Njihovo emitiranje se prekinulo. Smatrao sam da biste to trebali znati."

Amalfi odmah skoči na noge. "Jesi li locirao taj poziv?"

"Da, gospodine."

"Daj mi podatke. Krenimo, Mark. To je čamac za spašavanje iz onoga grada s bezgorivnim pogonom. Trebaju nam ti momci.

Amalfi i Hazleton uhvatiše taksi koji ih prebaci do ruba grada; ostatak puta do Onovog grada prošli su pješice. Prešli su i preko pojasa golog tla oko zidina stvorenog uporabom nadzvučnog oružja. Tlo je pod nogama djelovalo nekako gumasto. Amalfi je pretpostavljao da to blato održava u tvrdom želatinoznom stanju neki rudimentarni oblik frikcijskog polja. Pred očima mu se pojavi slika pješaštva, koji iznenada tonu u žitko blato koje se polagano sklapa nad glavama vojnika čim se frikcijsko polje isključi. Ubrza korak.

Unutar gradskih vrata, Onijska im je straža pozvala neko čudno smrdljivo vozilo koje se vjerojatno kretalo sagorijevanjem ugljikohidrata; Okiji uz grmljavinu krenuše kroz ulice prema Miramonu. Tijekom cijele vožnje Amalfi se grčevito držao za neku platnenu vrpcu; postajao je živčan. Za njega je bilo koje brže putovanje po samoj površini bilo rijetko iskustvo; brzina kojom su stvari prolijetale pokraj prozora uzrokovala je kod Amalfija česte trzaje.

"Zar nas je ovaj odlučio razbiti?" upitao je Hazleton zlovoljno. "Sigurno vozi najmanje četiristo kilometara na sat."

"Drago mi je što se i ti tako osjećaš" reče Amalfi opuštajući se malo. "Kladio bih se da zapravo ne vozi ni sto. Samo ti se to tako čini, jer..."

Vozač zaokrene za ugao i zaustavi se točno ispred Miramonovih vrata. Amalfi izađe dok su mu koljena klecala: Hazletonovo lice je imalo nježnu tamnosmeđu boju.

"Smislit ću neku mogućnost uporabe taksija i izvan grada" promrmlja Hazleton. "Kad god sletimo na neki novi planet, moramo se voziti volovskim kolima, na leđima klokana, balonima s toplim zrakom, parnim helikopterima ili već nekim drugim transportnim sredstvom koje je po mišljenju domorodaca otmjeno. Moj želudac to neće moći izdržavati još dugo."

Amalfi se nasmiješio i dignuo ruku pozdravljajući Miramona, čiji je izraz lica ukazivao na jedvite jade suzdržani smijeh.

"Što vas dovodi ovamo?" reče Onijac. "Uđite. Stolaca nemam, ali..."

"Nemamo vremena" reče Amalfi, "Slušajte pažljivo, Miramon, jer je ovo složeno za objašnjavanje, a moram vam sve objasniti vrlo brzo. Već znate da naš grad nije jedini takav. Dakle, mi nismo zapravo ni prvi Okiji koji su ušli u Jaz; dva druga grada su došla prije nas. Jedan od njih je grad-kriminalac; mi ih nazivamo ‘propalice! Taj propalica je napao i uništio onaj drugi grad; bili smo predaleko da to spriječimo. Slijedite li me?"

"Da, mislim" reče Miramon. "Taj propalica je poput naših pljačkaških gradova..."

"Da, baš tako. Koliko znamo, još je uvijek negdje ovdje u Jazu. A grad kojeg je propalica uništio imao je nešto što nam je vrlo potrebno i mi to moramo uzeti prije propalice. Znamo da je grad pri uništenju izbacio nekoliko čamaca za spašavanje, a jedan od tih čamaca je upravo sletio na vaš svijet i tu ih je napao neki od vaših pljačkaških gradova. Moramo ih spasti. Ti ljudi su, koliko zasad znamo, jedini preživjeli građani onog uništenog grada; za nas je vrlo važno da ih ispitamo. Treba saznati što oni znaju o onome što želimo - o bezgorivnom pogonu - i znaju li sadašnju lokaciju propalice."

"Shvaćam" reče Miramon zamišljeno. "Hoće li taj - taj propalica doći za njima na On?"

"Mislimo da hoće. I snažan je: ima sva oružja kao i mi, vjerojatno i više. Moramo prvo pokupiti te brodolomnike i osmisliti kako obraniti nas i vas ljude od tih propalica kad dođu. Ali prvenstveno, moramo spriječiti propalicu da se dočepa tajne bezgorivnog pogona!"

"Što bih po vama ja morao učiniti?" upita Miramon zbunjeno. "Možete li odrediti položaj Onovog pljačkaškog grada koji je napao te brodolomce? Mi imamo neke podatke, ali su nedovoljno jasni. Ako to možete, mi ćemo sami izvući te ljude odande." Miramon se vratio u svoju kuću - kao i sve druge stambene zgrade u ovom gradu i to je bila spavaonica za muškaraca iste profesije - i izašao s kartom. Kartografske konvencije Onijaca nisu bile baš lako razumljive, ali je Hazleton nakon nekog vremena uspio shvatiti korišteni sustav simbola. "Evo vašeg grada, a evo i našeg" reče on Miramonu, pokazujući prstom. "Je I’ tako? A ovo što sliči oguljenoj kori naranče - to je leptir-projekcija. Oduvijek sam tvrdio, šefe, da je takva projekcija mnogo vjerodostojnije prikazuje zaobljene površine nego naša uobičajena."

"Još je lakše zapamtiti topološke odnose" reče Amalfi nestrpljivo. "I nikoga ne zbunjuju simboli. Pokaži Miramonu odakle su stigli signali."

"Odavde gore, s ovog leptirovog krila."

Miramon se namrštio. "Tamo postoji samo jedan grad - Fabr-Suithe. Vrlo loše mjesto za pristup - i u vojnom smislu. Ali ako inzistirate na pokušaju, pomoći ćemo vam. Znate li kako će to završiti?"

"Spasit ćemo naše prijatelje, nadam se. Što bi se drugo moglo dogoditi?"

"Pljačkaški gradovi će krenuti svim svojim snagama spriječiti Veliko djelo. Oni su protiv njega; njima je prašuma život."

"A zašto nas onda dosad nisu već ometali?" reče Hazleton. "Boje li se?"

"Ne, oni se ne boje ničeg - vjerujemo da uzimaju droge protiv straha - ali nisu znali kako bi vas mogli napasti bez golemih gubitaka, a dosad nisu imali dovoljno veliki razlog za poduzimanje rizika napada na vas. Ali ako vi napadnete nekog od njih, bit će im to dovoljan razlog. Mržnju nauče vrlo brzo."

"Po mom mišljenju možemo ih srediti" reče Hazleton hladno. "Siguran sam da možete" reče Miramon. "Ali moram vas upozoriti da je Fabr-Suithe vođa svih pljačkaških gradova. Ako vas napadne Fabr-Suithe, napast će vas svi."

Amalfi je slegnuo ramenima. "Moramo riskirati: te ljude moramo imati. Možda možemo sve to izvesti tako brzo da slomimo otpor prije nego što počne. Možemo dignuti svoj grad i posjetiti Fabr-Suithovce; ne žele li izručiti te Okije..."

"Šefe... Kako ćete nas dignuti s tla?"

Amalfi osjeti kako mu crvene uši. Opsuje. "Zaboravio sam na taj stroj u 23. ulici. Miramone, trebat ćemo vaše raketne letjelice. Hazletone, kako ćemo to učiniti? U Onijsku raketnu letjelicu ne može stati neko stvarno moćno naoružanje - jedno nuklearno punjenje bi lako stalo, ali frikcionator ili mezotronska puška mornaričkih dimenzija ne bi; stvarno ne bi imalo smisla otići tek s dječjim igračkama u rukama. Što misliš, bismo li mogli smiriti Fabr-Suithe plinom?"

"U Onijsku letjelicu ne stane ni plina koliko treba. Niti dovoljno ljudi za veći napad."

"Oprostite" reče Miramon, "ali ne znam baš hoće li svećenici odobriti uporabu naših letjelica protiv Fabr-Suithea. Najbolje bi bilo da odemo izravno do njih i zamolimo ih za dopuštenje."

U malenoj raketnoj letjelici razgovor je, čak i uz pomoć elektronike, bio nemoguć. Zbog vibracije vjetrobranskih stakala, čitav stroj je treštao poput divovskog tam-tama. Amalfi je tužno promatrao kako Hazleton spaja neki mehanizam u nosu letjelice s električnim utičnicama nuklearnog reaktora; taj posao je bi poprilično zahtjevan glede održavanja ravnoteže, budući da se letjelica bacakala prolazeći kroz Onijske bočne vjetrove. Naravno, sam reaktor je bio jednostavan: sastojao se od posude slične staklenoj cigli u kojoj se nalazila fina bijela pjena, teška voda s otopinom uranij 235 heksafluorida. Otopina je bio prigušen mjehurima kadmijske pare. Većina težine dolazila je od oklopa protiv radijacije i od periferne kapilarne mreže izmjenjivača topline.

Sa svećenicima nije bilo problema u svezi samih letjelica; bili su oduševljeni što će poslanici iz Velikog doba pokazati jednom odmetničkom gradu koliko je zgriješio. Amalfi je pretpostavljao da je Miramon tu potrebu za dopuštenjem od svećenika izmislio, samo zato kako bi opet uvukao dvojicu Okija u smrdljivo površinsko vozilo i promatrao njihova lica tijekom vožnje kroz grad. Ipak, neudobnost te vožnje bila je mala u usporedbi s ovim letenjem.

Pilot je pomaknuo nogom papučice i pod u letjelici se nagne na jednu stranu. Prozor s metalnim okvirom pojuri ispred Amalfijevog nosa i on shvati da sada kroz izmaglicu gleda u prašumu nagnutu pod ludim kutom. Nešto dugo, tanko i bijesno sijevnulo je iznad prašume i nestalo. Istodobno se razlijegao prodorni, neljudski vrisak, dovoljno oštar da tijekom dugog trenutka nadjača čak i urlanje raketnog pogona.

Onda još mnoštvo takvih vrisaka: tsiiiiiiiurrr! tsiiiiiiurrr! tsiiiiiiurrr! Letjelica se pri svakom takvom zvuku trznula, zatim žestoko tresla, okrećući i nagibajući se iznad vrhova stabala. Amalfi se nikad ranije u životu nije osjećao tako bespomoćnim. Nije čak ni znao kakva je to buka; bilo mu je jasno samo to da je zlokobna. Grubo baaam jakih eksploziva bilo je, kad je počelo, barem prepoznatljivo - grad je pri obavljanju svojih poslova često morao rabiti eksplozive - ali ništa u Amalfijevom iskustvu nije činilo ker-čou, ker-čou, ker-čou poput neke poludjele vibratorske bušilice, a nevidljiva stvar koja je leteći ispuštala svoj bojni krik - iiiiiiiiiijokKRČčakčakčakčakčak - njemu se činila sasvim nemogućom.

Zaprepašten je otkrio da je oplata letjelice posvuda oko njega izrešetana, puna rupica kroz koje je zračni protok svirao kao da su rupice na flauti. Učinilo mu se da mu je trebalo još tri tjedna da shvati da je to zavijanje i vrištanje, koje mu dotad nije ništa određeno značilo, zapravo rešetanje letjelice i da ga svakog trena može ubiti.

Netko ga je drmao. Amalfi se pridigne na koljena.

"Amalfi! Amalfi!" Iako mu je netko vikao u uho, taj glas mu se činio nekoliko parseka udaljen. "Odaberite mjesto, brzo! Oborit će nas za..."

Vani nešto pukne, srušivši Amalfija na pod. Nepopustljivom upornošću, otpuzao je do prozora i pogledao kroz sada razbijeno staklo. Odmetnuti Onov grad je hujao iza prozora - okrenut naopačke. Gradonačelnik osjeti iznenadan napad mučnine u želucu; grad nestane iza mreže suza. Kad se grad sljedeći put pojavio, Amalfi je uspio zapaziti koja je zgrada najjače branjena pa ju je pokazao. Gušio se.

Raketna letjelica se obrušila ldjunom prema tlu. Amalfi se držao za metalni okvir prozora; vani je vidio samo prazninu. Vlastita mu je krv iz poreznih prstiju poletjela u lice u obliku fine maglice.

"Sada!"

Nitko to nije čuo, ali je Hazleton vidio kako Amalfi saginje glavu. Bljesak čiste svjetlosti sijevne kabinom, prodirući kroz zaštitni sloj. Čak preko tjemena njegove glave, ljubičasto bijela svjetlost bezglasnog bljeska gotovo ga je oslijepila. Osjetio je ozračenost u ramenima i prsima. Na ovom planetu barem neće patiti od alergija - jer je u proteklom trenu sigurno uništena svaka molekula histamina u njegovoj krvi.

Letjelica se divlje zanjihala pa se ponovno stabilizirala. Zvukovi paljbe su prestali: bljesak ih je sredio.

Onov pljačkaških grad bio je slijep.

Zvuk raketnih motora prestane i Amalfi po prvi puta shvati što znače riječi ‘bolna tišina! Stroj se, plutajući dalje kao jedrilica, započeo strmo spuštati; zrak oko nje je očajno zavijao. Druga raketna letjelica, kojom je rukovodio Carrel, zaroni ispred Amalfijeve i, koseći prašumu ručnim mezotronskim oružjem, napravi ispred njih usku sletnu stazu. Nije bilo druge mogućnosti za slijetanje, jer pljačkaški gradovi između sebe i prašume nisu održavali nikakvu čistinu.

Čim je letjelica prizemljila, Amalfi i ljudi odabranih jedinica Okija i Onijaca iskočiše i krenuše pješice kroz blato. Iz unutrašnjosti grada Fabr-Suithea sada se čulo vrištanje - ovaj put ljudsko vrištanje prepuno bijesa i jada, vrištanje ljudi koji su vjerovali da su zauvijek oslijepili. Amalfi nije dvojio da će mnogi od njih to i biti. Tko god je imao nesreću gledati u nebo baš u trenutku kad se ukupna energija nuklearnog reaktora pretvorila u vidljivu svjetlost, sigurno nikad više neće progledati.

Ali po zakonu vjerojatnosti većina odmetnika je morala ostati normalna; zato je sada brzina bila ključna. Blato mu se slijepilo u teške naslage oko cipela; prašuma nije postajala ništa rjeđa, a onda su naišli na sam gradski zid.

Vrata je hrđa već prije mnogo godina uništila i otvorila; zelenilo ih je zagušilo. Onijci svojim noževima uvježbano probiše prolaz.

Probijanje kroz unutrašnjost grada bilo je gotovo podjednako teško. Grad Fabr-Suithe je pružao sumornu sliku nadolazećeg očaja. Gotovo sve zgrade su bile potpuno obrasle puzavicama, a mnoge su bile napola srušene. Biljni izdanci tvrdi poput čelika žarili su se u pukotine između kamenih blokova, u prozore, ispod streha, uz oluke, niz dimnjake. Otrovno zeleni sočni listovi gladno su se lijepili za svaku površinu, a u sjenama su bujale divovske gljive, krvave boje, koje su zaudarale poput šest dana starog trupla; slatkasti, teški zadah gusto je ispunio zrak. Čak je i cesta proldijala - neizbježno, jer je netko, iz neznanja ili lijenosti, većinu novih kocki napravio od svježeg drva.

Vrištanje je polako počelo jenjavati, pretvarati se u cviljenje. Amalfi se trudio, kako je najbolje mogao, ne gledati unesrećene stanovnike. Čovjek koji vjeruje da je upravo zauvijek oslijepio ne izgleda baš lijepo, bez obzira je li baš u pravu. Ipak, među stanovništvom je morao zamijetiti čudnu mješavinu prljave raskošne odjeće i besprijekorno čiste golotinje. Kao da su se u gradu izmiješala dva razdoblja, kao da je skup hruntanskih velikaša poprskan određenom količinom plemenitog divljaštva. Vjerojatno su ljudi koji su se potpuno predali prašumi otkrili, klizajući dovoljno unatrag, zadovoljstvo kupanja. Radi li se o tome, uskoro će otkriti i zadovoljstvo valjanja u blatu, pa onda neće izgledati ovako plemenito.

"Amalfi, evo ih..."

Gradonačelnikovo zatomljeno suosjećanje prema oslijepljenima isparilo je čim je bacio pogled na zarobljene Okije. Svi su za početak bili sustavno premlaćeni, a onda mučeni na razne načine, pri čemu je izašlo na vidjelo ono ‘najbolje’ i od dekadencije i od divljaštva. Jednog od njih su iz milosrđa zadavili njegovi kolege još na početku ‘saslušanja! Jedan je bio već sasvim nepokretan; trebalo ga je spasti, jer je još mogao razumno razgovarati, ali je tako uporno molio neka ga ubiju da je Amalfi u iznenadnom nastupu sentimentalnosti zapovjedio da se to učini. Preostala trojica su mogla hodati i govoriti, ali su dvojica poludjeli. Jednog su odnijeli na nosilima, a drugom sluđenom čovjeku su oprezno zavezali ruke i usta.

"Kako ste to izveli?" upitao je onaj razumni na ruskom, mrtvom univerzalnom zemaljskom jeziku. Bio je živi kostur, ali je iz njega zračila začuđujuća snaga osobnosti. Već na početku ‘saslušanja’ ostao je bez jezika, ali je već pronašao način kako da ipak progovori - rezultat je bio daleko od normalnog, ali se moglo razumjeti što govori. "Divljaci su nas krenuli poubijati čim su čuli vaše raketne letjelice. Onda kao da je nešto sijevnulo i svi su počeli vrištati - ugodan zvuk, mogu vam reći."

"Vjerujem" reče Amalfi. "Govorite li interlingvu? Dobro, jer moj ruski je u zadnje vrijeme tek rudimentaran. To ‘kao da je sijevnulo’ bila je fotonska eksplozija. To je bio jedini način koji smo mogli smisliti kako da vas zarobljenike izvučemo žive. Razmišljali smo i o uporabi plina, ali da su imali zaštitne maske stigli bi vas ipak pobiti."

"Nisam vidio maske, ali sigurno ih imaju. Po pričanju, na ovom dijelu planeta česti su putujući oblaci vulkanskih plinova. Vjerojatno su pronašli neko sredstvo za upijanje - drveni ugljen ovdje je dobro poznat. Sreća je što smo bili tako duboko pod zemljom, inače bismo sada i mi bili slijepi. Vi ste sigurno inženjeri."

"Manje-više" složio se Amalfi. "Točno uzevši, mi smo rudari i petrogeolozi, ali od polijetanja do danas razvili smo i mnogo dopunskih linija - kao i svaki Oki-grad. Na Zemlji smo bili lučki grad i bavili smo se praktično svačim, ali kad poletite morate se specijalizirati. Evo naše letjelice - uđite. Sirova je, ali prevozi. A što ste vi?"

"Agronomi. Naš gradonačelnik je vjerovao da će ovo biti dobro područje za naše poslove - da ćemo ovdje na periferiji moći poučavati zaboravljene kolonije i njihove izdanke, obrađivati zatrovano zemljište i način kako bez teških strojeva uzgajati nisko dohodovne kulture. Kao dopunsku liniju imali smo waxmane."

"A što su to waxmani?" upita Amalfi vežući pojas oko mršavog tijela tog Okija.

"Antibiotici iz tla. Njih je propalica htio - i dobio ih je. Svinje obične! Mrsko im je bilo potruditi se održavati kakvu-takvu higijenu u gradu; više im se sviđalo pričekati izbijanje epidemije, pa da onda opljačkaju neki pošteni grad i uzmu lijekove. A htjeli su, jasno, i germanij. Kad su saznali da germanija uopće nemamo, raznijeli su nas - a nemamo ga jer smo prešli na robnu razmjenu čim smo napustili komercijalne putove."

"A vaš putnik?" reče Amalfi duboko glumeći ravnodušnost. "Doktor Beetle? Naravno, nije se tako zvao - ono što je rekao da mu je ime ja nisam mogao izgovoriti ni kad sam imao jezik. Ne vjerujem da je preživio. Čak i u gradu smo ga morali čuvati u jednom spremniku; ne znam kako bi izdržao putovanje u čamcu za spašavanje. Jer bio je Myrdianac - a oni svi su mudrijaši. Što se tiče tog njegovog bezgorivnog pogona..."

Vani odjekne pucanj i Amalfi se trgne od nelagode. "Bolje da poletimo - vraća im se vid. Razgovarat ćemo kasnije. Hazletone, je li bilo ikakvih nemilih slučajeva?"

"Ništa vrijedno spomena, šefe. Svi su ukrcani?"

"Da. Polijeći."

Začula se salva, a onda je letjelica zakašljala, zaurlala, uzdigla se na rep. Kad se ubrzanje smirilo Amalfi duboko uzdahne i okrene glavu prema razumnom čovjeku.

A on je bio sigurno vezan i činio se sasvim opuštenim. Brončano zrno je prošlo kroz bočnu stranu broda nedaleko od njega i jednostavno mu odnijelo vrh glave.

Izvlačenje informacija od sluđenog čovjeka bio je bolno dug i zabrinjavajući proces. Onaj drugi luđak je mogao vrlo malo pomoći, čak i kad su ga vratili u gotovo normalno stanje.

Rekao je da čamac za spašavanje nije dospio na planet On zbog Hazletonove poruke preko Diraca. Koliko je znao, ni čamac ni grad nisu imali prijemnik za Diraca. Čamac je došao na On, kao što je Amalfi i predvidio, jednostavno zato što u bespuću Jaza nije imao kamo drugamo otići. Čak je i On bio tako daleko da su, koristeći duboki san i gladujući zbog najstrože racionalizacije hrane, jedva živi stigli do njega.

"Jeste li kasnije ponovno vidjeli propalice?"

"Ne, gospodine. Ako su čuli vaše upozorenje preko Diraca, vjerojatno su zaključili da ih je policija opazila i pobjegli su - ili su se možda bojali da na ovom planetu postoji neka vojna baza ili neka napredna civilizacija."

"To nagađate" reče Amalfi zlovoljno. "Sto se zbilo s doktorom Beetleom?"

Čovjeka je to izgleda iznenadilo. "Onaj Myrdianac u spremištu? Valjda je raznesen zajedno s gradom."

"Nisu ga stavili u neki drugi čamac za spašavanje?"

"To nije previše vjerojatno. Ali ja sam bio samo. pilot. Možda su ga iz nekog razloga izveli u gradonačelnikovom čamcu."

"Znate li nešto o tom njegovom bezgorivnom pogonu?"

"Sada prvi put čujem za to."

Amalfi nije bio zadovoljan; pretpostavljao je da u sjećanju tog čovjeka još postoji neki kratki spoj. Ali iz njega se nije moglo izvući ništa više pa je Amalfi to morao prihvatiti. Preostajalo mu je učiniti samo jedno: procijeniti naoružanje kojim je propalica raspolagao. O tome sluđeni čovjek nije znao ništa. Gradski neurofiziolog je oprezno izjavio da bi se tijekom sljedećih mjesec-dva možda moglo nešto i izvući iz onog drugog; zasad nije uspio ni jedan pokušaj zadobivanja njegove pažnje.

Amalfi je prihvatio tu procjenu, jer ništa bolje nije mogao dobiti. Budući da je dan mijenjanja nagiba Ona bio sve bliži, nije si mogao dopustiti previše vremena za razmišljanje o drugim stvarima. Već je zaključio da se vulkanizam, koji bi se inače neizbježno pojavio čim bi se promijenila geofizička ravnoteža planeta, najjednostavnije može spriječiti osnaživanjem vanjske kore planeta. Na dvije stotine točaka diljem Ona ekipe bušaća su već ukoso probijale koru dugim, tankim svrdlima dohvaćajući tekući dio planeta. Bušotine su bile zamršeno isprepletene; zbog bušenja je dosad došlo samo do jedne vulkanske erupcije. Uglavnom, svi džepovi lave na koje su naišli bili su na tim mjestima i očekivani, pa je tok lave razveden u mnoge poprečne kanale i do površine nije ni stizao. Čim se rastopljena masa ohladila, začepljene bušotine su ponovno otvarane pomoću mezotronskih pušaka ugođenih na najmanje moguće rasipanje snopa.

Nijedna bušotina još nije stigla do tekuće mase ispod kore planeta; plan je bio izvesti to na svim bušotinama istodobno. Tog trenutka će određena vulkanska područja, iskrižana brojnim kanalima, popustiti i golemi čepovi će izbiti u koru. Čepovi tekućeg željeza će napuniti te poprečne kanale. Planet On će tako dobiti čvrst steznik koji će dopuštati tek minimalno iskrivljavanje - zapravo, bit će prošiven čeličnim koncima koji će tisućljećima moći zadržavati čak i granit.

Temperaturni problem je bio teži; Amalfi nije bio baš siguran je li našao pravo rešenje. Visoke temperature će se pojaviti već zbog samih strukturnih otpora; svaki nastanak posmičnih ploha odmah će prekinuti te čelične grede u kori. Način svladavanja te pojave bio je zapravo drastičan, a posljedice njegove primjene uglavnom nepoznate.

Međutim, u cjelini uzevši planovi su bili jednostavni, a njihovo ostvarivanje činilo se napornim, ali ne i složenim. Naravno, očekivao se i neki otpor pojedinih pljačkaških gradova.

Ali Amalfi nije očekivao da će tijekom prvih mjesec dana nakon napada na grad Fabr-Suithe izgubiti gotovo dvadeset posto svojih terenskih ekipa.

Miramon je donio vijesti o još jednom radnom logoru gdje su svi radnici pronađeni poklani. Amalfi je sjedio ispod stabla paprati na jednom uzvišenju s kojeg je pucao pogled na grad. Promatrao je jato divovskih vretenaca i razmišljao o prijenosu topline u stijeni.

"Jeste li sigurni da su bili odgovarajuće zaštićeni?" upita Miramon oprezno. "Neki od naših kukaca..."

Amalfi je smatrao ovdašnje kukce i prašumu gotovo uznemirujuće lijepim. Pomisao na uništenje svega toga, ponekad ga je morila. "Da, bili su" odgovori kratko. "Područja oko logora smo prskali dikumarinima i preostalim zamjenskim fluorinima. Uostalom - koristi li ijedna od vaših vrsta kukaca eksploziv?"

"Eksploziv! Uporabljen je dinamit? Nisam vidio tragove..." "Ne. To me baš i muči. Ne sviđaju mi se sva ta porušena stabla koje opisujete; to mi više sliči na TDX nego na dinamit ili obične snažne eksplozive. Mi i sami koristimo TDX za sječu - jer se kod TDX-a eksplozija širi samo u jednoj ravnini."

Miramon je izbuljio oči. "Nemoguće. Eksplozija se mora ravnomjerno širiti kroz čitav prostor."

"Ne ako je eksploziv piperazoheksonitrat složen s polariziranim atomima ugljika. Ti atomi se mogu gibati samo u jednom smjeru i to pod pravim kutom u odnosu na gravitacijski radijus. Baš o tome razmišljam. Vi rabite dinamit, ali još niste stigli do TDX-a."

Zastao je, mršteći se. "Naravno, neki od naših gubitaka su samo posljedica napada pljačkaša, koji su koristili projektile i obične bombe - bili su to vaši prijatelji iz Fabr-Suithea i njihovi saveznici. Ali ovi logori gdje su se događale eksplozije, a nigdje nema ni jednog kratera..."

Zašutio je. Nije vidio razloga za spominjanje trupala ljudi pobijenih plinom. Bilo mu je teško i misliti na njih. Netko na ovom planetu je imao plin koji je u isti mah regurgitant, kihavac i plikavac. Prisiljeni povraćanjem skinuti maske - koje su bile namijenjene isključivo zaštiti od vulkanskih plinova - radnici su i protiv svoje volje grčevito kihali i pritom punili pluća još većim količinama tog plina pa se onda pretvarali, i izvana i iznutra, u vreće punih limfe. Očito je to bio plin hawkesite s višestrukim benzenovim prstenom; bio je vrlo omiljen u danima zaraćenih zvjezdanih imperija kad su ga zvali, iz nepoznatog razloga, ‘poli-zahodaš! Ali otkud taj plin na Onu?

Postojao je samo jedan mogući odgovor i, iako Amalfi nije shvaćao zašto mu taj odgovor pomaže, barem ga je malo smirio. Posvuda oko njega prašuma je jecala i povijala se, a oblaci zujećih komaraca stvarali su duge iznad orošenih rasperjanih listova paprati. Oduvijek mu se činilo da ova prašuma, gotovo uvijek mrmljajuće tiha, nije pravi neprijatelj - a sada je znao za ispravnost te intuicije. Pravi neprijatelj se naposljetku otkrio, djelujući kradom, ali lukavstvom koje je ipak bilo naivno u odnosu na drevno lukavstvo prašume.

"Miramone" reče Amalfi mirno, "imamo problem. Onaj grad-kriminalac o kojem sam vam govorio - onaj propalica - već je ovdje. Sigurno je sletio znatno prije nas, dovoljno rano da se vrlo temeljito sakrije. Vjerojatno se spustio noću na neko zabranjeno područje. Protuhe iz njega sklopile su savez s Fabr-Suithom, barem toliko sada znamo."

Neki moljac s rasponom krila od oko dva metra uleti u prostor iznad proplanka, vođen voljom jedne sivosmeđe nematode koja mu je svoju sisaljku zarila iznad same ganglije, između dva perca na glavi svjeducavog velikog stvorenja. Amalfi je bio raspoložen iščitavati parabole iz stvari; ovaj slučaj parazitizma ga je podsjetio koliko je zapravo podcijenio svog neprijatelja. Grad propalica je očito znao manipulirati novim kulturama, što je vješto i koristio. Lukav Oki nikada ne pokušava ovladati nekom civilizacijom izravnim napadom; umjesto toga on upravlja njome što neprimjetnije, bez neke vidljive štete, bez ikakvog vidljivog dodatnog opterećenja, a onda spretno u ključnom trenutku okrutno preokrene povijest...

Amalfi je pomaknuo prekidač na svom pojasu, uključujući ultrafon. "Hazleton?"

"Ovdje sam, šefe." U pozadini gradskog upravitelja čuli su se nejasni zvukovi teških rudarskih strojeva. "O čemu se radi?"

"Sve je u redu, zasad. Imate li tamo kakvih problema s pljačkašima?"

"Ne. I niti ne očekujemo uza sve to ovdašnje topništvo."

"Slavne zadnje riječi" reče Amalfi. "Propalica je ovdje, Mark - i to ne kao stranac."

Nastupila je kratkotrajna šutnja. U pozadini je Amalfi mogao čuti viku Hazletonove ekipe. Kad je gradski upravitelj ponovno progovorio, glas mu je vrlo pažljivo prelazio s jedne riječi na drugu, kao da očekuje da se svaka od njih slomi pod njihovom težinom. "Pokušavate mi reći da je propalica već bio tu na Onu kad smo mi dali ono upozorenje putem Diraca, zar ne? Šefe, nisam baš siguran da se naši gubitci ne mogu objasniti na neki jednostavniji način; ovoj vašoj teoriji... hm... nedostaje elegancija." Amalfi se stisnuto nasmiješio. "To je heuristička kritika, Mark. Idi u zadnju klupu i iznova razmisli. Dosad su nas već šest puta nadmudrili. Možda ćemo ipak moći primijeniti tvoj stari plan sa ženama, ali za njegovu primjenu moramo istjerati propalicu na čistinu."

"Kako?"

"Ovdje svi znaju da će se klima na planetu drastično promijeniti kad završimo svoj posao, ali samo mi znamo što ćemo točno učiniti. Propalica će nas morati zaustaviti, bez obzira imaju li ili ne tog doktora Beetlea. Zato ću ih prisiliti na povlačenje poteza. Od ovog trena, dan mijenjanja nagiba smatramo bližim za tisuću sati."

"Što! Oprostite, šefe, ali to jednostavno nije moguće."

Amalfi je osjetio rijetki napad gnjeva. "Možda i nije" zarežao je. "Svejedno, proširi tu vijest; neka je i svi na Onu čuju. A kao dokaz da se ne šalim, Mark, uključit ću Gradske Oce u M plus 11. Ako dotad nisi spreman pokrenuti spin, lako se može dogoditi da se ti zavrtiš."

Nije ga smirilo puko prebacivanje prekidača u položaj isključeno. Amalfi bi više volio da je razgovor mogao završiti nečim stvarno završnim - primjerice udarcem činjela. Iznenada se okrenuo Miramonu.

"Zašto tako buljite?"

Onijac zatvori usta i pocrveni. "Ispričavam se" reče. "Nadao sam se da ću razumjeti upute koje ste davali svome pomoćniku i da ću moći učiniti nešto korisno. Ali koristili ste vrlo nerazumljive izraze pa mi je sve to zvučalo poput teološke rasprave. Ja se nikad ne upuštam u diskusije o politici i vjeri." Okrenuo se na peti i čvrstim koracima otišao kroz šumu.

Amalfi je promatrao Miramonov odlazak postupno se hladeći. Ovako neće ići. Izgleda da ga sustiže starost. Tijekom čitavog razgovora s Hazletonom osjećao je da emocije u njemu nadvladavaju razum, ali je bio nekako trom, nepokretan i nije imao volje potruditi se suzbiti napad svog bijesa. Nastavi li ovako, Gradski Oci će ga uskoro smijeniti i na mjesto gradonačelnika postaviti nekog stabilnijeg - naravno, ne Hazletona, nego nekog nepoetičnog mladića koji će uvijek plesati po taktu praktičnih potreba. Amalfi nije bio u poziciji prijetiti bilo kome likvidacijom, čak ni u šali.

Pješice se uputio prema prizemljenom gradu, sav umoran od sunca, utonuo u razmišljanje. Već mu je nekih devet stotina godina, možda pedesetak više ili manje; jak je kao vol, mentalno budan i aktivan, hormoni su mu uravnoteženi, svih dvadeset i osam osjetila mu je oštro, njegova posebna psihička snaga - orijentacija - i sada je nepogrešiva kao i uvijek, sve u svemu, zdrav je koliko se može očekivati kod lutajućeg zvjezdoplovca. Antisenexi ga mogu, koliko je poznato, održavati u ovakvom stanju neograničeno dugo - ali problem strpljenja nikad nije riješen.

Stareći, čovjek sve brže shvaća kako trebaju glasiti odgovori na teška pitanja, jer ima sve više iskustva u radu s njima; zato teško podnosi sporo razmišljanje kod svih koji ga okružuju. Ako je normalan, spoznaje prave odgovore, a ako je lud pogrešne, no u oba slučaja, bitna je brzina razmišljanja. Na kraju i ludi i normalni počnu se ponašati podjednako diktatorski; naime, sve su manje i manje spremni objašnjavati zašto su se odlučili za ovaj, a ne za onaj drugi odgovor.

To je zapravo smiješno: prije nego što je omogućeno neograničeno odlaganje smrti, smatralo se da bi zbog osobina ljudskog pamćenja možebitna besmrtnost bila trojanski konj, jer ljudski mozak ne bi mogao zapamtiti beskonačne količine novih činjenica. Međutim, danas se nitko ni ne trudi pamtiti previše podataka. Tome služe Gradski Oci i slični strojevi: obrađuju podatke. Živi ljudi pamte samo postupke, izbacujući stare čim pronađu nove. A kad zatrebaju činjenice, obrate se strojevima.

U slučajevima kad bi ljudi raspolagali jednostavnim, neuništivim priborom koji je mogao poslužiti kao zamjena - računalo je takva sprava - i postupci su izbacivani iz ljudskog uma kako bi u njemu ostalo više mjesta. Amalfi se iznenada zapitao postoji li u gradu i jedan jedini čovjek koji zna množiti, dijeliti, vaditi kvadratni korijen ili izračunati p\i vrijednost u svojoj glavi ili na papiru. Ta misao je bila nova, gotovo zastrašujuća - toliko nova kao kad bi se neki astrofizičar iz prošlih epoha zapitao koliko njegovih kolega zna koristi abakus.

Ne, pamćenje nije problem. Međutim, nakon tisuću godina pokazivati strpljenje - to je teško.

U vidokrugu mu se pojavio donji dio vrata nekog ulaza u hodnik pod tlakom. Bila su obložena smeđim blatnim vriježama. Podigao je pogled. Hodnik je bio usječen u sam granitni disk na kojem je grad stajao; nastao je zatvaranjem presječene linije podzemne željeznice koja je prije mnogo vjekova na tom mjestu izlazila iz Manhattana. Vjerojatno se radilo o liniji Astorija - BMT. Ovaj se hodnik rijetko koristio, jer je bio predaleko i od Empire State i gradske vijećnice, a to su sada bila središta upravljanja gradom. Ovaj ulaz je svakako bilo vrlo udaljen od mjesta na gradskoj periferiji gdje je Amalfi planirao ući u grad. Osjećajući se poput stranca, ušao je ovdje.

Unutra je hodnik sav ječao od vriskanja koje je ledilo krv u žilama i beskrajno odjekivalo. Činilo se kao da neko dere živog dinosaurusa, ili čak čitav čopor njih. Ispod toga se čuo zvuk šikljanja vode pod visokim tlakom iz nekog otvora, i još jedan, sličan nečijem histeričnom smijehu. Zbunjen, Amalfi pojuri uz najbliže stube; buka je postajala sve jača. Zgrčio je svoja bikovska ramena i jednim naletom probio vrata iza kojih se, činilo se tako, zbivao nekakav pokolj.

U ovom gradu sigurno nije nikada postojalo ovakvo mjesto. Golema dvorana prepuna vodene pare; zidovi prekriveni pravilnim pločicama od neke keramike. Pločice ljigave, prljave, dakle - stare, raspoređene u beskrajno ponovljeni mozaik, što je Amalfija odmah podsjetilo na građevnu formulu plina hawkesitea.

Po dvorani je besciljno jurio čopor golih žena, vrišteći, lupajući po zidu, divlje izmičući ili valjajući se po podnom mozaiku. Debeli mlaz vode zahvatio bi svaki tren neku od njih; zahvaćena bi se urličući otkotrljala. Iznad njihovih glava dugi nizovi štrcaljki ubrizgavali su iglice magle u zrak. Smijeh se pojačao. Amalfi je već bio sav mokar.

Gradonačelnik se brzo sagnuo, skinuo svoje blatnjave cipele i krenuo poput lovca prema izvoru smijeha, trudeći se nogama pronaći čvrst oslonac na klizavim pločicama. Teški stup vode krene prema njemu i odmah se odmakne.

"John! Zar vam je toliko potrebno kupanje? Dođite, pridružite se zabavi!"

Bila je to Dee Hazleton. Bila je gola baš kao i njene žrtve; veselo je vitlala golemom djevi za vodu. Bila je predivna; Amalfi se prisili na odbacivanje te pomisli.

"Zar ovo nije zabavno? Upravo nam je stigla nova skupina ovih stvorenja. Zamolila sam Marka da priključi staro vatrogasno crijevo. Ovo im je prvo kupanje."

Nije zvučala kao ona stara Dee. Amalfi odmah reče, drastično i temeljito, svoje mišljenje o ženama koje izgube kočnice. Raspričao se i Dee učini pokret kao da će opet okrenuti cijev na njega.

"Ah, ne, nećeš" odreže on otimajući joj cijev. Shvatio je da je izuzetno teško vladati njome. "Zapravo, kakvo je ovo mjesto? Ne sjećam se da u nacrtima postoji takva prostorija za mučenje."

"Mark je rekao da je to bilo javno kupalište. Postoji još jedno u središtu grada, u okrugu Baruch Houses i jedno na ulici blizu terminala lučke kapetanije, a ima i popriličan broj drugih. Mark kaže da su kupališta morala biti zatvorena kad je grad prvi put poletio. Koristila sam ovo jedno kako bih ove žene temeljito oprala prije nego što ih pošaljemo liječnicima."

"Pomoću gradske vode?" Čak i na samu pomisao o takvoj rasipnosti Amalfi se sav nakostriješio.

"Ah, ne, John, nisam baš takva neznalica. Tu vodu dovlačimo crpkama iz ovdašnje rijeke zapadno od nas."

"Kupati se vodom!" reče Amalfi. "Onda nije ni čudo što u drevnim epohama naši predci ponekad nisu imali vode ni za piće. U svakom slučaju, mislio sam da je statički mlaz postojao prije ovoga."

Pogledao je Onijke koje su se sada, kad je voda bila isključena, zbile u skupinu, u najtoplijem dijelu te akustične dvorane. Nijedna nije imala onakve zrele, nježne obline poput Dee, ali, kao uvijek, neke od njih su obećavale. Morao je priznati da je Hazleton imao sposobnost gledanja u budućnost. Naravno, još odavno je trebalo shvatiti da su Onijci ljudi. Dosad je otkriveno samo jedanaest civilizacija koje nisu bile slični ljudima; a od njih su samo dvije, Urani i Myrdijani, imale nešto viši intelektualni domet. (Ne računajući Vegane, jer njih Zemljani nisu smatrali ljudima. No sve neljudske civilizacije smatrale su ih ljudima. U svakom slučaju Vegani su kao civilizacija izumrli.)

Međutim, to što su Onijci već pri prvom susretu predali svoje žene u ruke Okijima, čak i bez nekog prethodnog razgovora -bio je veliki uspjeh.

Hazleton je predložio lokalne žene kao mamac za propalice još nekoliko godina prije nego što je itko u New Yorku mogao znati da na Onu uopće postoje ljudi. To je bila Hazletonova snaga uma, njegov poseban dar: ne baš pravo predviđanje budućnosti već više sposobnost uspješnog planiranja iz podataka koji su logički nedovoljni. Više puta su samo prividno čudesna ostvarenja nečeg, što je izgledalo poput nedvojbenih fantazija, spašavala Hazletona da ga slijepo logički Gradski Oci ne odbace.

"Dee, dođi u zvjezdarnicu sa mnom" reče Amalfi. "Moram ti nešto pokazati. I odjeni nešto zbog mene, inače će ljudi pomisliti da pokušavam osnovati dinastiju."

"U redu" reče Dee oklijevajući. Još se nije naviknula na čudne okijske standarde glede golotinje, pa se ponekad pojavljivala gola i kad to običaji nisu zahtijevali - kompenzacija, pretpostavljao je Amalfi, njenog odgoja na Utopiji, gdje su je učili da golotinja ima poguban učinak na poštenje pojedinih političara. Onijke su jecale i skrivale glave kad se Dee počela odijevati. Gotovo svaka od njih je ponekad u životu bila kamenovana zato što se slučajno pokrila; jer u onijskom društvu žene nisu smatrali ljudskim bićima nego podsjetnicima na prokletstvo, dvostruko većim zlom ako pokažu i najmanju želju skrivanja nečeg kao tajnu.

Povijest bi, razmišljao je Amalfi, bila uspješnija učiteljica kad se ne bi tako zaprepašćujuće ponavljala. Krenuo je hodnikom tražeći otvor dizala, uznemirujuće svjestan veselog pljeskanja Deenih mokrih tabana iza njega.

U zvjezdarnici je Jake po običaju, čeznutljivo zurio u neku galaktiku zabačenu u močvare ničeg, trudeći se pretvoriti spiralne krakove u eliptične putanje bez pomoći računala. Dignuo je pogled kad su Amalfi i djevojka ušli.

"Hej" reče turobno. "Amalfi, ovdje mi stvarno treba pomoć. Kako raditi bez strojeva? Kad biste uključili Gradske Oce..."

"Uskoro. Jake, koliko je vremena prošlo od onda kad si zadnji puta pregledavao smjer iz kojeg smo došli?"

"Nisam gledao otkad smo počeli prelaziti Jaz. A zašto bih? Ovaj Jaz je samo ogrebotina na galaktičkom disku; želimo li raditi na rješavanju osnovnih problema, potrebne su nam one prave udaljenosti."

"To znam. Ali, pogledajmo. Palo mi je na pamet da u Jazu nismo tako usamljeni kao što smo mislili."

Pomiren s sudbinom, Jake ode do upravljačkog stola i palcem započne pritiskati tipke za pokretanje svoga teleskopa. "Što tamo očekujete?" upita. "Izmaglicu željeznih strugotina ili neki zalutali mezon? Ili flotu policijskih krstarica?"

"Pa" reče Amalfi, "ovo nisu vinske boce."

Preko zaslona su u blistavom nizu prolazile policijske krstarice, tako blizu da su im bokovi od sjaja sunca već počeli treperavo svjetlucati. Iza njih su u Jazu ostajali tragovi od lažnih fotona.

"Da, nisu boce" reče Jake koga to i nije previše zanimalo. "Mogu li dobiti natrag svoj ‘skop, Amalfi?"

Amalfi se samo nacerio. Opet se osjećao mladim - bez obzira na nazočnost ili odsutnost nekih murjaka.

Hazleton je bio sve do iznad koljena čisto blato. Duge trake blata vukle su se za njim dok je žurio kroz cijev dizala gore prema upravljačkoj prostoriji. Amalfi je promatrao njegov dolazak, zamjećujući grčevitost i bljedilo lica gradskog upravitelja čim je Hazelton podignuo pogled prema njegovoj sagnutoj glavi.

"Što je to s murjacima?" upitao je Hazleton dok je još ulazio. "Poruka mi nije stigla kako treba. Bili smo napadnuti; posvuda kao da se pakao otvorio. Gotovo da i ja nisam ovamo stigao kako treba." Uskočio je u sobu; s njegovih su čizama otpadali gumasti slojevi blata.

"Zamijetio sam neke okršaje" reče Amalfi. "Stvarno izgleda da je glas o pomicanju dana promjene nagiba stigao do propalica."

"Jasno, ali što se to govori o murji?"

"Murja je ovdje. Stižu iz sjeverozapadnog kvadranta, već su isključili nadpogon i trebali bi prekosutra biti spremni za slijetanje."

"Pa ne gone valjda još uvijek nas" reče Hazleton. "A ne vjerujem da bi imali volje proći takvu udaljenost zbog jedne propalice. To su mogli jedino uz pomoć dubokog sna. A mi u svom javljanju nismo spomenuli bezgorivni pogon..."

"Nismo ni trebali. Oni progone propalicu. Morat ću ti jednog dana ispričati basnu o zaraženoj pčeli, ali sada nemamo vremena. Stvari se prebrzo odvijaju. Moramo na paziti na sve i biti spremni odskočiti u bilo kojem smjeru bez obzira koja točka dnevnog reda dođe prva na red. Je li okršaj bio gadan?"

"Vrlo gadan. Barem pet lokalnih pljačkaških gradova se uključilo, jasno, uračunavajući i Fabr-Suithe. Od tih pet, dva imaju teže naoružanje, nešto kao Hruntanski imperij kad je bio na vrhuncu... ali, vidim da to već znate. Dakle, ovo je navodno džihad protiv nas. Po njima, mi ugrožavamo prašumu i time dovodimo u pitanje njihove izglede da kroz patnju stignu do iskupljenja ili već takvo nešto - nisam se zaustavljao da bih vodio raspravu o tome."

"To je loše. Povući će i neke civilizirane gradove. Ne vjerujem da Fabr-Suitheovci stvarno to smatraju džihadom - oni su odavno bacili vjeru preko ruba čamca - ali kao promidžba je odlično."

"Tu ste u pravu. Upornu obranu pruža samo nekoliko gradova, uglavnom oni koji su nam od početka pomagali. Gotovo svi ostali, na obje strane, sjede i čekaju da se mi međusobno pokoljemo. Naša poteškoća je to što smo slabo pokretni. Ne bi nam to ni smetalo kad bismo mogli uvjeriti sve civilizirane gradove da nam se pridruže, ali previše ih je uplašenih."

"A sve dok se ne odluči izravno umiješati i neprijatelju nedostaje mobilnost" reče Amalfi zamišljeno. "Jesi li zamijetio bilo kakav znak da propalice sudjeluju u okršajima?"

"Još ne. Ali neće dugo čekati. A mi čak ni ne znamo gdje su!"

"Siguran sam da će nam morati otkriti svoj položaj danas ili sutra. A sada je došao trenutak da okupimo sve oporavljene žene koje imaš i podmetnemo ih: koliko sam vidio, cijela zamisao će se isplatiti. Čim lociram propalice, javit ću ti gdje je najbliži lopovski grad pa ti onda dalje nastavi od tamo."

Hazletonove oči, dosad vrlo umorne, započnu zadovoljno svjetlucati. "A dan promjene nagiba?" upita on. "Pretpostavljam da znate, ostane li posao ovako nedovršen, niti jedan od onih klinova protiv izobličenja u kori planeta neće izdržati u trenutku polijetanja,."

"Znam" reče Amalfi. "Računam s time. Spinsko polje ćemo pokrenuti u zakazani trenutak. Odlete li ti ldinovi k vragu, neću plakati; zapravo i ne znam kako bismo se drukčije mogli osloboditi sve te topline."

Radar se oglasi oštrim piskom; obojica se okrenu pogledati što je. Zaslonom se širio vodoskok zelenih točkica. Hazleton skoči tri hitra koraka i okrene prekidač: zaslonom se raširi leptir karte planeta.

"Dakle, gdje su?" pitao je Amalfi. "Jer, to moraju biti oni."

"Usred jugozapadnog kontinenta, u onoj prašumi puzavica gdje se razvijaju larve pješčanih buha - one koje se ukopaju u kožu i zavlače ispod noktiju. Po pretpostavci, na tom mjestu se nalazi jezero kipućeg blata."

"Jezero je vjerojatno zaista tamo. Mogli bi biti ispod njega, okruženi srednje slabim štitom."

"U redu, onda smo ih locirali. Ali kakav je to vodoskok na ovom radaru? Što to propalice ispaljuju uvis?"

"Mine, pretpostavljam" reče Amalfi. "S blizinskim upaljačima. Orbitalne."

"Mine? Pa to su sjajno osmislili" reče Hazleton. "Jasno, ostavit će si prolaz za bijeg, a mi ga nikad nećemo uspjeti pronaći. Stavili su nas pod plutonijski kišobran, Amalfi."

"Izaći ćemo. A u međuvremenu, murjaci ne mogu sletjeti. Idi i podmetni svoje žene, Mark. Ali - prvo ih nekako odjeni. Tako će izazvati veću strku."

"Možete se okladiti" reče gradski upravitelj strastveno. Ušao je u cijev dizala i nestao iz vidokruga.

Amalfi je izašao na promatračku terasu upravljačkog tornja. Odatle je mogao vidjeti čitav grad i većinu oboda, jer je taj toranj - često su ga i sada još zvali Empire State Building - bio najviši u gradu. Blistav, šaren tropski zalazak sunca bio je diljem sjeverozapadnog kvadranta sav uzdrman grmljavinom okršaja; ponegdje su se čak mogle zamijetiti sitne pojave kako padaju. New York je prihvatio ovdašnju varku - krčenje šume i stvaranje pojasa želatinoznog blata koje se, čim započne napad, vraća u močvarno stanje; međutim, ljudi iz prašume su imali neke metalne široke skije, izrađene preciznije nego što bi im njihova tehnologija dopuštala, s pomoću kojih su klizali preko blata. Diskovi crvene vatre su označavali mjesta gdje je eksplodirao TDX: te granate su kosile sve oko sebe poput kose same smrti. Nije bilo znakova uporabe plina, ali je Amalfi znao da će sada, kad okršajima upravljaju propalice, i do toga doći.

Uzvratna vatra grada bila je uglavnom nevidljiva, jer je izbijala ispod ruba grada. Postavili su Betheov odbojnik koji će onemogućiti bilo kakvo penjanje u grad sve dok neki od projektora ne bude onesposobljen. Mnoge teške puške su neprestano bile užarene. Međutim, grad nije bio projektiran za rat; mnoga njegova najrazornija oružja bila su zabijena nosom u blato, budući da je njihova osnovna namjena bila raščišćavanje područja za pristajanje. Upotreba pravog Betheova topa nije dolazila u obzir kad je masa planeta tako blizu - srećom po New York, jer je grad propalica imao takav top, a New York ne.

Amalfi je procjenjivački promotrio grimizne rubove bitke. Na zaslonu pokraj njega još se nije naslućivao neki raspoznatljiv ishod bitke, ali bi se takav ishod mogao vrlo uskoro pojaviti. Pod Amalfijevim prstima na ogradi terase bila su tri prekidača koja je on tamo postavio prije četiristo godina; isti takav komplet imao je i na balkonu gradske vijećnice. U raznim razdobljima ti prekidači su započinjali razne nizove događaja. Svaki put su to bili postupci koje je Amalfi morao učiniti pritisnut krizom. Još nije našao razlog za ugradnju četvrtog prekidača na bilo koju od te dvije ograde.

Raketne letjelice urlale su nad gradom. Bacili su bombe koje uz glasni prasak podignu dim i leteći metal. Amalfi nije podignuo pogled. I vrlo slabo spinsko polje odbit će svaki predmet koji se brzo kreće. Samo objekti koji se pokreću sporo, primjerice ljudi, mogu se provući kroz polarizirano spinsko polje. Pogledao je prema horizontu i dohvatio nježno ta tri prekidača.

Iznenada se sunce na zalasku ugasilo. Amalfi prije dolaska na On nikad nije imao prigodu vidjeti tropski zalazak sunca pa ga je to pomalo uznemirilo; no, koliko je mogao ocijeniti, to gašenje se dogodilo sasvim prirodno. Ipak ga je uplašilo. Okršaj se nastavio. Leteći diskovi TDX eksplozija sada su u tami bili znatno blistaviji.

Nakon nekog vremena daleko u visinama vodila se zrakoplovna bitka, prepoznatljiva najviše po ispušnim plinovima raketnih motora i projektila. Očito se Miramonovo zrakoplovstvo sukobi lo s Fabr-Suitheovim. Prašuma je i dalje bez ikakvog posustajanja zasipala New York prezirom i mržnjom.

Amalfi je stajao gledajući zaslon tako napeto da je ostatak svijeta praktično nestao iz njegove svijesti. Trebao je veliki napor za raspoznavanje uzoraka koji su se počeli pojavljivati. Nikad ranije nije pokušao pratiti događaje iz takve blizine. Plavo kodirana putanja svake pojedine granate iscrtana na zaslonu svjetlucavim odreskom elipse, pokušavala je privući svu Amalfijevu pažnju samo na sebe, kao da se radi o novom planetu.

Negdje oko jedan sat nakon ponoći, na vrhuncu dosad najžešćeg zračnog napada, osjetio je blagi dodir na svom laktu. "Šefe..."

Ta se riječ Amalfiju činila kao da je izgovorena s dna Jaza. Vodoskok svemirskih mina koje je propalica i sada izbacivao rastao je i dalje; njegov ulazni dio sada se pojavio na rubu ekrana, što je značilo da je O’Brian, šef promatračkih robota, upravo uspio s jednim od svojih robota stići do tog grada propalice. Amalfi se potrudio povećati na zaslonu oblik gornjeg dijela tog vodoskoka. Negdje gore na granici leta zrakoplova taj vodoskok se pretvarao u školjku mnogobrojnih staza koja je već okružila čitav planet On; sada je bilo važno znati na kojoj visini započinje ta školjka.

Ipak, potpuna iscrpljenost toga glasa dirnula je nešto dublje u Amalfiju. Reče: "Da, Mark."

"Učinjeno je. Izgubili smo gotovo sve ljude iz te ekspedicije. Ali, žene smo ostavili na čistini gdje su ih promatrači iz grada propalice morali zamijetiti.... A koju je uzbunu to izazvalo." Na tren se u tom glasu javi živost. "Trebali ste biti tamo."

"I sad sam gotovo tamo. Baš mi pristiže slika preko robota. Dobar posao, Mark... A... da se malo odmoriš."

"Sada? Ali, šefe..."

Nešto vrlo teško opisalo je užarenu parabolu preko ekranskog zaslona, a onda se čitav grad pretvorio u kaotičnu sliku magnezijsko bijele svjedosti i kao tuš crnih sjena. Kad se sjaj te rasvjetne granate stišao, na zaslonu se puzeći širilo nešto mutno-žuto, kao da je netko po unutrašnjoj strani ekranskog zaslona prolio boju. To je Amalfi i čekao.

"Plinska uzbuna, Mark" čuo je vlastite riječi. "Nedvojbeno hokezit. Svi neka odjenu odjeću od barija - taj plin je čista smrt u groznim mukama."

"Da, dobro. Šefe, zar ste cijelo vrijeme bili ovdje gore? Ubit ćete se ako ovako nastavite. Vama odmor treba više nego meni." Amalfi je znao da nema vremena za odgovor. Jedan O’Brianov izviđački robot je stigao do grada gdje je Hazleton istovario žene. Tamo je vladala posvemašnja zbrka. Pomicanjem jednog od prekidača Amalfi je prebacio pogled, jer je sliku sada dobivao s drugog robota koji je bio kilometar dalje i pokrivao šire područje. Odavde se moglo vidjeti crne krakove kretanja - kolone vojnika koji su nadirali kroz prašumu. Neki koji su ranije bili krenuli prema Amalfijevu gradu sada su se okrenuli i žurili natrag. Štoviše, novi krakovi su izlazili iz Onovih gradova koji dosad nisu sudjelovali u okršaju - iz onih koji su radije sjedili na ogradi. Očito nisu više sjedili, ali trebalo je tek vidjeti na čiju su stranu skočili.

Opet je pomaknuo prekidač proučavajući izbliza jezero kipućeg blata iz kojeg je izvirao vodoskok mina. I tu se događalo nešto novo: vruće blato je teklo polagano, gusto, udaljavajući se od sredine jezera. Onda je u središtu nastao vir i pojavila se čistina koja se širila.

Grad-propalica je izlazio na površinu. Izlazio je pažljivo - tek za pola sata njegov rubni dio dotaknuo je obalu jezera. Onda su u krš opustošene prašume krenuli novi crni kraci: grad-propalica je naposljetku poslao u neizvjesnost okršaja i svoje vlastite ljude. Bilo je potpuno jasno što su željeli osvojiti, jer su sve njihove kolone krenule prema gradu gdje je Hazleton istovario žene.

Sam grad-propalica je sjedio i čekao. Unatoč mase planeta On, Amalfi je svojim osjetilom za prostornu orijentaciju mogao nepogrešivo osjetiti postojanje spinskog polja srednjeg stupnja snage; od tog polja iznad uskovitlanog blata bilo mu je pomalo muka.

Javljala se zora. Oko grada gdje su ostavili žene gužva je malo popustila. Onda je jedna jedinica propalica stigla onamo i sukob se ponovno rasplamsao, jače nego ikad. Sada su propalice ratova li protiv vlastitih saveznika.

Onda odjednom više nije bilo Onovog grada u središtu tog sukoba. Ostala je samo gljiva radioaktivnog plina, od čega su se po ekranu javljali uzorci interferencijskih smetnji. Propalice su bacili bombu na grad. Ostatak sukoba polako je uzmicao prema jezeru kipućeg blata; propalice su zgrabili žene i povlačili se, braneći si odstupnicu. Amalfi je znao da će se vijesti o tome proširiti brzo.

Amalfijev grad je bio obavijen bolesnom ružičastom izmaglicom osvijetljenom bezbojnim sijevanjem. Otrovni plin nije mogao odjednom proći kroz spinsko polje, ali se difuzno širio kroz njega; teške molekule su prolazile jedna po jedna. Gradonačelnik je iznenada shvatio da nije poslušao svoje vlastito upozorenje i vjerojatno već ima neke posljedice. Trgnuo se i pri tom sitnom pokretu od Barijeva krema. Očito je Hazleton shvatio da Amalfi neće moći napustiti terasu, pa ga je poprskao kremom kako se ne bi mučio navlačenjem skafandera na njega. Čak su i Amalfijeve oči bile pokrivene prozirnim vizirom; osjećaj da su mu nosnice proširene govorio mu je da i u njima ima Kolmanov barijev filtar.

Time je pitanje plina skinuto s dnevnog reda. Napetosti u gradu propalica i oko njega, sada već teške, nastavile su se pojačavati; uskoro će biti nepodnošljive. Iznad toga grada, neposredno izvan omotača od orbitalnih mina, pojavilo se prvih nekoliko policijskih krstarica: spuštale su se postrance, s najvećim oprezom. Rat u prašumi se već raspao u besmisao. Sva onijska suparništva su nestala kad je grad-propalica oteo žene. Sad su svi gradovi, i lopovski i civilizirani, jedino željeli uništiti Fabr-Suithe i sve njegove saveznike. Fabr-Suithe ih je mogao zadržavati dugo, ali je očito došlo vrijeme za odlazak propalica - vrijeme kad će grad-protuha odletjeti u Jaz sa svojim sretnim i začuđenim Onijkama, sa svojim antisenexima, s germanijem i sa svime što je uspio prikupiti, u u Jazu će se izgubiti prije negoli policija stigne osvojiti planet On.

Gravitacijsko polje oko grada-propalice odjednom ojača i grad se započne dizati iz jezera kipućeg blata. Propalica je uzlijetao. Za koji trenutak odletjet će kroz otvor u minskome polju, otvor vidljiv samo njima.

Amalfi pritisne prekidač - jedini koji je, ovoga puta, bio povezan sa svime.

Dan promjene nagiba je započeo.

Dan promjene nagiba započeo je izbijanjem iz tla četiri blještavih bijelih stupova, svakog po stotinu kilometara u promjeru, na svakoj od graničnih točaka Ona. Fabr-Suithe je bio izgrađen baš iznad jedne od tih točaka. U djeliću sekunde od tog lopovskog grada ostala je samo pahuljica pepela, zdrobljena crna pahuljica prenesena u visine na gornjoj površini bijelo užarenog klipa.

Stupovi užarenog željeza urlajući su jurnuli u nebesa, stotinu, dvjesto, tristo kilometara visoko, pa se na vrhu rascvjetali poput kukuruznih kokica. Onovo nebo plane termitnim plavetnilom čeličnih meteora. Okolne svemirske mine, odsječene od planeta čiji su bile sateliti, tim najjačim spinskim poljem u povijesti, pobjegoše u Jaz.

A kad je završilo izgaranje meteora, sunce je počelo rasti. Planet On je sada imao spinski pogon; njegov se magnetski moment pretvorio u zamah. Bio je to najveći Oki-grad koji je ikada poletio. Nije bilo vremena za strah. Sunce je sijevnulo pokraj planeta i smanjilo se do točkice još prije nego što se sve to moglo shvatiti. I nestalo. Daleki zid Jaza započne se napuhavati i u njemu se pojave zasebne točke svjetlosti.

Planet On je već prelazio Jaz.

Zgranuti Amalfi je pokušavao shvatiti tu brzinu. Nije uspio. Jedino mu je bilo jasno da se planet kreće. Kretao se brzinom koja je odgovarala ‘gradu tih dimenzija - gutao je svjetlosne godine kao da su komarči. Čak je i sama pomisao na nadziranje tako brzog leta bila apsurdna.

Zvijezde započnu sijevati pokraj Ona poput krijesnica. Prelazak preko Jaza je bio završen. Planet se započeo polako odvajati od glavnog zvjezdanog oblaka. Onda sve zvijezde ostanu iza njih. "Šefe! Napuštamo Galaktiku! Pogledajte..."

"Znam. Pronađi mi položaj starog Onovog sunca čim se udaljimo od Jaza dovoljno daleko da ga vidimo. Poslije će biti prekasno." Hazleton se grozničavo prihvatio posla. Trebalo mu je samo pola sata; za to vrijeme većina zvijezda se toliko udaljila da se sivi ožiljak zvan Jaz mogao vidjeti kao duga sjena na pozadini od zvijezda. U njoj se napokon ukazalo i Onovo sunce kao točkica desete zvjezdane veličine, ništa više.

"Mislim da ga imam. Ali planet ne možemo okrenuti natrag. Trebale bi tisuće godina da stignemo do sljedeće galaktike. Šefe, moramo napustiti On ili smo potopljeni."

"U redu. Podigni grad. Punim pogonom."

"Naš ugovor...?"

"Ispunjen - vjeruj mi na riječ. Pokreni spin!"

Grad odskoči od planeta. Na nebu New Yorka, planet On se nije postupno smanjivao; jednostavno je iščeznuo, poput svijeće ugašene u međugalaktičkoj praznini. Miramon će, ako je preživio, biti pripadnik pionira sasvim nove vrste.

Amalfi je tada krenuo prema nadzornim pločama; pokrov od barija na njemu je pucao i otpadao sa svakim novim pokretom oživjelog čovjeka. Zrak u gradu je još uvijek zaudarao na hokezit, ali su mu gradski pročistači zraka već spustili zasićenost ispod štetne razine. Gradonačelnik započe otklanjati smjer gibanja grada od smjera planeta On, natrag prema spirali rodne Galaktike. Hazleton se nemirno micao.

"Peče te savjest, Mark?"

"Možda" reče Hazleton. "Postoji li u našem ugovoru s Miramonom neka klauzula za izvlačenje, koja bi nam dopustila da ga ovako ostavimo? Ako postoji, previdio sam je, a ja sitan tekst uvijek čitam dovoljno pažljivo."

"Ne, nema klauzule za izvlačenje" reče Amalfi rastreseno, pomičući upravljačku palicu za milimetar ili dva. "Onijci neće stradati. Spinski zastor će ih štiti od gubitka topline i atmosfere -vulkani će im pružiti i više topline nego što će im se to vjerojatno sviđati, a vlastitom tehnologijom će proizvoditi svjetlost koliko god im bude trebalo. Ali neće moći osvijetliti planet za potrebe prašume. Ona će odumrijeti. Dok Miramon i njegovi prijatelji stignu do neke za njih pogodne zvijezde u galaktici Andromeda, shvatit će spinski pogon dovoljno dobro i moći će uvesti svoj planet u pogodnu stazu. Ili će im nakon toga lutanje biti privlačnije pa će odlučiti da postanu Oki-planet. U oba slučaja, oslobodili smo ih prašume, baš kao što smo to i obećali, jasno i pošteno."

"Nismo isplaćeni" naglasio je gradski upravitelj. "A za povratak u bilo koji dio naše Galaktike trebat će mnogo goriva. Propalica je poletio prije nas i ovim je događanjem odbačen izvan dohvata murje, jašući takoreći na našim leđima, opskrbljen obiljem germanija, lijekova, žena, a ima i bezgorivni pogon - ima sve."

"Nije poletio" reče Amalfi. "Eksplodirao je onog trenutka kad smo pomaknuli On."

"U redu onda" reče Hazleton pomireno. "Vi ste to uspjeli zapaziti, ja ne, zato ću vam vjerovati na riječ. Ali bilo bi mi draže kad biste mi to mogli objasniti!"

"Nije teško objasniti. Propalice su uhvatili doktora Beedea. U to sam bio prilično siguran; naposljetku, samo zato su se i spustili na On. Trebao im je taj bezgorivni pogon, a znali su da ga doktor Beetle ima, jer su poput nas čuli poziv u pomoć tih agronoma. Zato su ugrabili doktora Beetlea čim se spustio na do - sjećaš li se kakvu su gužvu njihovi saveznici na Onu napravili oko onog drugog čamca za spašavanje u kojem su bili agronomi, kako bi nam skrenuli pažnju? To je i uspjelo - a u međuvremenu su pekli Beedea dok nije odao svoju tajnu. Vjerojatno su uporabili onaj isti spremnik u kojem je i bio."

"Pa?"

"Pa" reče Amalfi, "te propalice su zaboravile da u svakom Oki-gradu uvijek postoje putnici kao što je bio doktor Beetle - ljudi s velikim, ali samo dijelom razrađenim, zamislima koje se mogu dovršiti samo uz doprinos neke druge kulture. I na kraju, Oki-gradovima obično pristupaju trećerazredni ljudi u nadi da će steći bogatstvo na tamo nekom planetu gdje ljudi znaju još manje od njega."

Hazleton se žalosno počešao po glavi. "Točno. Isto smo doživjeli s uređajem Liraca za nevidljivost. Nije proradila dok nismo ukrcali doktora Schlossa."

"Baš tako. Propalice su se previše žurili. Nisu odnijeli svoj ukradeni bezgorivni pogon sa sobom do neke druge civilizacije koja bi ga mogla usavršiti. Pokušali su ga odmah uporabiti. Bili su lijeni. Isto tako, pokušali su ga uporabiti unutar najvećeg spinskog polja ikad stvorenog. I što se dogodilo? Pogon im je eksplodirao. Osjetio sam kad se to dogodilo - gotovo mi je odnijelo tjeme s glave. Da nismo u prvom djeliću sekunde ostavili propalice parsecima iza sebe, pogon doktora Beetlea bi istodobno izazvao i eksploziju Ona. Ne isplati se biti lijen, Mark."

"Tko je to ikad i pomislio?" zaključi Hazleton. Razmišljao je još trenutak o tome, a onda se bacio na izračunavanje najvjerojatnijeg položaja gdje će grad ponovno ući u svoju Galaktiku. Ispalo je da će to biti daleko Jaza, na mjestu koje je, nakon mentalnog napora potrebnog za vizualizaciju u orijentaciji suprotnoj od uobičajene, obećavalo dobru populaciju.

"Pogledajte" reče, "uletjet ćemo otprilike tamo gdje su se u zadnjem valu naselili Akoliti - sjećate se noći Hadžija?"

Amalfi se toga nije sjećao, jer još tada nije bio ni rođen, ali je znao povijest, a gradski upravitelj je na to i mislio. "Dobro" reče Amalfi. "Trebamo otići u strojarnicu i smiriti taj stroj u 23. ulici jednom zauvijek. Dodijalo mi je gledati kako crkava kad nam najviše zatreba, a sada, izgleda, crkava definitivno. Čuješ li?" Hazleton je naklonio glavu na jednu stranu i napeto oslušnuo. U zatišju, Amalfi iznenada opazi da na ulazu u prostoriju stoji Dee, još uvijek sasvim zaštićena svojim protuplinskim odijelom, osim što je otklopila vizir.

"Je li završeno?" upita ona.

"Da, naš boravak na Onu je završen. Još bježimo, ako na to misliš. Policija nikad ne odustaje. Dee; to ćeš prije ili kasnije naučiti."

"Kamo idemo?"

Postavila je to pitanje istim onim tonom kojim je nekoć bila upitala "Što je to volt, John?" Tijekom jednog začuđujućeg momenta Amalfi gotovo poželi poslati Hazletona iz sobe, uz neko opravdanje, i vratiti se takoreći cijelim tijelom u one dane Deeine nevinosti i ponovno proživjeti sva ona pitanja koja mu je ona nekoć postavljala - trenutke kad je znao bolje odgovore.

Naravno, na ovo pitanje pravog odgovora nije bilo. Kamo bi se jedan Oki mogao zaputiti? Oni putuju; to je sve. Ako i postoji krajnje odredište, nitko ne zna gdje je.

Stoički je izdržao taj nalet osjećaja. Naposljetku je samo slegnuo ramenima.

"Usput rečeno" reče on, "koji je to dan operacije?"

Hazleton je pogledao na uru. "M plus jedanaest dvadeset pet." Gledajući u stranu, Amalfi se nagne naprijed, stavi si na glavu kacigu koju je na Onu odbacio i uključi Gradske Oce.

Slušalice u šljemu započnu pištati od uzbunjenosti. "U redu, u redu" progunđa on. "Što je?"

"GRADONAČELNICE AMALFI, JESTE LI PROMIJENILI NAGIB TOG PLANETA?"

"Nisam" reče Amalfi. "Otisnuli smo planet u svemir bez promjene nagiba."

Nastala je kratka šutnja pokrivena zujanjem preračunavanja. Možda je baš dobro, razmišljao je Amalfi, što su strojevi neko vrijeme bili isključeni; već se stoljećima nisu odmarali. Vjerojatno će ovako odmorni biti nešto bliži zdravom razumu.

"VRLO DOBRO. SADA MORAMO IZABRATI TOČKU NAPUŠTANJA JAZA. BUDITE SPREMNI ZA PRIHVAĆANJE ODLUKE."

Hazleton i Amalfi se nasmijaše jedan drugome. Amalfi reče: "Približavamo se zadnjim akolitskim zvijezdama; morat ćemo usporavati znatno brže nego što to dopuštaju sigurnosne granice spinskog polja. Hitno moramo popraviti stroj u 23. ulici. Molim, dajte nam opis društvenog poretka koji sada tamo postoji..."

"GRIJEŠITE. TO ZVJEZDANO JATO NIJE NI BLIZU JAZA. OSIM TOGA, TAMOŠNJA POPULACIJA JE ODAVNO POZNATA PO SNAŽNOJ KSENOFOBIJI, PA JE TE ZVIJEZDE NAJBOLJE IZBJEGAVATI. DAT ĆEMO VAM JEDNO ODREDIŠTE NA SUPROTNOM ZIDU JAZA. BUDITE SPREMNI."

Amalfi polagano skine kacigu.

"Zid Jaza" reče odmičući mikrofon od usta. "To je bilo davno - i daleko."

5. MURPHY

Postupno kvarenje spinskog polja stvara buku koja živcira više od svega u Galaktici. Na svojim najvišim frekvencijama zvuk je nečujan, ali stvara osjećaj zubobolje u nekoliko zuba istodobno. Odmah ispod njega javlja se zvuk sličan trganju metala, koje se glatko prelijeva u složeni slap staklenih ploča, pločica i oblutaka; to su srednji tonovi. Nakon toga u ovom zvučnom spektru postoji bolna praznina, a ostatak buke napada ljudsko uho šupljim dinosaurskim jecanjem i završava u podzvučnom području frekvencijama koje izazivaju proljev i gotovo neizdrživu potrebu za griženje vlastitih prstiju.

Ta buka je dolazila iz generatora spinskog polja, naravno, u dvadeset trećoj ulici. Zahvaćala je cijeli grad. Bila je izdrživa samo dok je prostorija, u kojoj se agonija tog generatora zbivala, ostajala zapečaćena. Amalfi je znao da tu prostoriju ne smiju otvarati. Mudro isključivši mikrofone, preko instrumenata je nadzirao rad tog stroja koji se sve više kvario. Dovoljno je bio neugodan već i onaj dio zvuka koji je brundao kroz gradske zidove, stižući čak i do nadzorne prostorije.

Hazleton je rukom dotaknuo Amalfijevo lijevo rame, dok je dugim prstom pokazivao na termometarsku skalu.

"Počinje se dimiti. Prokletstvo, uopće ne znam kako je i ovoliko izdržao. Ovaj primjerak je bio već dvjesto godina star kad smo ga ukrcali - a popravak koji sam obavio na Onu bio je tek krpanje zbog hitnje."

"Što možemo?" reče Amalfi. Nije se ni potrudio okrenuti i pogledati Hazletona; raspoloženja gradskog upravitelja bila su mu već uobičajena. Njih dvojica su dugo živjeli jedan uz drugoga -dovoljno dugo da nauče što je učenje, dovoljno dugo da nauče da je navika druga čovječja narav, ali i da je narav - onih sedam koraka od slučajnosti do smisla - prva među navikama. Ruka koja je počivala na Amalfijevu desnom ramenu govorila mu je sve što je o Hazletonu trebao znati u ovom trenutku. "Ne možemo ga isključiti."

"Ne isključimo li ga, pregorjet će jednom zauvijek. Ta prostorija je već vruća."

Hazleton je čekao. Nakon nekoliko trenutaka, Amalfi reče: "Ostavit ćemo ga neka još gura. Ako Gradski Oci uspijevaju toliko cijediti iz njega, možda mogu iscijediti još malo. Možda dovoljno za neku razumnu brzinu krstarenja. Osim toga - trenutno ni ne možemo poduzeti nekakav novi improvizirani popravak tog generatora. Zrači od jednog do drugog kraja spektra. Ako naredimo Gradskim Očima da ga isključe, oni će to moći, ali popraviti ga i podesiti točke uključivanja mogao bi samo čovjek. A za to je prekasno."

"Moralo bi proći najmanje godinu dana za siguran ulaz u tu prostoriju" suglasio se Hazleton smrknuto. "U redu. Kakva nam je brzina sada?"

"Zanemariva u odnosu na Galaktiku kao cjelinu. Ali promatraju li se samo akolitske zvijezde, prestanemo li sada usporavati proletjet ćemo kroz to cijelo zvjezdano jato oko osam puta većom brzinom od naše najveće normalne. Bit će vrlo gusto, budi siguran, Mark."

"Oprostite" javi se iza njih Deein glas. Stojeći iza samog praga cijevi dizala, oklijevala je. "Zar nešto nije u redu? Ako ste zauzeti..."

"Ništa više nego obično" reče Hazleton. "Samo se pitamo što ćemo s tim našim strojem."

"Strojem u 23. ulici. Mogla sam to odmah pogoditi po povijenosti vaših leđa. Zašto ga ne zamijenite i završite s tim?"

Amalfi i gradski upravitelj se pogledaju i nasmijaše, ali je taj široki osmijeh kod gradonačelnika trajao kratko. "Pa, zašto i ne?" reče iznenada.

"Bogovi, šefe, a cijena" reče Hazleton zbunjeno. "Gradski Oci bi vas smijenili i zbog samog prijedloga." Stavio je kacigu na glavu. "Provjeriti blagajnu" reče u mikrofon.

"Oni nikad ranije nisu morali sasvim sami upravljati tim spinskim poljem pod maksimalnim preopterećenjem. Mislim da će zbog ovog iskustva tražiti kupnju novog stroja, makar mi godinu dana ništa ne jeli. A osim toga, barem bismo sada trebali imati dovoljno novca. Iskopali smo mnogo germanija dok smo pripremali promjenu nagiba Ona. Možda je stvarno došlo vrijeme da si možemo priuštiti novi generator spinskog polja."

Dee hitro krene naprijed; u njenim očima iskrile su točkice svjetlosti. "John, zar je to istina?" upita ona. "Mislila sam da smo na ugovoru s Onom mnogo izgubili."

"Pa, bogati nismo. I sada vjerujem da smo mogli biti bogati da smo uspjeli završiti žetvu antisenexa u malo većoj količini."

"Ali nismo" reče Dee. "Morali smo pobjeći."

"Pobjegli smo. Ali gledajući sam germanij, poprilično smo imućni. Dovoljno imućni za kupnju novog generatora spinskog polja. Zar ne, Mark?"

Hazleton je još trenutak slušao Gradske Oce pa skinuo komunikacionu kacigu. "Čini se tako" reče on. "U svakom slučaju, možemo platiti obnavljanje; možda bismo čak mogli i kupiti neki obnovljeni polovni stroj novije proizvodnje. Sve to ovisi o tome imaju li Akoliti servisni planet i koliko naplaćuju vez na njemu."

"Cijene bi trebale biti dovoljno niske želimo li ostati solventni" reče Amalfi zamišljeno izbacujući donju usnu. "Akolitsko područje je obična žabokrečina; prvi naseljenici bili su izbjeglice. Bježali su od pogroma protiv Zemlje u sustavu Malar - a, sjećam li se dobro, to je bila jedna od posljedica propasti Vege. U bibliotekama većine planeta postoje zapisi o tom pogromu - što znači da akolitske zvijezde nisu prave pogranične zvijezde, jer nisu dovoljno udaljene od redovitih trgovačkih područja."

Zastao je; namrštio se još dublje. "Sada kad o tome razmišljam, pada mi na pamet da su te zvijezde u jednom ranijem razdoblju bile jedan od važnih manjih izvora energetskih metala u ovom kraku Galaktike. Siguran sam, bit će tamo barem jedan planet sa škverom, Mark. Možda bi čak i mogli obaviti posao koji treba našem gradu."

"Zvuči dobro" reče Hazleton. "Možda i predobro. Šefe, ali mi zapravo moramo pristati uz neku od tih akolitskih zvijezda, jer nam taj stroj u 23. ulici neće dopustiti odlazak nekamo dalje. Pitao sam Gradske Oce dok sam provjeravao blagajnu. Za taj stroj ovo je kraj puta." Zvučao je umorno. Amalfi ga pogleda.

"Nije to ono što te brine, Mark" reče. "Taj problem smo uvijek mogli očekivati u budućnosti i rješenje nije osobito teško. O čemu se zapravo radi? Možda murjaci?"

"U redu, murja" reče Hazleton pomalo zlovoljno. "Znam da smo daleko od bilo koje murje koja nas zna po imenu. Ali imate li uopće pojma kolika je ukupna suma neplaćenih kazni koje smo dosad skupili? Ne znam baš možemo li pretpostaviti da je bilo koja udaljenost ‘prevelika’ da bi nas murja pratila ako to stvarno žele - a izgleda da žele."

"Zašto, Mark?" upita Dee. "Uostalom, nismo učinili ništa ozbiljno."

"Nagomilalo se toga" reče Hazleton. "Već odavno nas nisu natjerali na plaćanje svega što moramo. Kad nas se naposljetku dočepaju, morat ćemo platiti puni iznos, a kad bi se to dogodilo sada, bankrotirali bismo."

"Uuuh" reče Dee. Kao i gotovo svi nedavno prihvaćeni novi građani, imala je čvrsto i neograničeno povjerenje u snagu svoga grada-države. "Mogli bismo naći posao i ponovno napuniti blagajnu. Možda bi neko vrijeme bilo teško, ali preživjeli bismo. I ranije su ljudi dospijevali u bankrot pa su ipak preživjeli."

"Ljudi da, ali gradovi ne" reče Amalfi. "I glede toga Mark je u pravu, Dee. Po zakonu, bankrotirani grad treba raseliti. To je u svojoj biti humani zakon, jer sprečava očajne gradonačelnike i gradske upravitelje da vuku bankrotirane gradove na nova, duga putovanja u potrazi za poslom, tijekom kojih bi polovina ukrcanih građana jednostavno poumirala zbog zadrtosti vladajuće ekipe."

"Točno tako" reče Hazleton.

"Ipak, mislim da je to samo plašenje" reče Amalfi blago. "Priznajem ispravnost činjenica koje navodiš, Mark, ali ne i tvojih zaključivanja. Murja nas ni slučajno ne može pratiti od stare zvijezde Ona do ovamo. Ni sami nismo znali da ćemo se naći među akolitskim zvijezdama. A niti ne vjerujem da su mogli izračunati kretanje Ona, a kamoli našu kasniju putanju. Zar nije tako?"

"Naravno. Ali..."

"A ako bi murja sa Zemlje skretala pažnju svakoj lokalnoj policijskoj jedinici na svakog sitnog prestupnika" nastavi Amalfi smirenom nepopustljivošću, "nijedna policijska jedinica ne bi se stigla baviti svojim poslom. Bila bi prezauzeta zapisivanjem, arhiviranjem i provjeravanjem novih upozorenja koja bi stalno stizala s milijuna nastanjenih planeta. A lokalni kriminalci bi šetali slobodno, postajući teret za arhive svih drugih nastanjenih područja. Zato, Mark, vjeruj mi, ova ovdašnja murja nikad nije ni čula za nas. Bližimo se normalnoj situaciji, to je sve. Akolitska murja nema nas ni najmanjeg razloga tretirati drukčije nego kao još jedan lutajući Oki-grad koji poštuje zakon - a mi to, na kraju krajeva, i jesmo."

"Dobro" reče Hazleton. Grudi mu se spustiše, ispuštajući teški uzdah.

Tog trenutka je veliki glavni zaslon, na kojem se dosad vidio porast i granuliranje mase akolitskog zvjezdanog jata, sijevnuo preko čitave svoje površine zasljepljujućom grimiznom crvenom bojom, a zrak u nadzornoj sobi je sav zakipio od oporog piska policijske zviždaljke.

Policajci su se ukrcali u Oki-grad bahato, lupajući nogama, a tako su ušli i u Amalfijev glavni ured u gradskoj vijećnici, kao da je ništavilo ovih svemirskih močvara njihovo osobno vlasništvo. Njihove odore nisu bile one uobičajene zemaljske iz jednog komada, koji obuhvaća cijelo tijelo, što je zapravo donji sloj koji se nosi i ispod skafandera. Ovi su policajci nosili blistave odore, crne s rubovima od srebrnaste trake i sjajnim čizmama. Slabo obrijani grubijani strpani u tu pripijenu odjeću nosili su mezonske pištolje. Ta teška glomazna oružja su se mogla držati i jednom rukom, ali su za pucanje bile potrebne obje. Bilo je to, za pogranično zvjezdano jato, vrlo moderno osobno oružje, zastarjelo tek stotinjak godina. U usporedbi s naoružanjem samoga grada, bili su vrlo suvremeni.

Ti pištolji su pružili Amalfiju još nekoliko potrebnih podataka. Njihovo postojanje na ovakvom mjestu moglo je značiti samo jedno: ovi su Akoliti nedavno bili u kontaktu s nekim Oki-gradom. Osim toga bila je mala mogućnost da su imali samo jedan takav kontakt tijekom dužeg vremena, što bi Amalfi inače mogao pomisliti.

Da bi ih obični policajci mogli nositi, potrebne su bile godine za izgradnju tehnologije za masovnu proizvodnju tih pištolja. A trebalo je proći još mnogo godina, i to godina ispunjenih relativno čestim kontaktima s drugim tehnologijama, za moguće usvajanje takvog pištolja. Taj pištolj je, dakle, potvrđivao postojanje neobično čestih kontakata s drugim Okijima, što je nadalje značilo da ovdje postoji, kao što se Amalfi i nadao, planet-pristanište.

A taj mu je pištolj rekao još nešto, što mu se baš i nije svidjelo. Mezonski pištolj nije dobro oružje za međuljudski okršaj.

Mnogo je pogodniji za poslove rušenja.

Unutar Amalfijeva ureda policajci su se mogli i dalje ponašati bahato, ali nisu mogli učinkovito lupati nogama. Pod je bio prekriven predebelim tepihom. Amalfi je koristio ovaj stari raskošni ured, s velikim crnim mahagonijskim stolom i drugim antikvitetima, isključivo za službene svrhe. Svoj redoviti posao obavljao je u upravljačkom tornju, ali u toranj su imali pristup samo građani.

"Zbog kakvih ste poslova ovdje?" zarežao je policijski poručnik na Hazletona. Stojeći pokraj radnog stola, Hazleton ne odgovori ništa, nego samo tržne glavom prema stolcu gdje je Amalfi sjedio, a onda nastavi promatrati veliki zaslon iza radnog stola.

"Vi ste gradonačelnik ove utvrde?" upitao je poručnik.

Jesam" reče Amalfi vadeći cigaru iz usta i odmjeravajući poručnika očima bez kapaka. Zaključio je da mu se ovaj poručnik ne sviđa. Imao je preširoku stražnjicu. Ako čovjek već mora izgledati kao bačva, onda to barem mora izvesti kako treba, poput Amalfija.

"Dobro, odgovori na pitanje, debeli. Što radiš ovdje?"

"Naftna istraživanja."

"Lažeš. Naftna istraživanja nisu okijevski posao" reče. "Pocrkali biste od gladi ako ne biste znali kako iskopati i razgraditi naftu u hranu. A sad mi pošteno odgovori prije nego zaključim da si skitnica i postanem grub."

Amalfi staloženo reče: "Naš posao jesu naftna istraživanja. Jasno, nakon polijetanja razvili smo i neka usputna znanja, ali to su većinom prirodna proširenja petrogeologije za koju smo eksperti. Nalazimo i razvijamo naftne izvore na dobrobit onim planetima kojima je ta sirovina potrebna." Pomno je pregledao cigaru i ponovno je gurnuo među zube. "Usput, poručniče, trošite dah prijeteći nam optužbom o skitništvu. A dobro vam je poznato, kao i meni, da prvi član ustava izričito zabranjuje donošenje takvog zakona."

"Ustav?" Policajac se nasmijao. "Ako mislite na zemaljski ustav, mi ovdje nemamo mnogo kontakata sa Zemljom. Ovo su akolitske zvijezde, znate li? Sljedeće pitanje: imate li novca?"

"Imamo dovoljno."

"Koliko je to dovoljno?"

"Želite li znati imamo li novac za tekuće potrebe, naši Gradski Oci će vam odgovoriti sa zakonom propisanim da ili ne, ako im možete dati one podatke o vašem sustavu potrebnim za takvo izračunavanje. Odgovor će gotovo sigurno biti da. Naravno, nismo vam obvezni prijavljivati svoj profit."

"Dobro, pogledajte" reče poručnik. "Ne trebate sada tu izigravati svemirskog odvjetnika. Ako imate novca, mogu vam dati zeleno svjetlo - jasno, ako ste ga legalno stekli."

"Novae smo zaradili na planetu zvanom On, ponešto udaljenom odavde. Onijci su nas unajmili za uništavanje prašume koja im je dodijavala. To smo uspjeli promjenom nagiba rotacije njihova planeta."

"Zar?" reče policajac. "Promijenili ste nagib rotacije, ha? Pa... mislim da je to morao biti popriličan posao."

"I bio je" reče Amalfi smrtno ozbiljno.

"Hopa. Hoće li mi vaši Gradski Oci pokazati taj ugovor? Onda je u redu. Kamo ste se zaputili?"

"U škver u pristaništu; riknuo nam jedan spin generator. Nakon toga nastavljamo dalje. A vi ste, izgleda, odavno napustili doba kad vam je bila potrebna nafta."

"Da, mi smo ovdje poprilično modernizirani, za razliku od nekih pograničnih područja o kojima se govori. Ovo su akolitske zvijezde." Iznenada mu je sinulo da je nekako izgubio do pod nogama; glas mu opet postane odsječen. "Vi ste izgleda ispravni Okiji. Dopustit ću vam prolazak. Samo krenite tamo kamo ste rekli i nigdje usput ne zastajkujte, je li to jasno? Ako pazite što radite, možda ću vam moći tu i tamo pomoći."

"To je vrlo plemenito od vas, poručniče" odgovori Amalfi. "Nastojat ćemo izbjegnuti svaku potrebu za vašom intervencijom, ali ako se ipak dogodi da vas moramo pozvati, koga da tražimo?"

"Poručnika Lernera, Četrdeset peta pogranična jedinica za sigurnost."

"Dobro. Nego... prije nego što odete... ja skupljam vrpce od odlikovanja; svatko ima neki hobi, jasno. A ta vaša kraljevsko ljubičasta vrpca je vrlo neobična; to znam kao poznavatelj. Biste li je prodali? To nije kao da dajete samo odličje - siguran sam da biste od vaše službe dobili novu vrpcu."

"Ne znam" reče Lerner s dvojbom u glasu. "To se protivi propisima..."

"Razumijem to pa ću, jasno, pokriti iznos svake kazne koju biste mogli platiti. - (Mark, hoćeš li pripremiti ček na petsto Ok dolara?) Nikakva suma koju bih ja mogao ponuditi ne bi stvarno bila dovoljna za plaćanje nečeg za što ste vi riskirali svoj život, ali petsto Ok dolara je maksimum koji će mi Gradski Oci ovaj mjesec dopustiti za moj hobi. Biste li mi učinili uslugu i prihvatili?"

"Aha... pa bih" reče poručnik. Skinuo je traku blijede, očajne grimizne boje s odore iznad svog džepa, nespretno brzo, i stavio je na stol. Sljedećeg trenutka Hazleton mu je šuteći predao ček koji poručnik stavi u džep kao da nije ni primijetio da nešto uzima. "Dakle, dobro pripazite da se držite puta, Okiji. Idemo, momci, vraćamo se u čamac."

Trojica grubijana se nećkajući otisnu u cijev dizala i kroz frikcijsko polje skliznuše nadolje s vidika, zadržavajući na licima izraze suzbijenog straha. Amalfi se nacerio. Bilo je potpuno jasno da im načelo molarne valencije, a uz to i frikcijsko polje i drugi strojevi na tom načelu, još nisu poznati.

Hazleton je prišao cijevi i pogledao dolje. Onda je rekao: "Šefe, ta prokleta stvar je vrpca dodijeljena za dobro vladanje. Zemaljski murjaci su prije nekih tri stoljeća primali desetine tisuća takvih - značku je dobio svaki murjak sposoban ustati iz kreveta ako bi uzbuna prethodno zavijala tri dana neprekidno. Otkad to vrijedi petsto Ok dolara?"

"Odsad" reče Amalfi savršeno mirno. "Poručnik je želio dobiti mito; kad nekome daješ mito, uvijek je mudro to izvesti kao ‘kupnju! Dao sam toliko love, jer će je on morati podijeliti sa svojim ljudima. Siguran sam da bi zatražio popis naših prijestupa da mu nisam ponudio mito."

"To sam shvatio; a naš popis, kao što sam nedavno rekao, nije baš kratak. Ali mislim da ste bacili novae, Amalfi. Trebao je odmah na početku zatražiti popis prijestupa, a ne na kraju. Budući da nije pitao na početku, znači da ga nije zanimao."

"To je vjerojatno točno" prizna Amalfi. Vratio je cigaru u zube i zamišljeno povukao dim. "U redu, Mark, u čemu je kvaka? Nadam se da ćeš mi reći." y

"Ne znam još. Ne mogu spojiti održavanje budne straže, toliko parseka daleko od same akolitske zone, s očitom nezainteresiranošću ovog bijednika za naš eventualni prijestupnički život - ili za mogućnošću da smo čak propalice. Vraga, pa on čak nije ni pitao tko smo’.’

"To isključuje mogućnost da su Akoliti upozoreni na neki određeni grad propalicu."

"Isključuje" složio se Hazleton. "I kad smo kod toga, Lernera je bilo previše lako podmititi. Ophodnje koje stvarno traže nešto određeno, ne uzimaju mito, čak ni u jače korumpiranim civilizacijama. Ne uklapa se.

"Nekako nemam dojam" reče Amalfi prebacujući jedan prekidač na položaj isključeno, "da će nam Gradski Oci moći nešto pomoći. Čitav razgovor sam sve dosad prenosio i njima, ali ću zauzvrat od njih dobiti samo grdnju što sam potrošio novac i propovijed o svom navodnom hobiju. Nikad nisu uspjeli ništa shvatiti na temelju tona glasa. Prokletstvo! Nešto važno nam izmiče, Mark, nešto što će postati očito čim se dosjetimo. Nešto bezuvjetno ključno. Srljamo prema Akolitima, a ne znamo čak ni približno što je to!"

"Šefe" reče Hazleton.

Niski, ravni ton tog glasa natjera Amalfija da se hitro okrene sa stolcem. Gradski upravitelj je opet gledao gore prema velikom zaslonu, na kojem su akolitske zvijezde sada bile jasno razdvojene u zasebne točke. "Što je, Mark?"

"Pogledajte tamo - u onu tamnu zonu na udaljenijem dijelu jata. Vidite?"

"Vidim tamo prilično praznog prostora bez zvijezda, to vidim" reče Amalfi gledajući pažljivije. "I spektroskopski dvojac, u kojem crveni patuljak stoji poprilično daleko od ostalih komponenti..." "Toplo, toplo. Sad pogledajte crvenog patuljka."

Amalfi započne primjećivati postojanje i neke zelene mrlje, na ekranu ne veće od promjera olovke. Zaslon je bio programiran za prikazivanje Oki-gradova u zelenoj boji, ali nijedan grad nikad ne bi mogao biti tako velik. Zelena mrlja je pokrivala područje koje bi vjerojatno moglo prekriti čitav Sunčev sustav.

Amalfi osjeti kako se njegovi veliki četvrtasti sjekutići počinju zabijati u cigaru. Izvukao je tu mrtvu stvar iz svojih usta.

"Gradovi" promumljao je. Ispljunuo je, ali ta gorčina u njegovim ustima nije dolazila od pregrizene cigare. "Ne jedan grad. Stotine njih"

"Da" reče Hazleton. "Evo odgovora, šefe, barem djelomičnog. To je nakupina. Oki-nakupina."

Amalfi je nakupinu zaobišao u širokom luku. Čim je grad usporio do sigurne brzine, Amalfi je naredio da O’Brianu pošalje izviđačke robote. Nije ih smio poslati ranije, jer bi zaostali i bili bi izgubljeni, budući da je njihova brzina bila jedva nešto veća od samoga grada.

Pokazali su neobičnu i sumornu sliku. To prazno područje u kojem su se gradovi-lutalice okupili bilo je na samom rubu akolitskog zvjezdanog jata, i to na onoj bližoj strani ostatka galaktike. Kao što je Hazleton rekao, sustav zvijezda, najbliži tom području, bio je trostruki. Sastojao se od dvije zvijezde G₀ tipa i jednog crvenog patuljka, što je predstavljalo gotovo kopiju sustava Alfa Centauri. Ali bila je tu i jedna razlika: te dvije G₀ zvijezde međusobno su bile vrlo blizu pa su tvorile spektroskopski dvojac koji se i s ove relativno male udaljenosti mogao razdvojiti tek uz pomoć Dinwiddievih sklopova, dok je crveni patuljak izletio u prazninu i bio je sada udaljen od svojih pratitelja više od četiri svjetlosne godine.

Oko sitne, gotovo hladne vatre crvenog patuljka naguralo se više od tri stotine Oki-gradova. Tekli su zaslonom poput beskonačne, bezgranične poplave zelenih točaka, poput rijeke neobičnih asteroida, poskakujući svemirom, mimoilazeći jedni druge u svojim stazama oko patuljaste zvijezde. Zgusnuli su se najviše oko same zvijezde koja je to malo svoga zračenja slala tako škrto da je bila, kad je Hazleton prvi put zapazio tu nakupinu, gotovo sasvim skrivena na zaslonu Dinwiddievim kodom. Neki gradovi, kasno pridošli, zadržali su se na stazama udaljenim i do pet milijarda kilometara od zvijezde - spinska polja se ne vole naći jedno blizu drugog.

"Ovo je zastrašujuće’,’ reče Dee, pažljivo proučavajući zaslon. Znala sam da postoje i drugi Oki-gradovi, a nakon sukoba s propalicama to mi je bilo i te kako jasno. Ali ovoliko gradova! Nisam vjerovala da ih u čitavoj Galaktici ima više od tristo.

"Vrlo slaba procjena" reče Hazleton popustljivo. "Pri zadnjem popisu izbrojano je oko osamnaest tisuća tih gradova, zar ne, šefe?"

"Da" reče Amalfi. Nije mogao odvojiti oči s ekrana da bi pogledao Dee. "Ali znam što Dee želi reći. Ovo me vraški plaši, Mark. Nešto je moralo izazvati gotovo potpuno urušavanje ekonomije u ovom dijelu galaktike. Nikakva druga sila nije mogla uzrokovati ovakvu nakupinu. Ova akolitska kopilad je očito iskoristila tu situaciju za dovlačenje Okija ovamo i, zbog međusobne konkurencije samih Okija, vrlo jeftino unajmljivala onoliko njih koliko im treba."

"Drugim riječima, uz najnižu moguću nadnicu" reče Hazleton. "Ali za što?"

"Tu si me našao. Možda pokušavaju industrijalizirati cijelo jato kako bi postali ekonomski samodovoljni prije nego i njih zahvati depresija ili već bilo što o čemu se tu radi. Jedino u što možemo sada biti sigurni jest da moramo odavde otići čim novi generator spinskog polja bude instaliran. Ovdje neće biti unosnog posla."

"Nisam baš siguran slažem li se s tim" reče Hazleton, razmještajući svoje mršave, i, izgleda, univerzalno uzglobljene udove po fotelji. "Ako se ovdje industrijaliziraju, to bi moglo značiti da je i depresija ovdje, a ne negdje drugdje. Možda su prevelikom proizvodnjom izazvali nestašicu novca, posebno ako je njihov distributivni sustav onako zapetljan, škripav i nepravedan kako je to obično u provincijama. Vlada li ovdje deflacija dolara, dobro ćemo proći."

Amalfi je o tome razmislio. Činilo se da je stvar u redu.

"Morat ćemo pričekati i vidjeti" reče. "Možda si zaista u pravu. Ali jedno zvjezdano jato se ne bi moglo nadati, čak ni u fazi svoga najvećega buma, da može zapošljavati tri stotine gradova. Rasipanje tehnologije koje bi se pritom pojavilo bilo bi stravično. Osim toga, područje nelikvidnosti ne privlači Okije, već ih odbija"

"Ne mora uvijek biti tako. Pretpostavimo postojanje viška vanjskog novca. Sjetite se kako su u nacionalističko doba na Zemlji umjetnici i ostala sirotinja napuštali veliku hamiltonsku državu, zaboravio sam kako se zvala, i živjeli u mnogo manjim državama gdje je do inflatornog novca bilo lakše doći?"

"To je bilo nešto drugo. Tada su postojale razne valute..."

"Dečki, smijem li se umiješati u ove muške razgovore?" upita Dee oklijevajući, ali i s blagim podsmjehom u glasu. "Ovdje nešto ne razumijem. Pretpostavimo da je privreda propala u čitavom području ovog kraka Galaktike. Kako je propala, to ću prepustiti vama dvojici. Mi smo na Utopiji imali privredu s vječito istim koeficijentom obrta kapitala, što je trajalo od pamtivijeka i zato mi se možda može oprostiti što ne razumijem o čemu govorite. Ali u oba slučaja, bila inflacija ili deflacija, uvijek možemo otići čim nabavimo novi generator spinskog polja."

Amalfi naporno odmahne glavom. "To je baš ono čega se bojim, Dee" reče on. "U toj nakupini ima prokleto mnogo Okija; nemoguće je da svi imaju pokvarene pogonske sustave. Ako postoje neka mjesta gdje se može otići i gdje su ekonomske prilike bolje, zašto nisu tamo otišli? Zašto su se nabili i stvorili nakupinu ovdje, u tom zvjezdanom skupu bogu iza nogu, kao da nigdje u svemiru nema posla? Okiji nisu skloni sjedenju, a niti druženju."

Hazleton je počeo polagano prstima bubnjati po rukohvatu svoje fotelje, stisnutih očiju. "Novac je energija" rekao je. "Ipak, ne mogu reći da mi se ovo sviđa. Što više razmišljam, sve više stječem dojam da se iz ovog škripca nećemo izvući nikakvim oštroumnim trikovima. Možda smo trebali ostati s Onom."

"Možda."

Amalfi je opet prebacio pažnju na nadzorne ploče. Hazleton je bio profinjeni kombinator; ali baš jedna od posljedica te njegove profinjenosti bio je nepotrebno velik gubitak vremena na pretpostavke o stvarima koje će se uskoro i same po sebi raspetljati.

Grad se približavao ovdašnjem planetu-pristaništu, koji je nosio nevjerojatno ime Murphy. Prilaz njemu između zbijenih zvijezda ovog jata bila je zahtjevna zadaća pa je gradonačelnik osobno morao uzeti u ruke polugu upravljača. Naravno, Gradski Oci su mogli sigurno provesti grad kroz sukobljena gravitacijska polja i spustiti ga na Murphy, ali njima bi za to trebalo mjesec dana. A Hazleton bi to obavljao brže nego Amalfi, ali bi Gradski Oci cijelim putem nadzirali njegovo upravljanje i oduzeli bi mu nadzor čim bi i najmanje prekoračio granice tolerancije koje su oni smatrali sigurnim. Nisu bili programirani za uvažavanje prečaca.

Naravno, nisu bili programirani ni za poštivanje izravne intuicijske spoznaje prostornih udaljenosti i tlaka mase, spoznaju koja je činila Amalfija maestralnim pilotom. Ali vlast nad Amalfijem nisu imali, izuzimajući onu vrhovnu vlast, mogućnost njegove smjene.

Dok je Murphy rastao na zaslonima, u nadzornu prostoriju je počelo ulaziti tehničko osoblje, jedan po jedan, aktivirajući svojim osobnim ključevima radne stolove koji nisu bili rabljeni već više od tri stoljeća - još otkad je u grad stigao zadnji novi generator spinskog polja. Pripremanje gradskog pogonskog sklopa za prijem nove opreme bio je krupan zahvat. Svi ostali gradski generatori spinskih polja morat će se ugoditi na odgovarajuće nove frekvencije kako bi se uklopili s novim strojem. U sadašnjem slučaju, posao će biti dodatno zamršen zbog radioaktivnosti pokvarenog stroja. Osoblje u škveru bi moralo imati opremu s pomoću koje se i taj problem može riješiti - izvlačenje plinova uobičajeni je prvi korak - ali nijedan škver ne može poznavati dotičnu opremu onako detaljno kao sam Oki-grad kojem oprema pripada. Svaki grad je jedinstven.

Na zaslonu je Amalfi vidio da je Murphy sasvim običan planet. Bio je tek nešto malo veći od Marsa, ali ugodniji za život, jer je bio znatno bliže matičnoj zvijezdi.

Međutim, izgledao je napušteno. Dok se grad približavao, Amalfi je mogao vidjeti kratere za spuštanje, promjera tridesetak kilometara, tipične za pristanišni planet; ali svaki od tih savršeno pravilnih kratera opasanih strojevima bio je, barem na vidljivoj strani planeta, prazan.

Čuo je Hazletona kako mrmlja: "Ovo je loše." Svakako nije baš bilo previše obećavajuće.

Planet se polako okretao pred njihovim očima. Onda jedan grad klizne preko horizonta. Hazleton oštro udahne kroza zube. Amalfi je čuo i tiho komešanje, zatim korake - nekoliko tehničara mu je prišlo s leđa promatrajući preko njegova ramena.

"Na svoja mjesta!" zarežao je. Tehničari se rasprše poput lišća. Na nezaposlenom servisnom krajoliku ovaj prizemljeni grad je izgledao zastrašujuće golem. Stršio je iz tla kao da je sve oko sebe osvojio - ali bio je to goli div, oboren, nebranjen, bez ikakvih spinskih zastora. Naravno, moglo je postojati mnogo razloga za neaktiviranje tih zastora, ali je grad bez njih ipak bio rijedak prizor, uznemirujući, kao oderano truplo u spremniku, a na njegovu rubu kao da se nešto događalo. Amalfi se nije mogao otresti razmišljanja o toj aktivnosti kao radu bakterija.

"Zar to na naše pitanje ne odgovara na Deein način?" naposljetku reče Hazleton. "Evo grada koji ima love za popravak, dakle, novac koji dolazi izvan akolitske zone sigurno još ima svoju vrijednost. Popravljanje se obavlja, dakle nije sve sasvim bezizgledno - taj grad vjeruje da ima kamo otići odavde. Gotovo sigurno je to pametna družina s kojom bi se vrijedilo posavjetovati. Jer, uspjela je spriječiti Akolite da ogule i taj grad - a za postojanje one nakupine ima samo jedno objašnjenje - vjerojatno nekakva prijevara od strane Akolita. Šefe, najbolje bi se bilo povezati s tim gradom još prije nego pristanemo. Možda bismo saznali što nas očekuje."

"Ne" reče Amalfi. "Ostani na svome mjestu, Mark."

"Zašto? To nam nikako ne bi naštetilo."

Amalfi nije odgovorio. Njegovo unutarnje osjetilo već mu je naznačilo nešto zbog čega je Hazletonova logika potpuno padala u vodu; to nešto se moglo vidjeti i na Hazletonovim instrumentima, ali Hazleton ih se nije potrudio pogledati. Gradski upravitelj je dopustio da ga jedna pretpostavka odnese u svijet na oblacima.

Odjednom su preko nadzorne ploče započeli namigivati usmjerujuči signali. Automatski vodiči iz nadzornog tornja na Murphyju upućivali su svojim mahanjem grad prema jednom spremnom doku. Amalfi je poslušno pokrenuo upravljačku palicu, očekujući paljenje jednog narančastog signala koji bi javio nazočnost nekog živog inteligentnog bića koje je spremno pokazati mišljenje o poželjnosti ili nepoželjnosti Okija na Murphyju.

Ne javi se nikakvo mišljenje niti ikakvo biće, no on ipak započne spuštati grad prema doku na tlu koji baš i nije mnogo obećavao. Očito je posao na Murphyju išao tako loše da je većina osoblja otišla iz ovog pristaništa. Ako je tako, samo automati u tornju mogu upravljati ovim neočekivanim slijetanjem, jer nitko drugi nije pri ruci.

Sliježući ramenima, Amalfi prepusti slijetanje Gradskim Očima. Budući da za slijetanje više nije trebala politička odluka, više nije morao upravljati čovjek. Rutinske operacije su područje rada Gradskih Otaca.

"Prvo spuštanje na planet nakon Ona" reče Hazleton. Činio se sada znatno vedrijim. "Bit će ugodno protegnuti noge."

"Neće biti protezanja nogu, niti bilo kakvog drugog oblika razonode" reče Amalfi. "Ne dok ne dobijemo više podataka. Od ovog planeta još nisam izvukao ni glasak. Mogu postojati, kako smo dosad naučili, neki lokalni običaji zbog kojih bi nam bilo, recimo, zabranjeno napustiti grad."

Dohvatio je mikrofon. "Dajte mi narednika pograničnih... Andersone? Gradonačelnik ovdje. Naoružaj deset dobrih ljudi iz odreda za desante i pričekaj gradskog upravitelja i mene na promatračnici kod Chatedral Parka. Rasporedi svoje ljude po okolnim mjestima pogodnim za neprimjetan prodor iz grada, ali tako da nas ne vide ovdašnji mještani, ako uopće postoje... Da, i to bi bilo dobro... U redu."

"Izlazimo" reče Hazleton.

"Da. I, Mark - može se lako dogoditi da nam ovo jato bude posljednja stanica. Hoćeš li to zapamtiti?"

"Neće mi to biti teško zapamtiti" reče Hazleton ravno gledajući u Amalfija ledeno-sivim očima, "jer je to baš ono što sam vam ja rekao prije četiri dana. Imam vlastite zamisli o tome kako treba izaći na kraj s takvom mogućnošću, zamisli koje vjerojatno neće biti jednake vašima. Prije četiri dana ste mi tvrdili da sam pretjerao s defetizmom. Sada ste mi oduzeli moj zaključak, zato što vas je nešto na to prisililo - a predobro vas poznajem da bih od vas očekivao objašnjenje o čemu se zapravo radi - i zato mi sada opet govorite ‘sjeti se Tora Pet! Pa ne možete imati i jedno i drugo, Amalfi."

Tijekom jedne sekunde pogledi im ostadoše spojeni, upereni zjenicom u zjenicu.

"Vas dvojica" reče Deein glas, "se ponašate kao da ste oženjeni."

Promatran s metalne staze doka u kojem je grad naposljetku počivao i čija je visina bila u ravnini s glavnom palubom grada, svijet zvan Murphy ukazao se Amalfiju kao opustošena mehanička divljina.

Bilo je to pravo groblje slonova od kranova, dizalica, teretnih kola, tračnica, malih lokomotiva, kablova, skela, paleta, vozila s gusjenicama, kliznih kanala, tekućih vrpca, spremnika, cisterna, utovarivača, djevi, daljinski upravljanih mehaničkih ruku, generatora spinskih polja, nabijača, reaktora, robota-izviđača i stotinjak drugih vrsta naprava stvorenih tijekom stoljeća, a koje bi jednog dana mogle zatrebati pri servisiranju nekoga grada.

Velikim dijelom su ti strojevi bili zahrđali ili urušeni u sebe, očuvani izvana, ali zauvijek mrtvi iznutra, s lažnim dijelovima koje bi mogao otkriti čak i jednostavan instrument poput mjerača radijacije koji svatko nosi na svojoj lijevoj ruci. Ipak, mnogi od njih su bili uporabljivi. Ali čitav prizor je stvarao dojam potpuno neuporabljivih strojeva.

Na bliskom horizontu stajao je, visok i uspravan, onaj drugi grad kojeg su vidjeli pri spuštanju New Yorka. Neki sitni mehanizmi su nešto petljali oko njega.

A na zakrčenoj površini Murphyja, daleko ispod metalne staze, u sjeni njujorške grdosije, usamljena sitna ljudska pojava skakutala je i gestikulirala.

Amalfi krene prvi niz usku spiralu metalnog stubišta, a Hazleton i Anderson su ga slijedili. Zvuk njihovih koraka bio je zatomljen razrijeđenim zrakom. Dobro je pazio kako hoda; na svjetovima s niskom gravitacijom poželjno je obuzdavati svoje mišiće. To što čovjek na takvim planetima pada sporije ne čini onaj završni udarac mnogo ugodnijim, a Amalfi je odavno otkrio, bude li imalo nepažljiv, da ga vlastita bikovska snaga često dovodi u nezgodu čim gravitacija odstupi od one stalne gradske.

Ta sitna ljudska pojava bio je jedan od tehničkog osoblja u škveru, niskog rasta, kovrčave kose, u čistoj odori, ali izgužvanoj. Možda je u njoj spavao, ali radio u njoj svakako nije. Imao je glatko, okruglasto lice tamne puti, masno i puno prištića. Divlje je buljio u Amalfija očima poput dna pivskih boca.

"Dovraga?" rekao je. "Kako ste vi ovamo dospjeli?"

"Plovili smo, a što drugo? Kada nas možete preuzeti na servis?"

"Ja postavljam pitanja, protuho. A tom tvojem naredniku reci neka makne ruku s pištolja. Živcira me, a kad sam nervozan, mogu svašta učiniti. Vi bi servis, ha?"

"A što drugo?"

"Zauzeti smo. Vrati se u svoju nakupinu."

"Zauzeti ste jednako kao i molekula na nula Kelvina" zaurla Amalfi, izbacivši glavu naprijed. Sjajni, natečeni nos škverana se povukao, ali ne značajno. "Trebamo popravak pa ćemo ga i dobiti. Imamo novac, možemo platiti, a radi popravka nas je ovamo uputio poručnik Lerner iz vaše lokalne policije. Ako ti ovi razlozi nisu dovoljni, reći ću svom naredniku da tu ruku pokraj pištolja uporabi - vjerojatno bi ga mogao zgrabiti i opaliti prije nego što se stigneš spotaknuti o taj krš u ovom smetlištu."

"Dovraga, kome ti to prijetiš? Sada si u akolitskim zvijezdama, zar ne znaš? Slomili smo mi i bolje - ne, pričekajte malo, naredniče, nemojmo prenagliti. Imao sam toliko problema s protuhama pa mi se sada svuda priviđaju. Možda ste vi ipak u redu. Spomenuli ste novac - jasno sam čuo."

"Čuli ste" reče Amalfi jedva zadržavajući mirnoću.

"Vaši Gradski Oci će to jamčiti?"

"Sigurno. Hazletone... ma, gdje je? Dovraga, Andersone, što se zbilo s gradskim upraviteljem?"

"Tijekom spuštanja skrenuo je na jedan odvojak staze i udaljio se" reče narednik pograničnih snaga. "Nije rekao kamo ide."

"Vratit će se on - nadam se" reče Amalfi. "Slušajte, prijatelju, potreban nam je popravak. Imamo pokvareni generator spinskog polja i to u vrućem stanju. Možete li ga izvući i zamijeniti, i to, ako je moguće, najnovijim modelom koji imate?"

Škveranin se zamislio. Izgleda da mu se radni zadatak sviđao; izraz lica mu se potpuno promijenio pa je to njegovo ružno lice čak počelo djelovati prijateljski.

"Pa, imam jedan šest-R-šest na skladištu koji bi mogao biti ugrađen ako imate refluksno laminirana postolja za njega" reče polagano. "A ako nemate, imam i jedan obnovljen B-C-sedam-sedam-Y koji pjevucka slatko kao da je nov. Ali ja nikad ranije nisam izvlačio radioaktivan generator - nisam ni znao da spinska radioaktivnost može postati značajna. Postoji li u vašoj utvrdi netko tko mi može pomoći oko dekontaminacije?"

"Da, sve je spremno, samo treba navaliti na posao. Provjerite boju našeg novca pa započnimo."

"Trebat će mi nešto vremena za okupljanje ekipe" reče škveranin. "Usput rečeno, ne dopuštajte vašima previše lutanja uokolo. Murja to ne voli."

"Učinit ću najbolje što mogu."

Škveranin je odlepršao između nepomičnih zahrđalih strojeva. Amalfi je promatrao taj odlazak, diveći se još jednom lakoći kojom je moguće navesti rođenog tehničara da zaboravi za koga radi i u koju svrhu će taj rad biti iskorišten. Prvo treba spomenuti novae - jer su tehničari obično slabo plaćeni - onda naglasiti tijesno povezan zanimljiv problem - i taj je tehničar postao tvoj čovjek. Amalfija je uvijek radovao susret s pragmatičnim protivnikom. "Šefe..."

Amalfi se hitro okrete. "Gdje si bio i kog si vraga radio? Zar me nisi čuo kad sam rekao da je ovaj planet vjerojatno zabranjen za turiste? Da si bio ovdje kad si trebao, čuo bi kako iz te rečenice ispada ono ‘vjerojatno! a osim toga stvar bi znatno ubrzao!"

"Svjestan sam toga" reče Hazleton jednoličnim glasom. "Svjesno sam riskirao - a to je sposobnost koju ste vi, Amalfi, izgleda zaboravili. I isplatilo se. Otišao sam do onoga drugoga grada i otkrio nešto što moramo znati. Usput rečeno, ovdašnji dokovi za gradove su u rasulu. Ovaj dok, i onaj u kojem je taj drugi grad, vjerojatno su jedina dva upotrebljiva u krugu od nekoliko stotina kilometara. Svi ostali su praktično puni pijeska, hrđe i otpadnih komada betona."

"A taj drugi grad?" upita Amalfi vrlo tiho.

"Nedvojbeno zaplijenjen zbog bankrota. Sav je otrcan i napušten. Pola ga se drži samo zahvaljujući potpornim gredama; u nekim ulicama su podignute daščare. Većim dijelom to je olupina. Tamo je neka ekipa koja ga pokušava dovesti u nekakvo upotrebljivo stanje, ali oni to rade bez žurbe i ne pripremaju ga za život u njemu - jedino ga žele pokrenuti. Očito to nije ekipa iz samoga grada. A gdje su građani to se bojim i pomisliti."

"O puno stvari nisi baš promislio" reče Amalfi. "Stanovnici grada su u dužničkom zatvoru, jasno. Škver osposobljava grad za obavljanje nekog prljavog posla. Ne očekuju da će grad preživjeti taj posao - radi se o nekom poslu koji nijedan slobodan grad ne bi prihvatio, bez obzira na ponuđenu sumu."

"A što bi to moglo biti?"

"Uspostavljanje uporišta na nekom plinovitom divu" reče Amalfi. "Odlučili su iskoristiti neki amonijačno-metanski planet male gustoće s ledenom jezgrom, neki planet tipa Jupitera, koji nikako drukčije ne bi mogli pobijediti. Pretpostavljam da im to uporište treba kao neiscrpan izvor otrovnog plina."

"Nije to vaša jedina pretpostavka" reče Hazleton kroz stisnuta usta. "Očekujem kaznu što sam odskitao, Amalfi, ali prestar sam da mi se podmeću filozofiranja samo da bi se očuvao mit o vašem sveznanju."

"Nisam ja sveznajući" reče Amalfi ljubazno. "Dok smo se spuštali, promatrao sam taj grad. I gledao instrumente, što ti nisi učinio. I sami instrumenti su mi rekli da se u tom gradu ne događa ništa što prati normalno odvijanje života Okija. Rekli su mi i to da je u tijeku ugađanje spinskog polja koje će pregorjeti unutar godinu dana, a rekli su mi, nadalje, i što od takvog spinskog polja očekuje - kakvim se vanjskim uvjetima ono treba oduprijeti. Spinska polja će odbiti svaku nakupinu molekula velike brzine, ali neće previše ometati osmotski prolaz plinova. Naprezanje polja kako bi prekinulo i najmanji prolaz molekula, čak i pri tlakovima od više milijuna atmosfera, uništit će strojeve. Takvi uvjeti se pojavljuju samo u jednoj situaciji, u onoj koju ni jedan Oki-grad ne bi prihvatio ni na trenutak: a to je spuštanje na plinoviti div. Bilo je, dakle, očito da je grad, budući da ga pripremaju za takav posao, zaplijenjen - postao je državna imovina, a uništavanje državne imovine nikoga ne uznemiruje."

"Evo ga opet" reče Hazleton, "to ste mi mogli reći na vrijeme i spriječili biste moj izlet. Međutim, ovog puta je dobro što to niste učinili, jer još nisam rekao ono glavno što sam otkrio. Znate li koji je to grad?"

"Ne."

"Lijepo od vas što to priznajete. Ja znam. To je onaj grad o kojem smo slušali kad je građen prije tristo godina; takozvani svenamjenski grad. Obrisi mu se naziru čak i ispod svih tih naslaga smeća i truleži. Ovi Akoliti dopuštaju propadanje i najvažnijih dijelova, samo kako bi ga osposobili za obavljanje jedne jedine zadaće. Poželimo li, možemo im ga oteti. Proučio sam planove još kad su objavljeni i..."

Zašutio je. Amalfi se okrene, prateći Hazletonov pogled. Škveranin se vraćao punim trkom. U jednoj ruci je imao mezonski pištolj.

"Uvjerio si me" reče Amalfi brzo. "Možeš li se neprimjetno opet vratiti u grad? Ovo mi sliči na probleme."

"Mogu. Postoji..."

"Zasad je dovoljno samo ‘mogu! Uključi naše Gradske Oce na njihove i pokreni kod jednih i kod drugih standardnu okolnost N. I postavi našu lozinku za ‘pokreni spin’ - neka to bude samo da-ne signal."

"Okolnost N? Šefe, pa to je..."

"Znam što je to. Mislim da nam sada to treba. Naš pokvareni spin generator sprječava nas u bijegu bez korištenja usklađenih znanja dviju skupina Gradskih otaca; jednostavno nemamo dovoljnu brzinu. Kreni prije nego što bude prekasno."

Škveranin samo što nije stigao do njih; bijesno je kriknuo svaki put kad bi se na kraju skoka dočekao na noge, kao da taj udarac izbija iz njega takve zvukove. U razrijeđenoj atmosferi Murphyja to je zvučalo kao da puše u dječju pištaljku.

Hazleton je oklijevao još trenutak, a onda je sprintom krenuo uza stube. Škveranin izađe iza jednog stupa, pojavi se i opali. Mezonski pištolj je zaurlao prema nebu i istrgnuo mu se iz ruke, odlijećući unatrag. Bilo je očito da taj čovjek nikad prije nije pucao iz mezonskog pištolja.

"Gradonačelniče Amalfi, trebam li ga... ?"

"Ne još, naredniče. Samo ga pokrivajte, to je sve. Hej, ti! Dođi. Nježno i polagano, ruku spojenih iza potiljka. Tako... A sada: zašto si pucao na moga gradskoga upravitelja?"

To tamno lice sada je postalo pepeljasto. "Ne možete se izvući" reče škveranin. Riječi su mu zapinjale u grlu. "Desetak policijskih jedinica je već krenulo. Razbit će vas totalno. Bit će veselje to gledati."

"Zašto?" reče Amalfi razumnim tonom. "Prvi si pucao na nas. Nismo učinili ništa loše."

"Osim što ste dali ček bez pokrića! Ovdje je to zločin gori od ubojstva, brate. Raspitao sam se o vama kod Lernera kojem sada već curi pjena iz usta. Molite boga da vas neka druga jedinica zgrabi prije njegove!"

"Ček bez pokrića?" upita Amalfi. "Zafrkavaš. Sudeći po tvom izgledu, naš novac je bolji od svega što vi ovdje koristite kao novae. Imamo germanij - čist germanij."

"Germanij?" ponovio je škveranin s nevjericom.

"To sam rekao. Trebao bi češće prati te tvoje uši."

Škveraninove obrve se nastave kretati sve više i više; kutovi njegovih usana započnu podrhtavati. Dvije debele, masne suze spuste mu se niz obraze, Kako je ruke još uvijek držao spletene iza glave, jako je podsjećao na čovjeka kojeg će uhvatiti nekakav napad. Onda mu se cijelo lice raspalo.

"Germanij!" dreknuo je. "Ha, ha-ha-ha! Germanij! U kojoj si to praznoj rupi dosad živio, Okiju? Germanij - ha, haaa" Vrisnuo je slabašno, spustio ruke kako bi obrisao suze iz očiju. "Nemaš srebro, ni zlato, ni platinu, ni kositar, ni željezo? Ili nešto drugo što ima iole ikakvu vrijednost? Brzo bježi odavde, vucibatino. Bankrot si. Eh, to ti govorim kao prijatelj, čisti se odavde. Dajem ti dobar savjet."

Čim se malo smirio, Amalfi upita: "Zašto germanij ne valja?"

"Ne" reče škveranin osvetoljubivo, ali i sažaljivo, zureći u Amalfija preko svog nevjerojatnog nosa. "Dobar je to metal, koristan. Ali nije više novac, Oki, to je to. Ne znam kako ti je ta spoznaja mogla izbjeći. Germanij je sada zadnje smeće - zapravo ne, i sada nešto vrijedi, ali samo toliko koliko vrijedi sam po sebi, ako shvaćaš što želim reći. Ako ti zatreba kupuješ ga, ali njime ne možeš kupovati druge stvari. Ovdje ne vrijedi kao novac. Ni ovdje, niti bilo gdje drugdje. Bilo gdje. Cijela Galaktika je bankrotirala. Potpuno bankrotirala."

Opet je obrisao oči. Iznad njihovih glava oglasila se sirena, ne baš preglasno, ali uporno.

Hazleton je bio spreman; primijetio je približavanje policije.

* * *

Amalfi još nije shvaćao što se dogodilo kad je pritisnuo tipku ‘pokreni spin.’ Nije se čak ni nadao da će to shvatiti bilo kada u budućnosti; ne bi mu pomoglo ni upitati Gradske Oce, jer bi mu odbili to objasniti - iz jednostavnog razloga što ni sami nisu znali odgovor. Ono što su čuvali u pričuvi za slučaj nastupa standardne okolnosti N-te krajnje okolnosti koju je svaki Oki-grad mogao jednom očekivati, okolnosti kad se treba odlučiti za potpuno uništenje ili brzi bijeg - bilo je drastično i bez presedana. Postalo je izvodljivo tek kad su njujorški Gradski Oci dobili mogućnost udruživanja svoga znanja sa znanjem Gradskih Otaca svenamjenskog grada.

Grad je prebačen iz suhog doka na Murphyju na neku neprepoznatljivu koordinatu u svemiru. To prebacivanje je obavljeno bez ikakvog utroška vremena i bez zamjetnog korištenja energije. Do trenutka prebacivanja grad je bio na Murphyju; Amalfi je okrenuo ključ, Murphy je nestao, a Jake se već javljao i gradske zvjezdarnice s pitanjem gdje se to grad nalazi. Rečeno mu je da to mora on ustanoviti.

Policajci su stigli na Murphy u primjerenom redu, ali nisu imali prigode pucati. Kad je Jake opet uspio pronaći planet Murphy, O’Brian je poslao jednog robotskog izviđača da motri na njih. Oni su sada već naveliko lunjali amo-tamo po nebu tog planeta poput zakašnjelih glumaca koji traže presudno dugme na ovratniku.

Sat kasnije, bez ikakve prethodne aktivnosti, i svenamjenski grad je nestao s Murphyja. Dok su se škverani dovoljno pribrali za podizanje nove uzbune, policija se već razišla na sve strane, loveći i dalje nešto što joj ranije nije bilo ni na kraj pameti da bi moglo nestati: Amalfijev grad. U međuvremenu su se uspjeli dovoljno usredotočiti na potragu za svenamjenskim gradom, ali on je već prestao s radom i postao neprimjetan.

Sada je plovio na stazi gotovo milijun kilometara udaljen od Amalfijeva grada. Ostao je opet bez zastora. Ako je u trenutku premještanja i ponio sa sobom nekog škveranina, taj je sada već morao biti mrtav, jer u tom gradu više nije bilo zraka.

A Gradski Oci stvarno nisu znali kako je sve to izvedeno; ili točnije rečeno, to više nisu znali. U standardnoj okolnosti N uključivao se zapečaćeni i samouništavajući sklop. To je tako programirano već odavno, kako bi se onemogućilo nesposobnoj ili lijenoj gradskoj administraciji korištenje tog postupka u svakoj najmanjoj krizi. Taj se sklop više nikada nije mogao uporabiti.

Amalfi je dobro znao da je iskoristio taj sklop i na svom i na svenamjenskom gradu, u situaciji koja nije bila stvarno onaj krajnji, ekstremni slučaj, nije bila okolnost N. Spiskao je zadnji izlaz za oba grada.

No bio je isto tako siguran da ni jednom ni drugom gradu ti sklopovi više nikad neće zatrebati.

Ta su dva grada sada lebdjela, povezana samo nevidljivim uskim ultrafonskim snopom, u području bez zvijezda, tri svjetlosne godine udaljeni od nakupine, osam parseka daleko od Murphyja. Stojeći sam na zvoniku gradske vijećnice, Amalfi nije mogao vidjeti mutno osvijetljene tornjeve mrtvoga grada, ali su oni zato plovili kroz njegov mozak, čekajući njegovu naredbu za povratak u život.

Nije mogao jasno zaključiti je li svojim postupkom krajnjeg očaja, u situaciji koja ipak nije bila krajnje očajna, zapravo ubio taj grad. Prema galaktičkoj katastrofi, to pitanje se činilo vrlo sitnim.

Ostavio je to po strani i razmislio o onome što je saznao o svom nevažećem čeku. Uporabna vrijednost germanija nikad nije bila tako visoka kao njegova monetarna vrijednost. Bio je dragocjen u mnogim tehničkim područjima: germanijeva rešetka se i pri relativno slabom poticaju rastaje od svog elektrona, granica p-n kod germanija radi kao kristalni detektor, i tako dalje. Taj je metal ušao u tisuće vrsta brojnih elektronskih aparata, a nabavljao se teško.

Ali ne baš tako teško. Kao i srebro, platina i iridij prije njega, germanij je svoju umjetnu monetarnu vrijednost dobio ekonomskim dogovorom proizašlim iz mitova, naklonosti draguljara, ljubomorom državnih monopola. Prije ili kasnije se moralo dogoditi da neki planet ili neko zvjezdano jato s visokom tehnologijom - i odgovarajućim brzim obrtom kapitala - nakupi dovoljno tog metala kako bi onemogućio svojim suparnicima, ili možda vlastitoj blagajni, uporabu germanijskog standarda; ili je netko pronašao način za vrlo jeftinu sintezu, možda transmutacijom, velike količine germanija. Sada više nije bilo važno koja je od tih mogućnosti u ovom konkretnom slučaju nastupila.

Važne su bile samo posljedice. Metal germanij koji se sada nalazio u gradu imao je, po novim cijenama, samo osminu one svoje nekadašnje monetarne vrijednosti. Ali najgore od svega je bilo što se glavnina gradskog proračuna nije sastojala od metala već od papira: New York je imao Ok dolare, tiskane od strane vlade, pokrivene zalihama metala germanija čuvanim na Zemlji i u još nekoliko upravnih centara. Budući da se taj papirni novac nije mogao zamijeniti za metal, sada mu je vrijednost bila zauvijek jednaka nuli.

Novi standard razmjene temeljio se na lijekovima. Da je grad uspio prije napuštanja Ona sakupiti očekivanu veliku zalihu antisenexa, sada bi bio multimilijarder. Ovako je postao gotovo siromah.

Amalfija je zanimalo kako je nastao taj novi monetarni standard na bazi lijekova. Okijima, koji su bili uglavnom odvojeni od glavnog tijeka povijesti, takve su promjene često izgledale kao rezultati mentalne oluje nekog nepoznatog genijalnog pojedinca; bilo je teško shvatiti da su rezultat nekih zbivanja koja su Okijima bila slabo poznata. Međutim, bez obzira kako je do toga došlo, neke dobre strane bile su jasne. Vrijednost lijekova se može precizno odrediti temeljem njihove terapeutske učinkovitosti i njihove raspoloživosti. Lijekovi koji se mogu jeftino sintetizirati u velikim količinama u novom monetarnom sustavu bit će sitniš - a oni drugi, oni rijetki, kod kojih je potražnja uvijek veća od ponude, bit će banknote od sto dolara.

Nadalje, čak i skupi lijekovi se mogu razrjeđivati, što će omogućiti određenu prilagodljivost u otplatama dugova; falsificirani lijekovi će se moći otkrivati laboratorijskim testovima jednako lako kao i lažne novčanice. I naposljetku, lijekovi zastarijevaju, a novi se tako brzo počinju koristiti da moraju biti valuta brzog optjecaja kako ih ni najgori grabežljivci ne bi mogu uspješno nagomilavati.

Bio je to dobar standard. Budući da se u praksi neće moći plaćati miligramima ili dijelom kubnih centimetara lijekova kad god treba nešto platiti, baš kao što se ranije nije moglo plaćati dovlačenjem sa sobom tone i pol germanija i predati ga nekome, papirni će se novac opet morati pojaviti.

Ali grad je ovom novom monetom bio siromašan. Novog papirnog novca uopće nije imao; jasno, prvom prigodom će prodati sav svoj germanij kako bi došao do neke zalihe novih novčanica. Možda će čak biti moguće prodati i papirnati novac na bazi germanija, računajući da će ga Zemlja ipak primiti natrag, ali po cijeni koja će iznositi tek osminu nominalne vrijednosti tog novca; pa i to samo onda ako Akoliti budu spremni gnjavitise takvim transakcijama.

Lijekovi zatečeni u gradu nisu se mogli rabiti za kupovinu bilo čega drugog. Trebali su za nastavak života grada. Amalfi se grozio i na samu pomisao na troškove koje će odsad svaki građanin podnositi za uporabu tih lijekova. Posebno zastrašujuću dvojbu nametnut će antisenexi: hoću li trošiti svoje antisenexe sada, kao novac kako bih se izvukao iz bijede, ili živjeti i dalje u bijedi, ali će mi život zato biti mnogo duži?...

Amalfi je nemilosrdno odbacivao jedan po jedan zaključak iz svoje glave, poput svećenika koji vitla bičem iza plačućih žrtava. Grad je siromašan. Među akolitskim zvijezdama ne može naći posao uz nadnicu koja bi opravdavala uloženi trud. A bez novog generatora spinskog polja, posao nigdje drugdje neće moći ni potražiti.

Preostala je samo nakupina. Nisu mogli nikamo drugdje.

Nikada ranije nije uveo New York u nakupinu; na samu pomisao o takvom ulasku nesvjesno je počeo brisati dlanove o bedra. Znao je da je oduvijek u njegovoj svijesti riječi ‘nakupina’ bila pridružena riječ - nikad.

Grad uvijek mora platiti sve što uzme; mora neoštećen izaći iz svake krize; uvijek mora biti sposoban uzdignuti samoga sebe...

Takva obilježja ponašanja sada su ostala otrcani izrazi, a ono nikad se pretvorilo u izraz za vrijeme, koje se poput svakog drugog vremena neizbježno pretvara u sada.

Amalfi podigne slušalicu telefona obješenog na ogradi zvonika.

"Hazleton?"

"Ovdje sam, šefe. Koja je presuda?"

"Još je nema" reče Amalfi. "Mi vjerojatno nismo ukrali onaj susjedni grad bez razloga; sada moramo otkriti možemo li napustiti svoj brod i pobjeći odavde tuđim brodom. Prebaci tamo nekoliko ljudi u skafanderima neka ga istraže.

Hazleton je jedan trenutak šutio. Toga trena je Amalfi shvatio da je to pitanje nevažno i da je presuda već izrečena. Jedan stih zemaljskog pjesnika Theodora Roethkea gmizao je po dnu Amalfijeve svijesti poput daždevnjaka: Rub ne može pojesti središte.

‘Dobro" reče Hazleton.

Pola sata kasnije Hazletonov glas nastavi: .’’Šefe, bojim se da taj grad stoji slabije nego mi. Pogonski strojevi su mu i sada dobri, ali su, jasno, svi redom pogrešno ugođeni. Osim toga, detaljniji pregled je pokazao da postoje velike građevne slabosti; oni škverani su stvarno temeljito rovali tamo gdje ne treba. Između ostalog, napukla je i kobilica grada - slijetanje su sigurno obavili Akoliti, a ne izvorna gradska posada."

Naravno, nemoguće je bilo usvojiti predviđanje svega toga znajući sadašnje Hazletonovo psihičko stanje koje je bilo na samom rubu neke pobune. Amalfi se nadao da tog stanja Hazleton još nije ni sam svjestan. Možda je Hazleton, unatoč gradonačelnikovu oprezu, uspio zapaziti sav onaj teret krivnje koji se u Amalfijevim osjećajima već dugo akumulirao - ili je možda sama slutnja da je on to uspio bila zapravo samo glas te krivnje. Bilo kako bilo, Amalfi si je dopustio da ga Hazleton požuri i navede na krađu svenamjenskog grada, iako je Amalfi već tada imao dvojbi; zapravo je Amalfi popustio samo radi mira u kući. Naposljetku reče: "Što preporučuješ, Mark?"

"Ja bih taj grad otkvačio, šefe. Žao mi je samo što sam se ja zalagao da ga ukrademo. Ono jedino što nam je taj grad mogao dati, a mi mogli usvojiti, preuzeli smo: naši Gradski Oci sada znaju sve što su njihovi ranije znali. Što bismo im drugo mogli uzeti, osim možda novi generator spinskog polja, a to je posao za dok u škveru."

"U redu. Stavi im zastor od nula cijelih trideset četiri posto, tek toliko da se učvrste na toj sadašnjoj stazi, i potom se vrati. Pazi dobro da generatori spinskog polja ne prorade jače od toga - jer bi onda objavili svoju nazočnost svakom promatraču udaljenom dva parseka uokolo i u temelju omeli našu operaciju."

"Dobro."

A sada je trebalo razmisliti o ovdašnjoj policiji. Odsad je Amalfijevu gradu pripasano kao grijeh ne samo izdavanje nepokrivenog čeka nego i krađa državne imovine, kao i i smrt akolitskih škverana koji su se bili zatekli na palubi tog drugog grada.

Sigurno mjesto je bilo jedino nakupina, a i ona samo privremeno. U nakupini se neki grad mogao, barem zasad, sakriti između tristo drugih - iako su mnogi od njih vjerojatno bolje naoružani nego što je Amalfijev grad ikada bio.

Postojala je čak mogućnost da u tom ribljem jatu gradova Amalfi naposljetku vidi svojim očima onu legendarnu leteću utvrdu - jedinu neljudsku tvorevinu koja je ikada krenula putovima okijskog života, sada već objekt bezbrojnih legendi zvjezdanih putnika. Amalfi je, kao i svaki drugi Oki, bio opčinjen pričom o toj tvrđavi, iako je dobro znao da su činjenice kojima se stvarno raspolagalo vrlo oskudne: tvrđava je kružila oko Vege sve dok matični planet te strahovlade nije razoren, a onda je neočekivano -jer Vegani nikada dotad nisu bili skloni putovati po Galaktici stro- jevima većim od bojnog broda - odletjela u nepoznate prostore, probijajući si put kroz obruč policijskih krstarica. Od toga dana o tvrđavi se više nikada ništa nije čulo, ali je legenda rasla i rasla.

Sami Vegani nisu baš bili privlačna bića pa je utoliko teže shvatiti zašto su Okiji tu legendu toliko voljeli. Jasno, Okiji u načelu nisu voljeli policajce, govorili su da ne vole ni Zemlju, ali to sve još nije objašnjavalo popularnost legende o tvrđavi. Sada se već govorilo da je ta tvrđava neranjiva, neograničeno snažna, da je u svakom kutku Galaktike počinila svakakva čuda, da je viđena svugdje i nigdje; Okijima je bila njihov Beowulf, njihov Cid, njihov Sigurd, Gawaine, Roland, Cuchulainn, Prometej, Leminkainen...

Amalfi iznenada osjeti jezu. Misao koja je mu je prošla kroz svijest bila je toliko nevjerojatna da ga je čisti nagon gotovo prisilio na prestanak daljnjeg razmišljanja o tome. Ta tvrđava je vjerojatno uništena već stoljećima prije. Ali ako još postoji, neki se zaključci nemilosrdno nameću, a temeljem njih moguće je poduzeti i određeno djelovanje...

Da, to je moguće. Moguće je. I svakako vrijedno pokušaja...

A ako stvarno uspije...

Amalfi je tu odluku donio, ali zatim odlučno odložio na stranu. Siguran je bio što će se u međuvremenu događati: Akoliti će koristiti Oki-nakupinu kao izvor bagatelne radne snage i, dokle god to čine, neće dopuštati svojim policajcima uništavanje svih po redu samo da bi se domogli nekog ‘kriminalnog’ grada. Po akolitskom načinu razmišljanja, svi Okiji su, već po definiciji, prijestupnici.

A to je sada, razmišljao je Amalfi, i potpuno točno, barem što se tiče njegova grada. New York sada nije samo skitnica, već i pravi propalica - po definiciji.

Kraj puta.

"Šefe? Vraćam se. U čemu je kvaka? Moramo to izvesti brzo, inače...

Amalfi odlučno pogleda prema crvenoj patuljastoj zvijezdi koja se nadvila nad balkon.

"Nema kvake" reče. "Poraženi smo, Mark. Idemo u nakupinu."

6. NAKUPINA

Gradovi su plovili svojim stalnim stazama oko malog crvenog sunca. Tu i tamo na ekranu su se mogla vidjeti pozicijska svjetla nekih od njih, ali većina nije imala struje čak ni za tako maleni utrošak. U tako zbijenoj letećoj skupini svjetla su bila od vitalnog značenja, ali je energija za održavanje spinskih zastora ipak bila još važnija.

Samo jedan grad je blistao - ne svojim pozicijskim svjetlima, koja su bila sva pogašena, već svojim uličnim osvjetljenjem. Taj grad je imao električne energije i za rasipanje - i želio je to svima pokazati. Također je želio naglasiti da energiju može trošiti na čisto razmetanje, ali ne i na elementarnu zakonsku obvezu kao što je održavanje pozicijskih svjetala.

Amalfi je uozbiljeno promatrao sliku toga blistavoga grada. Slika nije bila osobito jasna, jer se blistavi grad nalazio na povlaštenoj stazi u blizini crvenog patuljka, gdje je prirodno gravitacijsko polje same te zvijezde izazivalo znatna naprezanja u građi prostora. Zasićenje međuprostora spinskim zastorima tolikih drugih gradova još više je smanjivalo vidljivost, jer se Amalfijev grad nije uspio progurati bliže od osam a. j. od zvijezde, a ta je udaljenost približno jednaka onoj između Sunca i Saturna. Zbog toga je za Amalfija taj crveni patuljak bio samo zvijezda desete veličine; zvijezda G₀ udaljena četiri svjetlosne godine činila se mnogo bliža.

Jasno, nije se moglo svih tristo Oki-gradova zbiti dovoljno blizu crvenog patuljka kako bi od njega dobili više topline. Netko je morao biti i na udaljenijoj stazi. Isto je tako bili jasno, i predvidivo, da će oni najbogatiji energijom moći zauzeti najbolje mjesto, uza samu prigušenu zvjezdanu vatru, dok će oni koji moraju štedjeti svaki mogući erg energije morati cvokotati u potpunoj tami.

A to što je taj blistavi grad naglašavao svoj prkos - i prema ovdašnjim zakonima i prema zdravom razumu - dok su se akolitski brodovi s policijskom pratnjom već pojavljivali u srcu nakupine, bilo je iznenađujuće.

Amalfi podigne pogled prema nizovima ekranskih zaslona. Po drugi put u nepunih godinu dana našao se u jednoj prostoriji gradske vijećnice korištenoj izuzetno rijetko, gotovo nikad. Ova prostorija je bila nekadašnja dvorana za prijeme, u koju je prije nekih tisuću dvjesto godina ugrađen vrlo složen sustav ekrana; to je učinjeno ubrzo nakon polijetanja grada u svemir. Korištena je samo kad bi se grad približio nekom visoko razvijenom, izrazito civiliziranom zvjezdanom sustavu, gdje će biti potrebni višestruki pregovori s raznim diplomatskim, ekonomskim i zakonskim službama prije sklapanja posla. Amalfi svakako nije očekivao da će mu ova dvorana za prijame zatrebati u jednoj nakupini.

A o životu u Oki-nakupini, razmišljao je, nije znao mnogo.

Jedan od ekrana oživi. Pokazivao je cijelo uspravno obličje neke žene u starinskoj, čednoj odjeći, svrsishodno skrojenoj, ali očito izrađenoj od materijala koji ne traju dugo. U toj je odjeći bila žena čvrstog pogleda, ali ne čvrstih mišića; očito akolitska trgovačka zastupnica.

"Zadaća je" reče zastupnica hladnim glasom, "izgraditi privremeno naselje na Hernu Šest, kao što je već prije najavljeno. Tamo možemo zaposliti šest gradova. Plaćanje je po obavljenom poslu."

"Pažnja, Okiji."

Uključi se i treći zaslon. Načelne crte obrisa pojave Amalfi je prepoznao još prije nego se slika, izobličena ovdašnjim iskrivljenim prostornim poljem, stabilizirala. Malo je takvih izobličenja koja mogu sakriti opći izgled policajca. A nije se ni previše iznenadio kad je otkrio, čim se lice izoštrilo, da u ime policije govori poručnik Lerner, onaj isti koji je od Amalfija dobio mito, a onda otkrio da je isplata bila u bezvrijednom germaniju.

"Bude li ikakvog nereda, nećemo unajmiti nikoga" reče Lerner. "Nikoga! Jasno? Podnosite ovoj dami ponude, po propisu, a ona će ih prihvaćati ili odbijati u skladu sa svojim procjenama. Krene li na posao i neki od gradova za kojima je izvan nakupine raspisana tjeralica, bit će priveden odgovornosti - ovoga puta ne nudimo nikakav imunitet. A pokaže li netko ikakvo prokleto nepoštovanje..."

Slika poručnika Lernera je prošla kažiprstom peko svoga grla, pokret koji iz nekog razloga nikada nije izgubio svoju specifičnu jasnoću. Amalfi je zarežao i isključio ton; Lerner je još govorio, zastupnica također, ali se upalio još jedan zaslon, a Amalfi je morao čuti riječi koje će odatle stići. Riječi zastupnice i policajca su se mogli s gotovo potpunom sigurnošću predvidjeti - štoviše, Gradski Oci su Amalfiju već bili ispisali pretpostavke, pa je on stvarne riječi to dvoje ljudi slušao tek da bi se uvjerio ne pojavljuju li se nekakvi mogući nepoznati elementi.

Ali ono što će reći onaj blistavi grad uz crvenog patuljka, gospodar nakupine, kralj skitnica...

To nije mogao predvidjeti ni sam Amalfi, a kamoli Gradski Oci. Poručnik Lerner i trgovačka zastupnica su nijemo otvarali usta, a za to se vrijeme valovita sjena na četvrtom zaslonu polako oblikovala. Spori, teški, grubo samouvjereni glas već je sasvim ovladao prostorijom za prijame.

"Nitko neće prihvatiti ponudu ispod šezdeset" reče taj glas. "Gradovi klase A će za posao na Hernu tražiti sto dvadeset četiri, a gradovi klase B se neće javljati s nižim ponudama sve dok prokleta ponuđačica ne uzme onoliko iz klase A koliko je najviše voljna. Ako svih šest mjesta dobiju A gradovi, što se može. Gradovi C klase uopće se neće javljati u ovom slučaju. Tko naruši red, sredit ćemo ga odmah...

Slika se izoštrila. Amalfi je buljio iskolačenih očiju.

"... ili neposredno nakon odlaska murje. To je zasad sve."

Slika se ugasi, ali izobličeni ćelavi čovjek ogrnut starinskim ogrtačem od metalne mreže ostane u Amalfijevoj svijesti.

Kralj Okija bio je čovjek od lave. Možda ga je nekoć davno rodila majka, ali sada je više sličio tvorevini neke geološke katastrofe, na stup crne rastopljene lave koja je iz neke pukotine šiknula uvis i grubo se oblikovala u ljudsku pojavu.

Lice mu je bilo grozno unakaženo, razoreno jedinom još nepobijeđenom bolešću koja se ni sada nije mogla izliječiti, iako više nije bila smrtonosna.

Rakom.

Unutar Amalfijeve glave prostrujalo je mrmljanje jednog glasa, prenijeto putem sićušnog vibratora ugrađenog u mastoidnu kost iza gradonačelnikovog desnog uha. "Gradski Oci su točno predvidjeli što će ovaj reći" reče Hazleton. Javljao se sa svog položaja u centru grada u nadzornom tornju. "Ali ne vjerujem da je baš toliko naivan. Starac je: uzletio je još prije nego što su znali kako polarizirati spinski zastor protiv kozmičkih zraka. Mora imati najmanje dvije tisuće godina."

"Tijekom toga vremena čovjek može nakupiti poprilično lukavstva" suglasio se Amalfi slično tihim glasom. Ispod visokog vojnog ovratnika imao je mikrofone pripijene uz grlo. Da ga je netko gledao iz smjera zaslona, vidio bi samo usamljenog nepomičnog čovjeka koji šuti. Doduše, Amalfijeve usne su se ipak malo pomicale, ali lokalni prijenos je bio tako loš da se takvi detalji vjerojatno ne bi mogli opaziti. U slučaju potrebe mogao bi govoriti i bez pomicanja usana: za to je bio ekspert. "Najvjerojatnije ne misli to što govori. Ali najbolje je da za sada mirujemo." Pogledao je u pomoćni bojni model, trodimenzionu kartu kroz koju su se kretale točkice kodnih boja, prikazujući sve gradove, blisko crveno sunce i akolitske brodove, ne u mjerilu, ali zato u točnim relativnim položajima. Ovaj modcel je bio prerušen u radni stol čiji se pravi sadržaj mogao vidjeti samo sa zadnje strane pa je to mogao pratiti samo Amalfi. Tu se vidjelo da se akolitske snage sastoje od jednog trgovačkog broda i četiri policijska; od tih drugih, jedan je brod bio zapovjedna krstarica, najvjerojatnije Lernerova, a ostali su bili lake krstarice.

Nije to bila neka velika sila, ali ovdje nije ni bilo potrebe za cijelom eskadrilom. Kad bi se barem minimalno organizirali, Okiji bi mogli protjerati Lernera i njegovu štićenicu iz nakupine, makar pritom pretrpjeli i neke gubitke - ali kud bi pobjegli kad bi Lerner pozvao mornaricu u pomoć? Odgovor na to pitanje bio je sam po sebi jasan.

Visoko duž zavoja suprotnog zida upalio se niz od dvadeset i tri malih, osobnih’ ekranskih zaslona. Dvadeset i tri lica pogledaše dolje prema Amalfiju - gradonačelnici svih, osim jednog, A-grada u ovoj nakupini; dvadeset četvrti je bio Amalfijev. On opet pojača zvuk iz zvučnika.

"Jesmo li spremni za početak?" upita Akolitkinja. "Preda mnom su kodovi dvadeset i četiri grada; vidim da ste svi ovdje. U zadnje vrijeme među vama Okijima ima malo hrabrih - posao ovako jednostavan, a od vas tristo javilo se samo dvadeset četiri! To je ono ponašanje zbog kojeg ste i postali Okiji. Bojite se poštenog rada."

"Radit ćemo" reče kraljev glas. Međutim, njegov zaslon ostane sivo-zelen. "Pregledajte kodove i odaberite."

Trgovačka zastupnica je pogledom potražila izvor glasa. "Bez drskosti" reče ona oštro. "Ili ću potražiti dobrovoljce u klasi B. Tako bih barem uštedjela novac."

Odgovora nije bilo. Zastupnica se namrštila i pogledala popis kodova u svojoj ruci, zatim prozvala tri broja, a onda, uz nešto veće oklijevanje, i četvrti. Četiri zaslona iznad Amalfija se ugase, a u modelu se četiri zelene točke započnu udaljavati od crvenog patuljka.

"To je sve što nam treba za posao na Hernu Šest, izuzimajući posao pod tlakom" reče žena polagano. "Ovdje je osam gradova naznačeno kao specijalisti za tlačne radove. Vi tamo - tko ste, uopće?"

"Bradley-Vermont" reče jedno od lica iznad Amalfija.

"Koliko biste tražili za posao?"

"Sto dvadeset četiri" reče gradonačelnik Bradley-Vermonta zlovoljno.

"O-ho! Imate visoko mišljenje o sebi, ha? Eh, pa onda plutajte tu i trunite još neko vrijeme dok ne naučite nešto više o zakonu ponude i potražnje. Vi tamo - ovdje piše da ste Dresden iz Saske. Koliko vi tražite? Znajte, treba mi samo jedan."

Gradonačelnik Dresdena iz Saske je bio neki čovječuljak visokih jagodičnih kostiju i svjeducavih crnih očiju. Činilo se da, iako očito izgladnio, uživa u svemu tome; smješkao se, a oči su mu svjetlucale iznad velikih sjena koje su ih prividno povećale. "Tražimo sto dvadeset četiri" reče s pakosnom nehajnošću. Ženine oči postanu prorezi. "I vi, ha? To je slučajnost, ha? A vi?"

"Isto" reče treći gradonačelnik, očito nevoljko.

Zastupnica se naglo okrenula i uperila prst ravno u Amalfija. U vrlo starim gradovima, poput onog kraljevog, vjerojatno nije bilo moguće znati u koga je uperila prst; većina gradova u ovoj nakupini najvjerojatnije je za to imala, poput i samog New Yorka, kompenzacijski 3D sustav. "Koji je vaš grad?"

"Na to pitanje ne odgovaramo" reče Amalfi. "I onako nismo specijalisti za dak."

"To znam, razumijem kodove. Ali najveći ste Oki kojeg sam ikad vidjela - kad to govorim ne mislim na dimenzije ovog trbuha - i dovoljno ste suvremeni za tu svrhu. Posao je vaš za stotinu - ne više."

"Nisam zainteresiran."

"Onda niste samo debeljko već i budala. Tek što ste ušli u ovu paklenu jamu, već protiv vas postoje i optužbe ..."

"Ah, dakle, znate tko smo. Zašto ste pitali?"

"Nije bitno. Tko nije živio neko vrijeme u nakupini, ne zna što ona znači. Bilo bi pametnije da uzmete posao i zbrišete dok možete. Vrijedit ćete mi sto dvanaest ako uspijete završiti posao brže nego što je normirano."

"Imunitet ste nam već otkazali" reče Amalfi, "A osim toga nemate se razloga truditi ponovno nam ga dati. Nismo zainteresirani za dačne poslove ni po kojoj cijeni."

Žena se nasmijala. "Također ste i lažljivac. Znate jednako dobro poput mene da nitko ne uhićuje Okije dok rade. A po završetku posla jednako vam tako ne bi bilo teško otići. Dobro, evo - dat ću vam sto dvadeset. To je moja najviša ponuda, samo četiri manje od onoga što traže stručnjaci za tlak. Pošteno?

"Možda je pošteno" reče Amalfi. "Ali mi se ne bavimo poslovima u okolini pod visokim tlakom; osim toga već smo dobili izvješća s robotskih izviđača koje smo poslali na Hern VI čim je poručnik Lerner rekao da je posao tamo. Ne sviđa nam se izgled tog mjesta. Ne želimo taj posao. Nećemo ga prihvatiti za sto dvadeset, nećemo ga prihvatiti ni za sto dvadeset i četiri - nećemo ga uopće prihvatiti. Jasno?"

"Vrlo dobro" reče žena naglašeno opako, "čut ćete vi još od mene, Okiju"

Kralj je zurio u Amalfija pogledom koji se teško mogao protumačiti, ali koji svakako nije bio prijateljski. Amalfi je nagađao da kralj smatra da Amalfi pretjeruje s tim iskazivanjem Okijske solidarnosti. Kralju je možda moglo pasti na pamet još nešto -iskazivanje takve neovisnosti može biti početak nekog posezanja prema vlasti unutar nakupine. Da, Amalfi je bio siguran - kralj se i toga sjetio.

Sada je preostala još samo mogućnost unajmljivanja gradova klase B. Na početak pogađanja moralo se čekati prilično dugo. Pokazalo se da ova žena nije samo dobar trgovac već i važan poduzetnik. Željela je da svi unajmljeni gradovi, njih dvadeset, obave isti prljavi posao: iskop vrlo siromašnih ležišta karnotita na nekom malenom planetu koji se nalazi preblizu vruće zvijezde. Navali li istodobno dvadeset rudarskih gradova na takav planet, njega će, naravno, za samo nekoliko mjeseci pretvorit u malen i izbrazdan grumen otpadaka poput meteorita. Očito se radilo o poslu kojeg je trebalo odraditi najvećom mogućom brzinom uz plaćanje najmizernijih nadnica.

Iznenada, dok se zastupnica još premišljala, iz zvučnika se začuje glas. Bio je slab, nejasan, nije ga pratilo nijedno lice.

"Mi ćemo prihvatiti posao. Uzmite nas"

S mnogih zaslona začulo se mrmljanje, preko mnogih lica preletjela je ista sjena. Amalfi je pogledao u bojni model, ali je malo novog saznao. Signal je bio preslab. Sigurno je samo bilo da glas stiže iz nekog grada na dalekoj periferiji nakupine - grada kojem je energija bila očajnička potreba.

Akolitkinja je u prvi tren ostala bez riječi. Čak bi i u nakupini, pomisli Amalfi žalosno, morala vrijediti neka gruba pravila; ova je žena očito shvatila da bi unajmljivanje ovog dobrovoljca prije razgovora s ostalima moglo izazvati otpor.

"Ne miješaj se u ovo" reče kraljev glas, toliko sporije i s toliko većom težinom nego ranije da je praktički istisnuo zrak. "Pusti damu neka odabere sama. Nije joj potrebna ekipa radnika klase C."

"Preuzet ćemo posao. Rudarski smo grad, došli smo iz daleka, možemo prerađivati rudu plinskom difuzijom, radimo masenu spektrografiju, masenu kromatografiju, sve što bude potrebno. Možemo to obaviti. Posao nam je potreban’.’

"To važi i za ostale" reče kralj hladno, nimalo impresioniran. "Čekajte na red."

"Mi ovdje umiremo! Glad, hladnoća, žeđ, bolest!

"I drugima je isto. Misliš da se nekome od nas ovdje sviđa? Čekaj na red!"

"U redu" reče žena iznenada. "Već mi je zlo od toga da mi netko drugi određuje koga ću uzeti, a koga ne. Neka bude bilo tko, samo neka ovo završi. Dajte mi svoje koordinate, tko god da ste tamo, i - "

Kralj zaurla: "Dajte svoje koordinate i zabit ćemo vam jedan dirakov torpedo prije nego završite rečenicu! Akolitkinjo, koliko plaćaš za to tucanje kamena? Ovdje nitko neće raditi za manje od šezdeset - i točka."

"Mi ćemo pristati na pedeset pet"

Žena se neugodno nasmiješila. "Očito se u ovom zagađenom prostoru dogodila promjena: pojavio se netko spreman raditi kako treba. Sljedeći?"

"Ma, vraga, ne morate za to uzeti grad C-klase" izbrblja jedan od odbačenih iz klase A. "Pristat ćemo i mi na pedeset pet. Što možemo izgubiti?"

"Onda mi prihvaćamo pedeset", šapne odmah onaj s periferije. "Ti ćeš tamo dobiti metak u zube! A ti - ti si Coquilhatville iz Konga, zar ne? - ti ćeš zažaliti što si klepetao jezikom."

Među zelenim točkama u modelu nešto se je već počelo zbivati. Neki od većih gradova su napuštali svoje staze. Žena je pokazivala nejasne znakove zabrinutosti.

"Hazletone!" promrmlja Amalfi brzo. "Ovo će prije postati lošije nego bolje. Namjesti nas, najbrže što možeš, u položaj za uskakanje u jednu od onih napuštenih staza blizu crvenog patuljka; moramo to izvesti istog trenutka kad kažem."

"Nećemo moći postići brzinu..."

"Ne želim brzinu ni kad bismo mogli. Ovo ćemo morati izvesti polagano tako da ni na jednom ekranu ne bude zamijećeno da se krećemo suprotno od općeg kretanja. Osim toga, ako ikako možeš, lociraj mi taj periferijski gradić koji je prekršio red. Ne možeš li to postići bez privlačenja pažnje, odustani."

"Dogovoreno!"

"Tako mi Hadžijine pidžame, naučit ću vas redu!" uzvikne žena. "Otkazujem sve za danas. Neće biti posla ni za koga. Vratit ću se za tjedan dana. Možda će vam se do tada vratiti barem malo zdravog razuma. I< vragu, poručniče idemo odavde."

Međutim, ispalo je to teže nego što je ona to zamislila. Teški gradovi su između akolitskih brodova i otvorenog svemira stvorili svojevrsno valovito područje koje se širilo prema periferiji na kojoj su slabiji gradovi drhtali. U tom drugom, ledenom omotaču, već su gotovo svi gradovi klase C pokazivali znakove panike; a tamo još dalje blistave zelene iskrice gradova, čiji su tek obećani poslovi upravo propali, padale su srdito natrag prema glavnom oblaku.

Prijamna dvorana postane pravi pakao glasova i to uglavnom glasova gradonačelnika koji su se trudili dokazati da nisu baš oni krivi za raspad čekanja na red za posao. Negdje je nekoliko gradova, koristeći gužvu kao zaklon, pokušavalo ipak doviknuti Akolitkinji nove ponude. Kroz sve to urlao je kraljev glas, jak kao da je stizao iz megafona.

"Raščisti prostor!" poviknuo je Lerner. "Sklanjaj se tamo, jer tako mi..."

Kao da mu odgovaraju, u modelu iznenada zapucketaju poput vlasi tanki safirni tragovi paljbe. Smetnje izazvane neujednačenom paljbom mezotronskih pušaka zaškripaju kroz zvučnike, onemogućavajući razumijevanje dernjave očajnih lica na zaslonima. Užas, užas čovjeka koji iznenada shvaća da je situacija u kojoj se oduvijek stalno nalazio zapravo smrtno opasna, zaledi crte lica poručnika Lernera. Amalfi zamijeti da Lerner nešto dohvaća rukom.

"U redu, Hezletone, pokreni spin?’

Oštećeni spin generator je zajecao, grad se bolno pomaknuo. Lernerov lakat se trgne prema njegovu pojasu, a iz njegovog broda se ispruži blijeda zraka za navođenje betinijskog topa.

Koju sekundu kasnije nešto se razleti u bijelo užarenoj agoniji fuzijske eksplozije - nešto toliko udaljeno od središta gužve da je u napadu bijesa Amalfi prvo pomislio da Lerner namjerava potpuno nasumce uništavati Oki-gradove iz čistog ulijevanja straha. Onda mu je izraz Lernerovog lica rekao da je to bio tek nasumični hitac. Lerner je bio užasnut jednako kao i Amalfi i to izgleda iz potpuno istog razloga, smrću nekog nepoznatog grada, pasivnog promatrača.

Dubina te reakcije iznenadila je Amalfija. Možda se od Lernera još može i nešto dobro očekivati.

Neki nevjerojatno glupi Oki je počeo pucati na Lernera, ali su hitci podbacivali; mezotronske puške nisu primarno po svojoj namjeni vojno oružje, a Akoliti su se već gotovo sasvim izvukli iz nakupine. U jednom trenutku Amalfi se pobojao da će Lerner, zbog osvete, ispaliti još nekoliko betinijskih hitaca natrag u jato, ali taj je policajac očito uspio sačuvati ostad

To čak ni Akoliti nisu željeli, jer bi na kraju i oni ostali bez svog izvora stručne radne snage.

Gradska spinska polja su se ugasila. Žarko grimizno, maglovito svjetlo probijalo se kroz kameno stubište koje je vodilo iz prijamne prostorije do zvonika.

"Smjestili smo se blizu te smrdljive zvjezdice, šefe. Manje smo od milijun i pol kilometara udaljeni od staze kraljeva grada."

"Dobar posao, Mark. Spremi čamac. Idemo u posjet."

"U redu. Hoće li nam trebati nekakva posebna oprema?"

"Oprema?" reče Amalfi polako. "Pa... ne. Ali dobro bi bilo da povedeš i narednika Andersona. I, Mark..."

"Da?"

"Povedi i Dee."

Središte vlasti u kraljevom gradu bilo je izuzetno impresivno: drevno veličanstveno, cijelo u mramoru. Na donjem dijelu bilo je okruženo brojnim manje vrijednim građevinama, ali jednako lijepo građenima. Među tim građevinama se isticao teški, starinski most s istakama za kojeg Amalfi nije mogao pretpostaviti čemu uopće služi; premošćivao je jednu grdno široku aveniju koja dijelila grad popola, aveniju gotovo bez prometa. A i samim mostom su sada prolazili tek malobrojni pješaci.

Naposljetku je zaključio da su most sačuvali samo iz poštovanja prema povijesti. Drugog razloga nije moglo biti, jer je u kraljevom gradu, kao i u svakom Oki-gradu, zračni taksi bio uobičajen oblik transporta. Kao i gradska vijećnica, taj most je bio vrlo lijep; možda je to bio dopunski motiv za očuvanje.

Taksi se prizemljio, zaljuljavši se malo. "Evo nas, gospodo" reče limeni taksist. "Dobrodošli u Budimpeštu."

Dee, Hazleton i za njima Amalfi izašli su na trg. Crveno nebo je bilo istočkano brojnim drugim taksijima koji su se približavali.

"Ovo sliči na sjednicu" reče Hazleton. "Dolaze gosti iz drugih, a ne samo upravno osoblje ovoga grada; zašto bi nas inače taksi-robot onako pozdravio?"

"I ja vjerujem da se o tome radi. Mislim da takav skup nije preuranjen. Po mojoj teoriji, kralj će sa svojim podanicima sada imati gadnih poteškoća. Zbog ovog okršaja sa Lernerom i zato što su svi izgubili posao, kraljeva pozicija je sigurno znatno oslabila. Ako je tako, imat ćemo dobre izglede."

"Govoreći o dobrim izgledima - gdje se uopće ulazi u ovu grobnicu? Aha - vjerojatno je to ono tamo."

Požurili su kroz sjenu ulaznog trijema okruženog stupovima. Unutra, u predvorju, mnoštvo se pogrbljenih ljudi krupnim koracima kretalo prema širokom starinskom stubištu, neki se okupljali u grupice i užurbano mrmljali pod raskošnim, ali slabim svjetlom. Tu ulaznu dvoranu su osvjetljavali veličanstveni lusteri; nisu davali previše svjetla, ali je luksuz padao s njih kao perje s pauna koji se mitari.

Netko povuče Amalfija za rukav. On pogleda dolje. Pokraj njega je stajao sićušan čovjek slavenskih crta naboranog lica i crnih očiju koje su zračile suspregnutom nedaćom.

"Ovo mjesto čini me nostalgičnim" reče taj mali čovjek, "iako u mom gradu ljudi baš i ne vole puku masovnost. Čini mi se da ste vi onaj gradonačelnik koji je odbio sve ponude, nastupajući u ime bezimenog grada. Imam pravo, zar ne?"

"Da" reče Amalfi proučavajući izgled tog čovjeka, što na tom polusvjetlu nije bilo baš lako. "A vi ste gradonačelnik Dresdena iz Saske, Franz Specht. Što možemo učiniti za vas?"

"Ništa, hvala. Jednostavno sam vam se želio predstaviti. Možda će vam unutra zatrebati netko koga poznajete." Kimnuo je glavom prema stubištu. "Divio sam se vašem današnjem držanju, ali možda ima nekih koji vam zamjeraju takvo držanje. Usput, zar vam je grad bezimen?"

"Nije" reče Amalfi. "Ali ponekad zatrebamo uporabiti svoje ime kao oružje, ili barem kao polugu. Zato ga držimo u pričuvi."

"Oružje! Eh, o tome vrijedi razmisliti. Vidjet ću vas kasnije, nadam se." Specht naglo skrene i izgubi se, sjena među sjenama. Hazleton, vidno zbunjen, pogleda Amalfija.

"Iz kojeg kuta to on, šefe? Možda neki daleki hitac?"

"Tako se i meni čini. U svakom slučaju točno je rekao da nam u ovoj gomili prijatelj može samo koristiti. Idemo gore."

U velikoj dvorani gdje je nekoć stajalo kraljevsko prijestolje - u doba kad još nije bilo Okija ni svemirskog letenja - sastanak je već počeo. Na povišenom podiju je stajao kralj, ćelav, silno visok, sav u ožiljcima, užasan, blistavo crn kao da je od antracita. Bio je to čovjek iz pradavnih doba, njegova drevnost bila je kao drevnost stijene, bezlična i bez događanja, bez povijesti u raskoši ovoga grada. Nitko ne bi očekivao takvog čovjeka kao gradonačelnika Budimpešte; Amalfi je duboko slutio da u analima ovoga grada postoje nedavne krvave mrlje.

Svejedno, taj kralj je bez nekog vidnog napora nadzirao buntovne Okije. Njegov silni glas je tutnjao oko njihovih glava poput lavina šljunka i kamenja, savladavajući ih već samom svojom sirovom jačinom. Nasuprot tog glasa povremeno blejanje protesta iz partera je zvučao jalovo, osuđeno na neuspjeh poput blejanja janjadi na koju se taj odron neizbježno obrušava.

"Pa ste znači bijesni!" grmio je. "Dobili ste malo batina pa sada tražite krivca! Ali reći ću vam tko je kriv! I što zbog toga morate učiniti. I, tako mi bogova, kad završim, to ćete i učiniti, svi do jednoga!"

Amalfi se progurao kroz nestrpljivu gomilu gradonačelnika i gradskih upravitelja. To mu je bila prigoda da dobro iskoristi svoja bikovska ramena. Hazleton i Dee su ga u korak pratili, držeći se za ruke. Okiji su gunđali što se on tako gura naprijed; međutim, bili su toliko obuzeti kraljevom tiradom i svojim žestokim, ali neuobličenim otporom prema kraljevom načinu vođenja koji je podsjećao na ovna za provaljivanje vrata na tvrđavama, da nisu mogli odvojiti ni trenutak za svađu dok se Amalfi probijao kroz njih prema povišenom podiju.

"Zašto sada visimo ovdje i dopuštamo ovim akolitskim seljačinama da nas ucjenjuju?" urlao je kralj. "To vam je sigurno već dozlogrdilo. U redu, dozlogrdilo je i meni. Da sam bio na vašem mjestu od početka, ne bih uopće dopustio da to tako krene! Kad sam došao, vi ste jedni drugima obarali cijene do kikirikija. Po završenoj licitaciji, svaki grad koji je dobio posao uvijek je radio ulazeći u financijski gubitak. Ja sam vam pokazao kako se morate organizirati. Ja sam vam pokazao kako ćete se izboriti za svoja prava. Ja sam vam pokazao kako oblikovati red čekanja na posao i kako ćete ga održati. A pokazat ću vam i što ćete učiniti kad se taj red raspadne."

Amalfi je posegnuo iza sebe, dohvatio Deeinu ruku i izvukao djevojku naprijed pokraj sebe. Sada su bili u samom prvom redu gomile, gotovo stisnuti uz povišeni podij. Kralj je primijetio komešanje, zastao je i pogledao dolje. Amalfi osjeti grčeviti stisak Deeine šake oko svoje. Uzvrati stiskom.

"U redu" reče Amalfi. Kad bi htio mogao je dopustiti svom glasu punu slobodu i prekriti znatan prostor njime. Dopustio mu je punu slobodu. "Pokaži ili zaveži."

Kralj, koji je zurio ravno dolje u njih, grčevito se pomakne, gotovo kao da je htio ustuknuti. "Tko si dovraga sada ti?" zaurlao je.

"Ja sam gradonačelnik jednoga grada koji je danas održao red" reče Amalfi. Nije se činilo da urla, ali je njegov glas u ovoj dvorani ipak odzvanjao ništa slabije od kraljeva. Gomilom se proširi brzi val mrmljanja; Amalfi je vidio kako ljudi nakrivljuju vratove pogledavajući prema njemu. "Ovdje smo najnoviji - i najveći -grad i sada smo prvi put vidjeli kako ti nesmiljeno upravljaš tim licitacijama za posao. Smatramo tvoj način lošim. Mi bismo radije vidjeli Akolite u paklu nego što bismo pristali raditi za njih uz bilo kakvu nadnicu, a da i ne govorim o ovim niskim nadnicama koje si ti odredio."

Netko od obližnjih se okrenuo i iskosa pogledao Amalfija. "Vi, očito, možete živjeti od zraka" reče taj Oki suho.

"Jedemo hranu. Splačine nećemo" odreže Amalfi. "A ti tamo gore na postolju - počujmo taj tvoj veliki plan kako ćemo se izvući iz ovog kaosa. Plan ne može nikako biti gori od ovog čekanja na posao - to je sigurno."

Kralj se započne šetati po postolju. Okrene se naglo čim je Amalfi završio, ostajući u raskoraku, šireći ruke, sagibajući svoju ćelavu glavu koja je tamno svjetlucala nasuprot blijedih tapiserija.

"Imat ćeš ga priliku čuti" zaurla. "Možeš se kladiti. Vidjet ćemo što će od te tvoje velike priče ostati kad završim. Ako ti želiš, ostani ovdje sam i pokušaj iscijediti od Akolita nadnice iz doba buma; ali imaš li pedju, krenut ćeš s nama."

"Kamo?" upita Amalfi mirno.

"Poduzet ćemo pohod na Zemlju."

Nastala je kratkotrajna tišina ošamućenosti. Onda u dvorani započne rasti složena galama, sve do grmljavine.

Amalfi se nacerio. Taj zvuk njegove reakcije nije bio baš previše dobronamjeran.

"Čekajte!" riknuo je kralj. "Čekajte, prokletstvo! Pitam vas -kakvog smisla ima boriti se protiv Akolita? Oni su tek lokalno smeće. Znaju isto dobro kao i mi da ne bi mogli nekažnjeno proći sa svojom robovlasničkom taktikom i svojom privatnom policijom i njenim teroriziranjem pucnjavom kad bi Zemlja pazila na njih."

"Zašto onda ne pozovemo zemaljske murjake?" pitao je netko.

"Zato što oni ne bi došli. Ne mogu. Nedvojbeno postoje Okiji diljem Galaktike koji u lokalnim sustavima i jatima trpe svašta, trpe stvari poput ovih koje mi trpimo. Ova depresija se proširila posvuda, a zemaljskih murjaka jednostavno nema dovoljno da bi bili istodobno na svim tim mjestima.

Ali mi to ne moramo trpjeti. Možemo otići do Zemlje i zatražiti svoja prava. Građani smo, svi mi - osim ako je neki Vegan ovdje. Jesi li ti Vegan, momče?"

Izbrazdano lice je zurilo dolje u Amalfija, smiješeći se grozno. Nestrpljiv hihot prostruji dvoranom.

"Mi ostali možemo otići do Zemlje i zatražiti da nam vlada financijski pomogne. Uostalom, čemu drugome vlada služi? Tko tiska novac pomoću kojeg su političari tijekom tolikih stoljeća ostali debeli? Nad kim bi vlada mogla vladati, koga bi oporezovala i kažnjavali kad ne bi bilo Okija? Odgovori mi na to, ti s orbitalnom tvrđavom ispod opasača!"

Smijeh je sada bio znatno jači i zvučao je samouvjerenije. Međutim, Amalfi je bio potpuno oguglao na viceve glede njegove trbušine; takvi napadi su bili jasan znak da protivnik nema više nijedan argument koji bi bio povezan s temom diskusije. Hladno je odgovorio: "Protiv više od polovine nas postojale su prijave več kad smo došli ovamo - ne optužbe lokalnih vlasti, već one zbog kršenja raznih zemaljskih zakona. Neki od nas već desedjećima na svaki mogući način izbjegavaju suočiti se sa zakonom zbog takvih stvari. Hoćeš li zemaljskim murjacima ponuditi na pladnju samoga sebe?"

Kralj kao da je sve to slušao samo s pola uha. Kad se čuo onaj drugi val smijeha, široko se osmjehnuo i od tada gledao dolje, u Dee, očekujući divljenje.

"Preko Diraca poslat ćemo poziv" reče on. "Svim Okijima, posvuda. ‘Vraćamo se na Zemlju! reći ćemo. ‘Idemo kući i tražimo polaganje računa. Radili smo u korist Zemlje teške poslove diljem ove Galaktike, a Zemlja nas je isplatila pretvorivši naš novac u otpadni papir. Idemo kući sa zahtjevom da Zemlja povodom toga nešto i poduzme - odredit ćemo datum - i svaki Oki koji ima petlju krenut će s nama. Kako vam to zvuči, ha?"

Deein stisak oko Amalfijeve ruke bio je sad jači nego ikad; nije vjerovao da ona može tako jako stisnuti ruku. Amalfi nije kralju ništa odgovarao; samo ga je gledao s metalnim sjajem u očima.

S nekog udaljenog mjesta u dvorani, glas tek nedavno upoznat reče: "Gradonačelnik bezimenog grada je postavio umjesno pitanje. Gledajući sa strane Zemlje, mi smo, u najgorem slučaju, opasna gomila potencijalnih kriminalaca. U najboljem smo slučaju gomila nezaposlenih nezadovoljnika; kao takvi Zemlji nismo poželjni u većem broju bilo gdje u blizini matičnog planeta." Hazleton se progurao u prednji red, stao s Deeine druge strane i ratoborno se zapiljio uvis, u kralja. Međutim kralj je prebacio pogled na drugu stranu iznad Hazletonove glave.

"Ima li tko bolju zamisao?" suho upita taj golemi crni čovjek. "Evo ga ovdje dolje dobri stari Vegan; taj je pun ideja. Počujmo njegovu. Sigurno je izvrsna. Mogu se okladiti da je ovaj Vegan pravi genij."

"Popnite se, šefe" zasikće Hazleton. "Imate ih!"

Amalfi je pustio Deeinu ruku - a to nije uspio učiniti baš nježno - i skočio nespretno, ali bez stvarnog napora, na povišeni podij. Okrenuo se suočiti s gomilom.

"Hej, gospodine" vikne netko. "Pa vi niste Vegan!"

Gomila se nelagodno nasmijala.

"Nikada to nisam ni tvrdio" odgovori Amalfi. Hazletonovo lice se istog trena opustilo. "Zar ste svi vi dječurlija, što li ste? Iz ovoga položaja vas neće izvući nikakva legendarna tvrđava. A ni neki glupi masovni let na Zemlju. Ne postoji lagani izlaz. Postoji izlaz, mukotrpan je, ako imate hrabrosti pokušati s njime."

"Da čujemo."

"Reci!"

"Završimo s tim."

"Dobro" reče Amalfi. Odšetao je iza kralja do golemog habsburškog prijestolja i sjeo u njega, čime je kralja uhvatio potpuno nespremnog. Dok je stajao, Amalfi je, unatoč svojoj debljini bio manji od kralja, ali sada sjedeći na tronu stvorio se dojam da je kralj ne samo manji, već i sasvim beznačajan. Amalfijev glas se sa stražnjeg dijela podija razlijegao jednako snažno kao i prije.

"Gospodo" reče on, "naš germanij je sada bezvrijedan. I naš papirni novac također. Izgleda da čak ni posao koji radimo više nije vrijedan, mjeren bilo kojim monetarnim standardom. U tome leži naš problem, a tu nam Zemlja ne može previše pomoći... jer i ona je uvučena u taj kolaps."

"Profesor" reče kralj svijajući usne na kojima su se vidjeli šavovi.

"Zašuti. Ti si me pozvao na podij. Ostajem ovdje sve dok ne kažem što moram. Rad je roba koju mi svi prodajemo. Rad rukama, teški rad, ništa ne vrijedi. Sve to mogu obaviti strojevi. Ali za intelektualni rad treba imati mozak; umjetnost i čista znanost izvan su dohvata bilo kojeg stroja.

Umjetnost, jasno, ne možemo prodavati. Ne možemo je ni proizvoditi; nismo umjetnici i nismo opremljeni za takvo nešto; tu potrebu zadovoljava jedan sasvim drukčiji odsječak galaktičkog društva. Ali rad glavom u oblasti čiste znanosti možemo prodavati, baš kao što smo oduvijek prodavali intelektualni rad u području primijenjenih znanosti. Bacamo li svoje karte kako treba, moći ćemo ga prodavati posvuda, po bilo kojoj cijeni koju zatražimo, bez obzira kakav je trenutni monetarni sustav. To je vrhunska roba i, dugoročno gledano, to je roba kojom ne može uspješno trgovati nitko osim Okija.

Prodajući tu robu, mi možemo preuzeti vlast nad akolitskim ili bilo kojim drugim zvjezdanim sustavom. U općoj depresiji to možemo postići bolje nego ikada ranije, jer sada možemo određivati cijenu sasvim proizvoljno."

"Dokaži" dovikne netko.

"To je lako. Ovdje je okupljeno oko tristo gradova. Udružimo se i uporabimo to akumulirano znanje. Ovo je prvi slučaj u povijest! da se tako brojna skupina Gradskih Otaca našla na istome mjestu, a i prvi slučaj okupljanja brojnih velikih društava specijaliziranih za različite znanosti. Ako se međusobno savjetujemo, udružimo li svoje intelektualne resurse na području tehnologije bit ćemo barem tisuću godina ispred ostatka Galaktike. Pojedini stručnjak se sada može kupiti praktički za bagatelu, ali nema tog stručnjaka - niti grada, niti planeta - koji bi se mogli usporediti s onim što mi imamo.

To je novac basnoslovne vrijednosti, gospodo, to je univerzalni novac: ljudsko znanje. Pogledajte samo: u ovoj galaktici ima osamdeset i pet milijuna nastanjenih, ali slabo razvijenih, planeta koji su spremni plaćati za sadašnje znanje, ono kojim sada već raspolažemo, a koje je prosječno oko sto godina u zaostatku u odnosu na zemaljsko. Ali ako udružimo svoje znanje, onda će i najnapredniji planeti, čak i sama Zemlja, vidjeti kako se njihove monete ruše, jer će i oni silno željeti kupiti od nas sve što ćemo im moći ponuditi."

"Pitanje!"

"Vi, straga, vi ste Dresden iz Saske, zar ne?" reče Amalfi. "Izvolite, gradonačelniče Specht."

"Jeste li sigurni da je udružena tehnologija pravi odgovor? Sami ste rekli da su uhodane tehnike područje rada strojeva. Drevni Godel-Churchovi teoremi pokazuju da nijedan stroj, niti skupina strojeva, ne može znatno unaprijediti ljudsku misao. Konstruktor mora programirati stroj, mora čak osmisliti željenu operaciju još prije nego što se stroj za obavljanje tog posla može konstruirati."

"Što je ovo sada, seminar?" upita kralj. "Da mi..."

"Počujmo ovo" dovikne netko.

"Nakon one današnje gužve..."

"Čujmo što kažu - razumno govore!"

Amalfi je pričekao trenutak, onda rekao: "Da, gradonačelnice Specht. Molim vas nastavite."

"Uglavnom sam iznio svoju zamisao. Strojevi ne mogu obavljati taj posao koji vi nudite kao rješenje naših problema. To je i razlogom zašto gradonačelnici imaju vlast nad Gradskim Očima, a ne obratno."

"To je istina" reče Amalfi. "Ja i ne tvrdim da bi nas potpuna povezanost svih naših Gradskih Otaca automatski izvukla iz problema. Kao prvo, morali bismo taj spoj isplanirati vrlo pažljivo, kao topološki problem, kako bismo bili sigurni da intenzitet spajanja neće dovesti do nestanka znanja umjesto do njegova povećanja. To je samo jedan primjer za ono o čemu ste govorili: strojevi se ne mogu snaći u topologiji, jer ona nije kvantitativna.

Kad sam rekao da je ovaj izlaz mukotrpan, baš to sam i mislio. I kad udružimo to svoje znanje akumulirano u strojevima, morat ćemo ga rastumačiti i tek ćemo ga onda moći uporabiti.

A za to je potrebno vrijeme. Mnogo vremena. Tehničari bi morali u svakoj fazi udruživanja znanja sve to nadzirati; morali bi biti sigurni da će Gradski Oci moći prihvatiti sve što se u njih bude slijevalo - koliko znamo njihove memorije nemaju ograničenja - ali tu pretpostavku još nitko nije potvrdio u praksi. Morat će se provesti procjene završnog rezultata, te procjene će obaviti Gradski Oci i u njima potražiti logičke pogreške, onda će se morati provjeriti i tu logiku kako se u njoj ne bi našle izvanlogičke pogreške koje Gradski Oci nisu mogli osjetiti, a onda će se pojaviti nove implikacije koje će zahtijevati tisuće potpunih novih provjeravanja...

Trebat će više od dvije, a možda i blizu pet godina, kako bi se sve barem donekle dobro obavilo. Gradski Oci će svoj dio obaviti tijekom nekoliko sati, ali ostatak vremena će se morati utrošiti da bi ljudski mozak mogao učiniti svoje. Dok se to bude zbivalo, mršavo ćemo prolaziti. Ali i sada smo prokleto mršavi, a kad sve bude završeno, moći ćemo sami sebi ispisivati karte za vožnju po cijeloj Galaktici."

"Vrlo dobar odgovor" reče Specht. Govorio je tiho, ali je svaka riječ fijukala kroz nepomični, znojem ovlaženi zrak poput tankih projektila. "Gospodo, po mome je gradonačelnik bezimenog grada u pravu."

"Vraga je u pravu!" započne urlati kralj, prilazeći krupnim koracima prednjem rubu podija i pokušavajući razgrnuti okolni zrak dok je hodao. "Tko želi sjediti pet godina i izigrava gomilu znanstvenika dok nas Akoliti prisiljavaju na kopanje rovova?"

"A tko želi biti pretvoren u plin?" uzvratio je netko piskutavo. "Tko se misli svađati sa Zemljom? Ja ne. Držat ću se što mogu dalje od zemaljskih murjaka. To je za Okije mudro rješenje."

"Murja!" povikao je kralj. "Murja traži usamljene gradove. A što ako na Zemlju krene tisuću gradova? Koji bi se murjak onda mogao petljati oko jednog grada i nekakvim optužbama zbog prekršaja? Da si ti murjak, i vidiš kako se rulja obrušuje na tebe, bi li pokušao razbiti masu napadom na jednog čovjeka u toj masi jer je negdje odbio poslušnost o udaljavanju ili prevario u nekom ugovoru o zamrzavanju voća uz proviziju od tri posto? Ako je to po zdravom razumu Okija, ja ću ga pojesti.

Vi ste momci kukavice, to je vaš problem. Danas su vas udarili, zaboljelo je. Nježne biljčice. Ali prokleto dobro znate da zakon postoji radi vaše zaštite, a ne šljama poput Akolita. Jasno da ne možemo dozvati zemaljske murjake ovamo da nas zaštite - murje nema dovoljno za takve stvari, nas nema dovoljno, a osim toga, kažnjavali bi nas jednog po jednog za sve što je upisano protiv nas. Ali kad krene tisuću Oki-gradova - mirnim načinom samo kako bi od Zemlje dobilo ono što je vaše - nitko vas neće moći dirati pojedinačno. Međutim, vi ste se uplašili! Radije biste čučali u nakupini i umirali pojedinačno!"

"Nitko od nas!"

"Ni mi!"

"Kad krećemo?"

"To je već bolje" reče kralj.

Začuje se Spechtov glas: "Vi iz Budimpešte pokušavate nas natjerati u stampedo. Pitanje još nije zatvoreno."

"U redu" složio se kralj. "Voljan sam postupiti razumno. Hoćemo li glasovati?"

"Još nismo spremni za glasovanje. Pitanje je još otvoreno."

"Pa?" reče kralj. "A ti tamo na toj debelo tapeciranoj kahlici -imaš još nešto za reći? Bojiš li se i ti glasovanja, poput Spechta?" Amalfi ustane hotimično sporo.

"Ja sam svoje rekao, a pomirit ću se s rezultatom glasovanja" reče, "ako nam fizički bude moguće to prihvatiti. Naša spinska oprema nam ne bi dopustila trenutni polazak prema Zemlji, izglasa li se to. Rekao sam što sam imao. Masovni let na Zemlju bio bi samoubojstvo."

"Trenutak" opet se probije Spechtov glas. "Prije nego što glasujemo, želim znati tko nas je to savjetovao. Budimpeštu znamo; ali - tko ste vi?"

U prijestolnoj dvorani istog trena zavlada mrtva tišina.

Svatko u dvorani je znao da od tog pitanja mnogo toga ovisi. Prestiž je među Okijima, dugoročno gledano, bio ovisan o samo dva čimbenika: o vremenu provedenom u letu i o podvizima koji su prepričavani unutar međuzvjezdane zajednice i onda upamćeni. Unutar oba čimbenika Amalfijev grad se nalazio visoko; bilo bi dovoljno da samo predstavi svoj grad pa da stekne barem pedeset posto izgleda za uspjeh u predstojećem glasovanju. Čak i kao bezimen, njegov grad je već stekao znatan ugled u ovoj nakupini.

Hazleton je očito bio tog mišljenja; Amalfi je mogao vidjeti tajne poruke koje mu je gradski upravitelj slao mahnitim pokretima ruku. Recite im, šefe. Ne možete pogriješiti. Recite im!

Nakon malo dužeg trena, slično zadržanom otkucaju srca, gradonačelnik reče: "Zovem se John Amalfi, gradonačelniče Specht."

Otvoreno jedinstven val neposluha prolomi se dvoranom. "Upitano i odgovoreno" reče kralj, pokazujući svoje nepravilne zube. "Drago mi je što vas imam na palubi, gospodine Amalfi. Dovraga, a sada, ako ćete sići s tog podija, preći ćemo na glasovanje. Ali nemojte žuriti napustiti grad, gospodine Amalfi. Želio bih popričati s vama, onako kao čovjek s čovjekom. Shvaćate?"

"Da" reče Amalfi. I onako ogroman, s lakoćom je skočio na pod dvorane i otišao do Dee i Hazletona koji su se držali za ruke.

"Šefe, pa zašto im niste rekli?" upita tiho Hazleton tvrdog izraza lica. "Možda ste željeli upropastiti cijelu predstavu? Imali ste dvije divne prilike i obje ste zabrljali!"

"Jasno da sam ih zabrljao. I došao sam ovamo da bi ih zabrljao. Zapravo, došao sam da bi ih dinamitirao. A sada je najbolje da ti i Dee zbrišete odavde, prije nego što bih morao predati Dee kralju kako bih se mogao vratiti u naš grad."

"I taj dio ste unaprijed smislili, John" reče Dee. To nije bila optužba, već jednostavan zaključak.

"Bojim se da je tako" reče Amalfi. "Oprosti Dee, ne bih to učinio da nije bilo neophodno. A bio sam i siguran, ako ti to može biti utjeha, da kralja mogu prijeći i kad se radi o tebi. A sada krenite ili ćete potonuti. Mark, dok odlaziš digni veliku dreku."

"A vi?" upita Dee.

"Ja ću doći kasnije. Pođite!"

Hazleton je još trenutak buljio u Amalfija. Onda se okrenuo i počeo se udaljavati probijajući se kroz gomilu; uplašena djevojka je išla u korak s njim, ali nekako protiv volje. Njegov način dizanja galame bio je karakterističan za njega: bio je tako savršeno nečujan da su svi koji su ga vidjeli odmah znali da bježi. Čak su i njegovi koraci bili potpuno tihi. U uskomešanoj dvorani ta je bezvučnost bila upadljiva poput alarmne sirene u crkvi.

Amalfi je ostao na svom mjestu dovoljno dugo da uvjeri kralja da mu je glavni talac još pri ruci i još uvijek sluša kraljevske naredbe. A onda, čim je kraljeva pažnja popustila, Amalfi se stopio s okolinom, krećući se s obližnjim komešanjima, pomalo svijajući koljena kako bi izgledao niži i tako okrećući glavu da njegova ćela ne bude posebno upadljiva s podija. Usput je stvarao samo normalnu jačinu zvukova - ukratko rečeno postao je zapravo nevidljiv.

Glasovanje je sada već bilo u punom zamahu i moralo je proći barem još nekih pet minuta prije nego bi kralj mogao privremeno prekinuti glasovanje i narediti da se za Amalfija vrata zatvore. Nakon upadljivo paničnog bijega Hazletona i djevojke, takva hitna naredba usred glasovanja svakome bi jasno objelodanila kraljev cilj.

Naravno, da je kralj to sve mogao predvidjeti i ponio sa sobom prije izlaska na podij osobni primopredajnik, ishod je mogao biti drukčiji. To što kralj to nije učinio, ojačala je Amalfijevu pretpostavku da taj čovjek nije dugo gradonačelnik Budimpešte i da na taj položaj nije dospio onim uobičajenim putem.

Ali, Dee i Hazleton će se izvući. Amalfi također. Glede toga, ako ne i u onim širim pitanjima, Amalfi je od samog početka vidio šest poteza dalje nego kralj.

Kretao se polagano prema onom dijelu gomile odakle je, prema njegovoj gruboj procjeni, ranije dopirao glas gradonačelnika Dresdena iz Saske. Pronašao je tog izmučenog Slavena, sličnog nekakvoj ptici, dosta lako.

"Vi ste dobro zakopčali futrolu preko svog oružja" reče mu Specht tiho.

"Žao mi je što sam vas sada razočarao, gradonačelniče Specht. Vi ste sve obavili divno. Možda vas može malo razveseliti spoznaja da ste postavili baš ono pravo pitanje; puno vam hvala za to. Za uzvrat vam dugujem odgovor; znate li dobro rješavati zagonetke?"

"Zagonetke?"

"Ratseln", prevede Amalfi.

"Ah - na to mislite. Ne baš, ali mogu pokušati."

"Koji grad ima dva imena dvaput?"

Očito, Specht nije morao biti previše spretan u rješavanju zagonetki da bi ovo riješio. Njegova se čeljust objesi. "Pa vi ste N...", započne on.

Amalfi podigne ruku čineći njome tradicionalni Okijevski znak ‘SZV’ - ‘samo za vas! Specht proguta i kimne glavom. Široko nasmiješen, Amalfi polagano ode iz palače.

Preostalo je još mnogo napornog rada, ali bi nakon ove točke sve ostalo moralo ići lakše i lakše. Na glasovanju će taj ‘pohod’ na Zemlju pobijediti.

Jedini sada preostao važan posao u nakupini bio je taj pohod pretvoriti u stampedo.

Stigavši u svoj grad Amalfi shvati da je grozno umoran. Prizemljio je drugi čamac, onaj koji mu je poslao narednik pograničnih snaga po Hazletonovoj naredbi, i otišao ravno u svoju sobu. Zatražio je i da mu tu donesu večeru.

Vrlo brzo je morao zaključiti da mu je taj zadnji potez bio pogrešan. Gradske zalihe su bile već jako iscrpljene pa je njegova večera- a spremili su je, kao i za svakog drugog u gradu, Gradski Oci koji su dobro poznavali njegov ukus - bila škrta i nezanimljiva. Uključivala je isparavajuće rigelsko vino, koje je on prezirao držeći ga barbarskim pićem. Takav izbor je mogao značiti samo jedno - u gradu više nije bilo ničega za piće osim toga vina i vode.

Umor, usamljenost, izravan prijelaz iz habsburške dvorane za prijame u ovu njegovu golu, novu sobu ispod jarbola Empire State Buildinga - to je bila prostorija za pogonski motor dizala sve dok se grad nije preorijentirao na frikcijska polja - i bljutavost obroka, sve se to složilo i bacilo ga u jednu od njegovih rijetkih i dubokih depresija. Činilo mu se da može naslutiti ponešto o budućnosti Oki-gradova, ali ga takva naslućivanja nisu ni najmanje razveselila.

U tom se trenu otvoriše vrata poput blende i kroz njih tiho uđe Hazleton, vješajući svoj kromoklav natrag za opasač.

Trenutak su se ukočeno promatrali. Amalfi prstom pokaže stolac.

"Ispričavam se, šefe" reče Hazleton ne mičući se. "Svoj sam ključ dosad rabio samo u hitnim slučajevima, to znate. Mislim da je i ovo hitan slučaj. Stojimo vrlo loše - a način kako vi upravljate situacijom čini mi se ludim. Radi opstanka grada, želim da mi se povjerite."

"Sjedni" reče Amalfi. "Posluži se ovim rigelskim vinom."

Hazleton se namršti i sjedne.

"Ja ti uvijek govorim sve, Mark. Ne sakrivam pred tobom svoje planove, osim kad smatram da bi ti mogao učiniti nešto nesmotreno. A složit ćeš se da si ponekad to činio - i nemoj opet spomenuti ono na Toru V, jer sam ja tamo bio na tvojoj strani; tom tvom ‘štosu’ su se usprotivili Gradski Oci."

"Prihvaćeno."

"Dobro" reče Amalfi. "Onda mi reci što želiš znati."

"Do neke točke shvaćam što namjeravate" reče Hazleton bez ikakvog uvoda, "iskoristili ste Dee kao propusnicu za siguran ulazak na sastanak i izlazak s njega; bio je to lukav trik. Znajući koliku smo političku prijetnju predstavljali kralju, drugo vam vjerojatno i nije preostalo. Shvatite da mi je kao osobi taj postupak gnusan, za što vam još mogu i uzvratiti. Ali sam suglasan s njegovom neophodnošću."

"Dobro" reče gradonačelnik umorno. "Ali to je sitnica, Mark."

"Da sitnica, osim na osobnoj razini. Najgore je to što ste potpuno upropastili šansu radi koje ste tako naporno kombinirali. Plan o udruživanju znanja bio je dobar; imali ste dvije velike šanse progurati ga. Kao prvo, kralj vam je omogućio da se predstavite kao Vegan - tu tvrđavu nitko nikad nije stvarno vidio, a fizički se dovoljno razlikujete od običnih ljudi kako biste bez mnogo muke prošli kao ‘Vegan! Dee i ja ne izgledamo kao Vegani, ali mogli su pretpostaviti da smo atipični ili ljudi prebjegli na stranu Vegana.

Ali tu ste priliku odbacili. Onda je gradonačelnik Dresdena iz Saske okrenuo stvari tako da bi skoro svi krenuli uz nas da ste im objasnili tko smo. Tako ste mogli na glasanju pobijediti. Do vraga, ujedno biste postali i neosporni kralj ove nakupine. Ali vi ste odbacili i to."

"Ali, Mark, ja nisam želio postati kralj ove nakupine" reče Amalfi polagano. "Više mi odgovara prepustiti sadašnjem kralju teret te odgovornosti. Prije ili kasnije, zemaljska policija će pred njegova vrata položiti svaki zločin koji je u ovoj nakupini dosad počinjen, a i svaki koji će još biti. Osim toga, ovdje okupljeni Okiji držat će ga osobno odgovornim za svako zlo koje ih snađe dok su u nakupini. Nikad nisam želio tu ulogu; samo sam želio da to kralj pomisli... Usput, jesi li pokušao stupiti u vezu s ti gradom na periferiji, onim koji je rekao da imaju maseni kromatograf?"

"Svakako" reče Hazleton. "Ne odgovaraju."

"U redu. Dakle, što se tiče tog plana o udruživanju znanja - to ne bi uspjelo, Mark. Kao prvo, ne bi bilo moguće natjerati jato Okija na pridržavanje takvog plana dovoljno dugo da bi od njega bilo ikakve koristi. Okiji nisu filozofi, a nisu ni znanstvenici, osim u vrlo ograničenom smislu. Oni su inženjeri i trgovci; u nekim pogledima su i avanturisti, ali sebe ne smatraju avanturistima. Oni su praktičari - tu riječ sami koriste. Čuo si je."

"I rabio" reče Hazleton živčano.

"Kao i ja. Mnogo značenja je nabijeno u nju. Između ostaloga, ona znači da ako uključiš Okije u neki krupan analitički projekt, oni postaju nemirni. Oni žele komplete uporabljivih načela, a ne čista neuporabljiva načela. U njihovoj prirodi nije dugo zadržavanje na jednom mjestu. Pokušaš li ih uvjeriti u to, oni će to pokušati, ali će sve završiti strahovitom eksplozijom.

Ali to je tek točka jedan. Mark, imaš li ikakvu predodžbu o stvarnom opsegu tog projekta udruživanja znanja? Ne pokušavam te ispitivati, vjeruj mi. Ne vjerujem da je itko u onoj dvorani shvatio o kojem ee opsegu riječ. Da su shvatili, otjerali bi me s onog podija samim svojim ismijavanjem. Ponovno, Okiji nisu znanstvenici, a na stvari gledaju previše nestrpljivo da bi neki stvarno dugi lanac zaključivanja doveli do kraja."

"Vi ste Oki" rekao je Hazleton. "Vi ste stigli do tog zaključka. Rekli ste im koliko će vremena trebati za to."

"Oki jesam. Rekao sam im da će trebati više od dvije godine, a možda čak i pet, da se ‘stvar’ koliko-toliko dobro obavi. Budući da sam Oki, ekspert sam za izricanje poluistina. Toliko vremena bi trebalo samo za započinjanje projekta! A za njegov završetak, Mark, trebala bi stoljeća."

"Za improviziran projekt?"

"U ovom razgovornom svemiru nema mjesta za improvizacije" reče Amalfi posežući prema isparavajućem vinu. U zadnji trenutak odustane od te namjere. "Oni gradovi tamo vani predstavljaju akumulirano tehničko znanje svih visokorazvijenih civilizacija na koje su ikad naišli. Uzimajući u obzir i uobičajene promašaje u informiranju, možemo procijeniti da se radi o znanju s najmanje pet tisuća planeta. Jasno, cjelokupno to znanje se može okupiti na jedno mjesto - kao što sam rekao i na sastanku, Gradski Oci bi to sve mogli prihvatiti i razvrstati za približno jedan sat, možda malo više - ako bismo ih prvo pripremali dvije do pet godina za taj posao. A onda bismo mi morali sve to povezati. Povezivanje se ne može izbjeći, Mark; znanje mora biti temeljito usvojeno da bi se na kraju s njim nešto moglo i učiniti. Inače ga ne možeš prodavati. Bi li želio da ti se takav posao dodijeli?"

"Ne" reče Hazleton odmah, ali izgovarajući to polagano. "Ali, Amalfi, ako uporno budete ovako nastavljali, hoću li ikada saznati što zapravo radite? Na onaj sastanak niste otišli tek gubiti vrijeme; glede toga sam siguran u vas. Zato moram pretpostaviti da je čitav taj manevar bio samo trik, zamišljen da se pohod na Zemlju izazove, a ne spriječi. Dali ste gradovima jasno definiranu alternativu, prividno zdravu, ali manje privlačnu. Čim su tu alternativu odbacili, vezali su se za kraljevu taktiku i ne znajući da to čine."

"To je potpuno točno."

"Ako je to točno" reče Hazleton podižući pogled tako da su njegove gotovo ljubičaste oči iznenada jako sijevnule, "mislim da je glupo. Izvrsno kao prijevara, ali ipak glupo. Događa se da čovjek zavara i samoga sebe."

"Može biti" reče Amalfi. "U svakom slučaju, da je izbor bio ograničen samo na mogućnosti pohoda na Zemlju ili ostanka u nakupini, gradovi bi ostali u nakupini. Bi li to bilo mudro dopustiti?"

"Ionako ne možemo ostati u ovoj nakupini."

"Naravno, ne možemo. A i istina je da nakupinu nismo mogli napustiti sami. Iz ovog zvjezdanog jata se možemo izvući samo unutar masovne migracije. Zar sam mogao pokušati nešto drugo?"

"Ne znam" reče Hazleton. "Ali u pozadini vaših razmišljanja postoji još nešto."

"A ti se buniš što to nisi znao unaprijed. Znam zašto ne znaš. I ti sam znaš zašto ne znaš."

"Dee?"

"Jasno" reče Amalfi. "Nisi se točno upitao. Osjećaji su te tjerali na upit zašto sam htio da i Dee pođe s nama. To je bilo pravo pitanje, ali ne baš središnje. Da si se malo odmaknuo i promotrio cijeli problem, vidio bi zašto sam želio potaknuti taj pohod na Zemlju."

"Nastojat ću se potruditi" reče Hazleton ogorčeno. "Iako bih više volio kad biste mi to izravno rekli. Iz godine u godinu se udaljavamo, šefe. Nekoć su naša razmišljanja bila vrlo slična; a onda vas je uhvatila ta navika da mi ne govorite cijelu priču.

Sada mi se čini da je to bilo za prilagodbu. Što sam više bio zabrinut za cjelinu plana, to sam više morao o njemu razmišljati - a to je značilo shvatiti vas - i time sam vježbao razmišljati na amalfijevski način. Naravno, da bih bio dobar gradski upravitelj morao sam razmišljati poput vas. Morali ste biti sigurni da će odluke koje donosim u vašoj nenazočnosti biti podudarne s onima koje biste i sami donijeli. Sve to sam shvatio nakon onog petljanja s vojvodstvom Gort. Taj incident je bio prvi u kojem smo bili odvojeni dovoljno dugo da situacija poprimi zaista ozbiljne razmjere - a o toj situaciji sam ja znao jako malo sve dok se nisam uspio vratiti u grad iz Utopije i dobiti potrebne podatke. Kad sam se vratio, shvatio sam da je bilo prokleto dobro što nisam razmišljao poput vas. Izgleda da me je to moje prvo nerazumijevanje cjelokupnih vaših planova, i prihvaćanje načina kojim moram sam razmrsiti svaku zagonetku, u vašem razmišljanju osudilo. Otpisali ste me i počeli pripremati Carrela za mog nasljednika."

"To je uredan opis svega" reče Amalfi. "Ako mi misliš zamjeriti da je moja škola preoštra..."

" ... budala ni u jednoj drugoj neće ništa naučiti?" nastavi njegovu rečenicu Hazleton

"Ne. Budala uopće neće naučiti. Ali ne negiram da sam strog učitelj. Nastavi."

"Sada više i ne trebam dalje nastavljati. U sustavu Gort-Utopija naučio sam da razmišljanje na vaš način može po mene ponekad biti smrtno opasno. S Utopije sam se izvukao razmišljajući na svoj način, ne na vaš. Potvrda je stigla kad smo prispjeli na On: da je moje razmišljanje u toj situaciji bilo sasvim podudarno vašem, još bismo bili tamo."

"Mark, još uvijek nisi izrekao ono glavno, osjećam to. Točno je da smo se često oslanjali na tvoje planove i to baš zato što dolaze iz jednog uma koji se od moga jako razlikuje. I, što s tim?"

"Evo što s tim. Sada ste krenuli uništiti i zadnji trag originalnosti u meni. Sami ste rekli da ste je nekoć cijenili. Nekoć ste je koristili za dobrobit grada, branili je od Gradskih Otaca kad bi ih uhvatio neki od njihovih napada konzervatizma. Ali sada ste se promijenili, a promijenio sam se i ja. U zadnje vrijeme, čini se, sve više i više razmišljam kao ljudsko biće s ljudskim brigama. Više se ne osjećam kao nekadašnji Hazleton, ‘majstor trikova! osim u pojedinim bljeskovima. Kod vas se događa suprotna promjena. Sve se više udaljavate od ljudskih briga. Kad gledate ljude, vidite - strojeve. Potraje li to još malo, neću vas moći razlikovati od Gradskih Otaca."

Amalfi je pokušao razmisliti o tome. Bio je vrlo umoran. Osjećao se starim. Još nije bilo vrijeme za njegovu sljedeću dozu antisenexa; na nju je trebao pričekati još više od deset godina. Međutim, spoznaja da tu dozu vjerojatno neće dobiti učinila je vjekove koje je već prevalio teškim bremenom, sada već vrlo teškim, za njegova pleća.

"Ili možda počinjem umišljati da sam bog" reče on. "Na Murphyju si me za to optužio. Jesi li ikad pokušao razmisliti, Mark, koliko mora djelovati obavljanje gradonačelničkog posla na nekom Oki-gradu na ljudskost bilo kog čovjeka traje li stotinama godina? Vjerojatno jesi pokušao - tvoje odgovornosti nisu lakše od mojih, samo su donekle različite. Onda dopusti da te upitam: zar nije očito da ta promjena u tebi počinje s danom Deeinog ukrcavanja?"

"Naravno, to je očito" reče Hazleton oštro dižući pogled. "Od slučaja Gort-Utopija. Tada se Dee ukrcala; Utopijka je. Hoćete li reći da je ona kriva?"

"Zar to ne bi trebalo biti podjednako očito" nastavi Amalfi umornom nesmiljenošću, "da je ta obrnuta promjena kod mene započela u isto vrijeme? U ime svih zvjezdanih bogova, Mark, zar ne znaš da i ja volim Dee?’

Hazleton se zaledi i problijedi. Gledao je ukočeno, iznenada slijepim očima, u ostatke Amalfijeve bijedne večere.

"Znam" reče naposljetku. "Znao sam. Ali nisam - nisam si to želio priznati."

Amalfi raširi svoje krupne ruke, iskazujući bespomoćnost, što već više od pola stoljeća nije morao učiniti. Gradski upravitelj kao da to nije primijetio.

"Budući da je tako" nastavi Hazleton iznenada još stegnutijim glasom, "budući da je tako, Amalfi, ja..." Zastane.

"Nemoj se žuriti, Mark. Zapravo se ovim ništa nije znatno promijenilo. Uzmi si vremena."

"Amalfi - ja želim sići’.’

Svaka od te tri riječi izgovorene s podjednakim razmacima pogodila je Amalfija poput novog udarca drvenog malja po gongu - ali to su bili oni udarci koji, točno tempirani na podudarnost s frekvencijom gonga, dovode do pojačanja koje može dovesti do rasprskavanja. Amalfi bi prije sve drugo očekivao nego te tri riječi. One su mu potvrdile da nije ni slutio koliko je već bespomoćan postao.

Riječi ja želim sići bile su tradicionalan izraz kojim se zvjezdoplovac odricao zvijezda. Svaki Oki koji ih izgovori, zauvijek se odriče gradova i svih prohujalih ingeodetskih putanja koje gradovi opisuju kroz prostorvrijeme. Izgovorivši te riječi, Oki se veže za površinu nekog planeta.

I - to je kraj. Te riječi bile su urezane vatrenim slovima u Okijski zakon. Zahtjev ja želim sići ne može se odbiti - niti povući.

"Biće ti udovoljeno" reče Amalfi. "Jasno, neću te optuživati za brzopletost, jer je već prekasno."

"Hvala."

"Dakle, gdje nas želiš napustiti? Na najbližem planetu ili u sljedećoj luci gdje ćemo pristati?"

To su bile tradicionalne alternative, podjednako ozakonjene. Hazletonu se nije baš mnogo sviđala ni jedna ni druga. Usne su mu bile blijede, činilo se da pomalo drhti.

"To" odgovori on, "ovisi o tome kamo sada planirate ići. To mi još mi niste rekli."

Hazletonova uznemirenost uznemiravala je i Amalfija, više nego je bio spreman priznati. Tehnički gledano, bivši gradski upravitelj mogao bi i sada povući svoju odluku; tehnićki gledano i takvo nešto moglo bi se sada predložiti Hazletonu. Koliko je Amalfi znao, te tri riječi nitko nije čuo niti zabilježio, osim -minimalna mogućnost - robotskih poslužitelja, žbira ogranka Gradskih Otaca zaduženih za raspodjelu hrane. Čak i da su ih žbiri čuli, vjerojatno Gradski Oci ne bi brzo saznali za te izgovorene riječi, jer su memorije svojih žbira pregledavali jednom u pet ili više godina. Zbir ne mora ništa zanimljivo pamtiti osim prehrambenih navika Okia, a one se mijenjaju polagano i najčešće neznatno. Ne, Gradski Oci ne moraju znati za Hazletonovu ostavku; barem ne za sada.

Međutim, Amalfiju ni bilo ni na kraj pameti dopustiti Hazletonu da povuče riječ; gradonačelnik je bio preveliki Oki da bi na takvo nešto i pomislio. Da mu je netko i predložio da omogući takvo povlačenje riječi, Amalfi bi odgovorio da sada Hazleton, budući da je izgovorio te tri riječi, mora i dalje poslušati i najsitniju gradonačelnikovu zapovijed isto onako bespogovorno poput običnog redova u gradskim pograničnim snagama. Mogao bi i objasniti zašto sada od Hazletona mora zahtijevati takvu poslušnost. Mogao bi također objasniti da se izgovorene riječi nikad ne mogu istinski povući, makar bile i čuvane kao najstroža tajna između njega i Hazletona, budući da ih ni on ni Hazleton nikada ne bi mogli zaboraviti. Nadalje, Amalfi bi mogao objasniti, kad bi netko od njega to zatražio, da bi Hazleton u budućnosti, kad bi Amalfi odbacio neki njegov plan, uvijek to pripisivao skrivenoj zlovolji zbog zatajene ostavke. Ili bi Amalfi, u svom stilu, jednostavno zaključio da je sukob između njih dvojice već bio dubok te da bi nakon Hazletonovog ja želim sići postao otvoreno patološki.

Ali ništa od toga se ovog puta nije pojavilo u Amalfijevu umu. Hazleton je rekao: ‘Ja želim sići! Amalfi je Oki, a za Okija je to svršena stvar.

"Ne" reče gradonačelnik odmah. "Zatražio si odlazak i time je sve završeno. Više nemaš nikakvih prava glede znanja planova ili gradske politike, osim kad to do tebe dođe kao zapovijed. Nastupio je trenutak kad moraš iskoristiti svoju uvježbanost razmišljanja na moj način, Mark - nedvojbeno će ti biti lako razmišljati na način Gradskih Otaca - jer će ti to odsad biti jedini izvor informacija o politici grada."

"Razumijem" reče Hazleton službeno. Još je trenutak stajao nepomično. Amalfi je čekao.

"Onda u sljedećoj luci" reče Hazleton.

"U redu. Do tada, ti si gradski upravitelj u ostavci. Vrati Carrela u obuku za svog nasljednika i započni odmah prosljeđivati Gradskim Očima povoljne podatke o njemu. Želim da izbor Carrela prođe s jednako malo galame od strane Gradskih Otaca kao kad smo izabirali tebe."

Hazletonov izraz lica postane još za nijansu tvrđi. "U redu."

"Drugo, pokreni grad prema periferiji, ali tako da presiječemo putanju onog grada s kojim nisi mogao uspostaviti vezu. Hoću putanju s logaritamskim ubrzanjem, tako da cjelokupno stvarno ubrzanje nastupi tek na samom kraju. Dok putujemo, pripremi dvije radne ekipe: jednu za brzu procjenu ispravnosti spinskog pogona, a drugu osposobi za brzo preuzimanje ‘masenog kromatografa! što god on bio. Uvedi i demontažne alate srednje težine, manje od onih za rad u doku, ali dovoljno teške za obavljanje svakog posla, manje drastičnog od garažnog."

"U redu."

"Također pripremi jedinicu narednika Andersona, za slučaj da taj grad nije baš tako mrtav kao što zvuči."

"U redu" ponovi Hazleton.

"To je sve" reče Amalfi.

Hazleton se kruto nakloni i načini pokret kao da će se okrenuti. Onda je njegovo tvrdo lice na začuđujući način eksplodiralo u bujicu strasnog govora.

"Šefe, dopustite da vam samo ovo kažem prije nego odem" reče on stežući šake. "Je li se sve ovo događalo samo zato kako bi me natjerali da zatražim silazak? Zar niste mogli pronaći nikakav drugi način za zadržavanje svojih planova za sebe nego da me tako odbacite - ili uredite da samog sebe izbacim? Ne vjerujem u tu vašu ljubavnu pričicu, proklet bio ako vjerujem. Znate da ću odvesti Dee sa sobom kad se budem iskrcavao. Ono Veliko Samoodricanje je čisto fantaziranje, posebno kad dolazi od vas. Niste vi zaljubljeni u Dee ništa više nego ja u vas..."

A onda Hazleton tako problijedi da je Amalfi u jednom trenutku povjerovao da će se pred njim onesvijestiti.

"Poen za tebe, Mark" reče Amalfi. "Izgleda da ja nisam jedini koji glumi Veliko Samoodricanje."

"Za ime svih zvjezdanih bogova, Amalfi!"

"Ne postoje takvi" reče Amalfi. "Više ništa ne mogu učiniti, Mark. Prokleto mnogo puta sam ti govorio zbogom, ali ovo sada mora biti zadnji put - nisam ja to odabrao, nego ti. Idi i obavi te poslove."

Hazleton reče: "U redu." Okrene se i zakorači van. Zjenica vrata jedva se stigla na vrijeme dovoljno raširiti.

Amalfi je duboko uzdahnuo poput zaspala djeteta. Onda je pomakao prekidač za upravljanje poslužiteljima s postaviti na raščistiti. Robot reče: "Zar je to sve, gospodine?"

"A što bi ti htio? Dvaput me trovati istim jelom?" odreže Amalfi. "Otvori mi ultrafonsku vezu."

Glas robota se odmah promijenio. "Komunikacije" reče kratko. "Ovdje gradonačelnik. Nazovite poručnika Lernera iz četrdeset pete akolitske pogranične skupine sigurnosti. Ne odustajte prebrzo; to mu je bila zadnja adresa, ali je otad promoviran. Kad ga dobijete, objasnite mu da govorite u moje ime. Također mu recite da se gradovi u nakupini spremaju na nekakav vojni pohod, a on to može spriječiti samo ako dovoljno brzo dovede snage ovamo. Zapamtio si?"

"Da, gospodine." Vezist ponovi poruku, čitajući to što je zapisao. "Ako vi tako kažete, gradonačelniče Amalfi."

"A tko bi drugi to rekao? Nastojte da Lerner ne otkrije naš položaj. Ako možete, pošaljite to moduliranim impulsom."

"Ne možemo, šefe. Gospodin Hazleton nas je upravo pokrenuo. Ali negdje u blizini postoji snažna akolitska AM ultrafonska stanica. Mogu tu našu poruku sinkronizirati s njom i navesti policijske detektore na fokusiranje na taj vektor. Je li to dovoljno dobro?"

"Čak i bolje" reče Amalfi. "Bacite se na posao."

"Ima još nešto, šefe. Onaj veliki robot-promatrač kojeg ste prošle godine naručili naposljetku je gotov. Radionica kaže da je Diracova oprema ugrađena u njega i spreman je za polazak. Pregledao sam ga, izgleda odlično, ali je velik poput čamca za spašavanje pa prema tome podjednako lagan za otkrivanje."

"Dobro, u redu; ali to može pričekati. Pošalji poruku."

"Da, gospodine."

Glas potpuno nestane. Iznenada je zijevnuo otvor peči za spaljivanje otpadaka. Tanjuri se odvojiše sa stola i u svečanoj procesiji poletješe prema otvoru. Vrč vina je letio ostavljajući za sobom rep isparenja, poput minijaturnog kometa.

Odjeveni u svemirska odijela, skupina namrštenih lica oprezno se kretala kroz crne, mrtve ulice periferiji grada. Predvodio ih je narednik Anderson. Njegova baterijska svjetiljka na tren je osvijetlila ulaz jedne zgrade,a zatim se odmah ugasila.

U tom mračnom gradu nije bilo nikakvog drugog svjeda, a na pozive nitko nije odgovarao. Slabo spinsko polje još se održavalo, ali nikakva druga energija nije strujala gradom; spinsko polje bilo je tako slabo da se tlak preostalog zraka u gradu spustio na jednu petinu atmosferskog - zato svemirska odijela.

Unutar Amalfijeve kacige, O’Brianov glas je javljao: "Gospodine gradonačelniče, u nakupini samo što nije započela druga faza. Lerner je krenuo na njih sa snagama u koje je, izgleda, uključio sve akolitske ratne brodove koje se usudio povući iz samog zvjezdanog jata. U floti se nalazi i admiralski brod, ali njihov glavni časnik samo pretvara Lernerove odluke u naredbe; čini se da nema nikakvih vlastitih zamisli."

"To je razumno rješenje" reče Amalfi zureći uzaludno u mrak koji se pružao ispred njega.

"Dok ide, gospodine. Međutim ta flota je znatno prevelika za takav posao. Nezgrapna je, i gradovi nakupine su je zamijetila još izdaleka; bili smo već spremni pozvati kralja i upozoriti ga, kao što ste naredili, ali se to pokazalo nepotrebnim. Gradovi se već razvrstavaju u grubu borbenu formaciju. Izuzetan prizor, čak i promatran očima robota. Prvi takav slučaj u povijesti, zar ne?"

"Da, koliko ja znam. Imaju li izgleda?"

"Ne, gospodine" odmah odgovori pilot iz robota. "Kakvu god da je taktiku kralj pripremio, tek je djelomice uspješna i to uz prokleto mnogo nemarnosti. Čak i pod najboljim rukovodstvom, gradovi bi bili previše nespretni za ovakav pothvat, a upravljanje je, po mojem mišljenju, daleko od toga. Uskoro ćemo se uvjeriti."

"Dobro. Sljedeće izviješće mi predaj za jedan sat."

Anderson je podignuo ruku i jedinica stane. Pred njima je bio golemi masiv potpunog, stvrdnutog mraka, dotaknut tu i tamo slabašnom slikom zvijezda zrcaljenih u prozorima. Međutim, daleko u visini postojao je i jedan prozor koji je nježno sjajio vlastitim svjetlom.

Tehničko osoblje je požurilo u zaklon, a pripadnici odreda se brzo rasporedili duž obje strane ulice. Amalfi se postrance kretao uzduž zida i stigao do narednika.

"Što misliš o ovome, Andersone?"

"Ne sviđa mi se ovo, gospodine gradonačelniče. Smrdi na mišolovku. Možda su svi mrtvi pa zadnji nije imao snage pogasiti svjetlo. Ali zar bi zato ostalo gorjeti samo jedno svjetlo u čitavom gradu?"

"Znam što misliš. Dulany, povedi provjerenu petoricu niz ovu bočnu ulicu s antenskim stupom, idi njome do ruba one zgrade pred nama i izbaci sondu. Uporabi slabi napon, kako ne bi i sebe spržio."

"Da, gospodine." Dulany - smatran za detektor detektora - nečujno krene sa svojom jedinicom, postajući sjena među sjenama.

"Nisam nas samo zbog toga zaustavio, gospodine gradonačelniče" reče Anderson. "Odmah iza ovog ugla prizemljen je jedan leteći taksi. U njemu leži mrtav putnik. Želio bih da ga pogledate." Amalfi uzme ponuđenu baterijsku svjetiljku, zakrije leću rukavicom svog svemirskog odijela, tako da se samo tanki snop svjetlosti uspio probiti, i na pola sekunde osvijetli njime ono što se nalazilo s druge strane prozora taksija. Osjeti kako mu se kičma koči.

Gdje god je palo svjetlo na zgrčeno truplo, ono je - svjetlucalo. "Komunikacije!"

"Da, gospodine!"

"Pripremite povratni ulaz za dekontaminaciju. Nitko se ne smije vratiti u grad prije nego se temeljito ispere. Razumiješ? Želim cjelovit postupak."

Nastala je kratkotrajna šutnja. Onda se začuje: "Gospodine gradonačelniče, gradski upravitelj je već zapovjedio pripremu dekontaminacij e."

Amalfi se u tami samo osmjehnuo. Anderson upita: "Oprostite, gospodine, ali - kako je gospodin Hazleton pogodio?"

"Kako - pa to i nije teško predvidjeti, naredniče. Barem kad se gleda unatrag. Ovaj grad je bio očajno siromašan. Po novom monetarnom sustavu, biti siromašan znači biti bez lijekova. I kao rezultat toga je, kao što je gospodin Hazleton predvidio, a što sam i ja trebao - kuga."

"Pasji sinovi" reče narednik gorko. Zvučalo je kao da se to odnosi na svakog Okija u svemiru.

Istog trenutka sjajni bljesak grimizne svjetlosti zapljusne mu lice i prsa njegova svemirskog odijela; crvene avenije svjetlosti ožive ulicu. Gotovo istodobno se začula i kratka buka kao od eksplozije. Zvučalo je gadno iako u razrijeđenom zraku nije imalo snagu.

"TDX!" vikne Anderson nehotice.

"Dulany? Dulany! I< vragu, rekao sam mu da ispali slabu sondu. Ako je netko iz te skupine ostao živ, neka se odmah javi!"

Amalfiju je još zvonilo u ušima, ali sada se ispod tog zvuka začuo nečiji smijeh. Bio je to zvuk podjednako gadan kao i eksplozija TDX-a. Nikakvog drugog odziva nije bilo.

"U redu, Andersone, opkoli ovo mjesto. Komunikacije, treba javiti ostatku jedinice za iskrcavanje i polovini gradske policije neka smjesta dođu ovamo."

Gadni smijeh se pojačao.

"Ti što se tako blesavo kesiš, tko god bio, naučit ćeš ispuštati i neke drukčije zvukove, samo dok te dohvatim" doda Amalfi opakim tonom. "Nitko neće rabiti TDX protiv mojih ljudi, ni Okiji ni murja. Razumiješ li? Nitko!"

Smijeh prestane. Onda jedan pucketav glas reče: "Vi prokleti ušljivi lešinari."

"Lešinari, ha?" prasne Amalfi. "Da ste se na vrijeme odazvali kad smo vas pozivali, zla ne bi bilo. Zašto se ne opametite? Zar želite pomrijeti od epidemije?"

"Lešinari" ponovi glas. Osjećao se ton ubilačkog ludila. "Žderači leševa. Svi zvjezdani bogovi će kuhati juhu od vaših kostiju." Smijuljenje započne iznova.

Amalfi osjeti nejasnu jezu. Prebacio se na uski snop prijenosa. "Andersone, drži svoje ljude podalje i čekaj pojačanja. Ovo je mjesto očito minirano do zuba i ne znam koja nam je još druga iznenađenja spremio naš poludjeli prijatelj."

"Mogao bih ubaciti plinsku granatu kroz taj prozor..."

"Zar ne misliš da i oni nose zaštitna odijela? Samo opkoli mjesto i miruj."

"Prekid."

Amalfi ostane čučati iza taksija, preznojavajući se. U akumulatorima je još jedva moglo ostati dovoljno energije za podizanje Betheova štita oko zgrade, ali to mu sada nije bilo najveća briga. Ovo iskrcavanje na drugi Oki-grad padalo mu je, nedvojbeno, teže nego ijedna druga operacija koju je ikada predvodio. Sve što je činio, činio je protiv svoga uvjerenja. Optužba onog luđaka pogodila ga je u najranjiviju točku.

Nakon dugog čekanja - činilo mu se da je prošlo tjedan dana - ultrafon u njegovoj kacigi progovori: "Soba robota. Gospodine gradonačelniče, nakupina je odbila Lernerov prvi val. Nisam vjerovao u to. Zadali su im vrlo težak udarac na samom početku - raznijeli su dvije teške krstarice u komade - i sada su Akoliti potpuno pozelenjeli od straha. Admiralski brod je jednostavno pobjegao, ostavljajući Lernera da sam drži vreću."

"Gubitci?"

"Sigurno znamo da su četiri grada uništena. Nemamo tamo dovoljno robota za točniju procjenu koliko je gradova oštećeno, ali, prije nego je prva njegova krstarica dobila svoje, Lerner je bio počeo pucati na skupinu od nekih trideset gradova."

"Niste valjda poslali velikog robota tamo?" reče gradonačelnik iznenada osjetivši uzbunu.

"Ne, gospodine; iz komunikacija je naređeno da taj ostane na sidrištu. Sada čekam i promatram kad će se zakotrljati novi akolitski val; zvat ću vas čim..."

Glas čovjeka koji je upravljao robotskim izviđačima umukne, a zvijezde se ugasiše.

Netko od tehničkog osoblja je panično viknuo. Amalfi se oprezno digne i pogleda gore. Sada je bio ugašen i onaj jedini prozor velike zgrade koji je dosad svijetlio.

"Što se dovraga zbilo, gospodine gradonačelniče?" tiho upita Andersonov glas.

"Lokalni spinski zastor radi s nekih pola snage. Svoj glavni spinski zastor su vjerojatno sasvim isključili. Svi ostanite u zaklonima - mogući su projektili za osvjetljavanje."

Smijeh se ponovno začuje.

"Lešinari" reče onaj glas. "Mali šugavi lešinari u velikom tvrdom kavezu."

Amalfi se vrati na otvorenu radiofrekvenciju. "Razorit ćeš vlastiti grad" reče čvrstim glasom. "A kad se jednom ovaj dio grada odvoji, ostat će bez energije i zastor će nestati. I sam znaš da ne možeš pobijediti."

Ulica započne drhtati. Zasad je to bilo tek slabo drhtanje, ali se nije moglo znati koliko će se dugo građa gradskih temelja moći odupirati stroju koji je pokušavao odvući ovaj mali dio grada u svemir. Hazleton će, naravno, dojuriti s nekoliko prijenosnih lomilica polja, čim primijeti što se dogodilo, ali pitanje je bilo hoće li stići na vrijeme dok je ovaj dio grada još tu.

U međuvremenu Amalfi nije mogao poduzeti baš ništa, čak ni razgovarati sa svojim gradom.

"Pa ovo nije vaš grad" reče onaj glas, iznenada lažno razuman. "Nego naš. Vi pokušavate oteti grad. Ali mi vam nećemo to dopustiti."

"A jesmo li mi mogli znati ima li ovdje koga živog?" upita Amalfi bijesno. "Niste odgovarali na naše pozive. Jesmo li mi krivi što ih niste čuli? Mislili smo da je grad sada otvoren za preuzimanje uporabljivih dijelova..."

Njegov glas je odjednom zagušen poznatim vrlo snažnim glasom koji je u njegovu kacigu uletio tako silno kao da ga cijelog želi izbaciti iz svemirskog odijela.

"ZEMALJSKOJ POLICIJI, UZBUNA AA KLASE, AKOLIT-SKO JATO, SKUP XIII, OGRANAK BETA" grmio je glas. "SUSTAV JE POD NAPADOM BROJNIH GRADOVA SKITNICA. POLICIJA HITNO POTREBNA. LERNER, PORUČNIK, ČETRDESET PETA POGRANIČNA SKUPINA ZA SIGURNOST, OBNAŠATELJ DUŽNOSTI ZAPOVJEDNIKA OBRAMBENIH SNAGA SUSTAVA. POTVRDITE."

Amalfi bešumno zvizne kroz zube. Očito je negdje unutar ovog malog spinskog polja radio Diracov primopredajnik, jer inače Amalfijevi aparati u kacigi ne bi mogli uhvatiti Lernerov poziv u pomoć; Diracova aparatura je bila preglomazna čak i za robotske izviđače normalnih dimenzija, a kamoli za skafander. Ovako to nije čuo samo Amalfi već i svatko drugi u Galaktici s Diracovom opremom. Trenutno širenje Diracovih impulsa zadalo je smrtni udarac zapadnim najsloženijim teorijama relativnosti od prije nekoliko tisuća godina.

A ako unutar ovog mjehura postoji otvoren Dirac odašiljač..."ZA LERNERA I AKOLITSKE ODBRAMBENE SNAGE. VAŠA PORUKA PRIMLJENA. ODRED NAMIJENJEN VAŠEM SKUPU KRENUO. DRŽITE SE. ZAPOVJEDNIŠTVO ZEMALJSKIH SNAGA ZA OGRANAK BETA."

... onda ga i Amalfi može uporabiti. Prebacio je prekidač na svojim prsima i proderao se: "Hazletone, jesu krenule tvoje lomilice polja?"

"Krenule su, šefe" odgovori Hazleton istoga trena. "Još devedeset sekundi i..."

"Prekasno, ovo područje će se otkinuti prije toga. Pojačaj naš zastor na dvadeset četiri posto i zadrži..."

Iznenada je shvatio da viče u mrtav mikrofon. Ovdašnji Okiji su sa zakašnjenjem shvatili što se zbiva i isključili dovod energije svom Diracu. Je li ta zadnja, ključna nedovršena rečenica prošla, barem nekim svojim dijelom? Ili...

Duboko dolje ispod Amalfijevih nogu, započne se javljati zastrašujući zvuk. Bio je djelomice od škripanja, djelomice od tutnjave, kao da je pokrenuta golema lavina, djelomice od dugotrajnog, šupljeg stenjanja. Amalfija započnu pomalo svrbjeti zubi u čeljusti, crijeva mu se malo uznemire. Nasmijao se.

Poruka se probila - ili barem neki njen dio dovoljan da Hazleton sam shvati ostatak. Usamljeni spin generator koji je održavao ovo polje počinjao se kvariti. Izložen udruženoj sili spinskog polja Amalfijeva grada u neposrednoj blizini, nije više uspijevao stvoriti onu čistu zakrivljenost prostorne rešetke za koju je bio ugođen.

"Potopljeni ste" reče Amalfi nevidljivim hraniteljima tiho. "Odustanite sada, i ništa vam se neće dogoditi. Zanemarit ću onaj incident sa TDX-om - Dulany je bio jedan od mojih najboljih ljudi, ali možda je i na vašoj strani bilo neke logike. Pridružite nam se, pa ćete opet imati grad koji ćete moći zvati svojim. Ovaj vam više ništa ne vrijedi, to je očito."

Odgovora nije bilo.

Uzorci započnu jurcati pritisnutim crnim nebom. Lomilice polja - prenosivi generatori čija je namjena bila interferiranje spinskog polja do uništenja - počele su djelovati. Usamljeni generator spinskog polja, izložen silnim mukama, započne urlati.

"Hej, vi tamo! Javite se" reče Amalfi. "Pokušavam biti pravedan, ali prisilite li me da vas istjeram..."

"Lešinari" zajeca napukli glas.

Onaj visoki prozor stravično bljesne i rasprsne se prema van. Dugi jezik crvenog plamena šikne iz njega iznad ulice. Istog trena nestane spinski zastor, prestane i strašna buka koja je dosad pratila njegovo održavanje. Amalfijeve zaslijepljene oči tek su nakon nekoliko minuta mogle opet vidjeti zvijezde.

Buljio je gore prema ožiljku koji je eksplozija urezala na fasadi zgrade, ocrtan narančastom užarenošću koja se brzo gubila. Bilo mu je pomalo zlo.

"Opet TDX" reče tiho. "Dosljedni do kraja, jadni bolesni idioti."

"Gospodine gradonačelniče?"

"Slušam."

"Soba za upravljanje robotskim izviđačima. U nakupini je počeo pravi stampedo. Gradovi su jedan za drugim krenuli u bijeg od crvenog sunca, svaki polijeće čim uspije ugoditi spinsko polje. Ne drže se nikakvog reda - to je samo rulja u panici. Ne vidi se da itko išta radi za oštećene gradove; čini mi se da ih jednostavno prepuštaju Lerneru da ih uništi čim skupi dovoljno hrabrosti." Amalfi je kimnuo glavom sam za sebe. "U redu, O’Brian, sada lansiraj velikog robota. Želim da krene s tim gradovima i drži ih se tijekom cijelog putovanja. Osobno upravljaj njime; lako ga se zapazi, vjerojatno će ga više puta pokušati uništiti pa zato budi spreman za izbjegavanje napada."

"Bit ću, gospodine. Gospodin Hazleton je upravo lansirao robota. Evo, ubrzavam ga."

Ali to nije ni najmanje popravilo Amalfijevo raspoloženje.

Okiji su hitro navalili na posao, vadeći spin generatore mrtvoga grada iz njihovih ležišta i prebacujući ih u spremišta vlasti- toga grada. Onaj jedan, koji je u zadnjem, uzaludnom pokušaju obrane preopterećen, morao je, naravno, ostati. Kao i stroj u 23. ulici, bio je radioaktivan i nije mu se moglo pristupiti bez odlaska u škver. Ostali su preneseni cijeli. Dok su utovarivali te velike strojeve, Hazletonova je zbunjenost pomalo rasla, ali je po svemu sudeći odlučio ništa ne pitati.

Međutim, Carrel si nije nametnuo takva ograničenja. "Što ćemo učiniti sa svim tim spin generatorima skinutim s njihovih postolja?" upita. Sva trojica su stajali u izbočenom pristaništu na rubu grada, gledajući kako glomazni strojevi plove preko praznine prema njima.

"Pokrenut ćemo neki planet" reče Hazleton monotono.

"Možeš se okladiti" suglasio se Amalfi. "Moli se svojim zvjezdanim bogovima da stignemo na vrijeme, Mark."

Hazleton nije odgovorio.

"Na vrijeme za što?" upita Carrel.

"To neću reći dok mi ne bude pred nosom na ekranu. Imam neki predosjećaj i to, po svemu sudeći, dobar. U međuvremenu mi vjeruj na riječ da se moramo požuriti kao nikada ranije. Jesi li što saznao o tom masenom kromatografu, Hazleton?"

"To je naopaki engleski naziv za postupak područnog taljenja prilagođen dobivanju germanija, šefe. Treba uzeti šipku nekog metala - nije bitno od kojeg metala, samo da nije legura - i jedan kraj onečistiti onim materijalom koji želite izdvojiti. Onda treba krenuti, polazeći od onečišćenog kraja, nekim diskoidnim električnim poljem uzduž stupa. Zagrijavanje do kojeg dolazi zbog otpora započinje prenositi onečišćenja, ali se ona odijeljeno zaustave na različitim mjestima u stupu. Te odvojene materijale, u njihovom čistom stanju, dobije se zatim piljenjem stupa na poprečne kriške."

"Zar to radi?"

"Neee" reče Hazleton. Takve smo stvari vidjeli tisućama puta. U teoriji radi, ali čak ni momci iz ovoga grada nisu to mogli pokrenuti.

"Još jedan Liranski stroj za nevidljivost - ili bezgorivni pogon" reče gradonačelnik kimajući glavom. Šteta, takav bi postupak mogao biti koristan. Je li oprema masivna?"

"Divovska. Zaprema područje dvanaest puta dvanaest gradskih blokova."

"Ostavite je tamo", odmah odluči Amalfi. "Očito su se ovi očajnici hvalili kad su tu opremu nudili Akolitkinji. Da je prihvatila ponudu, oni ne bi mogli ispuniti obećano - ne želim nas dovesti u neko slično iskušenje."

"U ovom slučaju znanje vrijedi jednako kao i sama oprema" reče Hazleton. "Njihovi Gradski Oci će imati sve podatke do kojih bismo mogli doći pregledavanjem te opreme."

"Hoće li mi netko objasniti smisao ovog egzodusa gradova iz nakupine?" ubaci Carrel. "Nisam bio s vama u kraljevu gradu, ali još uvijek mislim da je ta cijela zamisao o pohodu na Zemlju luda." Amalfi ništa ne odgovori. A nakon kraćeg čekanja, Hazleton reče: "Jest i nije luda. Nakupina se ne usuđuje suprotstaviti stvarnim zemaljskim snagama i ući u tešku borbu kad svi znaju da su one na putu ovamo. Gradovi se žele brzo naći negdje drugdje. Ali i sada se nadaju da će ih Zemlja zaštititi od akolitske murje i sličnih lokalnih sustava uspiju li svoj slučaj izložiti vlastima izvan problematičnog područja."

"To" reče Carrel, "je baš ono što ne vidim. Kako se mogu nadati poštenom postupanju s njima? I zašto jednostavno ne razgovaraju sa Zemljom preko Diraca, poput Lernera, zašto kreću na tako dugi put? Odavde do Zemlje ima nekih šezdeset tri tisuće svjetlosnih godina, a oni nisu dovoljno dobro organizirani za tako dalek put bez upadanja u velike teškoće."

"A sa Zemljom će morati pregovarati preko Diraca čak i kad dođu do nje" dodao je Amalfi. "Njihov pohod je djelomice čista predstava. Kralj se nada da će tako velika parada gradova impresionirati ljude s kojima će pregovarati. Ne zaboravi da je Zemlja danas jedan tih, poprilično idiličan svijet - nebo puno gradova u dronjcima dignut će tamo i te kakvu uzbunu. A što se tiče poštene podijele karata: kralj se oslanja na tradiciju, staru mnogo stoljeća, barem djelomično poštenog postupanja. Nemoj zaboraviti, Carrel, da su tijekom zadnjih tisuću godina Oki-gradovi bili najveća sjedinjujuća sila u čitavoj našoj galaktičkoj civilizaciji."

"To mi je nešto novo" reče Carrel pomalo sumnjičavo.

"Ali je istina. Znaš li što je to ‘pčela’? Hm, to je jedan mali zemaljski kukac koji siše nektar iz cvjetova. Dok to radi, nakuplja na sebe pelud i nosi ga dalje: zato je pčela bitan čimbenik u oplođivanju biljaka. Na većini nastanjenih planeta postoje slični kukci. Pčela ne zna da je važna za ekologiju svoga svijeta - ona samo želi skupiti što više meda - ali to što to ona ne zna ne čini je ništa manje bitnom. Gradovi su već dugo poput pčela. Vlade visoko razvijenih planeta, a posebno zemaljska vlada, to znaju, a Okiji većinom ne. Planeti ne vjeruju gradovima, ali su ipak svjesni da su gradovi po život važni i da ih se mora štititi. Zbog istog su razloga planeti strogi prema propalicama. Propalice su zaražene pčele: prenose bolest, prenose je na nedužne gradove koji su nužni za prijenos novih tehnologija i bitnih informacija s planeta na planet. Jasno je da se i gradovi i planeti podjednako moraju štititi od kriminalaca. Razmišljamo li o ovoj kulturi kao cjelini, a ne samo o sigurnosti pojedinačnih članova, shvatit ćemo da je održavanje slobodnog kretanja zakonitih Oki-gradova kroz čitavu Galaktiku vrlo bitno."

"Zna li ovo kralj?" upita Carrel.

"Naravno. Star je dvije tisuće godina; ne može ne znati? On to ne bi tako opisao, ali to je ipak bit svega u što se uzda kad misli da će pohod na Zemlju uspjeti."

"Meni to još uvijek zvuči rizično" reče Carrel dvoumeći se. "Tako reći od rođenja svi smo mi uvjetovani na neko nepovjerenje prema Zemlji, a posebno prema zemaljskim murjacima..." "Samo zato što su murjaci nepovjerljivi prema nama. To znači da je murja uvjetovana na strogo postupanje prema gradovima čak i pri najmanjim prekršajima; a budući da je u nomadskom životu marginalno kršenje lokalnih zakona neizbježno, za Okija je najpametnije da se drži podalje od murje. Između Okija i murje postoji istinska mržnja, ali mi smo ipak na istoj strani na kojoj su i murjaci. Oduvijek."

Ispod ruba grada, na samom rubu kupolastog vidnog polja te trojice ljudi, rotirajući u svojim ležištima, velika vrata glavnog spremišta se polagano zatvoriše.

"To je bio zadnji" reče Hazleton. "Vjerojatno ćemo se sada vratiti do položaja gdje smo ostavili onaj svenamjenski grad koji smo ukrali s planeta Murphy i s tog grada isto poskidati spin generatore."

"Hoćemo" reče Amalfi. "A nakon toga, Mark, idemo na Hern VI. Carrel, pripremi nekoliko manjih fisijskih bombi za tamošnji akolitski garnizon - vjerojatno nije dovoljno velik da bi nam pravio ozbiljne probleme. Svejedno, nemamo vremena za postupanje u rukavicama."

"Letjet ćemo na planet Hern VI?" upita Carrel.

"Morat ćemo" reče Amalfi pomalo nestrpljivo. "Jedino nam je on na raspolaganju. Nadalje, ovog puta ćemo morati nadzirati let, a ne samo pustiti da planet jurne tamo kamo ga usmjeri njegova prirodna promijenjena rotacija. Jednom sam odnijet sasvim izvan ove Galaktike, a i to jednom mi je previše."

"Onda će biti najbolje da postavim našu najbolju ekipu za rad s Gradskim Očima kod nadzora leta" reče Hazleton. "Budući da se na Onu nismo mogli savjetovati s njima, sada ćemo morati iz njih iscijediti stare podatke, važne za ovaj let. Nije čudo što ste bili tako zagrijani za projekt skupljanja znanja iz drugih gradova. Da smo barem odavno započeli s nekakvom takvom integracijom."

"To mi baš i nije palo napamet tako davno" reče Amalfi. "Ali, vjeruj mi, sada kad je ovako ispalo, nije mi žao."

Carrel upita: "Kamo idemo?"

Amalfi se okrene i krene prema zračnoj komori. To je pitanje svojedobno čuo od Dee. Sada je po prvi put mogao na njega odgovoriti.

"Kući" reče on.

7. HERN VI

Pripremanje Herna VI - Amalfi nikada prije nije sletio na usamljeniju i pustiju gromadu stijena - za nadzirani spinski let bilo je strahovito naporno. Generatori spinskih polja morali su biti precizno postavljeni na svaku važniju područnu točku i trajno učvršćeni za gravitacijsko središte tog planetoida; svaki se generator bez izuzetka morao uskladiti sa svim ostalim generatorima. Za potpuni nadzor leta pri polijetanju nije bilo dovoljno generatora. Izgledno je bilo da će Hern VI, po završetku posla, poletjeti vrtoglavo i neprecizno.

Ali će se barem približno kretati tamo kamo će ga upravljačka poluga usmjeravati. Taj stupanj nadzora, razmišljao je Amalfi, zapravo je dovoljan - ili se Amalfi barem tome nadao.

O’Brian, pilot robotskih istraživača, povremeno je javljao o napredovanju pohoda na Zemlju. Gomila je usput, prolazeći pokraj privlačnih sustava gdje se možda mogao naći posao, izgubila mnogo onih manje odlučnih članova, ali glavnina je i dalje uporno napredovala prema matičnom planetu. Iako je veliki robot bio upadljiv poput nekakvog malog mjeseca, dosad još ni jedan Oki nije na njega ispalio hitac. O’Brian je tako njime upravljao da je robot letio svojom najvećom brzinom, između i oko gradova, opisujući dvojnu sinusnu krivulju u tri dimenzije uz progresivno prilagođavanje putanje. Ako se njegov trag na radarskim zaslonima bilo kojeg pojedinačnog grada i ne bi krivo protumačio kao trag meteora, pa kad bi netko i htio pomno izračunati njegovu putanju kako bi uporabio neko oružje, morao bi u tu svrhu potrošiti sve raspoloživo vrijeme svoga kompjutora.

Bilo je to izvrsno upravljanje. Amalfi se podsjetio da po Hazletonovom povlačenju iz službe treba odvojiti zadaću upravljanja gradskim letom od poslova gradskog upravitelja. Carrel nije bio rođen za pilota; čovjek koji će mu za to trebati očito je O’Brian.

Kad su počeli raditi na preinakama Herna VI, Gradski Oci su pretpostavili da će Z-dan - dan dolaska pohoda gradova na udaljenost s koje će moći vidjeti Zemlju optičkim teleskopom -nastupiti tijekom pedeset i pet godina, četiri mjeseca i dvadeset dana. Svako sljedeće izvješće koje je stizalo od velikog robota skraćivalo je taj rok, bližio ga letačkoj sadašnjici, jer je nakupina, putujući, gubila svoje slabije članove, postajala sve cjelovitija, sve sposobnija ubrzavati kao cjelina. Svaki put kad bi novi proračun stigao na njegov stol, Amalfi je sve brže trošio cigare i natjeravao svoje ljude i strojeve na još žešći rad.

Nakon godinu dana rada na Hernu VI, O’Brian je poslao ono izvješće kojeg se Amalfi pribojavao, iako je znao da će ga svakako prije ili kasnije dobiti.

"Iz pohoda su otišla još dva grada na zelenije pašnjake" reče pilot robota. "Ali to je već rutina. Ali dobili smo jedan novi grad."

"Dobili grad?" upita Amalfi napeto. "Odakle je stigao?"

"Ne znam. Putanja kojom vodim robota ne dopušta mi skretanje pogleda na duže od dvadeset pet sekundi. Svaki put kad provedem robota kroz to krdo, moram prebrojiti članove. Kad sam zadnji puta prošao, na zaslonu se pojavio taj grad, kao da se oduvijek nalazio tu. No to nije sve: grad tako prokleto čudnog izgleda još nikad nisam vidio. Ništa njemu slično ne mogu pronaći ni u arhivi."

"Opiši ga."

"Kao prvo, golem je. Neko vrijeme neću se morati brinuti da će ljudi obraćati pažnju na mog robota. Ovo je takva gradurina da nedvojbeno svaki indikator u nakupini vrišti prokleto glasno. Dalje, grad je zatvoren."

"Što to znači?"

"Ima glatki oklop posvuda okolo, gospodine gradonačelniče. Nije običan nosač s građevinama okružen spinskim zastorom. Više sliči pravom svemirskom brodu, osim po svojim dimenzijama."

"Je li bilo kakvih razgovora između tog novog i ostalih sudionika pohoda?"

"Otprilike ono očekivano, gospodine gradonačelniče. Oni se žele pridružiti pohodu; kralj im je dao pristanak. Mislim da je zadovoljan; to je prvi grad koji se odazvao njegovu pozivu na sveopću mobilizaciju svih Okija i prvi je stvarno nešto vrhunsko. Taj grad se predstavio imenom ‘Lincoln iz Nevade!’

"Nimalo neočekivano" reče Amalfi smrtno uozbiljen. Obrisao je rupčićem znoj s lica. "Daj mi sliku da ga vidim, O’Briane." Zaslon se uključio. Amalfi opet obriše znoj.

"U redu. Odmakni robota znatno od pohoda i odsad drži tu grdosiju neprekidno na oku. Nastoj da taj ‘Lincoln iz Nevade’ bude između robota i jata. Taj grad neće pucati na tvog robota, jer ne zna da robot tu ne pripada."

Ne čekajući da O’Brian potvrdi prijem naredbe, Amalfi se prebacio na kanal Gradskih Otaca. "Koliko će nam još trebati za završetak ovog posla?" upitao je.

"JOŠ ŠEST MJESECI, GOSPODINE GRADONAČELNIČE."

"Smanjite to na četiri, a ako je moguće i manje. I odredite mi putanju koja vodi odavde do Malog Magellanovog oblaka, a presijeca stazu Sunca."

"GOSPODINE GRADONAČELNIČE, MALI MAGELLA-NOV OBLAK JE DVJESTO OSAMDESET TISUĆA SVJETLOSNIH GODINA UDALJEN OD AKOLITSKOG JATA!"

"Pa hvala" reče Amalfi ironično. "Ne namjeravam ići tamo, budite sigurni. Samo želim putanju na temelju te tri točke."

"VRLO DOBRO. IZRAČUNANO."

"Kad bismo morali uključiti spinsko polje da bismo presjekli Zemljinu stazu na dan Z?"

"ZA PET SEKUNDI DO PETNAEST DANA, OVISNO O TOME KREĆEMO LI OD CENTRA OVOG JATA PREMA JEDNOM ILI DRUGOM GALAKTIČKOM RUBU."

"Nije dobro. Ne možemo krenuti s tim ograničenjima. Proračunajte savršeno ravnu putanju odavde do tamo."

"TAJ LUK PRETPOSTAVLJA DEVETSTO PEDESET OSAM IZRAVNIH SUDARA I ČETIRISTO JEDANAEST TISUĆA DVA OKRZNUĆAI TIJESNA PROLAZA."

"Uporabite to."

Gradski Oci zašute. Amalfi se pitao mogu li strojevi biti ošamućeni. Znao je da Gradski Oci nikada ne bi poveli grad matematički najkraćom lučnom linijom, jer bi to bilo protivno njihovoj neizbježnoj osnovnoj naredbi: Očuvanje grada iznad svega. Gradonačelniku je to odgovaralo. Dao je takvu naredbu prvenstveno zbog brzine graditeljskog rada na Hernu VI; nešto mu je vrlo uvjerljivo govorilo da će nakon takvog šoka rad teći znatno brže.

I, zaista, za samo četrnaest tjedana Amalfi dohvati rukom palicu za upravljanje Hernom VI i zapovijedi:

"Pokreni spin"

Let Herna VI iz rodnog akolitskog jata kroz središte Galaktike ušao je u povijest - posebno u području primjene instrumenata. Hern VI je bio maleni planet, znatno manji od Merkura, ali je bio i najčudnija masa ikad pokrenuta brže od svjetlosti unutar granica nastanjene Galaktike. Izuzevši planet On, koji je polazeći s periferije napustio Galaktiku i koji je već naveliko putovao prema M31 u Andromedi, nijedno takvo tijelo nije nikada pokrenuto spinskim ili bilo kakvim drugim pogonom. Prolaz Herna VI urezao je neizbrisive ožiljke u memorije svih indikatora u odgovarajućem dohvatu, a ništa manje drastično nisu ugravirane ni uspomene u mozgove živih razumnih promatrača.

Teorijski, Hern VI je išao dugim lukom koji su mu odredili Amalfijevi Gradski Oci, lukom koji je vodio od periferije akolitskog jata, prelazio preko cijele Galaktike i vodio prema središtu Malog Magellanovog oblaka. (Jasno, prema središtu mase tog oblaka; oba Magellanova oblaka izdvojila su se relativno nedavno iz ukupnosti Galaktike da bi mogla stvoriti jasno središte rotacije karakteristično za ‘spiralne’ maglice.) Srednja linija leta Herna VI savjesno se pridržavala tog zamišljenog luka.

Međutim, bilo je i odstupanja, a ona su se pri brzini kojom se kretao Hern VI - tu brzinu nije bilo lako izraziti čak ni s faktorom od c, starom pretpostavljenom vrijednošću brzine svjetlosti - prerastala u bočna izlijetanja užasnih razmjera, i to tako brzo da Gradski Oci, sposobni za reagiranja u mikrosekundi, nisu stizali provesti potrebne korekcije kako treba.

Poput svih zvjezdanih putnika, i Amalfi je bio potpuno naviknut na putovanja nadsvjetlosnim brzinama kroz svemir, što znači na putovanja kroz sredinu gdje postoji vrlo malo orijentacijskih točaka koje bi stvarale dojam o stvarnoj brzini. A kao i svim Okijima, vožnja po površini raznih planeta terenskim vozilima, koja su se zapravo kretala puževom brzinom, ali su stvarala dojam opasne jurnjave zbog blizine mnogih referentnih točaka, ta mu se brzina činila velikom. Sada je Amalfi otkrivao kako izgleda jurnjava između zvijezda sličnom, zastrašujućom brzinom.

Zbog brzine Herna VI, zvijezde su se činile gotovo jednako gusto raspoređene poput nosača pokraj pruge podzemne željeznice. Više puta Amalfi se smrznuo, stojeći na balkonu zvonika gradske vijećnice, promatrajući kako zvijezda koja je prije nepune sekunde bila nevidljiva sada juri poput topovskog zrna ravno prema njemu, bubri i ispunjava čitavo nebo svojim žarom...

Mrak.

Glupo je osjećao da bi pri prolasku svake zvijezde pokraj New Yorka trebao začuti nekakvo hvuuuuššš. Unatoč znatno ojačanom i gotovo sasvim unakrsno polariziranom spinskom zastoru, lice ga je još svrbjelo od radijacije koja ga je zapljusnula kad su malo prije prolazili pokraj jedne zvijezde.

Naravno, u korekcijama putanje koje su obavljali Gradski Oci nije bilo nikakvih pogrešaka. Jedina teškoća je bila što Hern VI nije, kao svemirske letjelice, dovoljno brzo odgovarao na brze korekcijske naredbe pa od njih nije bilo previše koristi. Bile su nužne čitave duge sekunde za pretvorbu naredbi Gradskih Otaca u vektorski potisak dovoljno jak da utječe na let mrtvog planeta koji bi svojim lelujavim, patetičnim korakom već prevaljivao nove parseke. Postojao je još i glavni razlog: kad se sva vrtnja Herna VI oko njegove osi promijenila u gibanje po putanji znatno se promijenilo i kolebanje osi. Zato se ništa nije moglo učiniti protiv nepravilnosti koje su se pojavile na putanji planeta.

Da je Amalfi ugradio u koru planeta i generatore spinskog polja vlastitog grada, a ne samo one sa svenamjenskog grada i grada kuge, Hern VI je možda mogao osjetljivije odgovarati na pokrete upravljačke poluge; moglo se barem postići da kolebanje osi ostane isto kao prije, jer onda ne bi bilo važno je li planet nagnut sve dok zadržava putanju. Međutim, Amalfi nije ni taknuo generatore spinskog polja svoga grada zbog jednostavnog razloga: radi opstanka grada. U pokretanju Herna VI sudjelovao je samo jedan njujorški stroj, onaj veliki središnji generator u Šezdesetoj ulici. Ostali su se, zajedno s oštećenim, ali sada već gotovo sasvim ohlađenim generatorom u 23. ulici, odmarali.

.... zovemo slobodan planet, zovemo slobodan planet... ima li uopće netko živ na toj stvari?".. EPSILON KRUCIS, JESTE LI USPJELI USPOSTAVITI VEZU S TIM OBJEKTOM KOJI JE UPRAVO PROŠAO POKRAJ VAS?... ZOVEMO SLOBODAN PLANET! SUDARIT ĆETE SE S NAMAAAA - K VRAGU, PROKLETNICIL. ZOVEMO ETU PALINURI, SLOBODAN PLANET UPRAVO NAM JE OŠIŠAO GLAVE i sada juri prema vama. Ili je mrtav ili izvan svakog nadzora... Zovemo slobodan planet, zovemo slobodan plan..’.’

Nije bilo vremena odgovarati na takve frenetične pozive; slijevali su se u grad poput proljetnih bujica s nastanjenih sustava koje su mimoilazili, jedva zaobišli, kroz čije su rubove ili kroz samo središte proletjeli. Mogli su odgovoriti na te pozive, ali bi onda trebali i nešto objašnjavati, a Hern VI bi se našao izvan ultrafonskog dometa sugovornika još prije nego bi se moglo izgovoriti nekoliko rečenica. Onim najpaničnijim moglo se odgovoriti pomoću Diraca, ali to je imalo dvije mane: manju, što bi trebalo razgovarati s mnogim planetima odjednom bez nekog dobrog razloga za razgovor s bilo kojim od njih; i glavnu, što bi Zemlja i još jedan, njemu važniji objekt, mogli čuti Amalfijeve odgovore.

Amalfija nije bilo baš previše briga što će Zemlja čuti - već je ionako čula puno toga o letu Herna VI; ako se o zagušenju Diracovih kanala može barem metaforično govoriti (a može, jer to što postoji beskonačan broj mogućih elektronskih staza ni na koji način ne isključuje mogućnost da jedan Diracov predajnik bude istodobno ugođen na sve njih) onda bi trebalo reći da su zemaljske Diracove ploče bile zakrčene vriskom prestrašenih planeta diljem staze Herna VI.

Međutim, jako mu je bilo stalo što će onaj drugi sudionik čuti.

O’Brian je stalno taj drugi objekt održavao u samom središtu vidnog polja svoga robota. Mali zaslon učvršćen za ogradu zvonika pokazivao je Amalfiju, kad god bi na njega pogledao, tu sjajnu loptu bezazlenog izgleda. Taj pridošlica koji se pridružio Okijskoj nakupini i pohodu na Zemlju nije još od svog dolaska među Okije učinio ništa loše, čak ni neki zanimljiv pokret. Ponekad su se ti došljaci upuštali u beznačajne razgovore s kraljem nakupine; rijetko su razgovarali s drugim gradovima. U nakupini je zavladala dosada, pa se često putovalo iz grada u grad. No koliko su O’Brian i Amalfi mogli vidjeti, nitko nije posjećivao pridošli grad, niti je iz njega neki čamac izašao. Međutim, to je bilo prirodno: Okiji vole usamljenost, pa je odbijanje zbližavanja, nije li izrečeno izrazito neprijateljskim tonom, uvijek razumljivo. Amalfi nije zamijetio nikakav znak da bilo tko u nakupini shvaća što je zapravo ta kugla.

Neka masivna plavo-bijela zvijezda raketnom je brzinom preletjela grad i doplerovski odlepršala u tamu, smanjujući se i blijedeći. Amalfi je sažeto razgovarao s Gradskim Očima. Za samo nekoliko dana nakupina će stići na udaljenost s koje će se moći vidjeti Zemlja; snažna galama na Diracima sve je više bila posvećena približavanju nakupine, a sve manje Hernu VI. Amalfi je imao vrlo veliko povjerenje u Gradske Oce i točnost njihovih proračuna, ali ga je ipak brinulo, dok su zvijezde na zastrašujući način prelijetale iznad njegove glave, neće li New York kojim slučajem stići prije ili nakon dana Z.

Ali Gradski Oci su ustrajali na tome da će Hern VI preletjeti kroz Sunčev sustav točno na taj dan pa se morao tim odgovorom zadovoljiti. Rješavajući takve probleme, Gradski Oci još nikad dosad nisu pogriješili. S nelagodom je slegnuo ramenima i nazvao zvjezdarnicu.

"Jake, ovdje gradonačelnik. Jesi li ikad čuo za ‘trepidaciju’?"

"Upitajte me nešto teže" reče astronom mrzovoljno.

"U redu. Što trebam učiniti da stvorim takvo vibriranje po ovoj putanji kojom se sada krećemo?"

Astronom je odgovorio ljutitim hihotom. "Ne možete ništa" reče. "To je stanje prostora oko zvijezda, a vi nemate takvu masu. Donja granica je, koliko se sjećam, jedno cijelo pet puta deset na tridesetu kilograma; provjerite to kod Gradskih Otaca. To što sam vam rekao je točno barem što se tiče reda veličine."

"I< vragu" reče Amalfi. Ostavio je slušalicu i pažljivo se prihvatio paljenja cigare, što mu je otežavalo prolijetanje zvijezda po rubovima njegova vidnog polja. Činilo se kao da.se cigara nekako tržne svaki put kad neka zvijezda proleti. Pripalio je tu živčanu cigaru i nazvao Hazletona.

"Mark, jednom si mi pokušao objasniti da glazbenik početak i kraj nekog djela svira malo ubrzano, kako bi sredinu mogao odsvirati malo sporije. Je Ii tako?"

"Da, to je tempo rubato - u doslovnom prijevodu, ‘ukradeno vrijeme!’

"A ja bih želio uvesti nešto slično u kretanje ove stijene tijekom prolaza kroz Sunčev sustav, ali da usput ne izgubimo ništa od ukupnog vremena prolaza. Imaš li kakvu zamisao?"

Uslijedio je trenutak šutnje. "Ništa mi ne pada na pamet, šefe. Takve stvari se obično rješavaju čistom intuicijom. Vjerojatno biste to ručnim upravljanjem izveli bolje nego O’Brianov program pilotskog odjela."

"U redu. Hvala."

Još jedan promašaj. Pri ovoj brzini osobno upravljanje nije moguće, jer nijedan čovjek, čak ni Amalfi, nije imao reflekse dovoljno brze za upravljanje Hernom VI. A baš zato je Amalfi i želio stvoriti trepidaciju kako bi, tijekom približno jedne sekunde, mogao ručno upravljati planetom; međutim, ni uz takvo usporenje nije mogao biti siguran hoće li u pravom trenutku uspjeti unijeti onu željenu promjenu staze, onu bitnu, oštru poput žileta. "Carrel? Dođi gore, hoćeš li."

Dečko je stigao gotovo istog trena. Izašavši na balkon, gledao je vrtoglav prolazak zvijezda s izrazom lica u kojem je Amalfi naslućivao suzbijeni strah.

"Carrel, ti si kod nas počeo kao prevoditelj, zar ne? Onda si sigurno često morao koristiti glasovni pisač."

"Da, gospodine, jesam."

"Dobro. Onda se sjeti što se događa kad se glava pisača vraća i priprema za ispis sljedećeg retka. Tijekom povratka, glava počinje kočiti da se ne bi oštetila zbog stalnog udaranja u krajnji rub; zar ne? Eh, a ja bih htio znati kako se to postiže?"

"Na malom stroju, kabel za vraćanje se nalazi na ručici umjesto na remenici" reče Carrel mršteći se. "Ali kod velikih višekanalnih aparata koje koristimo kod sastanaka, ispisnom glavom se upravlja elektronskim putem, nečim što se zove ‘klistron’; a kako to radi, nemam pojma."

"Pronađi" reče Amalfi. "Hvala, Carrel, upravo sam to tražio. Želim da se u naše sadašnje upravljačke jedinice ubaci jedan takav sklop, tako da učinak kočenja bude maksimalan točno dok prolazimo kroz Sunčev sustav, ali da ipak stignemo do Magellanovog oblaka na vrijeme. Može li se to izvesti?"

"Da, gospodine, to zvuči dosta jednostavno." lako mu nitko nije dopustio da odstupi, Carrel krene na donji kat. Sljedeće sekunde neko divovsko sunce, crveno i puno pjega, praktično očeše grad, promašujući ga, tako se činilo, tek za koji centimetar.

Telefon je zazujao. "Gospodine gradonačelniče - O’Brian ovdje. Gradovi se približavaju Zemlji. Da vas uključim?"

Amalfi se trgne. Zar već? New York je još uvijek bio udaljen od točke sastanka više kiloparseka; bilo je nemoguće i čak zamisliti brzinu koja bi ih dovela na vrijeme. Gradonačelniku se odjednom učine brzi bljeskovi prolaznih zvijezda nekako umirujućim.

"Da, O’Briane, uključi veliku kacigu i budi spreman. Daj mi cjelokupan Dirac sa svim kanalima i budi spreman prebaciti nas na alternativnu stazu. Je li ti se gospodin Carrel već javio?"

"Ne, gospodine" reče pilot. "Ali Gradski Oci su u pilotskoj sekciji započeli s nekakvom aktivnošću za koju vjerujem da je uzrokovana vašim ili upraviteljevim naredbama. Po svemu sudeći, bit ćemo suočeni s prestankom kompjuterskog nadzora."

"To je u redu. Dobro, O’Brian, poveži me." Stavljajući na glavu veliku kacigu, Amalfi se...

... vratio u nakupinu.

Usporavajući energično, jato gradova je ulazilo u ‘lokalnu skupinu’ - proizvoljno određeno područje radijusa pedeset svjetlosnih godina oko Zemlje. Unatoč iseljavanju koje se zbivalo već toliko vjekova, ovo je i sada bilo populacijsko središe Galaktike. Pozivi koji su sada odzvanjali oko glava Okija sličili su glasovima iz povijesti: 40 Eridani, Procyon, Kruger 60, Sirius, 61 Cygni, Altair, RD-4°4048, Wolf 359, Alpha Centauri... Povremeni pozivi sa Zemlje Okijima nisu bili neka novost, ali ovi drugi bili su im poput poziva antičkih Grka ili građana zajednice Massachusettesa.

Kralj nakupine je uspio natjerati gradove lutalice u prividni vojni poredak: golemi konus dugačak tridesetak milijuna kilometara. Na čelu konusa bili su manji gradovi sa samo obrambenim naoružanjem. Odmah iza tog vrha, zaobljenog poput glave kometa, letjeli su najveći gradovi tvoreći glavninu konusa. Unutar njih je bio i kraljev grad, ali ne i pridošlica koji je, iako vrlo velik, letio daleko u pozadini, praktično na samom kraju - i baš zahvaljujući takvom njegovom položaju Amalfijev robot je mogao vidjeti gotovo čitav konus, jer je O’Brian imao naredbu motriti taj veliki objekt bez obzira koliki će mu dio nakupine pritom ostati izvan vidnog polja.

U glavnom zidu konusa bili su pretežno srednje veliki gradovi za obavljanje teških poslova. Vjerojatno niti ti gradovi nisu imali teško naoružanje, ali su imali spinska polja koja su mogla stvoriti polarizaciju neprobojnu za svaki napad osim napada bojnog broda.

Sve u svemu, razmišljao je Amalfi, razumno je rasporedio to s čime raspolaže. Ovaj poredak daje do znanja da postoji i određena pričuvna snaga i znatna obrambena moć, istodobno ne najavljujući namjeru izravnog napada.

Namjestio je tešku promatračku kacigu udobnije na remena i stavio jednu ruku na ogradu balkona nadomak upravljačke palice. Baš tad u njegovim ušima zazvoni glas.

"Zemaljsko središte javne sigurnosti zove gradove" glasno reče taj glas. "Naređujemo vam da se zaustavite i ostanete gdje ste sada sve dok traje službeno ispitivanje vaših zahtjeva."

"Prokleto je malo izgleda da to poslušamo" reče kraljev glas. "Prema važećim odlukama Savjeta zabranjeno je bilo kojem Oki-gradu približavanje Zemlji bliže od deset svjetlosnih godina. Važećim odlukama također je zabranjeno okupljanje Oki-gradova u skupine veće od četiri. Međutim, ovlašteni smo vam prenijeti da će ova druga odluka biti zanemarena dok traje istraga, pod uvjetom da se držite propisane udaljenosti."

"Mi je prelazimo" reče kralj. "Imat ćete mogućnost dobro nas pogledati. Nećemo stvarati novu nakupinu ovdje - nismo toliko putovali zbog ničega."

"U tom slučaju" nastavi govornik iz Službe zemaljske sigurnosti neumoljivom ravnodušnošću birokrata koji postupa po propisima, očajno se njih držeći, "zakon traži da svi gradovi koji sudjeluju u neposluhu budu uništeni. I u ovom slučaju će se primijeniti puna težina kazne kao i u svim drugim slučajevima."

"Eh, neće, kao ni u devedeset četiri posto ostalih slučajeva. Mi nismo došli napadati, Zemlji ne prijetimo ničim osim žestokom galamom. Došli smo, jer si nismo mogli na drugi način osigurati pravedno postupanje s nama. Želimo samo pravdu, ništa više."

"Upozoreni ste."

"I vi također. Ne možete nas napasti. Ne usuđujete se. Mi smo građani, a ne propalice ili protuhe. Želimo pravedno postupanje s nama i dolazimo kako bismo si to osigurali.

Na gradskom Diracovom skeneru začulo se, na jednoj novoj frekvenciji, iznenadno klik. Začuje se novi glas: "Pažnja, policijska postaja trideset dva, Vrhovni stožer govori u ime viceadmirala MacMillana. Plava uzbuna, plava uzbuna. Potvrdite."

Novi klik, ovog puta na frekvenciji koju je kralj koristio za razgovore s nakupinom.

"Zaustavljamo se, ljudi" reče kralj. "Održite poredak, ali računajte da ostanemo ulogoreni nekih petnaest stupnjeva sjeverno od Zemljine staze oko Sunca, unutar staze Saturna, ali oko deset stupnjeva ispred njega. Dat ću vam točne koordinate kasnije. A ako neće htjeti pregovarati s nama dok smo tamo, otići ćemo do Marsa i stvarno ih preplašiti. Ali zasad im dajemo poštenu šansu."

"Otkud znaš da će oni nama dati poštenu šansu?" upita netko zlovoljno.

"A ako ti ne možeš izdržati ovdje, vrati se akolitima. Baš me briga!"

Klik.

"Halo, Vrhovni stožer. Postaja trideset dva potvrđuje plavu uzbunu, izvješćuje zapovjednik Eisenstein. Postaja trideset dva u plavoj uzbuni."

Klik.

"Hej, vi tamo pri rubu konusa, kočite! Nabijate se na nas."

"Nema toga kod nas, Budimpešto."

"Pa pogledaj ponovo, dovraga. Ja ovdje očitavam veliko povećanje mase..."

Klik.

"Pažnja policijskoj postaji osamdeset tri, Vrhovni stožer govori u ime viceadmirala MacMillana. Plava uzbuna; plava uzbuna. Potvrdite. Pažnja policijskoj postaji trideset dva, crvena uzbuna; crvena uzbuna. Potvrdite."

"Eisenstein, postaja trideset dva, potvrđujemo crvenu uzbunu." Klik.

"Zovemo Zemlju; postaja Prozerpina 2 zove zemaljsku sigurnost. Ugledali smo neke od tih gradova. Imate li upute?"

("Gdje je dovraga ta Prozerpina?" upita Amalfi Gradske Oce.) ("PROZERPINA JE PLINOVITI DIV, PROMJERA OSAMNAEST TISUĆA KILOMETARA, IZVAN STAZE PLUTONA UDALJEN OD...!")

"U redu, prekinite."

"Zemaljska sigurnost. Zadržite nos čistim, Prozerpino 2. Vrhovni stožer drži situaciju pod nadzorom. Ne poduzimajte ništa." Klik.

"Halo, vrhovni stožer. Postaja osamdeset tri potvrđuje plavu uzbunu, poručnik Fiorelli. Postaja osamdeset tri u plavoj uzbuni." Klik.

"Budimpešta, opkoljavaju nas!"

"Znam. Ulogorite se kao što sam rekao. Oni ne smiju ni prstom maknuti dok ne postanemo agresivni, to dobro znaju. Ne dopustite da vas murja isprovocira samim svojim paradiranjem." Klik.

"Postaja Pluton. Na vidiku su nam prvi čelni gradovi."

"Sjedite mirno, Pluton."

"Odsad ih više nećete vidjeti sve dok se ne ulogore - mi smo u opoziciji s Prozeprinom, ali Neptun i Uran su sasvim izvan staze njihova leta...!"

"Sjedite mirno."

Zemaljsko Sunce se postupno povećavalo pred Amalfijevim očima; povećavalo se jer mu se izviđački robot, prateći nakupinu, približavao. Iz samog New Yorka to sunce se još nije moglo vidjeti. U kacigi je bilo žuta iskra, bez zamjetnog diska, poput luka između ugljikovih elektroda gledanog kroz sustav leća ugođenog na beskonačno.

Ali o tome nije bilo dvojbe, Amalfi je ugledao matično Sunce. Odjednom mu se stegnulo grlo. U tom trenutku, Hern VI je jurio preko središnjeg dijela Galaktike gusto naseljenog zvijezdama, što zbog oblaka međuzvjezdane prašine stari astronomi sa Zemlje nisu mogli znati. Planet je upravo izletio poput metka iz jedne crne maglice u kojoj je svako sunce bilo utvara, svaki izbjegnuti sudar čudo. Pred Hernom VI se raširio suprotni krak Mliječne staze, ispunjen novim čudom.

Amalfiju nikako nije bilo jasno zašto ga, zbog te sitne i neugledne žute iskre koja je u kacigi plutala pred njim, oči počinju tako nepodnošljivo peči sve do suza.

Nakupina se već gotovo sasvim zaustavila, spala na interplanetarne brzine. I nadalje je usporavala. Za desetak minuta gradovi će u odnosu na Sunce mirovati. Zahvaljujući izviđačkom robotu Amalfi je sada mogao vidjeti izbliza, razmišlja li se u razmjerima na koje je on bio naviknut, nešto što je samo jednom ranije uspio vidjeti: planet Saturn.

Ni jedan zemaljski astronom s novim, nepouzdanim i slabo ugođenim teleskopom vlastite proizvodnje ne bi mogao vidjeti tog diva s prstenom kao što ga je on vidio golim okom. U prvi trenutak Amalfi je bio ošamućen. Vidio je pojavu ne samo nevjerojatno lijepu, nego i očito nemoguću. Plinoviti div s krutim prstenima! Pa zašto je uopće napuštao svoj Sunčevi sustav, kad je tu, takoreći u dvorištu, imao tako neobičan svijet? Štoviše, oko tog diva kruži još jedan planet - promjera nekih pet tisuća kilometara - ali i uobičajena obitelj satelita velikih poput Herna VI. Klik.

"Oblikujte logor" govorio je kralj. "Ovdje ćemo ostati neko vrijeme. Odite k vragu vi tamo s ruba, još uvijek se natrpavate na nas! Morat ćemo ovdje stati - zar vam se to ne može utuviti u glavu?"

"Mi uredno usporavamo, Budimpešto. Ali ovaj novi grad, ovaj veliki, i dalje se kreće. Izgleda da imaju neki problem."

Promatrano putem izviđačkog robota, to se činilo točnim. Divovski kuglasti objekt zamjetno se izdvojio od glavnine nakupine i sada je letio znatno ispred zadnjeg kraja konusa. Kugla je u letu pomalo posrtala, i povremeno gubila optičku oštrinu zbog neočekivane, nekontrolirane polarizacije.

"Zovite ga i upitajte ga trebaju li pomoć. Vi ostali, svrstajte se u svoje staze."

Amalfi grakne: "O’Briane - vrijeme!"

"Prema predviđenom, gospodine."

"Kako ću znati kad će ova upravljačka palica opet oživjeti?"

"Već je oživjela, gospodine gradonačelniče" reče pilot. "Gradski Oci su se isključili čim ste je dotaknuli. Čut ćete upozoravajuće zujanje pet sekundi prije nego se naše usporenje spusti u dublji dio svoje krivulje, a onda svakih pola sekunde po jedan pisak sve do prijelomne točke. Nakon zadnjeg piska, sljedećih dvije i pol sekunde, upravljanje potpuno prelazi u vaše ruke. Onda će poluga opet zamrijeti - upravljanje će ponovno preuzeti Gradski Oci." Klik.

"Admirale MacMillan, što ćete sada poduzeti - hoćete li uopće nešto?"

Taj novi glas na Diracu Amalfiju je od prvog trena bio odvratan. Bio je jednoličan, nazalan, bezosjećajan, osim određenog samopoštovanja s primjesom Angsta. Amalfi je odmah dobio dojam da bi taj govornik, pri razgovoru licem u lice, uvijek skretao pogled s lica sugovornika. Vlasnik toga glasa nikako nije mogao biti na površini Zemlje odakle bi gledajući u visine tražio opsjedatelje ili ustrajno obavljao svoj redovni posao. Gotovo sigurno, čučao je u nekom dubokom podrumu.

"Ništa, gospodine, u ovom trenutku" reče policijski Vrhovni stožer. "Stali su i, po svemu sudeći, spremni su razumno razgovarati. Naredio sam zapovjedniku Eisensteinu neka pokriva njihov logor i spriječi svaki mogući nered."

"Admirale, ti gradovi su prekršili zakon. Njihova je nazočnost ovdje izravno kršenje naše zabrane približavanja, a i sama veličina njihovog skupa nije zakonita. Jeste li svjesni toga?"

"Da, gospodine predsjedniče" reče Vrhovni stožer s poštovanjem. "Želite li da zapovjedim pojedinačna uhićenja...!"

"Ne, ne, ne možemo strpati u zatvor čitavu hordu letećih skitnica. Želim akciju, admirale. Tim ljudima treba očitati lekciju. Ne možemo dopustiti da se flote gradova približavaju Zemlji po svojoj slobodnoj volji - to je loš presedan. Ukazuje na odbacivanje međuzvjezdanog morala. Ako se ne vratimo vrlinama pionira, diljem Zemlje će se svjetla ugasiti, a po svemirskim putovima će rasti trava."

"Da, gospodine" reče Vrhovni stožer. "Dobro rečeno, ako mi dopuštate da to kažem. Spremno čekam vaše naredbe, gospodine predsjedniče."

"Moje naredbe su - učinite nešto. Taj logor je gnojna rana na našem nebu. Osobno vas smatram odgovornim."

"Da, gospodine." Admiralov glas bio je vrlo odrješit. "Zapovjedniče Eisenstein, započnite operaciju A. Postaja osamdeset dva, crvena uzbuna; crvena uzbuna."

"Postaja osamdeset dva potvrđuje crvenu uzbunu."

"Eisenstein zove Vrhovni stožer"

"Vrhovni stožer."

"MacMillan, šaljem potpisanu ostavku. Predsjednik nije izričito naredio operaciju A. Ja ne želim preuzeti odgovornost za nju."

"Postupite po naredbi, zapovjedniče" reče Vrhovni stožer smireno. "Prihvatit ću vašu ostavku - po završetku ovog manevra." Gradovi su napeto plutali u svojim stazama. Sekunde su prolazile, ništa se nije događalo.

Onda odjednom kruškoliki, kvrgavi policijski bojni brodovi započeše iskakati iz ništavila oko nakupine. Već sljedećeg trenutka četiri grada su se pretvorila u uzavrele oblake plina.

Dinwiddie sklop u istraživačkom robotu odmah je smanjio osjetljivost kako bi unatoč tom bljesku mogao opet nešto bilježiti. Gradovi su još uvijek mirovali, kao ošamućeni - mirovao je i Amalfi, koji nije ni u snu pomislio da će si Zemlja ikada dopustiti pad u takvo barbarstvo. Samo je savršena sveza krivnje i divljaštva mogla dovesti do ovakvog zvjerstva prema gradovima; očito su predsjednik i MacMillan predstavljali baš takvo jedinstvo...

"Borite se! riknuo je kraljev glas. "Borite se, tupoglavci! Zbrisat će nas! Borite se!"

Eksplodirao je još jedan grad. Policajci su koristili Betheove topove; Dinwiddie sklopovi smanjene osjedjivosti kako bi odoljeli hidrogensko-helijevom izgaranju, nisu mogli uhvatiti blijede zrake za navođenje tih topova; gradovima bi sada bilo gotovo nemoguće poslušati kralja i pritom postići neki uspjeh.

Ali Budimpešta je već hitala na čelu konusa, zaokrećući prema Zemlji. Grad je uzvraćao policijskim brodovima rigajući živu smrt na njih i uspješno pogodio jedan od njih. Masa užarenog i rastopljenog metala pojavila se u Amalfijevoj kacigi kao mutna gruda koja odmah izblijedi. Nekoliko gradova krene za kraljem; pa još nekoliko, a onda, iznenada, veliki val.

Klik.

"MacMillane, zaustavi ih! Strijeljat ću te! Oni će započeti invaziju...!"

Iz sekunde u sekundu nove policijske letjelice su se materijalizirale ni iz čega. Područje gdje su se Okiji ulogorili postupno se započne okruživati izmaglicom: stvarala se planetarna maglica plinovitih molekula, prašine i kondenziranih metalnih i vodenih isparavanja. Izmaglicu su šarali zrake za navođenje Betheovih topova, sada na samoj granici vidljivosti; ali i Sunce je počinja lo djelovati na ovaj oblak, pa je čitava masa započela odgovarati zračenjem, šireći preko cijelog vidokruga sve dublji svijetli zastor protiv kojeg su Dinwiddie sklopovi bili od male koristi. Čitav prizor je podsjetio Amalfija na NGC1435 u zviježđu Bika, samo što su ovdje eksplozije gradova nadomjestili eksplozije supernova unutar Vlašića.

Međutim, bilo je više supernova nego što se moglo objasniti s uništavanjem gradova; neke su se javljale izvan okijevskog konusa. Zbunjeni Amalfi je shvatio da policijski brodovi, jedan za drugim, eksplodiraju tako reći istog trena kad se pojave. Neorganizirani roj gradova je policiji uzvratio napad, ali gradovi su, promatrajući ih kao borbene strojeve, po svojoj prirodi neefikasni pa nikako nisu mogli biti glavni uzrok ovakvih teških policijskih gubitaka. Nešto drugo, nešto sasvim novo se zbivalo - nešto stravično je kosilo policiju...

"Postaja osamdeset dva, operacija A varijanta jedan - hitno!"

Razletio se još jedan policijski ratni brod, u nemogućem, nečujnom bljesku.

Gradovi su pobjeđivali. Bilo koji policijski ratni brod može uništiti bilo koja tri grada odjednom bez da se umori, a kad je pokolj počeo bilo je barem pet puta više policijskih brodova nego Oki-gradova. Tada gradovi nisu imali ni najmanju šansu.

Ipak, bitku su dobivali. Ključajući od bijesa u bujici su žurili prema Zemlji, a oko njih su policijski bojni brodovi, sa svim svojim strahovitim naoružanjem, redom eksplodirali diljem cijelog neba.

A ispred bijesnih gradova valjala se, samo malo izdvojena od njih, divovska srebrna kugla kao da je izmakla nadzoru svojih pilota.

Amalfi je sada mogao vidjeti i samu Zemlju, kao najsitniju plavo-zelenu točku. Rasla je fantastičnom brzinom, postajala disk, ali se Amalfi nije trudio pogledati je bolje. Nije ju želio uopće vidjeti. Oči su mu već bile dovoljno zamagljene sentimentalnim suzama koje su mu navrle kad je prvi put ugledao matično Sunce.

Oči su mu se ipak vraćale Zemlji. Na njenom polu ugledao je sjaj leda...

... biiip...

Taj zvuk ga je šokirao. Zujanje je već prošlo, a on ga nije čuo. Tijekom sljedeće dvije i pol sekunde New York će preletjeti kroz Sunčev sustav - ili još tijekom manje vremena, jer Amalfi nije imao pojma koliko je upozoravajućih piskova već utrošeno u bezuspješnim napadima na njegov sluh, dok se borio protiv hipnotičkog učinka plavo-zelenog planeta.

To je morao sam nagađati. Intuicija mu je punom snagom govorila da je pravi trenutak upravo sada...

Klik.

"LJUDOVI ZEMLJE. NAŠ GRAD OD SVEMIROVA ZOVE VAM..."

Pomaknuo je upravljačku palicu u istegnutoj petlji nekih tri milimetra u stranu pa natrag. Istog trena su mu Gradski Oci oduzeli Upravljanje. Nestane Zemlja. Ni Sunca više nigdje nije bilo. Hern VI je započeo naglo povećavati brzinu, dostižući opet onaj vrišteći juriš kroz Galaktiku za što su umrla ona dva Oki-grada.

... DA VIŠE PRIRODNE GOSPODARE PRIMITE, ČOVJEKE ZVIJEZDA, KOJI SVEMIRA SHVAĆANJE I DUG-ŽIVOT-RAZUMIJEVANJE NASLIJEDILI SU I KOJI NAD MANJE VRIJEDNIM DEKADENTNIM KOD KUĆE-OSTALIM ĆOVJEKIMA ZEMLJE NOVI GOSPODARI SADA ĆE BITI POSTATI. UPUTE NAS DAJE VAM, SE PRIPREMITE...!"

Blagorječiv glas naglo prestane postojati. Plava mrlja svjetlosti, posljednje što je Amalfi vidio od planeta svojih davnih predaka, već je prije nekoliko dugih sekundi nestala.

Čitav Hern VI je odzvanjao, teturajući se. Amalfi je žestoko tresnuo o površinu balkona. Teška kaciga mu se u padu nakosila pa Amalfi više nije mogao pratiti bitku nakupine.

Ali to ga više nije zanimalo. Onaj sudar i smrt onog čudnog glasa, značili su stvarni kraj bitke. Ujedno - kraj svake stvarne prijetnje sigurnosti Zemlje. I kraj Oki-gradova - ne samo onih koji su sudjelovali u napadu, nego svih Oki-gradova posvuda, uključujući i Amalfijev grad.

Jer taj sudar, koji se kroz stijene Herna VI prenio kao potres sve do zvonika gradske vijećnice, potvrdio je da je Amalfi svoje trenutke osobnog upravljanja vrlo dobro iskoristio. Negdje na prednjoj polutki Herna VI sada se nalazio golemi, bijelo užareni krater. Taj krater, u čijim su se rastopljenim vanjskim slojevima sada nalazili tragovi metalnih soli, bio je ujedno i grob najstarije od svih Okijskih legendi:

Vegine orbitalne tvrđave.

Sada će zauvijek biti nemoguće znati kad je ona pridodana, dotjerana i preuređena, veginoj vojnoj sili poražen oj svojedobno samo fizički, i otkad je lutala poput izgubljene kugle iz kuglane galaktičkim prostorima, čekajući na ovu neponovljivu, čistu priliku za uzvraćanje udarca. Odgovor na to pitanje ne bi bilo moguće dobiti čak ni na degeneriranim veginim planetima gdje je ta tvrđava prerasla u čisti mit, baš kao i medu Okijima. lako legendarna, tvrđava je bila realnost. Čekala je moguću jedinstvenu prigodu da se osveti Zemlji u ime Vege, jasno, ne nadajući se da bi se plavo-bijela vegina zastava opet mogla podignuti nad svim drugim zvijezdama, već jednostavno želeći uništiti taj prosječni planet na stazi oko jednog prosječnog sunca, a koji je, neobjašnjivo, uspio uništiti veličanstveni Vegin imperij. Ta tvrđava se nikako nije mogla nadati da će sama potući Zemlju - ali u metežu pohoda Okija na Zemlju, uz pretpostavku da će Zemlja oklijevati i neće početi uništavati vlastite gradove dok ne bude prekasno, tvrđava je ugledala priliku za savršen uspjeh. Iskočila je iz svog dugotrajnog, legendama zamućenog prognanstva, prvenstveno prerušena u grad, a tek onda u bajku, odlučna krenuti u zadnji juriš.

Zvonik se blago njihao od preostalih drhtaja, takozvanih T-valova. Pridržavajući se za ogradu, Amalfi ustane.

"O’Briane, otkvači nas. Planet neka odleti ovim sadašnjim smjerom. Grad prebaci na dogovorenu stazu."

"Prema Velikom Magellanovom oblaku?"

"Tako je. Ako je bilo šteta od potresa, popravite ih; prijavi to gospodinu Hazletonu i gospodinu Carrelu."

"Da, gospodine."

Vegina tvrđava je bila nadohvat pobjede; potukao ju je tek maleni napušteni svijet kojim su upravljali prognanici i koji je proletio kroz Sunčev sustav. Zemlja o tome nikada neće saznati potpunu istinu, znat će samo da je Hern VI prohujao Sunčevim sustavom. Dokazi su se sada, kipeći polagano, zgušnjavali i hladi li kao i čitav krater na prednjoj strani Herna VI. Amalfi je odlučio da Hern VI bude za Zemlju zauvijek izgubljen...

Kao što je Zemlja odsad bila zauvijek izgubljena za Okije.

Svi su se okupili u starom gradonačelnikovom uredu: Dee, Hazleton, Carrel, dr. Schloss, narednik Anderson, Jake, O’Brian, tehničari i, putem televizije, sveukupno stanovništvo grada; televizori su bili dvosmjerni i omogućavali su sudjelovanje gledatelja. Čak su i Gradski Oci nazočili. Bio je to prvi takav skup još od posljednjih izbora. To su bili oni davni izbori na kojima je izabran Hazleton; malo tko se od nazočnih sjećao tog događaja. Zapamtili su ga jedino Gradski Oci, - ali tijekom današnjeg sastanka nije se očekivalo da će to sjećanje korisno primijeniti. Shvaćanje nijansi glasa im nije bilo jača strana.

Amalfi započne govor. Govorio je blagim, svakodnevnim, činjeničnim i bezličnim glasom, obraćao se svima odjednom, gradu kao organizmu. Međutim, gledao je izravno u Hazletona.

"Prvenstveno" rekao je, "svi moraju shvatiti glavne činjenice o našem fizičkom i astronomskom položaju. Kad smo se prije kratkog vremena otkvačili od Herna VI, taj planet je bio već dobro odmaknuo prema Malom Magellanovom oblaku; za one koji potječu iz sjevernih dijelova Galaktike, to je jedna od dvije male satelitske galaktike južno od Mliječne staze koje se polagano udaljuju. Hern VI je produžio svojim smjerom i, osim ako mu se ne dogodi nešto nepredviđeno, produžit će do tog Oblaka i kroz njega dalje u duboki međugalaktički prostor.

Na njemu smo ostavili gotovo svu opremu koju smo pokupili s drugih gradova u nakupini; to smo morali. Nismo mogli previše toga ukrcati u svoj grad; nismo mogli ni ostati uz Hern VI, jer će Zemlja gotovo sigurno organizirati potjeru za tim planetom i natjeravat će ga sve dok on ne izađe i iz satelitske galaktike ili dok se ne uvjeri da nismo na njemu."

"Zašto, gospodine?" gotovo istodobno upita nekoliko glasova preko zajedničkog sustava.

"Popis razloga je dug. Proletjeli smo tim planetom kroz sam Sunčev sustav - i kroz mnogo drugih sustava i presjekli mnoge od najvažnijih međuzvjezdanih trgovinskih putova - što je krupna povreda zemaljskih zakona. Nadalje, Zemlja je zabilježila da smo u prolazu uništili jedan grad; na Zemlji ne znaju pravo podrijetlo toga ‘grada Usput, vrlo je važno da to nikad i ne saznaju, makar se zbog očuvanja te tajne morali pomiriti da u povijesti ostanemo zapisani kao ubojice."

Dee se uznemireno javila. "John, ne vidim razloga zašto se ne bismo time hvalili. Pa za Zemlju smo učinili i te kako veliku stvar."

"Zato što nismo završili posao. Dee, za tebe su Vegani neki narod iz davne prošlosti, narod o kojem si prvi put čula prije nekih tri stoljeća. Prije toga si na Utopiji bila odsječena od glavne struje galaktičke povijesti. Prije vladavine Zemlje, Vega je vladala velikim dijelom Galaktike i svaki dodir s njima bio je opasan, a sada su nam pokazali da je i nadalje opasan. Ta tvrđava nije postojala tek tako, u vakuumu. Morala je ponekad svratiti u neko pristanište, baš kao što moramo i mi. Budući da je bila vojni stroj, trebalo joj je više servisiranja i više održavanja nego što je sama mogla obaviti.

Negdje u Galaktici postoji vegina kolonija, još opasna. Ta kolonija ne smije saznati apsolutno ništa o ovome što se dogodilo njenom glavnom oružju. Moramo ih navesti da vjeruju da tvrđava nije uspjela pri svom prvom pokušaju, ali će se jednog dana možda vratiti i pokušati ponovno. Kolonija ne smije ništa saznati o uništenju tvrđave, jer ako sazna, sagradit će novu.

Druga tvrđava će uspjeti ono što nije prva. Prva je propala jer se Zemlja dosad oslanjala na civilizaciju nomada: Okiji su uništili tvrđavu. Dogodilo se da smo baš mi bili taj grad koji je obavio posao, ali to što smo se tu našli nije slučajnost.

Ali odsad pa zadugo, Okiji u ovoj Galaktici neće biti ni uspješni niti dobrodošli; tijekom tog razdoblja vladat će depresija, a Galaktika će, Zemlja posebno, biti slaba kao novorođenče. Saznaju li Vegani da je njihova tvrđava napala Zemlju i da je u tome gotovo uspjela, počet će istog dana graditi novu tvrđavu. Nakon toga... Ne, Dee, bojim se da ćemo tu tajnu morati sačuvati."

Dee je i sada pomalo buntovnički gledala u Hezletona, tražeći podršku; ali Hazleton je samo odmahnuo glavom.

"Naš položaj ovog trenutka nije ni dobar ni loš" nastavi Amalfi. "Zadržali smo brzinu Herna VI. Manja je od one koju smo dobili s planetom On pa zbog toga možemo uspješno manevrirati, iako samo s većega; pomaže nam što imamo masu znatno manju od planetove. Moći ćemo sletjeti u bilo koju luku unutar konusa koji bi se dobio rotacijom naše sadašnje staze. Naposljetku, Zemlja raspolaže samo podacima o putanji Herna VI, a ne i o našoj sadašnjoj.

Nasuprot tome moramo znati da je naša oprema stara i istrošena i da nas više nikada neće moći odvesti vlastitom snagom. Kad sletimo u sljedeću luku, tamo ćemo ostati zauvijek. Nemamo novca za kupnju nove opreme, a bez nove opreme ne možemo novac ni zaraditi. Zato ćemo morati svoju sljedeću luku pomno odabrati i zato sam zatražio da na ovom sastanku sudjeluju svi." Jedan od tehničkog osoblja reče: "Šefe, jeste li sigurni da je baš tako loše? Trebali bismo moći popraviti barem...!"

"GRAD NEĆE PREŽIVJETI SLJEDEĆE PRIZEMLJENJE" izravno rekoše Gradski Oci. Tehničar zašuti.

"Naša sadašnja staza leta" reče Amalfi, "odvela bi nas naposljetku u veći od dva Magellanova oblaka. A ovom našom sadašnjom brzinom za to će nam trebati oko dvadeset godina. Planiramo li stvarno otići onamo, morat ćemo uračunati i dodatnih šest godina za usporavanje, jer bi, pri ovoj brzini, svi naši generatori spinskih polja pregorjeli kad bismo pokušali uobičajeno usporiti tek na kraju puta.

Predlažem da odemo baš u Veliki Magellanov oblak."

Nastala je opća vika.

Amalfi digne ruku; svi nazočni u dvorani polagano su se utišali, ali na drugim mjestima u gradu galama je potrajala još dugo. Nije to bio zvuk općeg protesta, već više srdito mrmljanje brojnih ljudi u međusobnoj raspravi.

"Znam kako vam je" reče Amalfi kad se uvjerio da će ga većina opet moći čuti. "Velik je to put, ali pretpostavlja se da na bližoj strani Oblaka postoje dvije-tri kolonije. Tamo vjerojatno nema prave međuzvjezdane trgovine, a pogotovo je nema s Galaktikom. Morat ćemo se skrasiti - možda se čak i početi baviti poljoprivredom - što ne znači zauvijek prestati biti Oki, već više nikad zvjezdani putnik. Znam da je to golema žrtva.

Ali želio bih da svi zapamtite da za nas više nema nikakvog posla, čak ni nade za posao, bilo gdje u Mliječnoj stazi, čak i kad bismo nekim čudom uspjeli srediti ovu našu olinjalu staru krntiju. Izbora nemamo. Moramo pronaći planet na kojem ćemo ostati zauvijek, planet koji ćemo moći nazvati svojom vlastitim."

"DOKAŽITE OVE TVRDNJE" javili su se Gradski Oci.

"Spreman sam na to. Svi vi znate što se dogodilo s gospodarstvom unutar Galaktike. Potpuni slom. Dok je na glavnim trgovačkim putovima valuta bila stabilna, postojalo je nešto čime su nas mogli plaćati. Sada toga nema. Zemlja je dogovorila da se kao valuta koriste lijekovi, a to je za gradove potpuno neprihvatljivo, jer gradovi moraju koristiti lijekove za održavanje zdravlja građana, a ne kao valutu, kako bi živjeli dovoljno dugo da bi uopće mogli obaviti svoj posao. Ne uzimajući u obzir mogućnost izbijanja epidemija - vjerojatno se sjećate što smo glede epidemija nedavno vidjeli - ostaje činjenica da mi doslovno živimo od dugovječnosti. I time ne možemo trgovati.

A to je samo početak. Monetarni standard temeljen na lijekovima će propasti i to brže i potpunije nego što je propao onaj temeljen na germaniju. Galaktika je golema. Prije nego što se ekonomija vrati na nekakve stabilne temelje, nastat će još desetci različitih monetarnih standarda. A prije toga još i tisuće lokalnih novčanih sustava. To bezvlašće će trajati barem jedno stoljeće...!"

"BAREM TRI STOLJEĆA."

"Dobro, tri stoljeća. Govorio sam optimistički. Ali u oba slučaja, jasno je da ne možemo živjeti u gospodarstvu koje nije barem donekle stabilno, a ne možemo si ni priuštiti čekanje da Galaktika opet stane na zdrave noge. Posebno zato što ne možemo znati hoće li u toj možebitnoj stabilizaciji ostati i neki kutak za Okije.

Iskreno, ne vjerujem u mogućnost preživljavanja Okija. Zemlja će prema njima biti posebno stroga, posebno nakon ovog ‘pohoda’ kojeg sam svim silama potaknuo, jer sam bio čvrsto uvjeren da ćemo u njega usisati i Vegane. Ali i da nije bilo tog pohoda, Okiji bi nestali jer ih je depresija učinila ranjivima. Povijest raznih depresija pokazuje da nakon nekog razdoblja ekonomskog kaosa, neizbježno nastupa razdoblje ekstremno krutih ekonomskih mjera nadzora kojima se ukida sve ono varijabilno, ono što se ne može potpuno nadzirati, primjerice slobodno uzimanje kredita bez ograničenja, slobodno trgovanje i slobodno pogađanje cijena nadnica.

Naš grad je bio gotovo vrhunac konkurentske sposobnosti na tržištu radne snage. Čak i kad bi preživio ovo bezvlašće - a preživjeti ne može - u novoj bi privredi predstavljao anakronizam. Gotovo sigurno bi mu vlada naredila sidrenje na nekom planetu i to po vladinom izboru. Moj je prijedlog da svoje zadnje sidrište odaberemo sami, znatno prije nego što to vlada učini; da pronađemo neko mjesto stotinama parseka daleko od svake granice koju bi država mogla i pomisliti nazvati svojom državnom granicom; mjesto koje se neprestance i brzo udaljuje od središta vlasti i od svega što će Zemlja bilo kad nazvati svojim vlasništvom. Kad sletimo, ukopajmo se. Tamo gdje su nekoć bili prostori naše slobode, rodit će se novi imperijalizam. Da bismo bili slobodni, moramo otići što dalje i začeti svoje vlastito malo carstvo.

Moramo se suočiti s time. Doba Okija je prošlo".

Nitko nije ni riječ prozborio; šokirana lica su se uzajamno odmjeravala.

Onda Gradski Oci hladno rekoše. "DOKAZ JE IZVEDEN. ZAPOČELI SMO S ANALIZOM ODABRANOG PODRUČJA. POTPUNO IZVJEŠĆE BIT ĆE GOTOVO ZA ČETIRI DO PET TJEDANA."

U velikoj dvorani i dalje je vladala tišina. Okiji su je slušali -gotovo kušali. Nikada više lutanja. Vlastiti planet. Grad na odmoru, sunce koje izlazi, prelazi preko njega i zalazi u pravilnom ritmu; godišnja doba; tišina oslobođena vječitog vitlanja gravitacijskih polja. Nema straha, ni borbe, nema poraza ni naganjanja, a zvijezde samo svijede točkice zauvijek.

Čovjek vezan za površinu nekog planeta vjerojatno bi, suočen s tako velikom promjenom svojih navika, sve to odbio, jednostavno prestrašen. Međutim, Okijii su bili naviknuti na promjene; promjena je bila jedini stabilan čimbenik u njihovom postojanju. Zapravo, to vrijedi i za ljude vezane za planete, s tom razlikom što im nitko stalno ne trlja nos izrekom da je sve promjenjivo.

Amalfi bi se zato i bojao kako će se sve završiti da ujedno ljudi oko njega nisu bili praktično besmrtnici, da su bili poput ljudi iz arhaičnih, predsvemirskih vremena, pribodeni na životni vijek kraći od sto godina, poput kukaca na ploču prirodoslovca. Kratak životni vijek stvara u čovjeku nemir; prolaznost mora pronaći tijekom tih svojih nekoliko predstojećih godina, nekakav E1 Dorado. Ali pobjeda nad starenjem gotovo je sasvim uklonila faustovsku ludost. Nakon tri ili četiri stoljeća čovjeku dosadi potraga za nečim što se ni imenovati ne može; čovjek nauči pravu istinu - shvati da se u budućnosti ne krije neki raj mira i bogatstva već samo brojne stvari koje se još nisu dogodile. Sa zanimanjem promatra kako se pupoljci sadašnjosti otvaraju i rascvjetavaju, a moguće buduće katastrofe prihvaća ravnodušno i s mirom. Više ne izgara u potrazi za katastrofama u ime ‘sigurnosti!

Ukratko, dugovječnik je veći realist i znatno smireniji.

Amalfi je čekao sa spokojnim povjerenjem. Znao je da će prvo uslijediti najsitnije primjedbe. Nije baš bio voljan odgovarati na njih. Tišina je potrajala mnogo duže nego je očekivao, pa se počeo pitati nije li njegovo tumačenje pred kraj postalo previše nerazumljivo. Ako je, onda bi koristila jedna primjedba naivne praktičnosti.

"Ovo rješenje bi trebalo zadovoljiti gotovo svakoga" reče on energično. "Hazleton je zatražio da bude oslobođen svojih dužnosti, a ovo će ga svakako osloboditi na najbezbolniji mogući način. Nećemo više biti pod jurisdikcijom policije. Carrel će biti gradski upravitelj ako to mjesto i dalje želi, ali gradski upravitelj na tlu, što zadovoljava mene, jer nemam povjerenja u Carella kao pilota. A..." )

"Šefe, dopustite da vas na trenutak prekinem."

"Samo naprijed, Mark."

"To sve što govorite je vrlo lijepo, ali je prokleto ekstremno. Ne vidim zašto moramo ići tako daleko od Mliječne staze. Prihvaćam da je Veliki Magellanov oblak dobar, jer nije na stazi kojom je Hern VI otišao; dalek je; prihvaćam i to da murja, čak i ako krenu onamo, ne može očekivati da će nas tamo naći, jer je Oblak velik i nenaseljen. Ali zar ne bismo mogli ostvariti isti cilj i bez napuštanja Galaktike? Zašto se moramo nastaniti u zvjezdanom oblaku koji se od Galaktike udaljuje takvom golemom brzinom...!"

"PETSTO SEDAMDESET PET KILOMETARA U SEKUNDI."

"U redu, ispravljam se, nije baš neka brzina. Ipak, naposljetku taj je Oblak daleko, a zaželimo li se ikada više vratiti u Mliječnu stazu, morat ćemo zbog toga pokrenuti neki novi planet."

"Pa dobro" reče Amalfi. "Kakvo je tvoje rješenje?"

"Zašto se ne bismo sakrili u neko veliko zvjezdano jato u našoj Galaktici? Ne u neku zvjezdanu lopticu poput onog akolitskog jata, već u nešto veliko, recimo u veliko kuglasto jato u Herkulu. U konusu koji se može izvesti iz naše sadašnje putanje sigurno se nalazi barem jedno takvo jato; možda i jato u Cefeju gdje je spinska navigacija moguća samo ako ste dobro upoznati s lokalnim prostornim naprezanjima. I tamo bi bilo malo izgleda da nam murja uđe u trag, ali bismo ipak mogli iskočiti ako stvari u našoj Galaktici krenu na bolje."

Amalfi nije htio to osporavati. No, po logici takve bi primjedbe trebao postavljati Carrel, koji je Amalfijevim planom ostajao bez prilike za upravljanjem letećim gradom. Umjesto Carella, primjedbe je iznosio Hazleton koji je bio već pod ostavkom; to je Amalfiju govorilo dovoljno.

"Ako se uvjeti ikada budu i poboljšali, mene to neće zanimati" reče Dee neočekivano. "Sviđa mi se zamisao o našem planetu, i to planetu koji će biti što je moguće dalje od murje. Ako taj planet stvarno postane naš, zašto bi nam onda bilo važno ako Oki-gradovi za dvjesto ili tristo godina opet postanu mogući? Tada više nećemo morati biti Okiji."

"Ti tako razmišljaš" reče Hazleton, "zato što si dosad kao Oki živjela tek nekih dvjesto-tristo godina i još si naviknuta na život na planetu. Neki od nas su stariji; neki od nas vole lutati. Dee, ne govorim to zbog sebe, to dobro znaš. Bit ću sretan kad siđem s ove olupine. Ali čitav prijedlog, po mojem mišljenju, nekako smrdi. Amalfi, jeste li sigurni da nas ne pokušavate prinudno prizemljiti samo kako biste spriječili promjenu uprave? To ne bi uspjelo, znate."

Amalfi reče: "Jasno, znam to. Onog trena kad dotaknemo tlo tvojoj ostavci pridružit će se i moja. Ali ovog trenutka sam još službenik ovoga grada i radim svoj posao."

"Ne, nisam na to mislio. Nije bitno. Ono što želim znati je zašto moramo otići čak do Velikog Magellanova oblaka."

"Zato što će biti samo naš" reče Carrel naglo. Hazleton se hitro okrene prema njemu, vidno začuđen. Carellove oči u zanosu nisu vidjele tog starijeg čovjeka. "Neće biti naš samo planet - bilo kojeg od njih izaberemo - nego i naša galaktika. Oba Magellanova oblaka su male galaktike. Znam to; južnjak sam, odrastao sam na planetu gdje su Magellanovi oblaci prolazili nebom poput dva tornada iskri. Veći čak ima i svoje središe vrtnje; nisam ga mogao vidjeti s mog rodnog planeta jer smo mu bili preblizu, ali gleda li se sa Zemlje jasno se vidi Milneova spirala. Oba oblaka se udaljuju od Mliječne staze, stječu neovisnost. Dovraga, Mark, ne radi se tu o jednom planetu. Jedan planet - to nije ništa. Naš grad neće moći letjeti, ali gradit ćemo svemirske brodove. Moći ćemo se dalje raseljavati. Izgradit ćemo gospodarstvo koja će odgovarati nama. Naša vlastita galaktika. Što bi više mogao poželjeti?"

"Previše je to lako" reče Hazleton tvrdoglavo. "Ja sam naučen izboriti se za ono što želim. Naučio sam se boriti za ovaj grad. Želim koristiti mozak, ne leđa; ti tvoji svemirski brodovi i tvoja kolonizacija su stvari kojima će morati prethoditi masa najobičnijeg krčenja i zaoravanja. To je bit mojeg protivljenja tom planu, Amalfi. On je rasipnički. Veže nas za položaj gdje ćemo raditi uglavnom stvari s kojima baš nemamo iskustva."

"Ne slažem se", reče Amalfi tiho. "U Velikom Magellanu već postoje naselja. Nisu začeta letovima svemirskih brodova, nego gradova. U ona vremena, nijedan drugi mehanizam nije bio sposoban proći tako dalek put."

"I?"

"Pa prema tome nema izgleda da se tamo mirno smjestimo i prihvatimo motike. Morat ćemo se izboriti za barem neki dio Oblaka i učiniti ga svojim. Bit će to najveća bitka u našoj povijest!, jer ćemo se boriti protiv Okija - protiv takvih koji su vjerojatno zaboravili većinu svoje povijesti i svoga naslijeđa, ali ipak su Okiji. Štoviše, to su Okiji koji su na tu zamisao došli davno prije nas i koji će braniti svoje privilegije."

"To je njihovo pravo. Zar moramo biti lovokradice na njihovom tlu kad bi nam neko divovsko kuglasto jato poslužilo podjednako dobro?"

"Zato što su i oni lovokradice. I gore od toga. Zašto bi u starim danima, kad su Oki-gradovi bili cijenjeni građani u cijeloj Galaktici, netko od njih otišao čak do Velikog Magellanova oblaka? Zašto se oni nisu smjestili u neko kuglasto jato? Razmisli, Mark! Bili su to propalice. Gradovi koji su morali otići u Veliki Oblak počinili su takve zločine da su sve zvijezde Mliječne staze postale njihovi neprijatelji. I ti sam bi mogao imenovati jedan takav grad za koji znaš da mora biti tamo u Velikom Magellanovom oblaku: Interesni Međuzvjezdani Trgovci - IMT. I to ne zato što se na Toru Pet sjećaju IMT-a, već zato što svatko razuman u Mliječnoj stazi žudi za krvlju svakoga s palube IMT-a. Kamo su drugamo mogli otići, ako ne u Veliki Magellanov oblak, makar ih to stajalo pedesetgodišnjeg gladovanja?"

Hazleton si je započeo gnječiti šake, polagano ali snažno. Dok su mu prsti snažno prelazili preko njih, zglobovi su mu izmjenice postajali bijeli i crveni.

"Svih im zvjezdanih bogova" reče on. "Bijesni Psi. Da. Ako su nekamo otišli, tamo su otišli. Eh, to je društvo s kojim bih se volio susresti."

"Razmisli Mark, možda se nećeš sresti. Veliki je to oblak."

"Jasno, sigurno. Može se tamo naći još poneki propalica. Ali ako su Bijesni Psi tamo, volio bih ih sresti. Sjećam se kako je bilo kad su na Toru Pet pomislili da sam jedan od njihovih; tu bih gorčinu rado isprao iz usta. Za one druge me nije briga. Bez obzira na njih, Veliki Magellanov oblak je, pita li se mene, naš."

"Galaktika" promrmlja Dee jedva čujno. "Galaktika, a u njoj dom - naš dom."

"Oki-galaktika" reče Carrel.

Pijesak šutnje opet započne sipiti nad gradom. To više nije bila osporavajuća šutnja. Bila je to tišina mnoštva u kojoj svaki čovjek u sebi razmišlja za sebe.

"IMAJU LI GOSPODA HAZLETON ICARELL JOŠ NEŠTO DODATI SVOJIM PROGRAMIMA?" urlali su Gradski Oci svojim ravnim umjetnim glasom, prodirući u svaki kutak zahuktalog grada. Kao što je Amalfi i očekivao, dugotrajna diskusija o bitnim političkim pitanjima uvjerila je Gradske Oce da se ovdje radi o izborima, i to ne za gradskog upravitelja nego za gradonačelnika. "AKO NEMAJU, I NEMA LI DODATNIH KANDIDATA, SPREMNI SMO ZA BROJANJE GLASOVA."

Tijekom jednog dugog trenutka svi su se iznenađeno pogledavali. Onda je Hazleton shvatio kakvu su grešku Gradski Oci učinili. Počeo se tiho smijuljiti.

"Nema dodataka" rekao je. Carrel je šutio i samo se oduševljeno cerekao.

Deset sekunda kasnije, Oki John Amalfi postao je izabrani gradonačelnik jedne galaktike u nastajanju.

8. IMT

Nakon kratkog lebdjenja grad je tiho potonuo kroz tamu ranog jutra prema širokoj vrištini koju su im proktori ovog planeta odobrili za slijetanje. Magloviti hektari dijamanata - Mali Magellanov oblak - u te su sate tek počeli doticati zapadni horizont. Oblak je zauzimao gotovo 35° neba. Zaći će u 05 sati i 12 minuta; u 06:00 počet će se pojavljivati bliži rub Mliječne staze. To se tijekom ljeta neće moći vidjeti, jer će sunca izlaziti ranije.

Sve je to Amalfiju dobro odgovaralo. To što će se na noćnom nebu tijekom sljedećih nekoliko mjeseci vidjeti tek neznatni dio matične Galaktike bio je jedan od razloga zašto je za naseljavanje odabrao baš ovaj planet. Položaj u kojem su se našli umirući grad i njegovi građani bio je dovoljno težak i bez dodatnih komplikacija koje bi mogle nastati zbog nostalgije.

Grad se spustio. Zamuknulo je i ono zadnje preostalo brujanje spinskih polja. Iz dubine se naglo započelo dizati drukčije, kaotičnije brujanje ljudskih aktivnosti, praćeno zveketom i grmljavinom teških strojeva koji su kretali na obavljanje radnih zadataka. Geološke ekipe ni ovoga puta nisu gubile vrijeme.

Međutim, Amalfi nije bio raspoložen za silazak. Ostao je na balkonu gradske vijećnice promatrati noćno nebo gusto posuto zvijezdama. U Velikom Magellanovu oblaku postoje vrlo gusta zvjezdana jata, ali i izvan njih gustoća zvijezda je vrlo velika -njihove međusobne udaljenosti često se izražavaju svjetlosnim mjesecima, a ne svjetlosnim godinama. Bude li nemoguće ponovno pokrenuti grad - a već se sada zna da će to biti nemoguće, jer je generator spinskog polja u Šezdesetoj ulici upravo otišao istim putem kao i onaj u Dvadeset trećoj i postao staro željezo - mogućnosti za osnivanje flote međuzvjezdanih trgovačkih brodova ovdje će biti vrlo dobre. Preostali gradski generatori spinskog polja su izvađeni i pojedinačno ugrađeni svaki u svoju brodsku školjku. Za početak će biti dovoljni.

To baš i neće sličiti na krstarenja između daleko raštrkanih i vrlo šarolikih civilizacija Mliječne staze, ali će ipak omogućiti nekakvu trgovinu. A trgovina je za Okije kisik.

Spustio je pogled. Pod blistavim sunčevim svjetlom vriština se protezala sve do zapadnog horizonta; na istoku je, oko kilometar i pol od grada, prestajala i prelazila u zemljište podijeljeno na malene, pravilne kvadrate. Nije mogao zaključiti je li svaka takva njivica zasebno imanje.

U njemu su se javljale dvojbe. Jezik kojim su se proktori služili pri izdavanju dopuštenja za slijetanje imao je izrazito feudalan naglasak.

U blizini, između grada i istočnog dijela vrištine, pred njegovim očima je pomalo rastao crni kostur neke visoke građevine. To je geološka ekipa već postavila svoj toranj za bušenje. Telefon na ogradi balkona je zazujao i Amalfi ga podigne.

"Šefe, započet ćemo s bušenjem" reče Hazletonov glas. "Hoćete li sići?"

"Da. Što pokazuju sondiranja?"

"Ništa posebno ohrabrujuće, ali još nismo sigurni. Ali ovo mi sliči na naftonosno polje."

"I prije nam se događalo da se prevarimo" gunđao je Amalfi. "Započnite s bušenjem, silazim odmah."

Tek što je odložio slušalicu, zvuk molekularne bušilice razbije tišinu ljetnog jutra, stvarajući čudne jeke između njujorških zgrada. Gotovo sigurno je to bio prvi slučaj da neki planet Velikog Magellanovog oblaka začuje protest zgnječenih molekula, iako je ta tehnika u Mliječnoj stazi zastarjela još prije stotinu godina.

Cijelim putem Amalfija su zadržavali s jednim pa s drugim zahtjevom, pa je do polja stigao tek sa svanućem zore. Probna bušotina je obavljena, svrdlo su upravo izvlačili.U međuvremenu je ekipa postavila i drugi bušački toranj, s čijeg vrha mu je mahnuo Hazleton. Amalfi je uzvratio mahanjem i popeo se dizalom.

Na vrhu bušačkog tornja osjećalo se snažno puhanje toplog vjetra, koji je sasvim zamrsio Hazletonovu kosu pritisnutu držačem slušalica. Vjetar mu nije fizički smetao, ali je nakon godina provedenih u klimatiziranoj gradskoj atmosferi podsvjesno djelovao na njegove osjećaje.

"Ima li čega, Mark?"

"Stigli ste baš na vrijeme. Evo jezgre."

Čitav bušački toranj se zaljuljao kad je prva jezgra, od čistog kamenja, izletjela iz tla i udarila po postranim gredama. Nije došlo do nikakvog vodoskoka crne tekućine. Amalfi se nagnuo preko ograde i promatrao ekipu kako veže uzorak i šalje ga na do. Dizalica je zaklopotala i počela se gušiti; njen motor je zabrektao.

"Loš posao" reče Hazleton s gađenjem. "Znao sam da prokletim proktorima ne treba vjerovati."

"Ipak, ovdje negdje ima nafte" reče Amalfi. "Izvući ćemo je. Spustimo se."

Na tlu su prišli starijem geologu koji je razrezao uzorak bušotine i prelazio niz njega instrumentom za očitavanje mase. Kad je gradonačelnikova pozamašna sjena pala nad stol, geolog ga pogleda.

"Ništa" reče kratko.

Amalfi je porazmislio o tome. Sada, kad je grad zauvijek odsječen od matične Galaktike, rad za novac mu više ne znači mnogo; jedino im je potrebna nafta da bi imali što jesti. Posao koji bi donio dobru zaradu u lokalnoj valuti morat će preuzimati tek mnogo kasnije. Ovog trenutka grad će morati raditi samo za dopuštenje za bušenja.

Pri prvom susretu izgledalo je da će sve ići lako. Stanovnici ovog planeta nikad nisu uspjeli probiti ni najmanju bušotinu pa bi zato grad u tlu morao imati mnogo nafte na raspolaganju. Grad će im moći uzvratiti dovoljnim količinama nisko prerađenog molibdena i volframa, koji će se pojaviti kao sporedni proizvod bušenja te će na taj način zadovoljiti i uvjete koje su im zadali proktori.

Ali, ne bude li nafte koja bi se mogla prerađivati u hranu..."Napravite još dvije probe" reče Amalfi. "U najgorem slučaju, tu dolje imamo sloj s naftom. Stlačit ćemo dolje napalm i aktivirati ga. Nasipajte šljunak jedanaeste klase u pukotinu kako bi ostala otvorena. Ako nema tlaka, istjerat ćemo naftu visokom temperaturom."

"Odrezak jučer i odrezak sutra" promrmlja Hazleton. "Ali nikad odrezak danas."

Amalfi se naglo okrene kao da će napasti gradskog upravitelja; osjećao je kako mu krv navire kroz njegov debeli vrat. "Zar misliš da ćeš se najesti na neki drugi način?" odreže. "Ovaj planet će nam odsad biti dom. Bi li se radije prihvatio poljoprivrednih radova poput ovdašnjih stanovnika? Mislio sam da si tu zamisao odbacio nakon napada na Gort."

"Nisam to mislio" reče Hazleton tiho. Njegovo lice, jako potamnjelo od svemirskih zračenja, nije moglo problijedjeti, ali je malo poplavilo ispod zategnute otvrdnule bronce. "Znam isto kao i vi da smo ovdje zauvijek. Samo mi se učinilo smiješnim da ovaj naš dolazak zauvijek započinje kao svakidašnji posao."

"Oprosti" reče Amalfi ublažujući svoj stav. "Ne bih trebao biti tako živčan. Dobro, još nije jasno kako zapravo stojimo. Ovi nisu ni počeli iskorištavati podzemne slojeve svog mineralnog bogatstva, a kad nešto i nađu, tope rudu bacajući je u kuhinjske lonce. Uspijemo li riješiti problem hrane, imat ćemo dobre izglede za pretvorbu cijelog ovog Oblaka u dobro uređenu tvrtku."

Naglo je okrenuo leđa tornjevima i počeo se polagano udaljavati od grada. "Zaželio sam se šetnje" reče. "Hoćeš li sa mnom, Mark?"

"U šetnju?" Hazleton je izgledao zbunjeno. "Što, pa - naravno. U redu, šefe."

Neko vrijeme su preko vrištine hodali šuteći. Kretanje nije bilo nimalo lako: pri svjetlu rane zore izrovano ilovasto tlo je bilo varljivo. Činilo se da na vrištini uspijeva vrlo malo biljaka - tu i tamo bi se našao poneki izgladnjeli, kržljavi žbun, ponegdje okupljene otporne stabljike s lišćem sličnim na koprivu i ponešto drugog korova.

"Ovo mi ne sliči na dobro poljoprivredno zemljište" reče Hazleton. "Doduše, o poljoprivrednom zemljištu ništa ni ne znam."

"Malo dalje odavde postoji bolja zemlja, vidio si je iz grada" reče Amalfi. "A što se ove vrištine tiče, slažem se. Ovo je opustošen kraj. Čak nisam vjerovao da nije zagađen zračenjem dok nisam vlastitim očima očitao instrumente."

"Rat?"

"Možda, ali davno. Ali rekao bih da je glavnina štete nastala geološkim procesima. Zemljište je predugo ostalo golo: plodni sloj je potpuno nestao. To je vrlo čudno, znajući kako intenzivno obrađuju ostale dijelove planeta."

Napola klizeći spustili su se u duboku jarugu i onda se popeli na drugu stranu. "Šefe, objasnite mi nešto" reče Hazleton. "Zašto smo se odlučili za ovaj planet, iako smo utvrdili da na njemu već žive ljudi? Prošli smo pokraj nekoliko drugih planeta koji bi nam odgovarali jednako dobro. Zar ćemo istiskivati lokalno stanovništvo? To baš i nije zakonito, niti pravedno, a nismo ni opremljeni za nešto takvo."

"Vjeruješ da u Velikom Magellanovom oblaku postoji zemaljska policija, Mark?"

"Ne" reče Hazleton. "Ali Okija ima; i kad bih želio pravdu otišao bih Okijima, a ne murjacima. Kakav je vaš odgovor, Amalfi?"

"Možda ćemo ih morati malo odguravati" reče Amalfi žmirkajući naprijed. Dva sunca blještala su obojici u lice. "Sve ovisi o tome znamo li gdje treba pogurnuti, Mark. Čuo si kako su neki od vanjskih planeta opisali ovaj planet, dok smo s njima razgovarali pri dolasku."

"Gadi im se" reče Hazleton pažljivo uklanjajući neki čičak sa svog nožnog zgloba. "Pretpostavljam da su proktori svojedobno poduzeli neke nedobrodošle izlete. Ipak...!"

Amalfi se popeo na jednu uzvišicu i podigao ruku. Gradski upravitelj gotovo automatski zašuti i popne se do njega.

Samo nekoliko metara dalje počinjala je obrađena zemlja. Amalfija i Hazletona promatrala su dva - stvorenja.

Jedno stvorenje je očito bio muškarac - gol, čokoladne boje kože, mutne plavo-crne kose. Stajao je i držao ručicu jednorednog pluga, izrađenog, čini se, od kostiju neke velike životinje. Iza tog čovjeka protezala se brazda koju je upravo izorao; paralelno s njom na polju je već bilo mnogo takvih. Malo dalje na njivi, vidjela se niska kućica. Čovjek je stajao zaklanjajući oči rukom, očito nastojeći preko tamne vrištine promotriti Oki-grad. Ramena su mu bila vrlo široka i mišićava, ali zgurena čak i kad je, kao sada, stajao uspravno.

I drugo je stvorenje, nagnuto nad plug i upregnuto u kruto kožno remenje za vuču pluga, bilo ljudsko biće - žena. Glava i ruke su joj visjeli nadolje, a crna kosa kao i kod tog muškarca, ali nešto duža, padala je naprijed skrivajući joj lice.

Hazleton se sledio. Muškarac je spustio glavu dok je promatrao Okije. Oči su mu bile plave, neočekivano prodorne. "Jeste li vi ljudi iz grada?" upitao je on.

Hazletonove usne se pokrenu. Rob nije mogao čuti ništa jer je Hazleton govorio u mikrofon na svom grlu. To je mogao čuti samo Amalfi, preko prijemnika ugrađenog u njegovu desnu mastoidnu kost.

"Engleski, tako mi svih zvjezdanih bogova! Proktori govore interlingvom. Što je ovo, šefe? Zar je Oblak koloniziran tako davno?"

Amalfi je trznuo glavom. "Da, mi smo iz grada" odgovorio je na istom jeziku. "Kako se zoveš, mladiću?"

"Karst, gospodaru."

"Ne zovi me ‘gospodaru! Nisam jedan od tvojih proktora. Je li ovo tvoja zemlja?"

"Ne, gospodaru. Oprostite - nemam drugu riječ...!"

"Zovem se Amalfi."

"Zemlja je proktorova, Amalfi. Ja je obrađujem. Jeste li vi sa Zemlje?" Amalfi brzo pogleda postrance Hazletona. Lice gradskog upravitelja je bilo bezizražajno.

"Da" reče Amalfi. "Kako si znao?"

"Po čudu" reče Karst. "Veliko je to čudo podići grad za samo jednu noć. IMT su gradila devetorica čiji su palci bili sunca, kažu pjevači. Podići na vrištini drugi grad preko noći - za takvo što nemam riječi."

Odmaknuo se korak od pluga, krećući se s oklijevanjem, bolno, kao da ga svi ti njegovi golemi mišići bole. Žena podigne glavu, odmičući se od zaprežnog remenja i sklanjajući kosu unatrag s lica. Pogledala je Okije tupim očima u kojima su se naslućivali počeci straha. Posegnula je i uhvatila Karsta za lakat.

"To nije - ništa" reče ona.

Otresao ju je. "Vi ste sagradili grad za jednu noć" ponovio je. "Govorite engleskim jezikom, kao mi praznicima. Ovakvima poput mene govorite riječima, a ne bičevima s malim okrajcima. Imate lijepo odijelo s obojenim dijelovima."

Nedvojbeno, bio je to najduži govor koji je on u životu održao. Od napora mu s čela započne kapati znoj.

"Imaš pravo" reče Amalfi. "Mi smo sa Zemlje, iako smo je napustili već odavno. Reći ću ti još nešto, Karst. I ti si sa Zemlje."

"To nije istina" reče Karst uzmičući jedan korak. "Rođen sam ovdje, kao i sav moj narod. Nitko ne govori da je zemaljske krvi...!"

"Razumijem" reče Amalfi. "Pripadaš ovom planetu. Ali, Zemljanin si. I reći ću ti još nešto. Mislim da proktori nisu Zemljani. Pravo da se tako nazivaju izgubili su odavno, na jednom drugom planetu koji se zvao Tor Pet."

Karst obriše svoje žuljevite dlanove o bokove. "Želio bih to shvatiti" reče on. "Naučite me."

"Karst!" reče žena molećivo. "To nije ništa. Čuda su privid. Kasnimo sa sjetvom."

"Naučite me" nastavi Karst uporno. "Čitavog života oremo polja, a kad su praznici, slušamo o Zemlji. A sada evo čuda ovdje, grad je tu, podigli ga Zemljani, tu su Zemljani koji govore s nama..." Zastao je kao da mu je nešto zapelo u grlu.

"Nastavi" reče Amalfi smireno.

"Naučite me. Sada kad je Zemlja podigla svoj grad na vrištini, proktori više neće moći zadržavati znanje samo za sebe. Čak i kad odete, mi ćemo iz vašeg praznog grada učiti prije nego što ga unište kiša i vjetar. Gospodaru Amalfi, ako smo Zemljani, učite nas kako se Zemljani uče."

"Karst" reče žena. "Nije to za nas. To je proktorska vradžbina. Sve vradžbine su proktorske. Ovi nas žele odvojiti od naše djece. Žele da umremo u vrištini. Dovode nas u iskušenje."

Rob se okrene prema njoj. Osjećala se neka neodrediva nježnost u tom pokretu njegovog izmučenog, mišićavog, popucalom kožom prekrivenog tijela.

"Ti ne moraš ići" reče Karst nekim traljavim dijalektom interlingve, očito njihovim uobičajenim jezikom. "Ti nastavi orati, ako te to veseli. Ali ovo nije proktorsko. Oni se ne bi ponizili namještanjem iskušenja ovako bijednim robovima poput nas. Zakone smo poštovali, poreze davali, praznike praznovali. A ovo je zemaljsko." Žena je stisnula svoje grube šake ispod brade i zadrhtala. "O Zemlji je zabranjeno razgovarati, osim praznikom. A oranje ću ja završiti. Inače će nam djeca umrijeti."

"Onda počnimo" reče Amalfi. "Imaš mnogo toga za naučiti." Na Amalfijevo potpuno iznenađenje, kmet padne na oba koljena. Trenutak kasnije, dok se Amalfi još pitao što sada treba učiniti, kmet se opet nađe na nogama. Već se penjao prema njima na vrištinu. Hazleton mu pruži ruku, ali kad ju je Karst prihvatio, Oki je zamalo poletio kroz zrak kao bačeni kamenčić. Taj kmet je bio čvrst i nabijen poput stroja za nabijanje pilona i podjednako dobro oslonjen na svoje, kao iz kamena isklesane, noge.

"Karst, hoćeš li se vratiti prije noći?"

Karst joj nije odgovorio.

Amalfi je predvodio prema gradu. Hazleton krene zadnji, ali prije nego što se spustio u jarugu osvrne se, ni sam ne znajući zašto, prema siromašnoj farmi. Glava one žene opet je bila spuštena dok je vjetar vitlao zamršenu zavjesu njene kose. Upregla se mučno u remenje; plug je mukotrpno nastavio sjeći svoj put kroz kamenito tlo. Naravno, sada nije bilo nikog tko bi ga vodio.

"Šefe" reče Hazleton u mikrofon na grlu. "Slušate li, ili ste prezauzeti glumljenjem Mesije?"

"Slušam."

"Nemam baš volju ovim ljudima maznuti njihov planet. Zapravo, proklet bio učinim li im to!"

Amalfi nije odgovorio; jasno odgovora na to nema. New York više nikad neće poletjeti. Ovaj planet im je dom. I nemaju kuda otići.

Glas one žene koja si je nešto pjevušila dok je orala, počeo se pomalo gubiti iza njih. Monotona pjesma pjevana nevidljivoj i izgladnjeloj djeci: uspavanka. S neba siđoše Amalfi i Hazleton i opljačkaše je, sve su joj oduzeli osim kamenitog da od čega sada ni koristi neće biti.

Grad je ostario - za razliku od muškaraca i žena koji su njime rukovali i koji su samo živjeli vrlo dugo, što je sasvim druga stvar. Kao i svaka druga stara razumnost, i ovom su gradu stari grijesi bili odmah ispod površine i bilo iz nostalgije ili samooptuživanja bio ih je spreman pokazati već i najmanji mig. U zadnje vrijeme bilo je teško dobiti od Gradskih Otaca bilo kakav podatak bez propratne poduke omotane u naglaske visoke moralnosti, barem onoliko koliko je to bilo moguće stroju čija je najviša moralnost bio opstanak.

Amalfi je dobro znao što ga čeka kad je od Gradskih Otaca zatražio popis prekršaja koje je New York počinio. Dobio je i popis i zvonjavu zvona - velikih zvona. Gradski Oci su mu govorili sve redom, počevši od dana kad su otkrili, prije dvanaestak vjekova, da još od polijetanja u svemir nitko nije čistio prašinu u nerabljenim tunelima gradske podzemne željeznice. To je mlađim Okijima bila prva spoznaja da je u gradu nekoć uopće postojalo nešto što se zvalo ‘podzemna željeznica!

Međutim, Amalfi je ustrajao, iako ga je desno uho gotovo zaboljelo od stiska slušalice. Iz bujice sitnih žalbi i tužnih meditacija o propuštenim prilikama, nešto se ipak izdvojilo važnošću.

Amalfi uzdahne, jer će, po svemu sudeći, Zemaljska policija pamtiti Amalfijev grad samo zbog dvije stvari: prvo, po tome što je lista prekršaja ovog grada duga i da ga zato što još postoji mogu privesti na odgovornost; i drugo, grad je pobjegao u smjeru Velikog Magellanova oblaka, baš kao što je stoljećima prije njega učinio jedan stariji i mnogo opasniji grad - onaj što je počinio masakr na Toru V, onaj što je i danas u nosovima policajaca i preživjelih Okija jednako obilježen velikim smradom.

Usred tih moralnih propovijedi Amalfi isključi ton Gradskih Otaca i skine slušalicu sa svog bolnog uha. Upravljačke ploče grada pružale su se ispred njega, još uvijek većim dijelom uporabljive, ali zauvijek mrtve u onom ključnom bloku - upravljačkom, koji je nekoć vodio grad od zvijezde do zvijezde, uvijek u nove prostore. Grad je legao na tlo; više nije imao drugog izbora osim prihvatiti ovaj planet i izboriti se da postane njegov.

Ako murjaci dopuste. Magellanovi oblaci se, naravno, stalno udaljavaju od Mliječne staze velikom brzinom. Da se policija odluči na prijelaz tako goleme udaljenosti samo radi hvatanja jednog mizernog Oki-grada, proći će mnogo vremena. Ali, naposljetku će tu odluku ipak donijeti. Što više bude napredovao proces čišćenja Mliječne staze od Okija - a dosad su policajci nedvojbeno već slomili većinu letećih gradova - to će biti žešća želja za hvatanjem i tih nekoliko preostalih bjegunaca.

Amalfi nije bio spreman povjerovati da tehnologija u nekoj satelitskoj galaktici može nadmašiti tehnologiju glavnine čovječanstva. Kad policajci budu spremni za prelazak iz matične zvjezdane spirale u Veliki Magellanov oblak, imat će na raspolaganju tehničke mogućnosti za postizanje toga cilja, i to mogućnosti koje će biti znatno manje nespretne od onih kojima se Amalfi poslužio. Budu li željeli nekoga proganjati kroz Veliki Magellanov oblak, opremit će se za uspjeh tog progona. Ako...

Amalfi opet stavi slušalicu na uho. "Pitanje" reče on. "Hoće li njihova potreba za našim hvatanjem biti dovoljno bitna da u dogledno vrijeme rezultira pronalaženjem odgovarajućih tehnika?" Gradski Oci zazujaše, izvučeni za tren iz svog vječitog razmišljanja o prošlim vremenima. Naposljetku su rekli:

"DA, GRADONAČELNICE AMALFI. MORATE ZNATI DA U OVOM OBLAKU NISMO SAMI. SJETITE SE TORA PET.’ To je bilo to: prastara krilatica zbog koje su i Okije mrzili čak i na planetima koji nikad nisu vidjeli nijedan Oki-grad niti će ga ikada vidjeti. Mogućnost da je grad koji je počinio taj zločin uspio onih davnih vremena pobjeći čak ovamo bila je neznatna. Ipak, ako Gradski Oci imaju pravo, policija će i zbog te male mogućnosti prije ili kasnije doći ovamo, odlučna uništiti i Amalfijev grad kao kaznu njegovih odvratnih zločina.

Sjetite se Tora V. Čak i ovdje na djevičanskim satelitima Mliječne staze.

"Šefe? Ispričavam se, nismo znali da ste u poslu. Dobili smo vremenski raspored poslova, trebate ga samo pogledati."

"Evo, odmah ću, Mark" reče Amalfi okrećući leđa upravljačkim pločama. "Zdravo, Dee. Kako ti se sviđa tvoj novi planet?" Djevojka se nasmiješi. "Predivan je" odgovori ona jednostavno. "Barem njegov veći dio" suglasio se Hazleton. "Ova vriština je ružna, ali ostalo tlo je, čini se, izvrsno - znatno bolje nego što bi čovjek pomislio gledajući kako ga obrađuju. Nije pravedno što je tlo ovdje razbijeno u tako sićušne parcele, a što se tiče obrađivanja, čak i ja znam bolje načine od onih koje ovdašnji kmetovi koriste."

"Ne iznenađuje me to" reče Amalfi. "Po mojoj teoriji, proktori opstaju na vlasti između ostalog i zato što ne dopuštaju širenje bilo kakvog agrotehničkog znanja iznad onog najosnovnijeg. A ne moram ti ni reći da je to i najprimitivniji oblik vođenja politike."

"Što se tiče politike" reče Hazleton izravno, "nas dvojica se ne slažemo. Ali dok se to neslaganje izglađuje, moramo nastaviti voditi grad."

"U redu" reče Amalfi. "Što je na dnevnom redu?"

"Dao sam jednu manju parcelu na vrištini, odmah uz grad, preorati i pripremiti za neku probnu sadnju; osim toga, proveli smo i neka veća ispitivanja tla. Naravno, to je tek privremeno; prije ili kasnije morat ćemo se proširiti na dobro područje. Pripremio sam mogući tekst ugovora o zakupu zemljišta koji bismo sklopili s proktorima, a kojim se predviđa područna zamjena vlasništva kako bi se raseljavanje kmetova svelo na minimum i nama osigurao čitav spektar sezonskih biljaka - zapravo, to je stari ugovor o ograničenom koloniziranju, ali znatno prilagođen predrasudama proktora. Siguran sam da će oni to potpisati. Onda...!"

"Neće potpisati" reče Amalfi. "Ugovor im se ne smije ni pokazati. I neka radnici počupaju sve što si dao posaditi na tu probnu parcelu."

Hazleton se pljesne rukom po čelu, ne skrivajući zgražanje. "Oh, pakla mu, šefe" reče on. "Nemojte mi reći da se još nismo oslobodili naše stare rutine hrčkovog kaveza s kolutom - spletke, spletke, a onda nove spletke. Zlo mi je od njih, otvoreno vam to kažem. Zar vam tisuću godina nije dovoljno? Mislio sam da smo došli na ovaj planet nastaniti se na njemu!"

"Jesmo. Nastanit ćemo se. Ali, kao što si me i sam jučer podsjetio, ovdje već postoje vlasnici; planet je njihov i mi ih ne možemo zakonski istisnuti. Kako sada stvari stoje, ne smijemo im dati ni najmanji znak svoje namjere da se ovdje nastanimo; oni već i bez toga intenzivno slute da baš to i namjeravamo pa nas stalno promatraju ne bi li otkrili bilo kakav znak takve naše namjere."

"Oh, ne" reče Dee. Brzo je krenula naprijed i stavila ruku Amalfiju na rame. "John, obećali ste nam da ćemo se nakon pohoda na Zemlju smiriti i ovdje stvoriti dom. Ne baš na ovom planetu, ali negdje u ovom Oblaku. Obećali ste, John."

Gradonačelnik je pogleda. I ona i Hazleton su znali da je Amalfi u nju zaljubljen; ali oboje su također dobro znali za onaj nemilosrdno pravedni Okijski zakon - kao i crtu čelične Amalfijeve privrženosti tom zakonu koja bi ga prisilila na takvo postupanje čak i kad zakon ne bi postojao. Tri stoljeća je on od to dvoje mladih skrivao tu svoju ljubav i tek ga je kriza u nakupini Oki-gradova natjerala da je otkrije.

Ali Dee je u Okijskim mešetarenjima bila još relativno neiskusna, a kao žena, neke stvari nije mogla lako shvatiti. Nije se mogla dugo zadovoljavati samom spoznajom da je voljena, morala je to nekako i iskoristiti.

Nije još bila dovoljno stara da shvati da je Amalfijeva kriza prošla, ostavljajući samo odanost koja je i njoj i Amalfiju bila podjednako beskorisna. Nije mogla znati da ju je u Amalfijevoj svijesti zamijenio Karst; da je Amalfi iz usta tog kmeta sada slušao ona nevina, vrlo dirljiva pitanja kakva mu je ona svojedobno postavljala; da je shvatio da je tisućljećem odraslog života naposljetku sposoban odgovoriti ne na jedno, nego na tisuću pitanja. Da joj je netko i rekao da Amalfi tek sada ulazi u svoju pravu, punu zrelost, ne bi to shvatila, a možda bi se i nasmijala. I Amalfi se nasmiješio kad je to shvatio.

"Naravno, obećao sam" odgovori on. "Već čitavih tisuću godina ispunjavam svoja obećanja, pa ću tako i nastaviti. Ovaj planet će biti naš dom pružite li mi barem minimum pomoći potrebne za njegovo dobivanje. To je najbolji od svih planeta na koje smo naišli ulazeći u Oblak. Najbolji je iz više razloga - neke od tih razloga nećete znati sve dok na nebu ne ugledate ovdašnje zimsko zvjezdano nebo, a neki drugi će postati očiti tek u sljedećem stoljeću. Jedino što vam sigurno ne mogu jamčiti jest trenutna isporuka."

"U redu" reče Dee. Nasmiješila se. "John, ja vam vjerujem, to znate. Ali, teško je biti strpljiv."

"Zar je?" upita Amalfi, bez iznenađenja. "Promislim li, i meni se jednom tako učinilo dok smo bili na Onu. Kad se danas osvrnem, problem ne izgleda velik."

"Šefe, bilo bi dobro kad biste nam dali neki drugi mogući primjer ponašanja" reče Hazleton pomalo hladno. "Osim možda vas, svi živi u New Yorku - svaki čovjek, žena i svaka ulična mačka - svi su spremni razmiljeti se po površini ovog planeta čim startni pištolj bude ispaljen. Pružili ste nam sve moguće razloge za vjeru u takvo odvijanje događanja. Ako dođe do zastoja, morat ćete pronaći nekakav posao za mnogo besposlenih ruku."

"Upotrijebi kompletnu standardnu provedbu radnog ugovora. Nikakvog iskorištavanja resursa planeta koje ne bismo normalno poduzeli i pri nekom drugom slijetanju radi obavljanja ugovorenog posla, što znači, ni riječi o vrtovima ili bilo kakvom drugom obliku poljoprivredne djelatnosti; treba samo napuniti skladišta naftom, ponovno oploditi naše sorte klorele ovdašnjim sortama radi heteroze, nadoknaditi izgubljenu vodu i tako dalje. Zadnji put sam saznao da još koristimo sortu Tx 71105 Chlorella pyrenoidosa; ta je alga previše temperaturno zahtjevna za planet koji, poput ovog, ima i zimsko godišnje doba."

"Neće proći" reče Hazleton. "Možda ćemo prevariti proktore, ali, Amalfi, kako prevariti vlastite ljude? Što ćete, primjerice, s pograničnim obrambenim snagama? Cijela jedinica narednika Andersona zna da se više nikad neće morati pripremati za desant ili obranu grada, niti bilo kakvu drugu vojnu dužnost. Tamo već devetoricu od svake desetorice svrbe prsti da odbace odore jednom zauvijek i započnu obrađivati tlo. Što ću njima reći?"

"Pošalji ih na tu tvoju probnu parcelu na vrištini" reče Amalfi. "Neka im to bude policijska zadaća. Neka počupaju sve što raste." Hazleton se okrene kao da će se krenuti prema cijevi dizala. Već je pružio ruku prema Dee, ali onda mu je, karakteristično za njega, pala na pamet i treća zamisao pa se opet okrenuo.

"Ali zašto, šefe?" upita žalobno. "Zašto vjerujete da proktori dvoje o našem napuštanju planeta? I što bi oni mogli učiniti ako ostanemo?"

"Proktori su zatražili standardni radni ugovor" reče Amalfi. "Znali su što je to, dobili su ga i inzistiraju na njegovu doslovnom poštivanju - uključujući i članak koji kaže da do trenutka isteka ugovora grad mora odletjeti. Kao što znaš, to je neizvodivo: mi nikako ne možemo napustiti ovaj planet. Ali morat ćemo se do zadnjeg mogućeg trenutka pretvarati da ćemo to poštivati."

Izgledalo je da se Hazleton baš zainatio. Dee ga je smirujuće uhvatila za ruku, ali on kao da to nije ni primijetio.

"A što se tiče pitanja što proktori mogu učiniti" reče Amalfi ponovno podižući slušalice, "odgovor ne znam. Pokušavam ga saznati. Međutim, dosad znam samo sljedeće:

"Proktori su već pozvali policiju.

Pod sivim, magličastim svjedom učionice, pod tim neodređenim svjedom koje je više sličilo nekom plaštu nego osvjedjenju, glasovi i priviđenja, izvirući iz memorijskih elemenata Gradskih Otaca, prodirali su čak i u samosvjestan i na to pripremljen um polaznika. Ispod same površine svoje svijesti, Amalfi je osjećao njihov pritisak; bilo je to na neki mutan način neugodno - djelomice i zato što je on već znao to što su mu ti glasovi i vizije htjeli nametnuti pa su se duplikati zapamćenih stvari, pojačani gotovo do jasnoće izravnog iskustva, nametali njegovoj pažnji.

Odmahnuo je rukom ispred očiju odbacujući ih, pogledom potražio dežurnog i shvatio da dežurni već stoji pokraj njega, Upitao se otkad je dežurni tu - ili, drugim riječima, otkad je on sam uspavan u učionici tim transom učenja.

"Gdje je Karst?" upita grubo. "Onaj prvi kmet kojeg smo doveli? Treba mi."

"Da, gospodine. On je na ležaju blizu prednjeg kraja učionice" Ovaj dežurni - čija je zadaća bila spoj dužnosti učioničkog nadzornika i bolničara - okrene se na tren prema obližnjem zidnom robotu, poslužitelju hrane, koji se otvori i ispusti metalnu čašicu koja polagano zaplovi zrakom. Dežurni je uzme i kao prvi krene između razasutih ležaja kroz učionicu. Obično je većina ležaja bila prazna, jer je već 500 sati učenja dovoljno za dovođenja prosječnog djeteta do svladavanja tenzornog računa i, time, do granica onoga što se može naučiti samo pasivnim usađivanjem. Međutim, sada su svi ležajevi bili zauzeti i to uglavnom odraslima.

Jedan od višeglasnih, podsvjesnih glasova je mrmljao: "Neki od gradova koji su postali protuhe i propalice nisu išli uobičajenom stazom gusarstva i pljačke, nego su se spustili na udaljene svjetove i tamo uspostavili strahovladu. Većinu takvih je zemaljska policija uništila; gradovi nisu bili učinkoviti ratni strojevi. Svima koji bi odoljeli prvom napadu ponekad se, iz raznih političkih razloga, dopuštao ostanak na vlasti, ali su svi takvi svjetovi, bez izuzetka, imali zabranu bavljenja međuzvjezdanom trgovinom. Možda neki takvi nepoželjni imperiji i danas postoje na rubovima prostora pod Zemljinom jurisdikcijom. Najzloglasniji ispad u području takvih vampirskih imperijalizama bio je slučaj planeta Tor Pet. Tamo je zločin počinio jedan od najstarijih Oki-gradova, potpuno militariziran, a koji je nakon tog zlodjela zadobio općepoznati nadimak ‘Bijesni Psi! Taj nadimak, dobro poznat i među Okijima i među planetarnim populacijama, prvenstveno odražava..."

"Evo vašeg čovjeka" reče dežurni tiho. Amalfi spusti pogled na Karsta. Taj kmet se već znatno promijenio. Nije više izgledao kao izmučena, unakažena čovječja karikatura, čokoladno obojena suncem, vjetrom i blatom, ogrubjela gotovo do samog sažaljenja. Sada je, ležeći na kauču ovako skupljenih ruku i nogu, više sličio fetusu, još nevin, otvoren usavršavanju, neobilježen bilo kakvim značajnijim iskustvima. Njegova prošlost - koja nije mogla biti posebno duga, jer se, unatoč tome što je rekao da mu je sadašnja žena Eedit, peta žena, jasno vidjelo da Karst ima jedva dvadeset godina - bila je tako savršeno jednolična i neumoljiva da ju je on, čim mu se ukazala prilika, lako i potpuno odbacio poput nekog starog komada odjeće. Amalfi je shvatio da je taj čovjek zapravo mnogo veće dijete nego što to bilo koje okijsko novorođenče uopće može biti.

Dežurni dotakne rame Karsta, ovaj se nelagodno promeškolji i trenutno razbuđen sjedne; svojim izrazito plavim očima već je ispitivao Amalfija. Dežurni mu doda metalnu čaša, sada orošenu od hladnoće, i Karst je ispije. Tekućina reska mirisa natjera ga na kihanje.

"Kako ide, Karst?" upita Amalfi.

"Vrlo je teško" reče kmet. Ispio je još jedan gutljaj iz čaše. "Ali kad čovjek jednom započne shvaćati, kao da sve odjednom procvjeta. Gospodaru Amalfi, proktori tvrde da je IMT sišao s neba na oblaku. Jučer sam to samo vjerovao. A danas mislim da to i razumijem."

"Vjerojatno razumiješ" reče Amalfi. "I u tome nisi sam. Sada u gradu imamo desetke kmetova koji uče - evo, pogledaj oko sebe pa ćeš vidjeti. Ne uče samo osnove fizike ili kulturnog ophođenja. Uče i slobodu, počinjući s onom prvom - a to je sloboda da nešto mrziš."

"Tu pouku znam" reče Karst dubokim, ledenim mirom. "Ali, zbog nečeg drugog ste me probudili."

"Jesam" potvrdio je gradonačelnik žalosno. "Imamo jednog posjetitelja, proktora, kojeg ćeš, po našem vjerovanju, ti moći prepoznati. On nešto namjerava što i meni i Hazletonu izgleda prokleto sumnjivo, ali ne možemo sasvim jasno odrediti o čemu se radi. Bi li nam došao pomoći?"

"Trebali biste mu omogućiti malo odmora, gospodine gradonačelniče" reče dežurni s neodobravanjem. "Naglo izbacivanje iz hipnopedijskog transa snažan je šok; trebalo bi mu barem jedan sat odmora."

Amalfi je s nevjericom zurio u dežurnog. Spremao se objasniti da ni Karst ni grad ne raspolažu s tim jednim satom praznog vremena, ali mu je onda palo na pamet da je i tih dvanaestak riječi čisti gubitak vremena u situaciji kad je i jedna jedina bila više nego dovoljna. "Nestani" odreže on.

Dežurni je to učinio najbolje što je mogao.

Karst je pozorno zurio u ekran. Čovjek na ekranu bio je leđima okrenut kameri; buljio je u veliki bojni model za praćenje operacija koji se nalazio u uredu gradskog upravitelja. Indirektno svjetlo odbijalo se s njegove obrijane, nauljene glave. Amalfi je, zuba čvrsto stisnutih oko nove cigare, promatrao preko Karstovog lijevog ramena.

"Eh, ovaj je ćelav kao ja", reče gradonačelnik. "A sudeći po njegovoj lubanji, nije baš previše star - ima najviše četrdeset pet. Poznaješ li ga, Karst?"

"Još ga ne prepoznajem" reče Karst. "Svi proktori imaju obrijane glave. Kad bi se samo okrenuo - ah, evo. Da. To je Heldon. Samo jednom sam ga osobno vidio, ali lako ga je prepoznati. Mlad je u odnosu na većinu ostalih proktora. On je onaj član Velike Devetorice koji uvijek izaziva zbrku - neki ga smatraju prijateljem kmetova. Ako ništa drugo, barem ne poteže bič tako olako kao ostali."

"Što bi mogao biti njegov cilj ovdje?"

"Možda će nam to on sam reći." Karst nije skidao pogled sa slike proktora.

"Vaš zahtjev me zbunjuje" reče Hazletonov glas glatko, dolazeći iz zvučnika iznad nadzornog ekrana. Gradskog upravitelja nisu mogli vidjeti, ali glas je bio tako savršeno moduliran da je gotovo dočaravao sliku: tigrovski um maskiran mačjim predenjem i mačjim osmjehom. "Naravno, drago nam je čuti da postoje neke nove usluge koje možemo pružiti klijentu. Ali, nikad nismo pretpostavljali da u IMT-u postoje antigravitacijski mehanizmi."

"Nemojte me praviti ludim, gospodine Hazleton" reče Heldon. "I vi i ja znamo da je IMT nekoć bio grad lutalica, poput vašega grada sada. Također znamo da bi vaš grad, poput svakog Oki-grada, želio imati neki svijet kojeg bi mogao nazvati svojim. Hoćete li priznati da imam barem toliko pameti, molim vas?"

"Zbog diskusije, da" reče Hazletonov glas.

"Onda mi dopustite reći da mi je sasvim očito vaše nastojanje pothranjivanja pobune. Pazili ste da ne prekršite ni jednu odredbu ugovora, jer ga se ne usuđujete prekršiti, baš kao ni mi; zemaljska policija nas u tome štiti jedne od drugih. Vašem gradonačelniku Amalfiju je naglašeno da zakon zabranjuje razgovor kmetova s vašim građanima, ali, nažalost, takav je razgpvor zabranjen samo kmetovima, a ne i vašim ljudima. Ako mi ne možemo spriječiti kmetove da ulaze u vaš grad, niste ni vi dužni taj posao obaviti umjesto nas."

"Upravo ste mi uštedjeli trud da naglasim tu činjenicu" reče Hazleton

"Točno. Također bih dodao da ne dvojim da će ta vaša pobuna, kad do nje dođe, uspjeti. Ne znam koju vrstu oružja možete dati u ruke tim kmetovima, ali vjerojatno je bolje od bilo kojeg što ga imamo mi. Nemamo vašu tehnologiju. Moji kolege se sa mnom ne slažu, ali ja sam realist."

"Zanimljiva teorija" reče Hazletonov glas. Nastane kratka stanka. U tišini se moglo raspoznati neko nježno, učestalo lupkanje. Hazletonovi prsti, nagađao je Amalfi: to Hazleton lupka vrhovima prstiju po površini stola, kao da želi naglasiti da ga ovo zabavlja, ali i nestrpljivost. Heldonovo lice ostalo je nepomično.

"Proktori vjeruju da mogu zadržati sve što je njihovo" reče Heldon naposljetku. "Ako ostanete duže nego što stoji u ugovoru, pokrenut će rat protiv vas. Imat će pravo, ali, na žalost, zemaljska pravda je daleko odavde. Vi ćete pobijediti. Mene samo zanima imamo li mi kakvu mogućnost izlaza."

"Pomoću spinskog polja?"

"Upravo to." Heldon je dopustio svom kamenom osmijehu savijanje krajička njegovih usana. "Bit ću iskren, gospodine Hazleton. Dođe li do rata, borit ću se jednako zdušno poput bilo kojeg drugog proktora da ovaj svijet zadržimo za sebe. Došao sam kod vas samo zato što vi možete popraviti generatore spinskih polja IMT-a. Ne očekujte od mene neku veliku izdaju."

Činilo se da Hazleton ostaje tvrdoglavo blesav. "Nije mi jasno zašto bih i prstom maknuo za vas" reče on.

"Molim vas, pogledajte to ovako. Proktori će se boriti, jer vjeruju da se moraju boriti. Vjerojatno će to biti bezizgledna borba, ali će vaš grad ipak pretrpjeti neka oštećenja. Zapravo će vaš grad, osim ako ste veliki srećkovići, biti nepopravljivo oštećen. Ali, još nešto: nitko od proktora, osim mene i još jednog, ne zna da su spinska polja IMT-a još uporabljiva. To znači da proktori neće ni pokušavati pobjeći, već će vas nastojati uništiti. Ali ako su generatori osposobljen i ako su pod nadzorom nekoga tko zna kako treba postupati...!"

"Vidim" reče Hazleton. "Vi predlažete da poletite IMT-om dok još možete napustiti planet i dok vam je grad još u razumno dobrom stanju. Za uzvrat nam nudite planet i šansu da će naša vlastita oštećenja biti minimalna. Hmmm. Pa, ako ništa drugo, zanimljivo je. Pretpostavimo ovako: ja ću pogledati vaše generatore spinskih polja i donijeti odluku jesu li u radnom stanju. Nedvojbeno je proš lo poprilično godina, a postrojenje o kojem nitko ne vodi računa ima brojne mogućnosti za kvar. Ako postoji bilo kakva mogućnost da to spinsko polje proradi, razgovarat ćemo o pogodbi. Vrijedi?"

"Mora vrijediti" progunđa Heldon. Amalfi zamijeti u proktorovim očima svjetlucanje hladnog zadovoljstva; prepoznao je to odmah, jer je i sam često imao takav pogled - iako ga nikad nije tako slabo skrivao. Isključio je ekranski zaslon.

"Pa?" upita gradonačelnik. "Što ovaj hoće?"

"Zlo" odgovori Karst polagano. "Bilo bi od nas vrlo nerazborito omogućiti mu da trgovinom stekne neku prednost. Razlozi koje navodi nisu njegovi pravi razlozi."

"Naravno da nisu" reče Amalfi. "A čiji su? Oh, zdravo, Mark. Kako ti se čini naš prijatelj?"

Izlazeći iz cijevi dizala, Hazleton odskoči jednim korakom od elastičnog betona kojim je bio pokriven pod nadzorne prostorije. "Usijana glava" reče gradski upravitelj, "ali opasna. Zna da postoji nešto što ne zna. Također zna da mi ne znamo što on zapravo želi. Pritom, on je na svom terenu. Ne sviđa mi se takva kombinacija okolnosti."

"Ni meni" reče Amalfi. "Dobro se čuvaj kad ti neprijatelj počne pružati informacije! Misliš li da većina proktora zaista ne zna da IMT ima ispravna spinska polja?"

"Ja sam siguran da ne znaju" poče Karst, oklijevajući. Obojica se okrenu prema njemu. "Proktori čak ni ne vjeruju da vi namjeravate preuzeti planet. U najmanju ruku, ne vjeruju da vam je to glavni cilj, ali ih za sudbinu planeta općenito nije ni najmanje briga."

"Zašto ih ne zanima?" reče Hazleton. "Ja bih se i te kako brinuo."

"Vi nikad niste bili vlasnik nekoliko milijuna kmetova" reče Karst, bez ikakve gorčine. "Ovdje neki kmetovi rade za vas, a vi im za to plaćate. Već samo to je za proktore katastrofa. A oni to ne mogu zaustaviti. Znaju da dajete novac koji je zakonit i iza kojega stoji Zemlja. Ne mogu nam zabraniti da zarađujemo taj novac. Kad bi to pokušali, istoga trena bi izbila pobuna."

Amalfi pogleda Hazletona. Grad je plaćao novčanicama, i to Ok dolarima. To je ovdje bilo zakonita valuta - ali u Mliječnoj stazi to je bio najobičniji papir. Ok dolari imaju kao podlogu samo germanij, ništa drugo. Zar su proktori zaista tako naivni? Ili je IMT jednostavno grad previše star da bi imao Diracovu komunikacijsku opremu s trenutnim djelovanjem i s pomoću koje bi mogao saznati za ekonomski kolaps u matičnoj galaktici?

"A generatori spinskih polja ?" upita Amalfi. "Tko bi još od Velike Devetorice mogao znati za njih?"

"Astor, na primjer" reče Karst. "On je predsjednik te skupine, a ujedno je i najveći vjerski fanatik među njima. Govore da on i sada svaki dan izvodi svih trideset joga Semantičke krutosti, čak se i bradom vješa o svaku prečku Ljestva otuđenja. Prorok Maalvin je ljudima zauvijek zabranio letenje i zato ne vjerujem da bi Astor dopustio polijetanje IMT-a, pogotovo sada u ovoj starosti."

"Ima on svoje razloge" reče Hazleton zamišljeno. "Vjere rijetko kad postoje u vakuumu. One oslikavaju društvo i djeluju na njega. Vjerojatno se on, u krajnjoj analizi, boji spinskog polja. Spinsko polje je i oružje s pomoću kojeg i samo nekoliko stotina ljudi može izvesti revoluciju - taj broj je više nego dovoljan za zbacivanje nekog ovakvog feudalnog režima. IMT se nije usudio dopustiti da njegovo spinsko polje radi i dalje."

"Nastavi, Karst" reče Amalfi, podižući ruku nestrpljivo prema Hazletonu. "Kako stoji stvar s drugim proktorima?"

"Postoji Bemajdi, ali teško da on ima Ikakav utjecaj" nastavi Karst. "Moram razmisliti. Morate znati da ja većinu tih ljudi nikada nisam OSOBNO vidio. Ali, čini mi se da je važan samo Larre. To je starac kiselog lica i velikog trbuha. Obično je na Heldonovoj strani, ali nikada potpuno. Za razliku od ostalih, njega neće brinuti novac koji kmetovi zarađuju. Smislit će neki način da nam razreže porez i oduzme nam ga - možda proglašavanjem praznika u čast posjeta Zemljana našem planetu. Njegov je posao naplata poreza."

"Bi li on dopustio Heldonu popravak IMT-ovih generatora spinskog polja?"

"Vjerojatno ne bi" reče Karst. "Vjerujem da je Heldon rekao istinu da bi se to moralo obaviti tajno."

"Ne znam" reče Amalfi. "Ne sviđa mi se sve to. Površno gledano, proktori se izgleda nadaju da će nas preplašiti i da ćemo mi odletjeti s planeta čim nam ugovor istekne te da će oni tada prikupiti sav novac koji smo isplatili kmetovima - i da u tome imaju podršku murje. Ali ako pažljivije pogledaš, to je ludost. Čim murja sazna da je to IMT - a neće im puno trebati - uništit će oba grada i bit će sretni što im se ukazala takva mogućnost." Karst upita: "Je li to zato što je IMT bio onaj Oki-grad koji je počinio - ono što je učinjeno - na Toru Pet?"

Amalfi iznenada otkrije da mu je teško zadržati svoju Adamovu jabučicu na pravom mjestu. "Ostavi sada to, Karst" odreže on. "Ne želimo uvoziti tu priču u ovaj Oblak. Trebalo ju je izbrisati s tvoje vrpce za učenje."

"Sada znam" reče Karst mirno. "I nisam iznenađen. Proktori se nikad ne mijenjaju."

"Zaboravi to. Zaboravi to, čuješ? Sve zaboravi. Karst, možeš li jedne noći opet postati glupi kmet?"

"Vratiti se na svoju zemlju?" upita Karst. "Bilo bi to nezgodno. Moja žena zasigurno već ima novog muškarca...!"

"Ne, ne na svoju zemlju. Čim mi se Heldon javi, želim otići s njim i pregledati te njegove generatore spinskog polja. Morat ću ponijeti sa sobom nešto težu opremu pa će mi netko morati pomoći. Hoćeš li poći sa mnom?"

Hazleton se namršti. "Nećete prevariti Heldona, šefe."

"Mislim da hoću. Naravno, on zna da smo obrazovali neke od kmetova, ali to je takvo čudo da on to ne može shvatiti ni kad izravno gleda u njega. U tome ga sprečava cijela njegova prošlost. Jednostavno nije naučio kmetove smatrati inteligentnim bićima. Zna da ovdje imamo već tisuće kmetova, ali ga ta spoznaja ne plaši. Misli da ih možemo naoružati, nahuškati kako bi napali kao rulja. Ne može nikako ni zamisliti kmeta koji bi mogao naučiti nešto bolje od rukovanja pištoljem - bolje i znatno opasnije."

"Kako možete u to biti sigurni?" upita Hazleton.

"Po analogiji. Sjećaš li se onog planeta u Thetis Alfi, zvanog Fitzgerald, gdje su onu veliku životinju, koju se nazivali ‘konj! koristili za sve - od vuče kola do utrka? Dobro: zamisli da si došao na neko mjesto gdje. ti ljudi tvrde da su nekoliko konja naučili govoriti. I dok ti tamo radiš, netko ti dolazi pomoći, netko tko vuče za sobom ldjasto staro ldjuse kojem je preko ušiju nabijen slamnati šešir, a na leđa privezan tovar. (Oprosti, Karst, ali posao je posao.) Tebi neće pasti na pamet da je taj konj jedan od onih nekoliko konja osposobljenih za razgovor. Nisi naučen razmišljati da konj uopće može govoriti."

"U redu" odgovori Hazleton. Nasmiješio se gledajući Karsta kojem je očito bilo neugodno. "Kakva će biti glavna strategija od sada, šefe? Imam dojam da ste je već pripremili. Hoćete li je nekako nazvati?"

"Pa baš i ne" reče gradonačelnik. "Osim ako ti se sviđaju dugi nazivi. Ovo je samo još jedan problem iz područja političkog pseudomorfizma."

Amalfi ugleda Karstovo hotimično nezainteresirano lice pa se i sam široko nasmije. "Ili" nastavi, "profinjeni način navođenja protivnika da te gađa vlastitom glavom."

9. DOM

IMT je bio zbijeni grad, dugo ukorijenjen u kamenito tlo, nepromjenjiv poput šume nadgrobnih spomenika. A i njegova tišina je podsjećala na tišinu groblja. Proktori, koji su kao znak svoje službe nosili štapove s grubim lepezastim vrhom i sitnim zvonkim privjescima, jako su sličili redovnicima koji se kreću između mrtvih.

Naravno, za tu tišinu je postojalo vrlo jednostavno objašnjenje. Kmetovi unutar zidina IMT-a nisu smjeli govoriti ako ih nitko ne bi ništa pitao, a proktora koji bi im se mogli obratiti u gradu je bilo tek nekoliko. Amalfiju se činilo da se u zraku osjeća i tišina onih poklanih milijuna ljudi na Toru V. Pitao se čuju li i sami proktori tu bolnu tišinu.

Odgovor je stigao trenutno. Gola tamna pojava nekog kmeta u prolazu kradom pogleda skupinu, opazi Heldona i podigne prst do usana; to je očito bio opće prihvaćeni pokret poštovanja. Heldon jedva da je kimnuo glavom. Amalfi se pravio da ništa ne zamjećuje, a u sebi reče: Psst, zar ne? Ne čudim se. Ali, prekasno je, Heldone. Tajna je procurila.

Karst je teškim korakom klipsao za njima, dobacujući Heldonu povremeno oprezan pogled ispod svojih gustih obrva. Proktor nije ni primjećivao tu opreznost kmeta. Prošli su preko nekog vrlo zapuštenog gradskog trga. U središtu trga bila je neka skupina kipova, toliko trošna da je izgubila cjelovitost koju je nekoć mogla imati. Cjelovitost, pomisli Amalfi, nije uobičajena značajka spomenika. Svatko tko to ne gleda oštrim okom mogao bi pomisliti da je ta kamena hrpa na starom pijedestalu tek nekakav meteorit, umjereno velik, pun spiralnih šupljina karakterističnim za siderit.

Amalfi je uspio povezati da su ti prostori u unutrašnjosti tog bloka crnog kamena, napravljeni kiparovom rukom u stilu jed- nog drevnog zemaljskog kipara po imenu Moore, nekoć bili smisleni. Nekoć je taj kamen bio snažno ljudsko oblićje, čija je noga počivala na vratu neke manje pojave; obje pojave su bile okružene tim materijalom i zapravo urezane u prostor.

I Heldon zastane pogledati spomenik. Kao da se u njemu odigravala neka borba. Amalfi nije mogao znati kakva je to borba, ali je mogao poprilično pouzdano nagađati. Heldon je mlad čovjek; prema tome, vjerojatno je tek nedavno izabran za člana Velike Devetorice. Nakon Karstovog svjedočenja jasno je bilo da su ostali članovi te skupine - Asor, Bemajdi i ostali - bili njeni članovi od samog početka. To dakle nisu bili potomci onih zločinaca koji su opustošili Tor V, nego ti isti zločinci, očuvani ljubomornim nagomilavanjem antisenexa sve do današnjeg dana.

Heldon pogleda prema spomeniku. Obličja u njemu su pokazivala da su se, nekoć davno, IMT-ovci ponosili uspomenom na Tor V; ovi prastari članovi Velike Devetorice možda se više i nisu previše ponosili time, ali su i dalje bili krivi. Heldon, koji nije bio umiješan u zločin, sada je birao hoće li stati de facto na stranu zločina; indirektno se već upleo kad je postao član Velike Devetorice...

"Hram je tamo naprijed" reče Heldon iznenada, okrećući se i napuštajući spomenik. "Ispod hrama je strojarnica. Tamo u ovo doba ne bi trebao biti nitko važan, ali bolje je da provjerim. Pričekajte ovdje."

Nitko važan: mislio je na kmetove. Heldon je donio odluku; kao pripadnik proktora prisvojio je Tor V kao svoje djelo.

"Pa što onda ako nas netko i vidi?" upita Amalfi.

"Ljudi najčešće izbjegavaju ovaj trg. Osim toga, rasporedio sam ljude uokolo kako bi skrenuli svako vozilo koje bi moglo naići. Ne odlutate li nekud, tu ste sigurni."

Proktor je pridigao svoje skute i otišao čvrstim korakom prema građevini s velikom kupolom; tamo je naglo nestao niz jedan bočni prolaz. Iza Amalfija Karst započne pjevati, vrlo hrapavim glasom, ali i vrlo tiho - očito nekakvu narodnu pjesmu. Pjesma je govorila o nekakvom gradu Kazanu. Bila je previše tisućljeća stara da bi je Amalfi, čak i da je imao sluha, prepoznao. Ipak, gradonačelnik je odjednom započeo slušati Karsta, i to sa zanimanjem sove koja osluškuje poljskog miša. Karst je pjevao:

Divlji na vjetru uskrsnuo je Maalvinov pravednički bijes

Nošen poput znamena do pustinjske žege.

Oružje buntovničkih ruku nestalo je tad.

Ni zvijezde ni mjesec nisu krasili tu noć,

Jer IMT je izazvao neba Pad!

Zapazivši da ga Amalfi sluša, Karst prestane, čineći usput pokret kao da se ispričava. "Nastavi, Karst" reče Amalfi odmah. "Kako ide dalje?"

"Nemamo vremena. Stihova ima na stotine; svaki pjevač doda pjesmi barem po jedan novi stih. Ali pjesma uvijek mora završiti ovom strofom:

Zlo s njihovom krvi bile su opeke tog humka

Srušenih vrlih tornjeva pretvorenih u prah.

Nema života za one koji ismijavaše Maalvina,

Jecajući zemlja duše im odbacila.

Jer IMT je izazvao neba Pad!

"Veličanstveno" reče Amalfi mračno. "Stvarno smo u sosu - i to na dnu tanjura, rekao bih. Šteta što tu pjesmu nisam čuo prije tjedan dana."

"A što vam ona govori?" upita Karst začuđeno. "To je samo jedna stara legenda."

"Govori mi zašto Heldon želi popraviti svoje generatore spinskih polja. Znao sam da mi laže, ali ta stara smicalica mi još nikad nije pala na pamet - jer oni gradovi koji su poletjeli u kasnija vremena nemaju kobilicu dovoljno jaku za takav pothvat. Međutim, ovaj grad ima takvu masu da nas može jednostavno zgnječiti - a mi ćemo moći samo sjediti i trpjeti!"

"Ne shvaćam...!"

"Jednostavno je. Vaš prorok Maalvin je uporabio IMT kao drobilicu. Dignuo je grad, doletio s njime iznad protivnika, i spustio ga. Toga se netko sjetio, koliko se sjećam, još prije nego je svemirski let otkriven. Karst, budi blizu mene, jer ću ti možda morati dati neki znak dok Heldon motri na nas, zato obrati pažnju na... Pst, evo njega."

Bočni prolaz je izbacio Proktora poput neke neprevodive riječi. Prilazio im je brzo preko zdrobljenih kamenih ploča.

"Mislim" reče Heldon, "da smo sada spremni prihvatiti vašu dragocjenu pomoć, gradonačelniče Amalfi."

Heldon je stavio nogu na piramidni kamen izbočen iz poda i pritisnuo ga. Amalfi je pažljivo motrio, ali ništa se nije zbilo. Prešao je snopom baterijske svjetiljke preko bezličnih kamenih zidova podzemne prostorije pa ponovno osvijetlio pod. Heldon je nestrpljivo ritnuo malu piramidu.

Ovog je puta uslijedila negodujuća tutnjava. Vrlo sporo i uz gadnu škripu, teški kameni blok, dugačak metar i pol i tri četvrt metra širok, započne se dizati kao da na svom udaljenijem kraju ima neku osovinu. Svjetlost gradonačelnikove baterije požuri niz otvor, osvjetljavajući stubište.

"Razočaran sam" reče Amalfi. "Očekivao sam Julesa Vernea kako izlazi ispod ovoga - ili Deana Swifta. U redu, Heldone, idemo." Proktor pažljivo krene niza stube, pridržavajući svoje skute kako ih ne bi zaprljao po vlažnom stubištu. Karst uđe zadnji, duboko prignut pod svojom teškom naprtnjačom; ruke su mu mlitavo visjele naprijed. Gradonačelnik je kroz tanke potplate svojih sandala osjećao vlagu u ljigavost stuba. Niz vrlo bliske zidove slijevala se vlaga. Amalfi osjeti nepodnošljivu potrebu za cigarom; mogao je već gotovo osjetiti snažni aromatični miris koji bi se probijao kroz ovu vlagu. Ali morao je imati slobodne ruke.

Bio se već spreman ponadati da su generatori spinskog polja upropašteni tolikom vlagom, ali je to odbacio još prije nego što se to u pozadini njegove svijesti i pojavilo. Bio bi to onaj lagani izlaz koji na kraju uvijek dovodi do katastrofe. Da bi ovaj planet jednom mogao pripasti New Yorku, mora omogućiti IMT-u ponovno polijetanje.

Amalfi još nije smislio kako spriječiti IMT da se, kad jednom poleti, ne spusti na New York. Kroz ovo iskušenje je prolazio -kao i pred kraj svake svoje krize - čistim snalaženjem.

Stube su naglo završavale u nekoj sobici, tako hladnoj, maloj i vlažnoj, jedva nešto boljoj od špilje. Snop baterijske svjetlosti je lutao, smirilo se naposljetku na jednim ovalnim vratima zapečaćenim nekim metalom tamne boje - gotovo sigurno olovom. Znači, i IMT-ovi generatori su ‘vrući’? To su nove loše vijesti: znači, još su stariji nego je to Amalfi mislio.

"To je to?" upita on.

"To je put" suglasio se Heldon. Okrenuo je jednu neupadljivu ručicu.

Stara fluorescentna svjetla su se treperavo vratila svom plavičastom životu iza sada otvorenih vrata; bacala su odsjaje po grbavim leđima strojeva. Ovdje je zrak bio potpuno suh - ovu veliku prostoriju su očito bili hermetički zapečatili - i, ugledavši to, Amalfi nije mogao zatomiti promakli osjećaj razočaranja. Pogledavao je goleme strojeve, tražeći upravljačke ploče ili nešto njima slično.

"Dakle?" upita Heldon kruto. Izgledao je vrlo napeto. Amalfi se sjeti da bi ovaj Heldonov postupak lako mogao biti osobni pothvat, a ne službena politika Velike Devetorice; u tom slučaju bi Heldon mogao loše proći ako ga kolege uhvate baš na ovome mjestu zajedno s ovim Okijem. "Zar nećete obaviti nikakva ispitivanja?"

"Hoću, svakako" odgovori Amalfi. "Samo sam bio malčice zatečen njihovom veličinom, to je sve."

"Stari su, znate" reče proktor. "Ne sumnjam da su noviji generatori spinskog polja mnogo veći."

Dakako, to nije bilo točno. Suvremeni strojevi su bili desetak puta manji. Ovom primjedbom je Heldon ponovno doveo u pitanje svoj stvarni status. Do tog trenutka Amalfi je pretpostavljao da mu ovaj proktor neće dopustiti ni da pipne generatore, osim onoliko koliko je potrebno za utvrđivanje njihovog stanja; da će u gradu IMT-u biti dovoljno ljudi sposobnih za obavljanje potrebnih popravaka na temelju detaljnih instrukcija; i da će Heldon, a i svaki drugi proktor, znati dovoljno fizike za razumijevanje svih objašnjenja koja bi mu Amalfi mogao dati. Sada više nije bio tako siguran - a o tim pitanjima je ovisilo koliko će moći petljati po mehanizmima ovih generatora spinskog polja - a da ga ne uhvate.

Gradonačelnik se jednim metalnim stubištem popne na pristupni mostić koji se protezao iznad generatora. Onda stane i pogleda prema Karstu. "Dobro, budalo, nemoj tu samo stajati" zagalami on. "Popni se ovamo i donesi to."

Karst poslušno krene uz metalne stube. U korak ga je pratio Heldon. Amalfi ih je obojicu ignorirao. Na kućištu jednog generatora potražio je vratašca za pregled unutrašnjosti, našao ih i otvorio. Ispod njih se vidjelo nešto slično golemom ispravljačkom sklopu i sučelju za nekakav nadzorni uređaj - vjerojatno za digitalni kompjutor. Sučelje je sadržavalo više vakuumskih cijevi nego što ih je Amalfi ikada vidio na nekom sklopu i imalo je odvojen sustav jednosmjernog napajanja za zagrijavanje tih cijevi. Dvije od tih cijevi su bile velike kao Amalfijeve ruke.

Karst se sagne, spuštajući naprtnjaču na do pristupnog mostića. Iz naprtnjače Amalfi izvuče jedan komad vitkog crnog kabla i gurne utikač na kraju kabla u obližnju utičnicu. Na drugom kraju kabla jedna sitna svjetiljka zasvijetli neonski crveno.

"Kompjutor vam još radi" reče Amalfi. "A je li još zdrav ili nije, to je drugo pitanje. Smijem li uključiti glavnu sabirnicu, Heldone?"

"Uključit ću je ja" reče proktor. Sišao je niza stube i otišao na drugi kraj prostorije.

Amalfi, zagledan u otvor za pregled, odmah započne mrmljati kroz nepomične usne. Glavni dio tehnike govorenja bez pomicanja usana je zamjena određenih suglasnika, gdje je pomicanje usana neizbježno (primjerice V), s nekim drugim suglasnikom kod kojih se ono može izbjeći (primjerice ‘h’). Ako se te nove riječi snimaju dok su još u rezonantnoj šupljini, to jest u usnoj i nosnoj šupljini, dobiva se govor koji se ne razlikuje previše od normalnog, osim što je malo mutniji. Međutim, kad se sluša u vanjskom prostoru, više sliči na japanski izgovor.

"Karste, notri na Heldona. Kidi koji trekidač okreće, i zatanti njegoh tolozaj. Razuneš? Dobro."

Cijevi zasvijetle. Karst kimne gotovo neprimjetno glavom. Proktor je gledao odozdo, a Amalfi je pregledavao vodove.

"Hoće li raditi?" dovikne Heldon. Prigušivao je vlastiti glas, kao da se boji viknuti dovoljno glasno koliko je držao potrebnim.

"Mislim da hoće. U jednoj od ovih cijevi pojavio se zrak; može biti i nekih drugih kvarova tu i tamo. Prije negoli pokušate bilo što zahtjevno, najbolje bi bilo provjeriti sve redom. Imate li instrument za ispitivanje elektronskih sklopova?"

Olakšanje se vidno širilo Heldonovim licem, unatoč njegovom očitom naporu skrivanja toga. Vjerojatno bi lako zavarao nekog pripadnika svoga naroda, ali Amalfija nije mogao, jer je Amalfi, kao i svaki drugi okijski gradonačelnik mogao pratiti parataksni ‘govor’ međusobnog djelovanja i oblikovanja mišića lica jednako dobro kao i izgovoreni dijalog, pa mu je Heldonov izraz lica bio poput potpisanog priznanja.

"Svakako" reče proktor. "Je li to sve?"

"Ne. Morate izbaciti približno pola ovih sklopova i ugraditi tranzistore gdje god se mogu uporabiti; potreban germanij vam možemo prodati po službenoj cijeni. Po mojoj procjeni, vi uz svaki generator spinskog polja imate i oko dvije do tri stotine elektronskih cijevi, a ako vam tijekom leta samo jedna otkaže - jedina riječ koja opisuje ono što bi vam se tada dogodilo jest buuuuml "Hoćete li nam moći pokazati kako se to radi?"

"Vjerojatno" odgovori gradonačelnik. "Dopustite li mi da pregledam cijeli sustav, moći ću vam dati točan odgovor."

"U redu" reče Heldon. "Ali ne gubite vrijeme. Ne mogu računati na više od još pola dana."

Ovo je bilo bolje nego što je Amalfi očekivao - kilometrima bolje. Ako će imati toliko vremena, moći će praćenjem vodova odrediti mjesto glavne upravljačke ploče. Duboko ga je uznemirilo što Heldonov izraz lica uopće nije odgovarao njegovim riječima, ali sada nije mogao ništa učiniti. Iz Karstove naprtnjače je izvukao papir i olovku i započeo brzo skicirati sustav vodova ispred sebe.

Kad je dovoljno shvatio građu prvog generatora, bilo mu je lakše skicirati glavna obilježja drugog. Na to je utrošio dosta vremena; po svemu sudeći, Heldon se uopće nije umorio.

Treći generator spinskog polja je zaokružio sliku, pa se Amalfi s čuđenjem zapitao čemu onaj četvrti uopće služi. Ispalo je da je on pomoćni potisnik, ugođen za kompenzaciju slabijeg rada ostalih, do kojeg je moralo dolaziti kad god bi se glavna krivulja njihovog djelovanja razišla sa zahtjevima koje su postavljali primitivno izvedeni regenerativni sklopovi. Taj je pomoćni generator bio uključen u petlju povratne veze iza kompjutora, a ne, kao što bi trebalo, ispred njega, pa su sve kompjutorske naredbe morale prvo proći kroz njega. Kako je Amalfi je zaključio, posljedica toga je bilo slabo, ali ozbiljno, trzanje pri svakoj kompjutorskoj korekciji. Kao da su te IMT-ove generatora priključili kromanjonci.

Ali ovi generatori će omogućiti gradu polijetanje. A to je bilo ono najvažnije.

Završivši pregled pomoćnog generatora, Amalfi se bolno ispravio nastojeći opustiti mišiće u leđima. Nije imao ni približno pojma koliko je vremena prošlo. Činilo mu se da su protekli mjeseci. Heldon ga je i dalje promatrao; ispod očiju je imao duboke plave podočnjake, ali je još bio potpuno budan i oprezan.

Nigdje u ovoj podzemnoj prostoriji Amalfi nije pronašao mjesto odakle bi se moglo upravljati spinskim poljem IMT-a. Dakle, nadzorno mjesto bilo je negdje drugdje; glavni upravljački vodovi su ulazili u jednu cijev koja je vodila ravno kroz strop dvorane.

...Jer IMT je izazvao neba pad!

Amalfi je razmedjivo zijevnuo i ponovno se sagnuo, ovog puta učvršćujući poklopac na otvor za nadzor pomoćnog generatora. Karst je čučao u blizini i savršeno iskreno drijemao, ležeći opušteno i udobno poput mačke na visokoj polici. Heldon ih je promatrao.

"Morat ću vam obaviti ovaj posao" reče Amalfi. "Posao je zaista zahtjevan; mogao bi potrajati tjednima."

"Očekivao sam to" reče Heldon. "I sa zadovoljstvom sam vam pružio dovoljno vremena da to sami shvatite. Ali, ne vjerujem da ćemo mijenjati dijelove."

"Ali to je potrebno."

"Može biti. No ovi strojevi očito imaju veliki sigurnosni faktor, inače nikad ne bismo ni mogli letjeti ovim gradom." (Ne ‘naši predci nego ‘mij zapazio je Amalfi. Heldon se poistovjetio s onim zločinom. Za to će platiti.) "Morate razumjeti, gradonačelniče Amalfi, da ne možemo riskirati da vi strojevima učinite nešto što mi sami ne bismo mogli, a sve zbog manje vjerojatne pretpostavke o povećanju njihove učinkovitosti. Ako ovi strojevi u ovakvom stanju mogu raditi, morat ćemo se zadovoljiti time."

"Oh, da, radit će" reče Amalfi. Počeo je sustavno pospremati svoju opremu. "Neko vrijeme. Ipak, letjeti pomoću njih nije sigurno." Heldon je slegnuo ramenima i krenuo spiralnim metalnim stubama dolje prema podu dvorane. Amalfi je još trenutak kopao po naprtnjači. Onda je naglašeno ritnuo Karsta da ga probudi -ritnuo ga je žestoko, jer je znao da ne vrijedi glumatati kad te rođeni gonitelj robova promatra - i kretnjom pokazao kmetu neka ponese naprtnjaču. Krenuli su dolje za Heldonom.

Proktor se osmjehivao, ali to je bio zloslutan osmijeh. "Let nije siguran?" reče. "Da, nisam ni pretpostavljao da su ti strojevi sigurni. Ali, sada vjerujem da su opasnosti uglavnom političke."

"Zašto?" reče Amalfi, nastojeći održati svoje disanje u umjerenim granicama. Odjednom se osjetio strahovito iscrpljenim; prošlo je - koliko sati? Pojma nije imao.

"Jeste li svjesni koje je doba, gradonačelniče Amalfi?"

"Pa rekao bih - vjerojatno je jutro" reče Amalfi tupo, trzajima namještajući naprtnjaču čvršće na Karstovo pognuto lijevo rame. "U svakom slučaju, prokleto je kasno."

"Vrlo kasno" reče Heldon. Sada više nije skrivao svoj izraz lica, zlurado se kesio. "Ugovor između moga i vašega grada istekao je danas u podne; sada je već jedan sat poslijepodne. Ovdje smo proveli cijelu noć i cijelo prijepodne. A eno vašeg grada još na našem tlu pa je time ugovor prekršen, gradonačelniče Amalfi."

"Previd...!"

"Ne, nego pobjeda." Iz nabora svoje halje Heldon izvuče malenu srebrnu cijev i puhne u nju. "Gradonačelniče Amalfi, odsad se smatrajte ratnim zarobljenikom."

Srebrna cjevčica nije ispustila nikakav čujni zvuk, ali se u prostoriji odjednom stvoriše desetorica. Mezotronske puške koje su nosili bile su prastare konstrukcije, vjerojatno iz doba prije Kammermana, baš kao i generatori spinskog polja IMT-a.

Ali poput spinskih polja i one su stvarale dojam učinkovitosti.

Karst se sledio; Amalfi ga je odledio nepotrebno jakim udarcem u rebra, a onda je započeo prebacivati sadržaj svoje male naprtnjače u veliku Karstovu.

"Pozvali ste zemaljsku policiju, pretpostavljam?" reče. "Odavno. Taj put bijega sada će biti onemogućen. Dopustite da kažem, gradonačelniče Amalfi - ako ste očekivali da ćete ovdje dolje naći nekakve upravljačke uređaje koje biste mogli onesposobiti - a dopustio sam vam tu potragu koliko god ste htjeli - onda ste od mene očekivali previše gluposti."

Amalfi ne odgovori. Metodično je nastavio prebacivati opremu. "Previše radite rukama, gradonačelniče Amalfi. Podignite ruke u vis i polagano se okrenite."

Amalfi podigne ruke i okrene se. U svakoj ruci je držao po jedan mali crni predmet, oblika i veličine jajeta.

"Eh, gluposti sam očekivao baš toliko koliko sam i dobio" reče razgovornim tonom. "Vidite što držim ovdje gore u ruci. Budete li u mene pucali, mogu ispustiti, i ispustit ću, jedno ili oba. Mogao bih ih i sada ispustiti. Umoran sam od tog vašeg sablasnog grada." Heldon frkne. "Eksploziv? Plin? Smiješno; ništa tako sitno ne može imati dovoljno snage za uništenje grada; a vas dvojica nemate ni maske. Zar me smatrate budalom?"

"Događaji dokazuju da to jeste" reče Amalfi mirno. "Postojala je velika mogućnost da ćete pokušati učiniti nešto protiv mene čim me uvučete u IMT. To nisam mogao unaprijed spriječiti dovođenjem nekih čuvara sa sobom. Vi niste upoznali moju pograničnu policiju; tvrdi su to momci, a posla nisu imali tako dugo da bi baš rado preuzeli obradu vaše dvorske posade. Zar vam nije palo na um da sam svoj grad napustio bez tjelesnih čuvara samo zato što sam imao manje zamjetni način zaštite?"

"Jaja" reče Heldon podrugljivo.

"Zapravo, to i jesu jaja; radi upozorenja, izvana su obojena crnom anilinskom bojom. Unutra su pileći embriji zaraženi dvosatnom alveolarnom zemaljskom mutiranom kugom - to je novi soj, koji se prenosi zrakom, razvijen u našem laboratoriju za bakteriološki rat. Otvoreni svemir omogućava laboratorijske uvjete za izvođenje takvih trikova; tu smo tehniku naučili od jednog Oki-grada specijalista za agronomiju. Samo dva jajeta - ali ako ih ispustim, morat ćete potrbuške puziti za mnom sve do moga grada kako biste dobili injekciju jedinog antibiotika koji liječi tu bolest. I taj antibiotik smo sami razvili."

Nastala je kratkotrajna šutnja, naglašena bučnim disanjem proktora. Naoružani ljudi su s nelagodom pogledavali prema crnim jajima; djevi njihovih pušaka su se počele tresti. Amalfi je bio vrlo pažljivo odabrao svoje oružje; statična feudalna društva se oduvijek silno boje kuge, jer su je vrlo često imala prigodu vidjeti.

"Pat pozicija" reče Heldon naposljetku. "U redu, gradonačelniče Amalfi. Vi i vaš rob možete slobodno izaći iz ove prostorije - " "I iz zgrade. Začujem li i najmanji zvuk potjere uza stube, bacit ću ovo dolje na vas. Usput, rasprskavaju se vrlo snažno - virus u tkivu pilećeg embrija stvara mnogo plina."

"Vrlo dobro" reče Heldon kroz zube. "Onda, i iz zgrade. Ali ništa niste s time dobili, gradonačelniče Amalfi. Ako se i uspijete vratiti u vaš grad, stići ćete točno na vrijeme da svojim očima vidite pobjedu IMT-a, i to pobjedu kojoj ste i vi doprinijeli. Mislim da ćete se iznenaditi kad vidite koliko temeljiti možemo biti."

"Ne, neću se iznenaditi" reče Amalfi ravnim, hladnim, nemilosrdnim glasom. "Znam sve o IMT-u, Heldone. Ovo je za Bijesne Pse kraj puta. Kad budete umirali, vi i cijela posada Industrijskih Međuzvjezdanih Trgovaca, sjetite se Tom Pet’.’

Heldon lice poprimi boju pepela; začudo, ta se promjena vidjela i na barem četvorici njegovih vojnika. Onda se boja započne vraćati u njegove masne obraze. Zahripao je gotovo nečujno: "Van" a zatim iznenada punim plućima: "Van! Gubite se!" Žonglirajući nemarno jajima, Amalfi krene prema vratima s olovnom hermetičkom zaštitom protiv zračenja. Karst je klipsao za njim i dok je prolazio pokraj Heldona sav se zgrčio od straha. Amalfi je smatrao da kmet možda previše glumi, ali Heldon to nije primijetio, držao je do Karsta koliko bi i do kakvog konja.

Debela olovna vrata se zatvoriše skrivajući Heldonovo bijesno, uplašeno lice i odsjaje fluorescentnih svjetiljki koji su se zrcalili na drevnim generatorima spinskog polja. Amalfi ugura ruku u Karstovu naprtnjaču, ostavljajući jedno jaje u gnijezdo od silikonske pijene iz kojeg ga je i uzeo, i izvuče tu ruku držeći u njoj odvratan Schmeisserov automatski pištolj. Zatakne ga za pojas svojih hlača.

"Penji se stubama, Karst. Brzo. Morao sam ih obrijati na suho. Penji se, stižem odmah za tobom. Što misliš, gdje bi se mogla nalaziti upravljačka ploča tih strojeva? Snop upravljačkih vodova ide uvis kroz strop dvorane."

"Na vrhu Hrama" reče Karst. Grabio je golemim skokovima uz uske stube, naizgled bez i najmanjeg napora. "Tamo gore je Dvorana zvijezda u kojoj se sastaju Velika Devetorica. Ne znam kako se dolazi do te sobe."

Nagrnuli su u hladno kameno predsoblje. Amalfijeva baterijska svjetiljka je lutala po podu i pronašla izdignutu piramidu. Karst ju je ritnuo. Otegnuto stenjući nagnuta ploča se spustila natrag u ležište, postajući opet tek još jedna od mnogih podnih kamenih ploča. Svakako je morala postojati i mogućnost njenog podizanja iznutra, ali će Heldon oklijevati to učiniti; ploča je u svom kretanju stvarala buku, dovoljno jaku da upozori Amalfija da ga netko prati. Amalfi je bio potpuno spreman baciti crno jaje čim začuje prvu škripu. Heldonu je to bilo posve jasno.

"Želim da izađeš iz grada i pritom povedeš sa sobom sve kmetove koje možeš naći" reče Amalfi. "Ali prvo ćemo morati nešto točno tempirati. Netko će morati okrenuti onaj prekidač tamo dolje, kojeg si morao zapamtiti, ali to neću moći ja, jer moram u Dvoranu zvijezda. Heldon će pogoditi da sam tamo krenuo pa će krenuti za mnom. Karst, čim on prođe, moraš sići i prebaciti taj prekidač."

Stigli su do niskih vrata kroz koja ih je Heldon uveo u Hram. Od njih se stubište nastavljalo uvis. Ispod vrata je dopiralo jako dnevno svjetlo.

Amalfi odškrine stara vrata i proviri van. Unatoč sjaja poslijepodneva, zbijene i masivne zgrade IMT-a su oko sebe stvarale zbunjujuće mnoštvo sjena. Prošlo je pet-šest kmetova olovnih očiju; iza njih je hodao jedan proktor, napola zaspao.

"Hoćeš li moći naći put natrag do one kripte?" prošapće Amalfi, ostavljajući vrata odškrinutim.

"Samo je jedan put do nje."

"Dobro. Onda se vrati. Naprtnjaču ostavi ovdje ispred vrata; više nam ne treba. Čim Heldonova skupina prođe uza stube, vrati se dolje i okreni taj prekidač. Onda bježi iz grada; dok se sve one elektronske cijevi postupno zagriju proći će oko četiri minute, i to ti je sve vrijeme na raspolaganju; ne gubi ni sekundu. Jasno?"

"Da, ali...!"

Nešto prohuji iznad Hrama poput lavine šljunka i udalji se. Amalfi zažmiri na jedno oko, drugim pogleda prema nebu. "Rakete" reče. "Ponekad mi nije jasno zašto sam inzistirao na ovako primitivnom planetu. Ali, možda ću ga naučiti voljeti. Sretno, Karst.

Okrene se prema stubištu.

"Ostat ćete tamo gore u njihovoj klopci?" reče Karst.

"Neću. Amalfi neće. Ne spominji nikakvo ali, Karst. Kreći!"

Preletjela je još jedna raketa, a u daljini se začula teška eksplozija. I poput bika u napadu, Amalfi jurne uza stubište prema Dvorani zvijezda.

Stubište je bilo dugo i usko, jako je zavijalo u stranu, a stube su bile dosadno uske i niske. Amalfi se sjetio da proktori nikada ne idu uza stube; nose ih kmetovi na rukama. Ovakve stube su omogućavale siguran oslonac, ali ne i brzinu kretanja.

Koliko je Amalfi mogao proračunati, stubište se blago dizalo uzduž vanjskog zavoja kupole Hrama, opisujući jedan i pol spiralni zavoj do samoga vrha. Zašto? Moglo se pretpostaviti da proktori, iako se ne moraju vlastitom snagom penjati stubištem, ipak ga ne bi gradili bez razloga. Zašto, primjerice, Dvorana zvijezda nije mogla biti dolje gdje su i generatori spinskog polja, zašto je morala biti na vrhu Hrama?

Tek što je prošao prvih pola zavoja, dobar razlog mu postane očit. Kroz pukotine između kamenih ploča kupole počeli su odozdo dopirati razni zvukovi, šuškanje dolaska ljudi, mrmor njihovih glasova. Očito, okupljali su se vjernici. Amalfi je odmicao uvis, dugim zavojem spirale, a glasovi su postajali sve jasniji pa su se već gotovo mogli gotovo razabrati svaki za sebe. Gore, gdje bi se matematički moralo nalaziti dno kupole i gdje se nalazio pod Dvorane zvijezda, graditelj Hrama je očito napravio galeriju za prisluškivanje - otvor na koji proktor može prisloniti uho te čuti i najtiši šapat možebitnih zavjerenika koji bi se mogli naći u mnoštvu vjernika.

Amalfi je morao priznati da je to izvrsno rješenje. Na planetarna gdje postoje crkve, zavjerenici ih najčešće smatraju sigurnim mjestom za tiho dogovaranje o planu djelovanja. U Amalfijevom svemiru, nad svakim planetom s crkvama vječito je visio mač pobune.

Pušući poput dupina, popeo se nekako uz zadnji zavojiti dio ove grčke stubišne spirale. Ravno u njega gledala su neka čvrsto zatvorena vrata, cijela izrezbarena šarama nekakvog lažnog bizantskog pisma. Nije gubio vrijeme na divljenje umjetničkoj vrijednosti tih vrata; tresnuo ih je žestoko neposredno ispod dva vidno umjetna safira malo iznad sredine. Vrata se otvoriše.

Razočarenje ga je trenutno zaustavilo. Soba pred njim je bila elipsa male ekscentričnosti, redovnički "gola, a jedini namještaj je bio samo teški drveni stol i devet stolaca, sada odmaknutih unatrag s naslonima do zida. Nikakvih upravljačkih ploča tu nije bilo, a niti mjesta gdje bi mogle biti skrivene. Nije bilo ni prozora.

To što nije bilo prozora pružilo je Amalfiju potrebnu informaciju. Onaj drugi, glavni razlog zašto je Dvorana zvijezda morala biti baš na samom vrhu hrama bio je to što je uz nju bila skrivena i kabina za upravljanje letom IMT-a. A kad se radi o tako starom gradu i kad je vidljivost najvažnija - upravljačka kabina mora biti na samom vrhu najviše gradske zgrade osposobljena za promatranje u svim smjerovima, po mogućnosti što bliže onim idealnim 360 stupnjeva. Shvatio je da nije stigao dovoljno visoko.

Pogledao je strop. Na jednoj od ravnih kamenih ploča vidjelo se polukružno udubljenje, ne mnogo veće od velikog novčića. Kamena površina oko tog udubljenja bila je jako istrošena.

Amalfi se nacerio i pogledao ispod drvenog stola. I evo, motka je bila tu - duga, s kukastim kljunom na jednom kraju, zakvačena u klinove. Istrgnuo ju je, ustao i gurnuo kljun u otvor.

Ploča se lagano spustila, jer je na jednom kraju imala šarke, slično kao i ploča na podu iznad prostorije s generatorima spinskog polja. Predci ovih proktora nisu baš bili skloni mijenjanju svojih inženjerskih rješenja. Slobodni kraj ploče gotovo je dotaknuo stol. Amalfi skoči na stol i krene uz kosinu ploče; kad se približio vrhu pomak težišta cijelog sustava aktivirao je negdje neki mehanizam s protuutegom pa se ploča natrag zatvorila, odnijevši ga do kraja.

Vidjelo se da je ovo upravljačka kabina. Bila je mala, prenatrpana panelima pokrivenih debelim slojem prašine. Na svaku od četiri strane svijeta gledao je po jedan okrugli prozorčić od debelog stakla; peti je prozorčić bio točno iznad glave. Na jednom panelu gorjelo je zeleno svjedo, samo jedno. Dok se Amalfi primicao, svjetlo se ugasi.

To je Karst isključio spinsko polje. Amalfi se nadao da će taj seljak uspjeti ponovno izaći. Karst mu se sviđao. Bilo je nečeg u toj stoičkoj, mučeničkoj hrabrosti koja nije padala ni pred kakvim šokovima i u pomamnoj gladi te inteligencije tako dugo lišene hrane - nečega što ga je podsjećalo na nekoga koga je nekoć poznavao. Nije bio svjestan da ga je Karst podsjećao na njega samog, ali onog negdašnjeg, dvadeset i pet godišnjeg Amalfija. On to nije znao, a sada više nije postojao nitko živ tko bi mu to mogao reći.

Spinska polja su zapravo vrlo jednostavna; Amalfiju nije bilo teško pronaći odgovarajuće kontrole i postaviti u položaj koji je njemu odgovarao, a niti mu je bilo teško obaviti još nekoliko vrlo odabranih postupaka sabotaže. Teže je bilo sakriti koja je mjesta dirao: svaki njegov dodir ostavljao je duboke tragove u teškoj prašini. Naposljetku se sjetio da postoji samo jedan način: skinuo je košulju i započeo njome vitlati redom po svim tablama. Uskoro je morao toliko kihati da su mu suze izbile na oči, ali je postigao cilj.

Sad je još samo trebao pobjeći.

Dolje u Dvorani zvijezda već su se čuli neki zvukovi, ali on se još nije bojao izravnog napada. Imao je i nadalje jedno crno jaje, što su i proktori znali. Osim toga, motku s kukastim kljunom ponio je sa sobom, pa bi se proktori, da uđu u upravljačku kabinu, morali penjati jedni drugima na ramena. Njihovo fizičko stanje nije bilo baš pogodno za takve stvari, a osim toga trebalo im je biti jasno da ljudi koji izvode takve cirkuske točke mogu biti odbijeni i na neki vrlo jednostavan način, recimo udarcem u zube.

Ipak, Amalfi nije namjeravao provesti ostatak svoga života u upravljačkoj prostoriji IMT-a. Preostalo mu je još samo šest minuta za bijeg odavde i iz grada kao cjeline.

Nakon što je utrošio nekih četiri sekunde na brzo razmišljanje, Amalfi stane na kamenu ploču, izbacujući je tako iz ravnoteže, i polagano sklizne dolje na stol Dvorane zvijezda.

Nakon kratke zbunjenosti, pet-šest pari ruku ga čvrsto zgrabi i obori na stol. Heldonovo lice, neprepoznatljivo od silnog bijesa i straha, unese se u njegovo.

"Što si učinio? Odgovori ili ću te dati rastrgati na komade!"

"Ne budi glup. Reci svojim ljudima da me puste. Siguran izlazak koji si mi dopustio još vrijedi, a ako mi ga pomišljaš zabraniti, imam isto oružje kao i prije. Pusti me, jer tako mi svih bogo.J"

Heldonovi gardisti su ga pustili još prije nego je završio rečenicu. Heldon je skočio sa stola i započeo se povlačiti. Nekoliko drugih ćelavih ljudi u haljama odmaknuše se od njega - očito je Heldona veliki strah natjerao da još nekima od Velike Devetorice kaže što je učinio. Amalfi natraške izađe iz Dvorane zvijezda, spusti se niz dvije stube, sagne se, položi svoje preostalo crno jaje pažljivo na prag i pokazujući palcem nos bijesnim vojnicima baci se niz spiralno stubište u ludoj trci.

Kad bude uključio upravljačke aparate, Heldonu će trebati još neke vrijeme, možda i čitava minuta, da shvati da su generatori spinskog polja isključeni dok je on naganjao Amalfija. U najboljem slučaju trebat će mu još sljedeća jedna minuta da pošalje nekog pomagača u podrum i uključi ih. Nakon toga na zagrijavanje elektronskih cijevi potrošit će još daljnjih četiri minute. Tada će IMT poletjeti.

Poput metka, Amalfi izleti na usku stazu, odatle na ulicu, okrznuvši usput jednog zapanjenog proktora. Iza njega se začula vika. Pognut, nastavio je trčati punim trkom.

Unatoč sjaja dva sunca, u ulici je bilo gotovo mračno. On se držao sjena, jureći prema najbližem uglu. Kameni vijenac pod krovom jedne od zgrada ispred njega odjednom je postao bijelo užaren poput lave, a onda se započne gasiti kroz razne nijanse crvenog. Amalfi nije ni čuo prateći vrisak mezotronske puške; usredotočio se na nešto drugo.

Onda je zašao iza zgrade. Kako se Amalfi sjećao, najbrži put do ruba grada vodio je ulicom koju je upravo napustio, ali njome nije mogao ići; nije želio biti spaljen. Ostala mu je nada da će se nekim drugim putem uspjeti na vrijeme izvući iz IMT-a.

Uporno je trčao dalje. Još jednom je netko pucao na njega, ali ovaj put čovjek koji nije znao na koga treba pucati. Ovdje je Amalfi bio jednostavno čovjek u trku i koji nije bio prepoznatljiva meta; hitac je vjerojatno rezultat zbunjenosti, bez nišanjenja...

Tlo se slabašno zatreslo, kao koža nekog monstruma koji spava i u snu otresa muhe. To Amalfija natjera na još brži trk.

Novi potres, ali sada jači. Zatim stenjanje, dugo, otegnuto koje je kao teški val putovalo kroz stjenovitu podlogu grada. Taj je zvuk natjerao i proktore i kmetove da zajedno izjure iz zgrada poput stampeda.

Pri trećem se potresu nešto uz potmulu grmljavinu srušilo u blizini gradskog središta. Amalfija je zagradilo besciljno komešanje rulje; probijao se šakama, zubima, svojom kuglastom glavom...

Stenjanje je postajalo sve jače. Tlo se odjednom zaljulja. Amalfi padne na lice. Poput klasja popadaše zajedno s njim i svi koji su se našli u toj gomili. Na sve strane začulo se mahnito vrištanje, unutar zgrada najstrašnije. Iznad Amalfijeve glave jedan se prozor eksplozivno rasprsnuo, a kroz uzdrhtali zrak poleti tijelo neke žene, svijajući se i okrećući.

Amalfi naglo ustane i pljujući krv pojuri dalje. Sada je pločnik ispred njega bio ispucao, razbijen na velike, nepravilne komade, poput mozaika nekog luđaka. Svi blokovi stijena s druge strane pločnika bili su nagnuti, izmiješani.

Već se naveliko pentrao preko tih blokova, a onda je shvatio da oni vjerojatno označavaju granicu onog prvobitnog IMT-a. Izvan te goleme pukotine pune stijena bilo je još zgrada, ali je pukotina pokazivala mjesto gdje se rub drevnog Oki-grada svojedobno utisnuo do razine okolnog da planeta. Zapuhano se borio za zrak; bacao se sa stijene na stijenu, žureći prema udaljenijoj strani pukotine. Ovo je bilo najopasnije područje: podigne li se IMT sada, lavina stijena samljet će Amalfija, pretvoriti ga u mljeveno meso. Ali, stigne li do prostranstva vrištine...

Iza njega je stenjanje jednolično raslo i naposljetku je zvučalo kao trganje neke beskonačne metalne ploče. Daleko na vrištini ispred Amalfija svjetlucao je New York, obasjan zadnjim zrakama dvostrukog sunca. Oko grada se vodila borba; mali, sjajni bljeskovi su se pojavljivali i nestajali na njegovim rubovima. Raketni zrakoplovi, čije je zvukove Amalfi ranije čuo, letjeli su strelovito preko neba, ispuštajući neke crne predmete. New York je na njih odgovarao mlazovima dima.

Tada se pojavio zasljepljujući bljesak i, kad je Amalfi opet mogao vidjeti, ostala su još samo tri raketna zrakoplova. Za nekoliko sekundi ni njih neće biti: Gradski Oci nikad nisu promašili.

Amalfijeva pluća su gorjela. To isto je osjećao ispod sandala. Nogom zapne o neku granu trnovitog žbuna i ponovno padne.

Pokušao je ustati, nije mogao. Spržena vriština iz koje se nekoć davno dizao neki buntovni grad, počela je prijeteći tutnjati. Svalio se na leđa. Zbijeni tornjevi IMT-a su se njihali, a duž čitavog ruba grada valjali su se i nagomilavali golemi blokovi stijena i komada tla. Sličilo je na razbijanje oceanskih valova. A zatim - nešto nemoguće - tanka crta svjetlosti, intenzivnog crvenkastog sjaja, probijala se ispod raspršenih gromada. Sunca su sjala ispod grada...

Svijeda crta se širila. Stari grad se vinuo u zrak divovskim skokom; razbijanje davno učvršćenih temelja paralo je sluh. S rubova golemog kamenog masiva gomile ljudi bacale su se očajno prema vrištini; uglavnom kmetovi, zapazi Amalfi. Naravno, proktori su još pokušavali ovladati letom svoga grada...

A taj grad se dizao veličanstveno. Hvatao je brzinu. Amalfijevo srce je tuklo poput čekića. Ako Heldon i njegova ekipa na vrijeme shvate što je Amalfi učinio s upravljačkim uređajima, ona stara balada.će se ponovno zbiti na ovoj pozornici; proktori će smrviti svoga protivnika i sigurni vječito vladati.

Međutim, Amalfi je svoj zadatak obavio dobro. Grad IMT se nije prestao dizati. Duboko šokiran, on shvati da je IMT već kilometar visoko i nastavlja se ubrzano dizati. Zrak je tamo svakako već rjeđi, a proktori su toliko toga već zaboravili da neće znati što učiniti... Tri kilometra.

Grad je sada izgledao manji. Na dvadeset kilometara bio je samo valovita mrljica osvijedjena s jedne strane. Na pedeset kilometara, samo točka mutne svjetlosti.

Iz obližnje jaruge se pojavi jedna kratko ošišana, nakostriješena glava, zatim golema ramena. Bio je to Karst. Još je trenutak gledao u visine, ali IMT je na visini od stotinjak kilometara već bio jedva vidljiv. Karst spusti pogled prema Amalfiju.

"Može li - može li se IMT vratiti?" upita promuklo.

"Ne" reče Amalfi koji je postupno uspio zadobiti nadzor nad svojim disanjem. "Nastavi gledati, Karst. Ono gore još nije završeno. Sjeti se, proktori su pozvali zemaljsku policiju...!"

Tog trenutka grad IMT se ponovno pojavio - na neki način. Treće sunce se rascvjetalo na nebu. Blistalo je tri ili četiri sekunde. Zatim se ugasilo zauvijek.

"Policiju su upozorili" reče Amalfi smireno, "da će jedan Oki--grad pokušati pobjeći. A policija ga je otkrila i uništila. Naravno, uništili su pogrešan grad, ali oni to ne znaju. Sad će otići kući - a mi smo već u svome domu - i mi i ti i tvoji zemljaci. Stigli smo kući, na Zemlju, zauvijek."

Oko njih se čulo mumljanje mnogih glasova, utišano tolikom katastrofom, ali utišano i zbog nečeg drugog - nečeg tako starog, a i tako novog, da na planetu kojim je IMT vladao gotovo nije postojala riječ za to. A ta je riječ glasila: sloboda.

"Na Zemlju?" ponovi Karst. Obojica su bolno ustali. "Što želite time reći? Ovo nije Zemlja...!"

Daleko na vrištini svjetlucao je Oki-grad - grad koji se utaborio da pokosi neke travnjake. Iza grada se dizao oblak zvijezda.

"Sada jest" reče Amalfi. "Svi smo mi Zemljani, Karst. Zemlja nije samo jedan maleni planet ukopan u nekoj tamo galaktici daleko od ove naše. Zemlja je nešto mnogo više, značajnije od toga. Zemlja nije mjesto. Zemlja je način mišljenja."