Volf Džin

MAČ LIKTORA
Prevod: Nedeljković B. Aleksandar

Wolfe Gene SWORD OF THE LICTOR (THE), 1981.

Serija "Novo Sunce"
(3)

POLARIS
1990.

1. GOSPODAR KUĆE LANACA

     "To mi je bilo u kosi, Severijane", reče Dorkas. "Zato sam stala pod vodopad u vrućoj kamenoj sobi - ne znam da li je i muška strana uređena na isti način. I svaki put kad sam iskoračila napolje, čula sam ih kako pričaju o meni. Govorile su da si ti crni kasapin i još štošta su govorile što neću da ti pričam."
     "Pa to je bar prirodno", rekoh. "Verovatno si prva neznanka koja je u poslednjih mesec dana ušla tamo, pa je i trebalo očekivati da će brbljati o tebi i da će one, malobrojne, žene koje znaju ko si, biti zbog toga ponosne, te da će i ispričati izvesne priče. Ja sam, što se mene tiče, na takve stvari navikao, a ti si takve izraze morala čuti mnogo puta dok smo dolazili; znam da sam ih ja čuo."
     "Da", priznade ona i sede na kameni prozorski okvir. Dole u gradu svetiljke nebrojenih radnji počele su da ispunjavaju dolinu Acisa zračenjem bledožutim poput latica lužanj-cveta, ali Dorkas to kao da nije primećivala.
     "Sad shvataš zašto mi pravila gilde zabranjuju da se ženim - mada ću ih, kao što sam ti mnogo puta rekao, za tebe prekršiti kad god poželiš."
     "Misliš da bi za mene bilo bolje da stanujem negde drugde i da samo dolazim jednom ili dvaput nedeljno da te vidim, ili da čekam da ti dođeš kod mene."
     "Tako se to obično radi. A pre ili kasnije te žene koje su danas o nama pričale shvatiće da se jednoga dana one, ili njihovi sinovi ili muževi, mogu naći pod mojom šakom."
     "Ali zar ne vidiš, sve to je mimo suštine. Stvar je u tome da..." Tu Dorkas zaćuta, a onda, pošto je obostrano ćutanje potrajalo, ustade i poče hodati po sobi, stiskajući jednu šaku u drugoj. Uznemirilo me je takvo njeno ponašanje, jer ga nikad ranije nisam video.
     "Pa, u čemu je poenta?" upitah.
     "U tome da tada nije bilo istinito. A sada jeste."
     "Ja sam se Veštinom bavio kad god je bilo posla. Davao sam u najam svoje usluge gradskim i seoskim sudijama. Nekoliko puta si me gledala sa prozora, iako nikad nisi volela da stojiš u gomili - što ti zaista ne zameram."
     "Nisam gledala", reče ona.
     "Pamtim da sam te viđao."
     "Nisam. Ne kad se neposredno dešavalo. Ti si se usresređivao na ono što si radio, pa nisi video kad sam ja ulazila unutra ili pokrivala oči. Imala sam običaj da gledam i da ti mahnem, u početku, kad naskakuješ na platformu za pogubljenje. Tad si bio tako ponosit, stajao si prav kao taj tvoj mač i izgledao si tako fino. Bio si častan. Pamtim kako sam posmatrala jednom kad su uz tebe bili i osuđenik, i hieromonah, i neki zvaničnik. Tvoje lice bilo je jedino čestito."
     "Lice mi nikad nisi mogla videti. Svakako sam nosio masku."
     "Severijane, nisam ga morala ni videti. Znam kako izgledaš."
     "Pa zar ne izgledam i sad isto?"
     "Da", reče ona sa oklevanjem. "Ali bila sam dole. Videla sam one ljude u lancima, u tunelima. Kad noćas budemo spavali, ti i ja u našem mekom krevetu, spavaćemo preko njih. Šta si ono rekao kad si me poveo tamo dole, koliko ih ima?"
     "Oko hiljadu šesto. Da li istinski veruješ da bi tih šesnaest stotina ljudi bili slobodni kad ja više ne bih bio prisutan da ih čuvam? Imaj na umu da su već bili tu kad smo mi došli."
     Dorkas nije htela da pogleda u mene. "Ovo je kao masovna grobnica", reče ona. Video sam da joj se pleća tresu.
     "I treba da bude", rekoh joj. "Arhon bi ih mogao osloboditi ako bi mogao da vrati u život sve one ljude koje su ovi pobili? Ti nikog svog nisi nikad izgubila, je li tako?"
     Nije odgovorila.
     "Pitaj majke, supruge i sestre onih koje su naši robijaši ostavili da trunu po brdima da li bi trebalo da ih Abdiesus pusti."
     "Samo mene", reče Dorkas i duvanjem ugasi sveću.
     Traks je krivi bodež zariven u srce planina. Leži u jednoj uzanoj sutjesci u dolini Acisa i pruža se uzvodno sve do dvorca Acies. Od tog zamka, nizvodno sve do zida (zvanog Kapulus) koji pregrađuje donji deo ovog uzanog poteza doline, celokupnu površinu ravnog tla zauzimaju harena, panteon i druge javne zgrade. Privatne kuće grada penju se uz litice s obe strane; mnoge kuće su velikim svojim delom ukopane u samu stenu, zbog čega je Traks dobio jedan od svojih nadimaka - "Grad soba bez prozora."
     Procvat duguje svom položaju na najuzvodnijoj tački plovnog dela reke. Sva roba koja se brodovima šalje na sever, uz reku Acis (a veliki deo te robe prevali i devet desetina ukupne dužine reke Đol pre ulaska u ušće ove manje reke, koja, uistinu, može biti pravi izvor Đola), mora biti u Traksu istovarena i zatim natovarena na leđa životinja ako je potrebno da se prenese dalje. I obratno, hetmani planinskih plemena i zemljoposednici iz ovog područja koji žele da otpreme svoju vunu i kukuruz ka južnim gradovima, donose tu robu da je ukrcaju u lađe u Traksu, ispod slapa koji tutnji kroz lučno nasvođeni prelivni tunel dvorca Acies.
     Kao što uvek i mora biti kad jedno oružano uporište nameće vladavinu zakona nekom nemirnom području, deljenje pravde bilo je glavna briga arhona ovog grada. Ako bi poželeo da nametne svoju volju onima izvan zidina koji bi joj mogli, inače, prkositi, mogao je pozvati u pohod sedam bataljona dimarha; svaki bataljon imao je svog komandanta. Sud je zasedao svakog meseca, od dana kad se mlad mesec pojavi do dana kad bude pun, a rad suda trajao je svakog od tih dana od druge jutarnje smene vremena pa sve do trenutka, koliko god to dugo potrajalo, kad sva suđenja predviđena za taj dan budu završena. Kao glavni izvršitelj arhonovih kazni, ja sam morao prisustvovati tim zasedanjima, da bi on bio siguran da će kazne biti izvršene kako on izrekne, to jest da ih neće učiniti ni blažim ni oštrijim oni koji bi, inače, dobili dužnost da te kazne prenesu meni; morao sam i da nadzirem dejstvovanje Vinkule, robijašnice, u svim pojedinostima. Bila je to odgovornost koja je odgovarala, mada u manjem obimu, dužnosti majstora Gerlousa u našoj Citadeli, odgovornost koja me je tokom prvih nekoliko meseci provedenih u Traksu i te kako pritiskala.
     Jedna od maksima majstora Gerlousa glasila je da nijedan zatvor nije idealno smešten. Kao i većna mudrih tvrdnji pripremljenih za obrazovanje mladih ljudi, i ova je bila neosporiva i nekorisna. Bekstva se sva svrstavaju u tri kategorije - naime, postižu se kradomice, nasilno ili izdajstvom onih koji su postavljeni za stražare. Izgradnja na zabačenom mestu najviše doprinosi da kradomično bekstvo bude teško, te je iz tog razloga omiljena kod onih koji su malo duže razmišljali o ovoj temi.
     Na nesreću, pustinje, vrhovi planina i usamljena ostrva nude najplodnije polje za nasilna bekstva - jer ako prijatelji robijaša dolaze da naprave opsadu, teško je saznati tu činjenicu pre nego što bude prekasno i praktično je nemoguće poslati pojačanje tamošnjem garnizonu; slično tome, ako se zatvorenici dignu na ustanak, vrlo su slabi izgledi da hitno upućene trupe mogu stići na lice mesta pre nego što bitka bude gotova.
     Zatvorska ustanova u gusto nastanjenoj i dobro branjenoj zoni izbegava ove teškoće, ali ulazi u još gore. Na takvim mestima zatvoreniku nije potrebno da ima hiljadu prijatelja, dovoljno je da ima jednog ili dvojicu; to ne moraju biti ni borci - dovoljni su jedna čistačica i jedan ulični prodavac, ako imaju pamet i odlučnost. Štaviše, odbegli zatvorenik se odmah umeša u bezličnu gomilu, tako da njegovo ponovno hvatanje nije posao za lovce i pse, nego za agente i potkazivače.
     U našem slučaju, nije nikako dolazilo u obzir da se zatvor izdvoji iz grada i smesti negde daleko. Čak i kad bi imao, pored svojih ključara, dovoljan broj vojnika da odbije napade autohtona, zoantropa i kultista koji lutaju vangradskim područjima, da i ne pominjemo oružane pratnje sitnih aristokrata (u koje se nikad ne može imati poverenja), bilo bi, svejedno, nemoguće snabdevati ga bez usluga čitave jedne armije koja bi pratila konvoje sa namirnicama. Zato je robijašnica Traksa morala svakako biti unutar grada; konkretno, smestili su je na desnu obalu, na otprilike pola puta uz liticu, nekih pola lige daleko od Kapulusa.
     Projektovana je na starinski način i meni se činilo da je od početka bila namenjena da služi kao tamnica, mada postoji legenda da je to prvobitno bila grobnica i da je tek pre nekoliko stotina godina proširena i prilagođena ovoj novoj svrsi. Posmatraču sa lagodnije obale, istočne, činiće se da je to samo jedan četvrtasti bedem koji strši iz stene, bedem visok četiri sprata sa te strane koju on vidi, sa zupčastim grudobranom i iza toga ravnim krovom koji stiže do same litice i tu se okončava. Ovaj vidljivi deo zdanja Vinkule - za koji mnogi posetioci, kad dođu u grad, sigurno pomisle da je celina - zapravo je najmanji i najmanje važan deo. U vreme kad sam ja bio liktor, tu su bile samo naše kancelarije, spavaonice ključara i moj stan.
     Zatvorenici su bili smešteni u koso okno izbušeno u steni. Nisu to bile individualne ćelije kao u ublijeti u našem domu, a nije bila ni zajednička soba poput one koju sam video kad sam ja bio zatvorenik u Kući Apsoluta. Umesto toga, zatvorenici su bili lancima privezani za zidove okna, svako sa stamenim gvozdenim obručem oko vrata, na takav način da je niz sredinu tunela ostajala staza dovoljno široka da su dvojica ključara mogla hodati njome naporedo, bez opasnosti da bi im ključevi mogli biti ugrabljeni.
     Ovaj tunel bio je dugačak oko pet stotina koraka, a imao je za robijaše preko hiljadu mesta. Vodosnabdevanje je išlo iz jedne cisterne ukopane u stenu pri vrhu litice, a kanalizacijske otpadne materije su uklanjane tako što je okno ispirano svaki put kad je zapretila opasnost da cisterna počne da se preliva. Na najnižem, najudaljenijem delu tunela nalazila se kanalizacijska odvodna cev, koja je te otpadne vode vodila do jednog pokrivenog kanala pri dnu litice, a odatle su išle tim kanalom kroz zid Kapulusa do ispražnjenja u Acis, ispod grada.
     Mora biti da se u početku Vinkula sastojala samo od tog četvrtastog bedema koji se pribio uz liticu i od tog okna. Kasnije se usložnjavala zamršenim mnoštvom kojekakvih granajućih galerija i uporednih okana nastalih prilikom raznih pokušaja da se zatvorenici oslobode prokopavanjem tunela iz ove ili one privatne kuće ukopane u stenovitu strminu, kao i kontratunelima koji su kopani da bi takvi pokušaji bili osujećeni - a sad je sve to, pod pritiskom okolnosti, privedeno drugoj svrsi, naime poslužilo je kao dodatni prostor za smeštaj robijaša.
     Postojanje tih neplaniranih ili loše planiranih dodataka činilo je da moj posao bude mnogo teži nego što bi inače bio, pa je jedan od mojih prvih postupaka bio da pokrenem program zatvaranja neželjenih i nepotrebnih prolaza (što smo postizali puneći ih mešavinom rečnog kamenja, peska, vode, gašenog kreča i šljunka) i proširivanja i ujedinjavanja preostalih prolaza na takav način da bi se, jednog dana, postiglo racionalno zdanje. Iako su ovi radovi bili potrebni, mogli su da napreduju tek veoma sporo, jer se samo nekoliko stotina zatvorenika moglo oslobađati radi obavljanja posla, a i oni su većinom bili u slaboj kondiciji.
     Kad smo Dorkas i ja doputovali u ovaj grad, prvih nekoliko nedelja moje dužnosti mi nisu ostavljane vremena ni za šta drugo. Ona je istraživala grad za nas oboje, a ja sam joj dao strogo uputstvo da se, za mene, raspituje o Pelerinkama. Na dugom putovanju od Nesusa, svest da nosim Kandžu Pomiritelja predstavljala je za mene veliki teret. A sad, kad više nisam putovao i kad više nisam mogao pokušavati da uđem Pelerinkama u trag, pa čak ni ubeđivati sebe da se krećem pravcem koji bi me mogao jednog dana dovesti u vezu sa njima, taj teret je postao gotovo neizdrživ. Dok smo putovali, spavao sam pod zvezdama, sa tim draguljem u sari čizme, a u onih nekoliko prilika kad smo mogli da prenoćimo pod krovom, skrivao sam ga u prste čizme. Sad otkrih da uopšte ne mogu spavati ako ga nemam uz sebe i ako ne mogu, kad god se noću probudim, da se uverim da je još u mom posedu. Dorkas mi je sašila kesicu od jelenske kože da bih u njoj čuvao Kandžu i ja sam je u toj kesici i nosio oko vrata, danju i noću. Desetak puta tokom tih prvih sedmica sanjao sam da vidim kako se dragulj razbuktao i kako lebdi iznad mene sličan svojoj sopstvenoj zapaljenoj katedrali; tad sam se budio i uviđao da Kandža blešti tako jako da se slabašno plavo zračenje probijalo kroz tanku jelenju kožu. Uz ovo, svake noći sam se jednom ili dvaput budio otkrivajući da ležim na leđima i da je kesica na mojim prsima prividno toliko otežala (mada sam je rukom mogao podići bez ikakvog napora) da me može zgnječiti i ubiti.
     Dorkas je učinila sve što je bilo u njenoj moći da me uteši i da mi pomogne; a ipak, video sam da je svesna nagle promene u našim odnosima i da je time uznemirena čak i više nego ja. Takve promene su uvek, ako je suditi po mom iskustvu, neugodne - ako ništa drugo, ono zbog toga što nagoveštavaju verovatnoću daljih promena. Dok smo putovali zajedno (a mi smo putovali neprestano, sa većom ili manjom ekspeditivnošću, još od onog trenutka u Vrtu večnog sna kad mi je Dorkas pomogla da se ispetljam napola udavljen, na ploveću stazu od barskih trava), bili smo jednaki i bili smo jedno drugome saputnici, svako je svaku milju puta prevalio sopstvenim nogama ili na svojoj jahaćoj životinji. Ako sam ja Dorkasi obezbeđivao neku meru fizičke zaštite, obezbeđivala je i ona meni, podjednako, neku meru moralnog zaklona, jer je malo bilo ljudi koji su mogli dugo glumiti prezir prema njenoj nevinoj lepoti, ili tvrditi da se užasavaju moje profesije, a gledati, neizbežno, uz mene i nju. Ona mi je bila savetnica u zbunjenosti i drugarica u stotinu raznih mesta u pustoši.
     Čim smo, najzad, ušli u Traks i ja predao pismo majstora Palaemona arhonu, sve to se, silom prilika, promenilo. U svom fuliginskom ogrtaču nisam se više morao bojati gomile - nego se gomila bojala mene, kao najvišeg službenika najstrahovtije zakonosprovodne institucije. Dorkas je sad živela ne kao ravnopravna, nego kao ljubavnica, baš kao što ju je Kumeanka svojevremeno nazvala; stanovala je u Vinkuli u stanu predviđenom za mene. Njeni saveti postali su nekorisni ili gotovo sasvim nekorisni zato što su mene sad pritiskali problemi legalne i administrativne vrste, upravo oni za koje sam godinama bio obučavan da se s njima uhvatim ukoštac, a o kojima ona nije znala ništa; takođe, i zato što sam retko kad imao vremena ili energije da joj ih objašnjavam da bismo onda mogli o njima razgovarati.
     I tako je Dorkas, dok sam ja iz smene u smenu vremena stajao u arhonovom sudu, navikla da luta po varoši, pa smo nas dvoje, iako smo u kasnom proleću bili gotovo neprekidno zajedno, provodili leto praktično se i ne viđajući, samo večerajući zajedno i odlazeći premoreni u postelju, da bismo tamo, najčešće, samo zaspali jedno drugome u naručju, ništa više.
     Konačno je zablistao puni mesec. Sa kakvom radošću sam ga ugledao sa krova bedema! Mesec zelen, u svom ogrtaču šume, kao smaragd, a okrugao kao rub pehara. Još nisam bio slobodan, jer trebalo je i završiti sve pojedinosti mučenja i sve administrativne poslove koji su se nagomilali tokom mog zadržavanja uz arhona; ali bio sam sad bar slobodan da im posvetim svoju punu pažnju, a to mi je u tom času izgledalo maltene jednako dobro kao sloboda sama. I ja pozvah Dorkas da sledećeg dana pođe sa mnom, jer išao sam u inspekciju podzemnih delova Vinkule.
     Greška je to bila. Dorkasi je pozlilo u onom gadnom vazduhu, u okruženju robijaškog jada; te večeri mi je, kao što sam već ispričao, rekla da je otišla u javno kupatilo (za nju, redak postupak, jer ona se vode toliko plašila da se obično prala malo po malo, sunđerom koji je umakala u lavor ne dublji od tanjira supe) da oslobodi svoju kosu i kožu od mirisa iz okna, te da je tom prilikom čula službenice uposlene u kupatilu kako ukazuju drugim kupačicama na nju.

2. NA SLAPU

     Sledećeg jutra, pre nego što je pošla iz bedema, Dorkas je podšišala svoju kosu tako kratko da je dobila izgled, maltene, dečaka; onda je zadenula cvet belog božura u rajf kojim je kosu, tako skraćenu, pritegla oko glave. Ja sam do popodne mukotrpno radio nad dokumentima, onda sam od narednika mojih ključara pozajmio đelabu i tako ogrnut izišao u grad, nadajući se da ću sresti Dorkas.
     Ona knjižica smeđe boje koju nosim kaže da ništa nije čudnije nego kad čovek istražuje grad sasvim različit od svih onih koje je već upoznao, jer kad to čini, istražuje i jedno svoje drugo, neslućeno "ja". Ja otkrih nešto još čudnije: kako je kad čovek istražuje takav grad, a u njemu je živeo već neko vreme, ne upoznavši ga nimalo.
     Nisam znao gde se nalaze ta kupatila o kojima je Dorkas govorila, mada sam po razgovorima koje sam u sudu čuo pretpostavio da postoje. Takođe nisam znao gde se nalazi bazar na kome je kupovala odeću i kozmetiku za sebe, ni da li je to samo jedan bazar ili ih ima više. Ukratko, nisam znao ništa osim onoga što sam sa bedema robijašnice mogao videti, ili sagledati duž kratkog puta od Vinkule do arhonove palate. Imao sam, možda, i preterano samouverenje u pogledu svoje sposobnosti da se snađem u gradu toliko manjem od Nesusa; ipak, bio sam dovoljno predostrožan da se s vremena na vreme uverim da pogledom mogu pronaći, dok hodam krivim uličicama koje se mukotrpno spuštaju niz strminu između kuća-pećina ukopanih u stenu i kuća-lastinih gnezda koje strše iz stene, dobro znani oblik bedema robijašnice, sa njegovom zaprečenom kapijom i crnom gonfalon-zastavom okačenom o poprečnu viseću prečku na uspravnom jarbolu.
     U Nesusu bogati žive severno, gde su vode Đola čistije, a siromašni južno, gde su zagađene. Ovde, u Traksu, taj običaj više nije važio, i to iz dva razloga; naime, zato što Acis teče tako brzo da izmet onih uzvodno (koji svojom brojnošću, dabome, nisu ni hiljaditi deo od onog stanovništva koje živi oko severnih delova Đola) praktično i nema uticaja na tu silnu vodu, kao i zato što je voda iznad slapova zahvatana i prenošena akvaduktima do javnih fvodoskoka i do bogatijih kuća, tako da nije bilo ni potrebno zahvatati iz reke osim kada su najveće količine vode - za potrebe proizvodnje robe, ili za pranje veša naveliko - bile neophodne.
     Otud je u Traksu razdvajanje izvođeno elevacijom. Najbogatiji su stanovali na najnižim obroncima, blizu reke, odakle se lako moglo stići do prodavnica i kancelarija, a kratkom šetnjom i do kejova gde se može iznajmiti čajka, u kojoj veslaju robovi, i na taj način putovati celom dužinom grada. Oni nešto manje bogati imali su kuće na nešto uzdignutijim mestima; zatim su, još više na obroncima, stanovali oni koji su pripadali, uopšte uzev, srednjoj klasi, to se tako nastavljalo sve do najsiromašnijih koji su živeli ispod samih utvrđenja, pri vrhovima litica, često u izbama od blata i trske do kojih se moglo dopreti samo dugačkkim merdevinama.
     Meni je predstojalo da kasnije i vidim neke od tih bednih koliba, ali u ovoj prvoj šetnji ostao sam u trgovačkoj četvrti, blizu vode. Tu su u uzanim ulicama bile takve gomile sveta da sam u prvi mah mislio da je u toku nekakva svetkovina, ili da je možda rat - koji se činio tako dalek dok sam boravio u Nesusu, ali koji je postupno postajao sve bliži kako smo Dorkas i ja putovali na sever - sada dovoljno blizu da ispuni grad ratnim izbeglicama.
     Nesus se toliko raširio da u njemu, koliko sam čuo, ima po pet zgrada na svakog živog stanovnika. U Traksu, taj odnos je svakako obrnut, a toga dana mi se povremeno činilo da sigurno i po pedeset ljudi stanuje pod svakim krovom. Osim toga, Nesus je kosmopolitski grad, gde vidiš mnogo stranaca, ponekad čak i kakogene koji su doputovali brodovima sa drugih svetova, ali si ipak uvek svestan da oni jesu stranci, da su daleko od svojih domova. A ovde je po ulicama vrvelo mnoštvo ljudi različitih vrsta, ali to je bio samo odraz raznovrsnosti planinskog okruženja, tako da sam ja, videći, na primer, čoveka čiji je šešir izrađen od ptčije kože zajedno sa perjem, pri čemu krila služe kao poklopci za uši, ili čoveka u čupavom ćuraku od kože kaberua, ili čoveka sa istetoviranim licem, mogao već iza sledećeg ugla naići na još stotinu takvih plemenika.
     Ovi ljudi bili su eklektici, potomci naseljenika sa juga koji su svoju krv izmešali sa niskim, mrkim autohtonima, primili i neke običaje autohtona, a zatim te običaje dalje mešali sa običajima amfitriona, koji žive još dalje na severu, ili, u nekim slučajevima, i sa običajima naroda još manje poznatih, trgovačkih ili izolovanih.
     Mnogi od tih eklektika najradije nose noževe koji su povijeni - ili "pod uglom", kako se to ponekad kaže - naime, sečivo se sastoji od dva zasebna segmenta koji su sliveni u jednom malom "laktu" nešto pre sredine. Tvrdi se da je nožem ovakvog oblika lakše dohvatiti srce ubodom ispod grudne kosti; sečivo je ojačano jednim "rebrom" duž sredine, dvoseklo je, a vlasnici se trude da oštrica bude i sa jedne i sa druge strane uvek vrlo oštra; ne postoji nikakav štitnik za šaku, a drška je najčešće od kosti. (Opisao sam ove noževe podrobno zato što su oni jedna od stvari najosobenijih za ovo područje i zato što je po njima Traks dobio svoj drugi nadimak: Grad krivih noževa. Osim toga, plan grada liči na sečivo takvog noža, pri čemu zakrivljenost kanjona odgovara povijenosti noža, reka Acis odgovara središnjem rebru, zamak Acijes odgovara vrhu, a Kapulus liniji na kojoj čelik ulazi u dršku.)
     Jedan od čuvara Medveđe kule pričao mi je jednom da nema životinje tako opasne, divlje i neukrotive kao što je mešanac koji nastaje kad bojni pas opaše vučicu. Navikli smo da mislimo da su zveri iz šume i planine divlje, a ljude koji, čini se, izniču iz tamošnjeg tla da smatramo divljacima. Ali istina je da postoji divljašnost opakija (to bi nam bilo jasnije da nismo na nju svikli) kod izvesnih domaćih životinja, iako one u tolikoj meri razumeju ljudski govor i čak ponekad govore nekoliko ljudskih reči; isto tako, dublje je divljaštvo kod nekih muškaraca i žena čiji su preci živeli u varošima i gradovima još od osvita čovečanstva. U venama Vodalusovim tekla je neiskvarena krv hiljadu uzvišenih - egzarha, etnarha i starosta - pa ipak je on bio u stanju da počini nasilje nezamislivo tim autohtonima koji su kočoperno hodali ulicama Traksa, goli ispod svojih "huanako" ogrtača.
     Poput psovukova (koje nikad nisam video, jer su bili odveć opaki da bi bili od ikakve koristi), eklektici su od svojih raznorodnih predaka uzeli sve što je bilo najokrutnije i najneukrotivije; u ulozi prijatelja ili sledbenika bili su zlovoljni, neverni i svadljivi; a u ulozi neprijatelja bili su žestoki, podmukli i osvetoljubivi. Tako sam, bar, čuo od mojih službenika u Vinkuli; a tamo su eklektici činili više od polovine zatvorenika.
     Nikad još nisam sreo muškarce koji su po jeziku, odeći ili običajima tuđinci, a da se nisam upustio i u nagađanja o prirodi žena njihove rase. Uvek postoji neka veza, jer ta dva pola su izraštaji iste kulture baš kao što su listovi jednog drveta, koje čovek vidi, i plodovi tog drveta, koje ne vidi, jer su skriveni lišćem, izraštaji jednog istog organizma. Međutim, posmatrač koji bi hteo da predskaže izgled i ukus plodova na osnovu izgleda nekoliko lisnatih grana viđenih (pretpostavimo) sa daljine, mora znati poprilično i o lišću i o voću ako ne želi da sebe učini smešnim.
     Moguće je da ratoborne muškarce rađaju mlitave žene, ali je isto tako moguće i da sestre tih muškaraca budu gotovo isto toliko jake kao oni i odlučnije. I tako ja, i nehotice, dok sam šetao kroz gomile sačinjene velikim delom od tih eklektika i od građana Traksa (za koje mi se činilo da se ne razlikuju mnogo od građana Nesusa, osim što su po odeći i manirima bili nešto grublji), počeh da spekulišem o nekakvim ženama tamnih očiju i tamne puti, ženama sa blistavim crnim kosama gustim poput repova konja-šaraca njihove braće, ženama čija sam lica zamišljao kao snažna, ali ipak delikatna, ženama koje su sklone pomamnom otporu, ali i hitroj predaji, ženama koje možeš osvojiti ali ne i kupiti - ako takve žene postoje na svetu.
     Iz njihovih naručja putovao sam, u svojoj uobrazilji, do onih mesta gde bi one mogle biti nađene, do usamljenih koliba pokraj planinskih izvora, do jurta-šatora od koža koji stoje sami na visokim pašnjacima. Ubrzo su me razmišljanja o planinama zanela gotovo isto onako kao što su me nekad, pre nego što mi je majstor Palaemon rekao tačan položaj Traksa, bila zanela razmišljanja o moru. Kako su veličanstvene planine i na njima nepomični idoli Urta, isklesani neobjašnjivim alatkama u epohama nezamislivo davnim, idoli koji i sad uzdižu iznad ruba sveta svoje stroge glave krunisane mitrama, tijarama i dijademama na kojima sjakti sneg; glave čije su oči velike kao gradovi; figure čija su pleća zaogrnuta šumama.
     Tako sam se, maskiran tupom đelabom građanina, laktao kroz ulice prepune naroda, ulice u kojima su se vrlo jako osećali mirisi smeća i kuvanja, a moja mašta je bila ispunjena vizijama visećeg kamena i kristalnih potoka koji blistaju kao dragulji.
     Mislim da su Teklu sigurno vodili, nekad, bar u bregove u podnožju ovih planina, nesumnjivo da bi izbegla vrelinu nekog izuzetno žarkog leta; jer, od onih prizora koji su (spontano, činilo se) iskrsavali u mom umu, mnogi su bili primetno dečji. Videh kamenvoleće biljke, čije devičanske cvetove sagledah sa onom bliskošću gledanja koju ni jedan odrastao čovek ne može postići bez klečanja; i provalije videh koje izgledahu ne samo zastrašujuće, nego i šokantno, kao da samim svojim postojanjem prkose zakonima prirode; pa vrhunce tako visoke da se činilo da na njima najviših tačaka uopšte nema, kao da je čitav svet padao već čitavu večnost sa nekog nezamislivog Neba koje još i sad ne pušta iz svog zahvata vrhove ovih planina.
     Najzad stigoh do dvorca Acies, posle pešačenja koje me je pronelo gotovo celom dužinom grada. Otkrio sam svoj identitet tamošnjim kapijskim stražama, pa mi dozvoliše da uđem i da se popnem na vrh unutrašnje palate-tvrđave, zvane "donžon", kao što sam se svojevremeno popeo na našu kulu Matahinku pre nego što sam se oprostio od majstora Palaemona.
     A kad sam na Matahinki stajao da kažem zbogom jedinom meni do tad poznatom delu sveta, bio sam na jednoj od najviših tačaka Citadele, koja je, opet, na jednom od najviših brda u celom prostranstvu Nesusa. Ispred mene tada, do krajnjih granica vidljivosti, bejaše raširen grad, a po gradu iscrtan Đol kao zelena sluz nekog crva koji je prešao preko mape; na pojedinim tačkama obzorja mogao se, čak, videti i Zid Nesusa, a ni na jednoj tački nije bilo senke ma čega što bi bilo, visinom, mnogo iznad moje osmatračnice.
     Ovde je utisak bio sasvim drugačija. Opkoračio sam Acis, koji se bacao ka meni u skokovima, svaki put niz kameni stepenik viši dva ili tri puta nego kakvo visoko drvo. Raspršen u penušavu belinu koja je bleštala na suncu, Acis je nestajao ispod mene da bi se opet pojavio kao srebrna traka koja hita kroz grad složen u svoju udubinu uredno kao što je u svoju kutiju bilo složeno jedno od onih sela-dečjih igračaka, koje sam ja, prisetih se (ali to je, u stvari, bila Tekla) dobio/dobila za jedan rođendan.
     A ipak, kao da sam stajao na dnu činije. Svud oko mene zidovi od stena su se uzdizali, tako da je čovek, pogledavši u bilo koji od njih, mogao pomisliti, bar na tren, da je gravitacija uvrnuta i naterana da deluje pod pravim uglom u odnosu na svoj normalni pravac, tako što ju je neki čarobnjak pomnožio imaginarnim brojevima i, prema tome, da te visine koje ja gledam predstavljaju istinski ravnu površinu sveta.
     Mislim da sam proveo jednu smenu, ili više, vremena, zureći gore ka tim liticama i nalazeći na njima paučinaste linije vodopada koji su se niz njih sunovraćivali u grmljavini i čistoj romansi da bi se pridružili Acisu; gledajući, takođe, oblake zarobljene između tih strmina, koji kao da su mekano navaljivali na nepopustljive kamene površine, kao zbunjene i pometene ovce u kamenim torovima.
     Onda sam se konačno umorio od veličanstvenosti planina i mojih planinskih sanjarija - ne, nisam se stvarno umorio, nego su me opili toliko da mi se u glavi sve kovitlalo od vrtoglavice, pa mi se činilo da te nemilosrdne vrleti vidim i zatvorenih očiju; osetio sam da ću u svojim snovima, te i još mnogo koje noći, padati sa njihovih rubova, ili se držati krvavim prstima za njihove beznadne zidove.
     Tek se tad ozbiljno okretoh gradu i povratih pouzdanje jednim pogledom na bedem Vinkule: no, to je sad bila vrlo skromna kockica zabetonirana uz jednu liticu koja je bila tek talasić na neizračunljivim talasima kamena oko nje. Odmerih pravac glavnih ulica, trudeći se (kao u nekoj igri, a sa ciljem da se otreznim posle onog dugog posmatranja planina) da razaberem one ulice kojima sam prošao dolazeći do dvorca i da sagledam iz nove perspektive građevine i trgove koje sam uz put video. Okom sam popljačkao bazare, ustanovljavajući da ih ima dva, po jedan sa svake strane reke; nanovo sam markirao dobro znane orijentire koje sam ranije gledao sa bedema robijašnice - harenu, panteon i arhonovu palatu. A onda, kad sam sve sa tla viđeno potvrdio i sa ovog novog vidikovca i kad sam smatrao da razumem prostorne odnose kule na kojoj stojim prema planu grada kako sam ga ranije znao, počeh da istražujem i manje ulice, da zagledam krive stazice na gornjim delovima strmina, da zavirujem u uske uličice za koje se često činilo da su samo trake tame između zgrada.
     Šarajući pogledom niz njih, vratih, najzad, svoju pažnju na obale reke i počeh izučavati tamošnje gatove, magaze, čak i piramide buradi, sanduka i bala koje su tu čekale da budu unete u neko prevozno sredstvo. Voda tamo više nije bila zapenušana, osim na tačkama gde su joj se gatovi isprečavali. Boja vode bila je maltene indigo, pa je, poput indigo-senki viđenih u veče snežnog dana, izgledalo da nečujno klizi u daljine, zmijugava i smrzna; tek je žurno kretanje čajki i natovarenih feluka pokazivalo koliko turbulencije leži prikriveno ispod te glatke površine, jer su i veliki teretni brodovi izmahivali svojim pramčanim izduženim gredama hitro kao mačevaoci rapirima, a ponekad su se - i teži, ali i lakši brodići - zanosili u stranu dok su njihova vesla žurno makljala po hitrim vrtlozima.
     Kad sam iscrpeo sve što se imalo videti nizvodno, nagoh se preko zupčastog grudobrana da osmotrim deo reke meni najbliži i jedan kej koji se nalazio ni stotinu koraka daleko od kapije. Gledajući odozgo lučke nosače koji su mukotrpno trudovali da istovare jednu od uzanih rečnih lađa, videh blizu njih jednu nepomičnu malenu priliku svetle kose. Prvo sam pomislio da je to neka devojčica, jer je izgledala tako malena pokraj robusnih, gotovo nagih radnika; ali to je bila Dorkas: sedela je na samom rubu vode, lica zagnjurenog u šake.

3. PRED IZBOM

     Kad sam stigao do Dorkas, nisam je mogao navesti da progovori. Nije u pitanju bilo samo to što je bila ljuta na mene, kao što sam tad mislio. Ćutanje se spustilo na nju kao bolest, ne ozleđujući njene usne i jezik, ali poništavajući njenu volju da ih upotrebljava, možda čak i njenu želju da to čini, baš kao što neke infekcije unište našu želju za zadovoljstvom i čak našu sposobnost da shvatimo pojavu radosti kod drugih ljudi. Kad nisam dizao njeno lice ka svome, ona nije gledala ni u šta, već je samo ukočeno zurila u tle ispred svojih stopala, ne videći, rekao bih, ni njega; ili je pokrivala lice šakama, kao što je to činila i kad sam je našao.
     Želeo sam da joj govorim, jer sam verovao - tada - da mogu kazati nešto, mada nisam znao šta tačno, šta će je vratiti sebi. Ali nisam mogao da joj pričam tu na doku, gde su nosači buljili u nas, a neko vreme nisam nalazio ni mesto gde bih je odveo. U jednoj obližnjoj uličici koja se počinjala uspinjati obronkom istočno od reke, videh poprečno ispruženu ploču sa firmom neke krčme. U tesnoj zajedničkoj sobi sedeli su i jeli gosti, ali ja sam, za nekoliko aesa, iznajmio jednu sobu na prvom spratu, sobicu gde je krevet bio jedini komad nameštaja i gde za neki drugi nameštaj baš i nije bilo mesta; tavanica je bila tako niska da na jednom kraju sobe nisam mogao stajati uspravno. Gazdarica je mislila da mi uzimamo sobu radi ljubavne veze, što je pod tim okolnostima bila prirodna pomisao - ali je, takođe, zbog očajničkog izraza na Dorkasinom licu, mislila da ja imam neku moć da Dorkas prisiljavam, ili da sam čak kupio Dorkas od nekog svodnika, pa je zato njoj uputila pogled rastapajućeg saosećanja (što Dorkas, čini mi se, uopšte nije primetila), a meni pogled teške optužbe.
     Zatvorio sam vrata, navukao rezu na njih i nagnao Dorkas da legne na krevet; onda sam seo uz nju i pokušao da je blago uvučem u razgovor, pitajući je šta nije u redu i šta bih ja mogao učiniti da uklonim taj neznani uzrok njene uznemirenosti i tako dalje. Kad sam uvideo da to nema dejstva, počeh da pričam o sebi, na osnovu pretpostavke da je ona presekla svaki razgovor sa mnom samo zato što se užasnula uslova u Vinkuli.
     "Nas prezire svako", rekoh. "Prema tome, nema razloga da ti ne prezireš mene. Nije iznenađenje što si sad počela da me mrziš, nego što si tako dugo izdržala pre nego što si se svojim osećanjima pridružila ostalim ljudima. Ali, pošto te volim, pokušaću da izložim argumente u korist moje gilde, pa time i argumente koji idu meni u prilog, jer se nadam da se posle toga nećeš osećati tako rđavo zbog činjenice da si volela jednog mučitelja, bez obzira na to što me ne voliš više."
     "Mi", nastavih, "nismo okrutni. Ne uživamo u svom poslu, sem što smo oduševljeni ako ga radimo dobro, a to znači ako radimo brzo i ako ne činimo ni više ni manje od onoga što nam zakon nalaže. Izvršavamo naređenja sudija, a oni se na svojim položajima nalaze zato što narod na to pristaje. Neki pojedinci nam govore da ne bi trebalo da činimo ništa od onoga što činimo i da takve stvari ne bi trebalo da čini niko. Kažu da je kazna izvršena hladnokrvno veći zločin od ijednog zločina koji su naši klijenti mogli počiniti.
     U tome može biti pravednosti, ali to je pravednost koja bi satrla ceo Komonvelt. Niko se ne bi mogao osećati bezbedno, a niko ne bi ni bio bezbedan i na kraju bi se narod digao na bunu - prvo protiv lopova i ubica, zatim protiv svakog ko krši narodne predstave o ispravnosti i najzad protiv najobičnijih neznanaca i izgnanika. Onda bi se stanovništvo vratilo starim užasima kamenovanja i spaljivanja, gde svako nastoji da doprinese još jače nego njegov komšija, zato što se plaši da će neko sutra za njega pomisliti da je imao izvesne naklonosti prema nesretniku koji umire danas.
     Postoje i takvi koji nam vele da neki klijenti zaslužuju najstrožiju kaznu, dok drugi ne, i da bi trebalo da odbijemo da izvršavamo svoju dužnost nad ovim drugim. Svakako, neki jesu više krivi, a neki manje, to tako mora biti, čak može biti tačno da nama bivaju predati i neki koji nisu učinili nikakvo zlo, ni ono za koje su optuženi, ni ma kakvo drugo.
     Ali, pojedinci koji ističu takve argumente jednostavno postavljaju sebe kao sudije iznad onih sudija koje je autarh naimenovao; no, to su sada sudije sa manje pravnog obrazovanja i bez zakonske moći da pozovu svedoke. Takvi zahtevaju da otkažemo poslušnost pravim sudijama i da počnemo slušati njih, ali ne mogu da dokažu da našu poslušnost zaslužuju u iole većoj meri.
     Ima i onih koji tvrde da naši klijenti ne treba da budu mučeni, niti likvidirani, nego naterani da argatuju u korist Komonvelta, da kopaju kanale, podižu osmatračnice i tako dalje. Ali troškovi za njihovu stražu i lance bili bi toliki da bi za te pare mogli biti unajmljeni časni radnici, koji bi inače ostali bez hleba. Zašto da lojalni radnici umiru od gladi, samo zato da ubice ne bi umirale niti lopuže osetile ikakav bol? Osim toga, ti lopovi i ubice, pošto nisu verni zakonu niti se nadaju ikakvoj plati, ne bi hteli raditi osim pod korbačem. A šta je to bičevanje, a ako ne opet mučenje, samo pod novim imenom?
     Dalje, ima i takvih koji kažu da svako ko je osuđen treba da ostane u zatvoru, u udobnosti i bez bola, mnogo godina - a u mnogim slučajevima i doživotno. Međutim, ljudi u udobnosti i bez bola žive dugo, a svaki oričok potrošen na njihovo izdržavanje morao bi biti oduzet od nekih korisnijih svrha. O ratu ne znam mnogo, ali znam koliko para treba da se kupuje oružje i vojnicima daje plata. Bitke su sada na severu, u planinama, tako da se mi borimo kao da smo iza stotinu zidova. Ali šta ako bi rat stigao u pampe? Da li bi bilo moguće zadržati Ascijane, na tako širokom manevarskom prostoru? A kako bi se Nesus hranio ako bi krda pala u njihove ruke?
     Ako nećemo da ostavljamo krivce u udobnim zatvorima, niti da ih mučimo, šta preostaje? Ako budu poubijani svi, svi jednako, onda će se misliti da je sirotica koja je nešto ukrala jednako zla kao i mati koja otruje sopstveno čedo, što je učinila Morvena od Saltusa. Da li bi ti to želela? U vremenima mira, mnogi krivci bi mogli biti prognani. Ali poslati ih u progonstvo sada, značilo bi samo izručiti Ascijanima bataljone uhoda - oni bi ih izvežbali, snabdeli novcem i uputili natrag među nas. Ubrzo ni u koga ne bismo mogli imati poverenja, bez obzira na to što bi svi govorili našim jezikom. Da li bi ti to želela?"
     Dorkas je na postelji ležala tako tiho, da sam na trenutak pomislio da je zaspala. Ali njene oči, te ogromne oči izvanrednog plavetnila, bejahu otvorene; a kad sam se nagnuo da je osmotrim, te oči su se pomakle i neko vreme se činilo da me gledaju onako kako bi mogle gledati širenje kružnih talasića u bari vode.
     "U redu, đavoli smo", rekoh. "Ako ti se tako dopada. Ali smo potrebni. Čak i sile nebeske suočene su sa neophodnošću da zapošljavaju vragove."
     Suze joj pođoše na oči, a ja nisam mogao znati da li plače zato što me je povredila ili zato što vidi da sam još prisutan. U nadi da ću je pridobiti da mi opet bude naklona kao nekad, počeh da pričam o vremenima kad smo još putovali ka Traksu i da je podsećam kako smo se sreli na onoj čistini posle bekstva iz vrta Kuće Apsoluta, zatim kako smo razgovarali u tim velikim baštama pre drame dr Talosa, kako smo šetali kroz rascvali voćnjak, seli na jednu staru klupu pokraj polomljenog vodoskoka; podsećao sam je na sve ono što mi je tada govorila i što sam ja govorio njoj.
     I činilo mi se da je njena tuga postala za jednu česticu manja, sve dok taj vodoskok ne pomenuh, vodoskok čije su vode isticale iz raspuklog tanjirastog udubljenja i stvarale potočić koji je neki baštovan usmerio da krivuda između stabala, da bi ih osvežavao, i najzad da tu, natapajući tle, nestane; ali onda se tama koja nigde u sobi nije postojala osim na Dorkasinom licu tu i učvrsti, kao jedno od onih čudnih bića koja su gonila Jonasa i mene kroz kedrovu šumu. Posle toga me više nije htela ni pogledati, a nešto kasnije stvarno zaspa.
     Ustao sam najtiše što sam mogao, sklonio rezu sa vratiju i sišao niz krivo stepenište. Gazdarica je još radila u prizemlju, u zajedničkoj sobi, ali gostiju tu više nije bilo. Objasnih joj da je žena koju sam doveo bolesna, platih joj kiriju za tu sobu za nekoliko dana unapred i obećah da ću se vratiti i podmiriti sve ostale troškove koji budu nastali. Zamolih je da povremeno pogleda Dorkas i da joj daje hranu ako ova bude htela da jede.
     "Ah, nama će biti blagoslov da imamo nekoga ko će u toj sobi spavati", reče gostioničarka. "Ali, ako je tvoja draga bolesna, da li je 'Patkino gnezdo' najbolje mesto za nju? Zar je ne možeš odvesti kući?"
     "Bojim se da se upravo i razbolela zbog stanovanja u mojoj kući. Ako i nije, ipak ne želim da rizikujem da se njeno stanje, povratkom tamo, pogorša."
     "Jadna slađana!" Gazdarica zatrese glavom. "Tako je zgodna, a čini se kao da je još dete. Koliko joj je godina?"
     Rekoh joj da ne znam.
     "Pa, posetiću je i daću joj supe kad bude spremna za to." Pogledala me je kao da hoće da kaže da će to vreme brzo doći kad se ja sklonim. "Ali želim da znaš da ja nju ovde neću držati u zarobljeništvu za tebe. Ako zaželi da ode, biće slobodna da to učini."
     Kad sam stupio iz te male gostionice na ulicu, poželeo sam da se vratim u Vinkulu najkraćom putanjom; ali sam pogrešio. Naime, pretpostavio sam da će biti brže, pošto uzana ulica u kojoj se nalazi "Patkino gnezdo" vodi maltene pravo na jug, produžiti tom ulicom, pa posle preći Acis na nekom nizvodnijem mestu, nego vraćati se putem koji smo Dorkas i ja upravo prešli, sve do podnožja zadnjeg zida dvorca Acijes.
     Ta uska ulica me je izdala, što je trebalo da očekujem da sam bolje poznavao običaje u Traksu. Te krive ulice koje vijugaju po obroncima ponegde se ukrštaju, ali, ipak, gotovo sve vode uzbrdo ili nizbrdo; prema tome, da bi čovek stigao od jedne kuće pribijene uz liticu, do druge (osim ako su u neposrednoj blizini ili jedna iznad druge) mora da siđe sve do središnjeg šetališta pored reke, pa da se opet zaputi uzbrdo. I tako se vrlo brzo nađoh isto toliko visoko na istočnoj litici koliko je Vinkula visoko na zapadnoj, sa manjim izgledima da do Vinkule stignem nego u času kada sam izišao iz krčme.
     Ako ću biti iskren, ovo saznanje nije bilo baš u celosti neprijatno. U Vinkuli me je čekao posao, a ja nisam nešto goreo od želje da se bacim na njega; Dorkas je još ispunjavala moje misli. Više mi je prijalo da svoja osujećenja odagnam kroz pešačenje, zato reših da se penjem dalje tom levo-desno ulicom, ako treba baš i do vrha, a onda da vidim Vinkulu i dvorac Acies sa te visine i najzad da pokažem svoju službenu značku stražarima koji se nalaze iznad toga, na utvrđenjima, te da se vratim hodajući po tim tvrđavskim gradskim zidinama sve do Kapulusa, najnizvodnijeg mogućeg prelaza preko reke.
     Međutim, posle još pola smene i silnog napora, uvideo sam da dalje neću moći. Ulica se završila liticom tri-četiri lanca visokom, a možda se zapravo okončala i ranije, jer poslednjih nekoliko desetina koraka hodao sam stazom, valjda privatnom, koja je vodila do jedne očajne izbe od blata i štapova, pred kojom stadoh.
     Kada sam se temeljito uverio da se ovaj okomiti zid stena ne može zaobići i da sa mesta gde stojim i sa znatnog prostora levo i desno odatle nema nikakvih putanja ka vrhu, spremih se, zgađen, da se okrenem i odem, kad iz kolibice iziđe jedno dete, kao da se šunja, i poče mi prilaziti nekako postrance, sa nekom mešavinom smelosti i straha, gledajući me samo desnim okom i pružajući malu, vrlo prljavu šaku, sveopštim prosjačkim gestom. Možda bih se i nasmejao tom jadnom stvorenjcu, tako bojažljivom, a tako nametljivom, da sam bio bolje raspoložen; ovako, spustih nekoliko aesa u prljavi dlan.
     Ohrabreno, dete se odvaži da kaže: "Moja sestra je bolesna. Jako bolesna, sire." Po boji glasa zaključio sam da je dečak; a pošto je, progovorivši, okrenuo glavu gotovo sasvim ka meni, video sam da mu je levo oko nateklo i zatvoreno zbog neke infekcije. Iz tog oka su curile suze gnoja i sušile se na obrazu ispod. "Jako, jako bolesna."
     "Vidim", rekoh mu.
     "O, ne vidite, sire. Ne možete odatle. Ali ako želite, možete pogledati kroz vrata - njoj neće smetati."
     Upravo tad jedan čovek sa ishabanom kožnom pregačom kamenoresca doviknu: "Šta je, Džejderu? Šta hoće?" Taj se mukotrpno penjao stazom ka nama.
     Kao što je svako mogao predvideti, dečko se zbog ovog pitanja samo uplašio, pa je zaćutao. Rekoh: "Pitao sam koji je najbolji put do donjeg grada."
     Kamenorezac ništa ne odgovori, nego stade na oko četiri duga koraka od mene i prekrsti na grudima ručetine koje su izgledale tvrđe od kamena koji su lomile. Svojim izgledom odavao je ljutnju i nepoverenje, a ja nisam mogao sa sigurnošću znati zbog čega. Možda je moj naglasak odavao da sam sa juga; možda je moja odeća, iako nipošto bogata ili kitnjasta, nagoveštavala da pripadam višoj društvenoj klasi nego on.
     "Da li sam zašao u tuđi posed?" upitah. "Jesi li ti vlasnik ovog mesta?"
     Odgovora nije bilo. Kakva god da su bila njegova osećanja u vezi sa mnom, jasno se videlo da, po njegovom mišljenju, opštenja između nas dvojice ne može biti. Ja sam se, dakle, mogao njemu obraćati samo kao čovek zveri, i to čak ne ni inteligentnoj životinji, nego samo kao što gonič viče na marvu. A sa njegove tačke gledišta, moje reči su bile isto što i obraćanje životinje čoveku, samo zvuci nastali u grlu.
     Zapazio sam da se u knjigama zastoji ove vrste ne odigravaju takoreći nikad; autori tako brižno priželjkuju da poguraju svoje priče napred (ma koliko drvene bile, makar se i koturale kao pijačna zaprežna kola sa cijukavim točkovima koji nikad ne miruju i koji vode samo do prašnjavih selendri gde je šarm vangradskih zona izgubljen, a zadovoljstva grada neće nikad biti nađena), da ovakvih nesporazuma nema, niko ne odbija da pregovara. Ubica koji je prislonio bodež uz vrat svoje žrtve pun je želje da podrobno raspravi celu stvar, u ma kom obimu koji bude po volji žrtvi ili autoru. Dvoje ljubavnika u strasnom zagrljaju pokazuju podjednaku, ako ne i veću, spremnost da odlože ubadanje.
     U životu nije tako. Piljio sam ja u ovoga klesara, a on u mene. Činilo mi se da bih ga mogao ubiti, ali u ovo nisam mogao biti siguran, ne samo zato što je izgledao neobično jak nego i zato što nisam mogao sa sigurnošću znati nema li on neko skriveno oružje ili prijatelje u okolnim bednim nastambama. Imao sam utisak da će on pljunuti na zemlju između nas i da je to uradio, bacio bih mu đelabu preko glave i sputao bih ga. Ali nije pljunuo, a kad smo proveli nekoliko trenutaka zureći jedan u drugog, dečko, koji možda nije imao pojma šta se dešava, opet reče: "Možete pogledati kroz vrata, gospodine. Mojoj sestri neće smetati." Usudio se čak i da me malo povuče za rukav, željan da mi pokaže da nije lagao, ne uviđajući da je već i njegov sopstveni izgled dovoljno opravdanje za ma koju količinu prošnje.
     "Verujem ti", rekoh. Ali onda mi postade jasno da ja, govoreći da mu verujem, ujedno njega i vređam, jer pokazujem da u njegove reči ne verujem dovoljno da bi ih proverio. Sagnuo sam se, zavirio unutra, mada u prvi mah nisam mogao mnogo videti, zato što sam gledao iz sunčevog sjaja u senovitu unutrašnjost te potleuše.
     Izvor svetlosti bio je takoreći pravo iza mene. Osećao sam njen pritisak na potiljku, a bio sam i svestan da me kamenorezac može sada napasti neometano, jer sam mu okrenuo leđa.
     Iako majušna, ta prostorija nije bila zakrčena. Uz zid naspram ulaznih vrata bilo je natrpano nešto slame. A na slami je ležala ta devojka. Bila je u onom stadijumu bolesti kad prema bolesnoj osobi više ne osećamo sažaljenje, jer je ona sada objekat koji izaziva užas. Lice joj bejaše mrtvačka glava, a na njoj razapeta koža, tanka i prozirna kao na gornjoj površini doboša. Njene usne joj više nisu mogle, ni u snu, pokrivati zube, a kosa joj je, termperaturom pokvašena, poispadala u toliko meri da je samo po koji pramičak ostao.
     Oslonio sam obe šake na zidove od blata i pruća, levo i desno od ulaza, i uspravio se. Dečko reče: "Vidite da je vrlo bolesna, gospodine. Moja sestra." On opet pruži šaku.
     Video sam tu šaku - evo, vidim je i sada ispred sebe - ali je tada nisam svešću registrovao. Bio sam u stanju da mislim samo na Kandžu; a ona kao da me je gurala u grudnu kost, i to ne kao teg, već pre kao zglavci neke nevidljive pesnice. Sećao sam se onog ulan-konjanika koji je izgledao mrtav sve dok nisam njegove usne dotakao Kandžom, ali to mi se činilo kao stvar iz daleke prošlosti; pa se setih majmun-čoveka i njegovog patrljka ruke; pa načina na koji su Jonasove opekotine postale blaže kad sam prevukao Kandžu duž njih. Nisam Kandžu nijednom upotrebio, čak ni pomislio da je upotrebim, otkad nije uspela da spase Jolentu.
     A sad je iza mene bilo tako dugo razdoblje čuvanja tajne, da sam se plašio da pokušam ponovo. Imao bih, možda, volje da dotaknem Kandžom umiruću devojku, da njen brat nije gledao; dotakao bih i njegovo bolesno oko, da nije bio tu zlovoljni klesar. Završilo se tako da sam se samo upinjao da dišem, uprkos sili koja mi je naprezala rebra, a učinio nisam ništa; krenuo sam nizbrdo, ne zapažajući u kom pravcu hodam. Čuo sam kako je kamenoreščeva pljuvačka izletela iz njegovih usta i pljusnula na izlizanu kamenu stazu iza mene; ali nisam tada znao kakav je to zvuk, nego sam shvatio šta je tek kad sam već bio nadomak Vinkule i kad sam se manje-više vratio sebi.

4. U BEDEMU VINKULE

     "Imaš društvo, liktore", reče mi stražar, a pošto samo klimnuh glavom da potvrdim da sam čuo, on to dopuni: "Moglo bi biti najbolje za tebe da prvo promeniš odeću, liktore." Onda više nije bilo potrebno da pitam ko mi je gost; jedino što je iz ovog stražara moglo izvući takav ton bilo je prisustvo arhona.
     Nije mi bilo teško da u svoje privatne prostorije uđem ne prolazeći prethodno kroz radnu sobu u kojoj sam obavljao administrativne poslove i čuvao računovodstvene knjige Vinkule. Dok sam skidao pozajmljenu đelabu i oblačio svoj fuliginski ogrtač, nagađao sam šta je moglo nagnati arhona, koji nikad ranije nije došao kod mene, i koga, što se toga tiče, izvan njegovog suda praktično nisam viđao, da potegne u posetu Vinkuli - i to, koliko sam mogao videti, bez pratnje.
     Te spekulacije bile su mi dobrodošle, jer su pomogle da neke druge misli ostanu daleko. U našoj spavaćoj sobi postojalo je jedno veliko posrebreno staklo, ogledalo mnogo delotvornije od onih pločica poliranog metala na koje sam bio navikao; tek sad, kad sam stao pred to ogledalo da proverim svoj izgled, primetih da je Dorkas po njemu našarala sapunom četiri stiha iz jedne pesme koju mi je svojevremeno pevala:

     Rogovi Urta, trubite, note ka nebu bacajte.
     Dobre su, dobre su, dobre i zelene.
     Slađa je moja livada, uz korak moj pevajte,
     dignite me, o, dignite, do šume oborene!

     U radnoj sobi bilo je nekoliko velikih fotelja i ja sam očekivao da ću naći arhona u jednoj od njih (mada mi je takođe palo na um da bi on mogao iskoristiti priliku da pregleda moje papire - a imao je puno pravo da to učini ako mu se hoće). Umesto toga, stajao je pokraj kamenog prozorskog okvira, posmatrajući panoramu svog grada, manje-više na isti onaj način kako sam ga ja gledao sa grudobrana dvorca Acies ranije tog popodneva. Šake je držao jednu u drugoj, iza leđa; posmatrao sam ga i video da se svaka šaka pomiče za sebe, kao da svaka ima svoj nezavisan život, izazvan njegovim razmišljanjima. Tek posle nekog vremena se okrenuo i ugledao mene.
     "Tu si, majstore mučiteljstva. Nisam čuo kad si ušao."
     "Ja sam samo kalfa, arhone."
     Osmehnuo se, seo na prozorski okvir, leđima ka ponoru. Njegovo je lice bilo grubo, sa kukastim nosem i krupnim očima oivičenim tamnim mesom, ali nije bilo muževno; moglo je, zamalo, biti lice neke ružne žene. "Iako sam ti ja poverio odgovornost za ovo mesto, ostaješ samo kalfa?"
     "Samo majstori naše gilde mogu mi dati viši čin, arhone."
     "Ali ti si najbolji od njihovih kalfi, ako je suditi po pismu koje si nosio, kao i po tome što su odabrali baš tebe za dolazak ovamo, a i po tvom radu otkad si stigao. U svakom slučaju, ako bi ti ovde odlučio da se lažno prikažeš, niko to ne bi znao. Koliko majstora ima?"
     "Znao bih ja, arhone. Postoje samo dvojica, osim ako je neko promovisan posle mog odlaska."
     "Pisaću im i zatražiti da te promovišu in absentia."
     "Hvala ti, arhone."
     "Sitnica", reče on i okrete se da gleda kroz prozor, kao da mu je u ovoj situaciji bilo nelagodno. "Trebalo bi da vest stigne do tebe kroz jedno mesec dana."
     "Neće mi oni dati viši čin, arhone. Ali će majstor Palaemon biti srećan kad čuje da o meni imaš tako visoko mišljenje."
     Opet se okrenuo da me pogleda. "Pa valjda nije potrebno da budemo toliko formalni. Moje ime je Abdiesus, nema razloga da ga ne koristiš kad smo sami. Ti si, koliko znam, Severijan?"
     Klimnuh glavom.
     Opet mi je okrenuo leđa. "Otvor ovoga je vrlo nizak. Razgledao sam ga pre tvog ulaska i, evo, zid mi je jedva do iznad kolena. Bojim se da bi se lako moglo desiti da neko odavde ispadne."
     "Samo neko visok kao ti, Abdiesuse."
     "Zar nisu u prošlosti pogubljenja izvođena i tako što su žrtve, ponekad, bacane sa nekog visokog prozora ili sa ruba provalije?"
     "Da, korišćena su oba ta metoda."
     "Ali ih nisi koristio ti, pretpostavljam." Još jednom se okrete ka meni.
     "Nisu korišćeni u sećanju ma koga živog danas, koliko je meni poznato, Abdiesuse. Ja sam samo obavljao dekapitacije - na panju i na stolici - i to je bilo sve."
     "Ali ti se ne bi protivio da upotrebiš i druge metode? Ako bi dobio takva uputstva?"
     "Ovde sam da izvršavam arhonove presude."
     "U nekim prilikama, Severijane, javna pogubljenja su u društvenom intersu. A u drugim prilikama ona bi bila samo štetna, jer bi uznemirila narod."
     "To je shvaćeno, Abdiesuse", rekoh. Kao što sam ponekad u očima nekog dečaka viđao brige onog odraslog čoveka koji će od njega tek postati, tako sad videh da je buduća krivica već došla na lice ovog arhona (mada on toga, možda, još nije bio svestan) i tu se ustalila.
     "Noćas će u palati biti nekoliko gostiju. Nadam se da ćeš među njima biti i ti, Severijane."
     Naklonih se. "Abdiesuse, među raznim rodovima administracije postoji jedan - moj sopstveni - koji se, po starim običajima, ne poziva u društvo ostalih."
     "A ti to osećaš kao nepravdu, što je sasvim prirodno. Večeras ćemo, ako hoćeš to tako da sagledaš, donekle popraviti stvar."
     "Mi, članovi ove gilde, nikad se nismo žalili da je to nepravda. Uistinu, nalazili smo da je naša jedinstvena izdvojenost slavna. Večeras će, međutim, drugi gosti možda steći osećaj da imaju razloga da ti se obrate protestima."
     Njegovim usnama prođe mali grč osmeha. "Nije mene briga za to. Drži, ovo će ti dati pristup u prostor palate." Pružio je ruku, držeći delikatno, kao da se plašio da će iz njegovih ruku odlepršati, jedan od onih malih diskova krute hartije, ne većih od hrisosa, sa naštampanim zlatnim lišćem i ukrasnim slovima; često sam od Tekle slušao o takvim diskovima (a sad se ona poče pomicati u mom umu, kad sam ovaj dodirnuo), ali nikad do tad nisam ni jedan video.
     "Hvala ti, arhone. Noćas, kažeš? Pokušaću da nađem podesnu odeću."
     "Dođi obučen ovako kao sad. Biće maskenbal - ta odežda će biti tvoj kostim." On ustade i poče se protezati, sa držanjem, pomislih, čoveka koji se bliži dovršetku dugog i neugodnog posla. "Maločas pomenusmo neke od manje složenih načina kojima bi se ti mogao poslužiti da obaviš svoju dužnost. Moglo bi za tebe biti dobro da večeras poneseš sa sobom svu opremu koja će ti biti potrebna."
     Razumeo sam. Neće mi trebati ništa osim mojih šaka. To mu i rekoh; onda mu, smatrajući da sam se kao domaćim već slabo pokazao, ponudih da se posluži jelom i pićem u skladu sa našim mogućnostima.
     "Ne", reče on. "Kad bi ti znao koliko sam ja samo prinuđen da pijem i jedem iz razloga učtivosti, znao bi i koliko mi prija društvo nekoga čiju gostoprimljivu ponudu mogu odbiti. Pretpostavljam da tvoje bratstvo nije nikad pomislilo da kao sredstvo mučenja upotrebi hranu, umesto izgladnjavanja?"
     "To se zove kvanteracija, arhone."
     "Jednog dana mi moraš pričati o tome. Vidim da je tvoja gilda daleko ispred moje mašte - desetak vekova ispred, nesumnjivo. Vaša nauka mora biti, posle lovačke, najstarija od svih nauka. Ali ne mogu više ostati ovde. Videćemo te večeras?"
     "Već je maltene veče, arhone."
     "Onda, pred kraj sledeće smene vremena."
     Izišao je; tek kad su se vrata zatvorila za njim, razabrao sam vrlo slabi mošusni miris kojim je njegova odežda bila namirisana.
     Počeh prevrtati u ruci taj papirni kružić i razgledati ga. Na poleđini je bio naslikan izvestan broj maski, među kojima prepoznadoh dve: jedno od užasnih lica koje sam video u autarhovom vrtu kad su kakogeni strgli svoje čovekolike maske - a to se sastojalo zapravo samo od usta okruženih vencem šiljatih zuba - i lice čovekomajmuna iz napuštenog rudnika blizu Saltusa.
     Bio sam umoran od svoje duge šetnje, a i od rada (gotovo celodnevnog, jer bio sam ustao rano ujutru) pre šetnje; zato sam pre novog izlaska prvo pošao da se svučem i operem, zatim sam pojeo nešto voća i hladnog mesa, najzad popio, malo po malo, čašu aromatičnog severnjačkog čaja. Kad mene neki problem duboko zabrine, ostaje mi prisutan u umu čak i kad toga nisam svestan. Tako se i ovog puta dogodilo: iako ih nisam bio svestan, sve misli - pomisao na Dorkas kako leži u svojoj uzanoj sobici sa kosom tavanicom u krčmi i uspomena na devojku koja umire na onoj slami - zatvorile su mi i oči i uši. Valjda zbog toga nisam čuo ulazak moga narednika, niti sam bio svestan, do trenutka njegovog ulaska, da iz sanduka pokraj ognjišta vadim jedno po jedno tanko drvo za potpalu i da te štapove slamam u šakama. On me zapita hoću li opet u grad, a pošto je u mom odsustvu odgovornost za rad Vinkule prelazila na njega, rekoh mu da hoću i da ne mogu kazati kad ću se vratiti. Onda mu zahvalih što mi je pozajmio đelabu i rekoh mu da mi neće više biti potrebna.
     "Samo izvoli, uzmi je u bilo koje vreme, liktore. Ali nije me to brinulo. Hteo sam predložiti da povedeš sa sobom dvojicu ili trojicu naših ključara kad pođeš dole u varoš."
     "Hvala ti", rekoh. "Ali bezbednost je dole, u policijskom smislu, dobra tako da neću biti ni u kakvoj opasnosti."
     On pročisti grlo. "Tu je posredi prestiž Vinkule, liktore. Trebalo bi da uz tebe, kao našeg komandanta, ide eskor."
     Lepo sam video da laže, ali sam takođe video da je uveren da laže za moje dobro, pa rekoh: "Razmotriću to, pod pretpostavkom da imaš i da možeš odvojiti od posla dva čoveka dovoljno dobrog izgleda."
     Ozario se odmah.
     "Međutim", rekoh, "ne želim da budu naoružani. Idem u palatu, a za našeg gospodara arhona bilo bi uvredljivo, ako bih stigao sa oružanom pratnjom."
     Na to on poče mucati, a ja se obruših na njega kao da sam jako ljut. Te izlomljene štapove sam tresnuo na pod. "Izjasni se! Misliš da sam u opasnosti. O čemu je reč?"
     "Ni o čemu, liktore. Nije ništa što bi se odnosilo na tebe lično. Samo..."
     "Samo šta?" Znajući da će sad progovoriti, odoh do ormarića i nalih obojici po jedan vrč rozolija.
     "Bilo je u gradu nekoliko ubistava, liktore. Tri ubistva prošle noći, dva one prethodne. Hvala ti, liktore, u tvoje zdravlje."
     "U tvoje. Ali ubistva nisu ništa neobično, je li tako? Ovi eklektici se večito bodu noževima."
     "Ovi ljudi su umrli tako što su spaljeni, liktore. Ja o tome zaista ne znam mnogo - a čini se da nema nikog ko zna. Moguće je da ti sam znaš više." Lice toga narednika bilo je bezizražajno kao da je isklesano od grubog smeđeg kamena; ali primetio sam kako je, govoreći, bacio jedan hitri pogled ka hladnom ložištu i bilo mi je jasno da on pripisuje moje slamanje tih štapova (štapova koji su u mojim šakama bili tako tvrdi i suvi, ali koje uopšte nisam osećao, čak ni dugo posle narednikovog ulaska, baš kao što ni Abdiesus, možda, nije shvatao da razmišlja o svojoj sopstvenoj smrti, nego je to uvideo tek dugo pošto sam ja ušao u radnu sobu da ga posmatram) nečemu, nekakvoj mračnoj tajni, koju je arhon saopštio meni; a u pitanju je bila samo moja uspomena na Dorkas, na njeno očajanje i na devojku-prosjakinju koju sam počeo mešati sa Dorkas. On reče: "Imam dva dobra momka koji čekaju napolju, liktore. Spremni su da krenu kad god ti kreneš, a onda će te čekati dokle god ti ne budeš pripravan da se vratiš."
     Rekao sam mu da je to veoma dobro, a on se naglo okrenuo na suprotnu stranu da ja ne bih pogodio da on zna, ili misli da zna, više nego što je meni rekao; međutim, njegova kruta ramena, nabrekli mišići na vratu i hitri koraci ka vratima preneli su mi više informacija nego što su to njegove oči ikako mogle.
     Moj eskort se sastojao od dvojice mišićavih ljudi, izabranih zbog snage. Demonstrativno mašući svojim velikim, gvozdenim ključevima, pratili su me dok sam odmicao, sa Terminus Estom o ramenu, krivudavim ulicama; kad je ulica bila dovoljno široka, išli su jedan levo, a drugi desno od mene, a kad nije bila dovoljno široka, jedan ispred, a drugi iza mene. Na obali Acisa otpustio sam ih, a da bi me ranije ostavili, rekao sam im da imaju moju dozvolu da provedu ostatak večeri kako god im se sviđa; tad sam unajmio jednu usku čajkicu (sa veselo obojenim platnenim krovom koji mi nije bio potreban, sad kad je poslednja dnevna smena vremena prošla) da me odnese uz reku, do palate.
     Tad sam prvi put stvarno zaplovio po Acisu. Dok sam sedeo u krmenom delu čajke, između krmanoša-vlasnika i njegove četvorice veslača, na ledenoj, bistroj reci koja je jurila tako blizu mene da sam mogao obe šake držati stalno zamočene u nju (ali to nisam poželeo), činilo se da je nemoguće da ova krhka drvena ljuska, koja je sa grudobrana našeg bedema morala izgledati samo kao plešući insekt, ima iole ikakvu nadu da otplovi makar i jedan pedalj uzvodno. Onda krmanoš reče nešto i mi jurnusmo - držeći se, dakako, sasvim blizu obale, ali maltene odskačući preko vode kao bačeni kamičak "žabica"; zamasi naših vesala bili su tako brzi i savršeno usklađeni, a čamac tako lak, uzan i gladak, da smo više išli kroz vazduh iznad vode nego kroz vodu samu. Sa gredice na krmi visila je pentagonalna lanterna sa oknima od ametistnog stakla; u jednom trenutku, baš kad sam pomislio da će nas matica ščepati preko sredine, prevrnuti, potopiti i odneti prema Kapulusu, gazda je pustio krmu, koja je ostala da visi na svojim kožnim kaiševima i pripalio fitilj.
     On je, jakako, bio u pravu, a ne ja. Tek što su se vratašca lanterne zatvorila da zaštite plamen žut poput maslaca unutra, a ljubičasti zraci svetlosti pojurili kroz okna napolje, nas je zahvatio jedan vrtlog, zavrteo nas punim krugom i hitnuo nas stotinu dugih koraka, ili više od toga, uzvodno; veslači su za to vreme držali vesla podignuta sasvim iznad vode; ostadosmo u jednom minijaturnom zalivu, tihom poput vodenične bare, napola ispunjenom šarenim malim jahtama. Jedno vodeno stepenište, veoma slično onom sa koga sam se kao dečak otiskivao da plivam u Đolu, ali mnogo čistije, izlazilo je marširajući iz dubine reke i uspinjalo se sve do brilijantnih buktinja i kitnjastih kapija kroz koje se ulazilo na teren palate.
     Često sam tu palatu gledao sa Vinkule, pa sam znao da to nije podzemno zdanje, po obrascu Kuće Apsoluta, što bih inače mogao očekivati. Ali nije bila ni sumorna tvrđava, kao naša Citadela - jer arhon i njegovi prethodnici su očevidno smatrali da dva tvrda uporišta, i to zamak-tvrđava Acies uzvodno i Kapulus nizvodno, međusobno dvostruko povezana zidinama i kulama duž samih vrhova litica, znače dovoljnu bezbednost za ovaj grad. Odbrambeni zidovi oko terena ove palate sastojali su se samo od zelene žive ograde od kvadratno potkresanog velikog žbunja, tek toliko da se zaustave pogledi radoznalaca i možda da se obeshrabre uzgredni kradljivci. Građevine sa pozlaćenim kupolama bile su razasute po prostranom vrtu koji je izgledao i prisno i živopisno; sa mog bedema izgledale su otprilike kao komadi hrizolita koji su ranije sačinjavali ogrlicu, ali im se vrpca prekinula pa su popadali na tepih sa šarama.
     Na filigranski izrađenim kapijama bili su stražari, pripadnici jahačkih odreda, ali sada bez svojih životinja; imali su čelične oklopne prsluke i šlemove, plamteća koplja i dugačke konjaničke mačeve, "spate"; ali držali su se kao glumci amateri u sporednim ulogama, kao ljudi dobre ćudi, ali koji su puno toga pretrpeli i koji sad uživaju u odmoru od žestokih bitaka i patrola na vetrometnim prostranstvima. Ona dvojica kojima pokazah svoj kružić našarane hartije jedva ga i pogledaše i već mi mahnuše rukom da uđem.

5. SAJRIAKA

     Ja sam bio, po vremenu stizanja, jedan od prvih gostiju. Još je bilo više ushodanih poslužitelja, nego maskiranih gostiju, a poslužitelji su išli kao da su svoj posao počeli pre samo jednog trenutka, ali sa rešenošću da ga završe u celosti već sledećeg trenutka. Pripaljivali su kandelabre sa kristalnim sočivima i "lucis-korone", svetlosne krune, okačene sa viših grana drveća; iznosili su poslužavnike sa hranom i pićem, raspoređivali ih, premeštali ih, opet ih vraćali u jednu od kupolastih građevina - a ta tri posla obavljala su trojica poslužitelja, mada se povremeno dešavalo (nesumnjivo zato što su drugi bili zauzeti nečim drugim) da jedan isti poslužitelj obavi sva ta tri zadatka.
     Neko vreme sam lutao po vrtu, diveći se cveću u sutonu koji se brzo gasio. Onda, uočavajući između stubova jednog paviljona kostimirane ljude, odoh šetkajućim korakom unutra, da im se pridružim.
     Kako takvo okupljanje može izgledati u Kući Apsoluta, već sam opisao. Ovde, gde je društvo bilo celim svojim sastavom provincijalno, atmosfera skupa više je podsećala na decu koja su se maskirala starom odećom svojih roditelja; videh muškarce i žene koji su se kostimirali kao autohtoni i obojili lica riđom bojom, pa išarali mrljama bele, čak videh i jednog koji je stvarno bio autohton, a maskirao se u autohtona, i to kostimom ništa autentičnijim od kostima ovih ostalih, tako da sam bio sklon da mu se smejem sve dok nisam shvatio da je on, mada to možda shvatamo samo ja i on, zapravo kostimiran originalnije nego iko drugi, jer se maskirao u građanina Traksa koji se maskirao. Oko svih tih pravih i tobožnjih autohtona vrzmalo se desetak drugih, ništa manje apsurdnih prilika - oficiri obučeni kao žene i žene odevene kao vojnici, eklektici podjednako lažni kao ti autohtoni, pa gimnosofisti, papini izaslanici - ablegati, sa svojim pratiocima - akolitima, pa eremiti, eidoloni, zoantropi koji su pola ljudi a pola životinje, pa deodandi - krivci koji će biti prineti na žrtvu bogovima, i remontadosi u šarenim dronjcima i sa očima tako oslikanim da izgledaju lude.
     Tada uvideh da sam se zaneo u razmišljanje o tome kako bi se sve ovo čudno završilo ako bi se ovde sada pojavio onaj koga zvahu Novo Sunce ili Zvezda Dana, i to sa istom onom iznenadnošću kako se pojavljivao u prošlosti toliko davnoj, kad su ga zvali i Koncilijator ili Pomiritelj, ako bi se pojavio ovde baš zato što je ovo neprikladno mesto, a on je oduvek voleo mesta ponajmanje prikladna, i ako bi sagledao ove ljude svežijim očima nego što bi iko od nas ikako mogao; ako bi on zatim, pojavivši se tako ovde, doneo odluku i sproveo je teurgijom - činom svoje volje - da svi ovi ljudi (od kojih nikog nisam poznavao, niti je iko poznavao mene) od sad pa zauvek žive u onim ulogama koje su večeras preuzeli: autohtoni zgureni uz dimljive vatre u planinskim kamenim kolibama, taj jedan pravi autohton da večno ostane građanin na maskenbalu, žene zauvek da jašu ka neprijateljima Komonvelta mamuzajući jahaću zver i mlatarajući mačem, oficiri da bockaju sitan vez sedeći pokraj severnih prozora i dižući povremeno pogled da bi uzdisali što je drum prazan, deodandi da kukaju i izgovaraju svoja neopisiva svetogrđa u divljini, a remontadosi da spaljuju sopstvene kuće i okreću pogled ka planinama u koje će poći; da ostanem neizmenjen samo ja, onako kao što brzina svetlosti, kažu, ostaje neizmenjena matematičkim transformacijama.
     Onda, dok sam se sam za sebe široko osmehivao iza svoje maske, osetih pritisak koji je Kandža, u svojoj mekoj kožnoj kesici, počela vršiti na moju grudnu kost, da me podseti da Pomiritelj nije bio šala i da ja sa sobom nosim neki fragment njegove sile. Baš tada, bacajući pogled preko dvorane, preko svih tih glava sa perjanicama, šlemovima i raščupanim kosurinama, ugledah jednu Pelerinku.
     Najbrže što sam mogao, prešao sam kroz dvoranu do nje, odgurujući one koji mi se nisu sami sklonili s puta. (Takvih je bilo malo, jer, iako niko nije pomišljao da ja jesam ono što izgledam, svi su zbog moje visine mislili da sam aristokrata, utoliko pre što se u blizini nije nalazio nijedan pravi uzvišeni.)
     Ta pripadnica Pelerinskog reda nije bila ni mlada ni stara; ispod njene uzane domino-maske oko očiju, lice joj je izgledalo kao glatki oval, prefinjeno i udaljeno poput lica one prvosveštenice koja mi je dopustila da iziđem iz šator-katedrale pošto smo Agija i ja uništili oltar. U ruci je držala malu vinsku čašu kao da njome želi samo da se igra, a kad sam kleknuo pred njene noge, ostavila ju je na sto da bi mi mogla pružiti svoje prste da ih poljubim.
     "Ispovedi me, domnicelo", počeh tonom preklinjanja. "Naneo sam tebi i svim tvojima sestrama štetu najveću."
     "Smrt svima nama nanosi štetu", odvrati ona.
     "Ja nisam Smrt." Digoh tada pogled ka njoj i protrese me prva sumnja. "Nisam On."
     Začuo sam, iznad čavrljanja gomile, šištanje njenog uvučenog daha. "Nisi taj?"
     "Ne, igumanijo." I mada sam već sumnjao u nju, pobojao sam se da će sad pobeći, pa sam posegnuo da uhvatim sveštenički opasač koji je visio sa njenog pojasa. "Domnicelo, oprosti mi, ali jesi li ti stvarno činilac tog reda?"
     Bez ijedne dalje reči, ona odmahnu glavom, a onda pade na pod.
     Nije retkost da klijent u našoj ublijeti glumi nesvesticu, ali ta podvala se lako otkriva. Lažni onesvešćenik namerno zatvori oči i drži ih zatvorene. Kod pravog onesvešćivanja, žrtva, a verovatnoća da će to biti muškarac je maltene jednaka verovatnoći da će biti žena, prvo izgubi kontrolu nad svojim očima, tako da one, na trenutak, više ne gledaju tačno u istom pravcu; ponekad se, ispod kapaka, i prevrnu nagore. A kapci se, opet, retko kad sasvim sklope, jer njihovo zatvaranje nije hotimični akt, nego posledica nekog opuštanja kapčanih mišića. Obično posmatrač može videti uzani polumesec beonjača između gornjih i donjih očnih kapaka, a ja sam to i video sada kada je ta žena pala.
     Nekoliko muškaraca mi pomogoše da je odnesem do kauča u jednoj niši, a onda se začulo izobilje glupavih rečenica o vrućini i uzbuđenju, iako nije bilo, maločas, nikakve vrućine, a ni uzbuđenja. Neko vreme bilo je nemoguće rasterati te posmatrače - a onda je zanimanje za događaj prestalo, tako da bi mi tad bilo podjednako nemoguće da ih zadržim da sam to nekim slučajem želeo. U međuvremenu, žena u skerletnoj odeždi već se počela micati, a ja sam, opet, od jedne žene približno istih godina koja je bila obučena kao malo dete doznao da je to supruga nekog armigera čija vila nije mnogo udaljena od Traksa, ali koji je zbog nekakvog posla otputovao u Nesus. Tada sam se vratio do stola, doneo neku čašicu i dotakao njene usne crvenom tečnošću koja se u čaši nalazila.
     "Ma ne", reče ona nejako. "Neću to... to je sangare vino, a ja ga mrzim - samo - samo sam ga izabrala zato što se boja slaže sa mojim kostimom."
     "Zašto si pala u nesvest? Je li zato što sam pomislio da si prava kaluđerica?"
     "Ne, nego sam pogodila ko si ti", reče ona; onda smo jedan trenutak ćutali, ona još u poluležećem položaju na divanu do kog sam pomogao da je odnesu, a ja sedeći kraj njenih nogu.
     Tad sam u svom umu opet oživeo one trenutke kad sam kleknuo pred nju; imam, kao što sam već i pričao, moć da rekonstruišem svaki tren svoga života. Najzad moradoh reći: "Kako si znala?"
     "Ma ko drugi u toj odeći, upitan da li je Smrt, odgovorio bi da jeste... jer bi bio u kostimu. Sedela sam u arhonovom sudu pre sedam dana, kad je moj muž optužio jednog od naših kmetova za krađu. Tog dana sam te videla kako stojiš sa strane, ruku sklopljenih na rukoštitniku tog mača koji je i sad na tebi, i kad sam sad čula šta si rekao, neposredno pošto si mi poljubio prste, prepoznala sam te i pomislila... Ma, ne znam šta sam pomislila! Valjda da si kleknuo pred mene zato što nameravaš da me ubiješ. Čisto po načinu kako si stajao, uvek si izgledao, kad sam te posmatrala u sudu, kao neko ko će se ponašati galantno prema jadnicima kojima će da otfikari tintaru, a naročito prema jadnicama."
     "Kleknuo sam pred tebe samo zato što silno želim da nađem Pelerinke, a činilo se da tvoj kostim, kao i moj, nije kostim."
     "Pa i nije. Hoću reći, ja nemam pravo da ga nosim, ali ipak ga nisu moje sluškinje skrpile za mene. To je prava odežda za monahinju." Ona zastade. "Znaš li da ja ne znam čak ni kako se zoveš?"
     "Severijan. A ti si Sajriaka - to je pomenula jedna od ovih žena, dok smo ti pomagali. Mogu li pitati otkud ti ta odeća i da li znaš gde su Pelerinke sad?"
     "Ovo nije deo tvojih dužnosti, a?" Jedan trenutak mi je zurila u oči, a onda odmahnula glavom. "Nego je nešto privatno. One su me odgajile. Bila sam iskušenica, znaš. Putovale smo uzduž i popreko ovog kontinenta, sticala sam divne nauke iz botanike prosto posmatrajući drveće i cveće dok smo prolazili. Ponekad, kad se prisetim tih vremena, čini mi se kao da smo stizale od palmi do borova za sedam dana, iako sam svesna da to ne može biti istina. Trebalo je da položim konačne zakletve, a oni tamo naprave odeždu za tebe godinu dana ranije, tako da je možeš probati i da se ona na tebi malo podesi, kao i da je vidiš među svojom običnom odećom svaki put kad se raspakuješ. To je kao ono kad devojka gleda venčanicu svoje majke, a zna da je to, takođe, bila venčanica njene babe, ali i da će se u njoj i ona, sama, venčati, ako se ikada uda. Ali ja svoju mantiju nikad nisam obukla; a kad sam pošla kući, a to je bilo tek posle dugog čekanja da prođemo tom pokrajinom, zato što nije imao ko da pođe sa mnom kao pratnja, ponela sam je sa sobom.
     Dugo nisam razmišljala o njoj, nastavi ona. Onda je stigao ovaj arhonov poziv, pa sam odlučila da je obučem večeras. Ponosim se svojom figurom, morale smo samo malo da popustimo odeždu tu i tamo. Mislim da mi, ipak, dobro stoji, a imam i lice za Pelerinku, mada nemam njihove oči. Zapravo, te oči nikad nisam ni imala, premda sam svojevremeno mislila da ću ih steći kad položim zavet, ili kasnije. Naša upravnica iskušenica imala je taj pogled. Umela je da sedi i šije, a da joj oči budu takve da kad ih pogledaš, čini ti se da vide sve do kraja Urta gde žive perišiji, da su se zagledale kroz tu pocepanu staru suknju i kroz zidove šatora, da gledaju kroz sve. Ne, ne znam gde su Pelerinke sad - a ne verujem ni da one same to znaju, mada Majka njihova to možda zna."
     Rekoh: "Mora biti da si među njima imala prijateljice. Zar neke od tvojih drugarica-iskušenica nisu ostale?"
     Sajriaka slegnu ramenima. "Nijedna od njih mi nikad nije pisala. Zaista ne znam."
     "Da li se osećaš dovoljno dobro da se vratiš na ples?" U našu nišu počela je dopirati muzika.
     Nije pomakla glavu, ali videh pokret njenih očiju: one su maločas, dok je pričala o Pelerinkama, bludile niz hodnike godina, a sad su se okrenule da mene pogledaju postrance. "Da li je to ono što ti želiš da radiš?"
     "Pa ne bih rekao. Nikad se ne osećam sasvim opušteno u gomili sveta, osim ako su to moji prijatelji."
     "A ti imaš i prijatelja?" Izgledala je istinski zaprepašćeno.
     "Ne ovde - zapravo, samo jednog ovde. U Nesusu, imao sam bratiju naše gilde."
     "Shvatam." Oklevala je. "Nismo mi ni pod kakvom obavezom da pođemo. Ovo će da potraje celu noć, a u zoru, ako se arhon još dobro provodi, biće spuštene zavese da bi se otklonila svetlost, možda će čak biti podignut platneni svod preko vrta. Mi ovde možemo sedeti koliko god nam je volja, a kad god prođe neko od poslužitelja, dobićemo da jedemo i pijemo šta nam se ushte. Ako prođe neko s kim hoćemo da pričamo, navešćemo ga da stane i da nas zabavlja."
     "Bojim se da bih ja počeo da ti dodijavam pre nego što bi noć mnogo odmakla", rekoh.
     "Ma ne, nikako, ne nameravam da ti dopustim da mnogo pričaš. Govoriću ja i nateraću te da slušaš. Za početak - znaš li da si vrlo zgodan?"
     "Znam da nisam. Ali pošto me nikad nisi videla bez ove maske, ne možeš ni na koji način znati kako izgledam."
     "Naprotiv."
     Nagnula se napred kao da hoće da sagleda moje lice kroz otvore na maski, otvore za oči. Njena maska, u istoj boji kao njena mantija, bila je tako mala da je zapravo tek forme radi bila tu: dve bademasto uobličene petlje platna oko očiju; ipak, davala je Sajriaki izvestan egzotični izgled koga inače ne bi bilo, a davala joj je, rekao bih, i prisenak tajanstvenosti i skrivenosti koja znači da je teret odgovornosti podignut.
     "Sigurna sam da si veoma inteligentan čovek, ali nisi na zabave ove vrste išao onako često kao ja, inače bi naučio veštinu da oceniš lice koje ne vidiš. To je, dakako, najteže kad osoba koju gledaš ima krutu drvenu masku koja se ne prilagođava licu, ali čak i tad se može mnogo štošta pogoditi. Ti imaš oštar vrh vilice, zar ne? Sa malim okomitim usekom na sredini."
     "Da, što se tiče šiljatog vrha", rekoh. "Ne, što se tiče useka."
     "Ti to ili lažeš, da me zbuniš, ili nisi nikad primetio. Ja o vrhu vilice ocenim gledajući struk, naročito kod muškaraca, gde leži moje glavno zanimanje. Uzani struk - oštra vilica, a ta tvoja maska od štavljene kože otkriva taman toliko da se ovo potvrdi. Oči ti jesu duboko usađene, ali su krupne i pokretljive, a to kod muškaraca znači usečen vrh vilice, naročito ako je lice mršavo. Imaš visoke jagodične kosti - njihovi oblici se malčice vide krozi masku, a one će izgledati još i više, zato što su ti obrazi ravni. Kosa ti je crna, zato što su ti dlačice na nadlanicama crne, a usne su ti tanke, to se vidi kroz otvor za usta na maski. Pošto ih ne mogu videti cele, znači da se povijaju, uvijaju, a to je kod usana muškarca najpoželjnije."
     Nisam znao šta bih rekao i, istinu da kažem, tad bih je veoma rado bio napustio; konačno upitah: "Hoćeš da skinem masku da proveriš tačnost svojih procena?"
     "O, ne, to ne smeš. Ne, dok ne zatrube aubade. Osim toga, uzmi u obzir moja osećanja. Ako bi ti skinuo masku i ja videla da ipak nisi zgodan, ostala bih bez jedne zimljive noći." Već neko vreme sedela je uspravno. Sad se osmehnula i zavalila opet na divan, a kosa joj se rasula oko nje kao tamni oreol. "Ne, Severijane, treba da otkriješ ne svoje lice, nego svoj duh. Kasnije ćeš to uraditi tako što ćeš mi pokazati sve što bi uradio kad bi bio slobodan da uradiš šta god želiš, a sad odmah, tako što ćeš mi ispričati sve što želim da znam o tebi. Doputovao si iz Nesusa - to sam doznala. Zašto ti je tako stalo da nađeš Pelerinke?"

6. BIBLIOTEKA CITADELE

     Baš kad sam zaustio da odgovorim na njeno pitanje, pokraj nas ležerno prođe jedan par, muškarac ogrnut "sanbenito" odeždom osuđenika koga je inkvizicija osudila na spaljivanje i kome su zato na odeždi naslikali vatre i đavole, a žena u odeći trgovačke pomoćnice - midinete. Na nas su, u prolazu, samo bacili pogled, ali meni je nešto - naklon, možda, kojim su se dve glave primakle, ili neki izraz očiju - kazalo da oni znaju, ili bar naslućuju, da nisam maskiran. Ja sam se, međutim, pravio da ništa ne primećujem i rekao sam: "Nešto što pripada Pelerinkama dospelo je, igrom slučaja, u moje ruke. Želim da im to vratim."
     "Znači, nećeš im učiniti ništa nažao?" upita Sajriaka. "Možeš li mi reći koja je to stvar?"
     Nisam se usuđivao da kažem istinu, a znao sam da će od mene biti zatraženo da pokažem predmet koji navedem, te zato rekoh: "Jedna knjiga - stara, divno ilustrovana knjiga. Ne glumim da znam išta o knjigama, ali sam siguran da je od religijskog značaja i veoma vredna." Izvukoh iz svoje jahačke torbice na opasaču onu smeđu knjigu iz biblioteke majstora Ultana koju sam sa sobom poneo kad sam izlazio iz Tekline ćelije.
     "Stara, tačno", reče Sajriaka. "I poprilično zabrljana od vode, koliko vidim. Mogu li je pogledati?"
     Pružio sam joj knjigu i ona je poče brzo prelistavati, dok ne zastade kod slike sikinija; onda je knjigu podizala sve dok slika nije uhvatila sjaj lampe koja je gorela u niši, iznad divana. U tom treperavom svetlu rogati muškarci su izgledali kao da đipaju, a sulfide kao da se uvijaju.
     "Ne znam ni ja ništa o knjigama", reče ona, vraćajući mi knjigu. "Ali imam jednog ujaka koji zna, a on bi, verujem, mogao mnogo dati za ovu knjigu. Kamo sreće da je on ovde večeras, pa da je može videti - ali, opet, možda je i dobro što nije tu, jer bi verovatno pokušao da ti je na neki način uzme. On svake pentade otputuje isto onako daleko kao ja kad sam sa Pelerinkama najdalje išla, samo da bi tragao za starim knjigama. Čak je otišao i do izgubljenih arhiva. Jesi li čuo za njih?"
     Odmahnuo sam glavom.
     "Znam samo onoliko koliko mi je on ispričao, jednog dana kad je iz bureta na našem imanju potegao malo više nego obično, a može biti da mi i nije sve ispričao, jer ja sam u razgovoru imala osećanje da se on malčice plašio da bih ja mogla pokušati da tamo otputujem. To nikad nisam pokušala, mada sam ponekiput žalila što nisam. Dakle, u Nesusu, daleko na jug od onog dela grada koji većina ljudi posećuje, zapravo toliko daleko niz veliku reku da većina ljudi misli da je još mnogo pre tog mesta grad trebalo da prestane, stoji jedna prastara tvrđava. Nju je odavno zaboravio svako osim možda autarha lično - neka njegov duh živi u hiljadu njegovih naslednika - a pretpostavlja se i da je pohađaju duhovi. Stoji na jednom brdu iznad Đola, rekao je moj ujak; ispred nje je polje sa upropašćenim grobnicama, tako da tvrđava gleda preko tih grobnica i - ne čuva ništa."
     Zastala je i pokazala, pokretima šaka, u vazduhu ispred sebe, brdo i tvrđavu na brdu. Stekao sam utisak da je Sajriaka tu priču već mnogo puta ispričala, možda svojoj deci. Ovo me je navelo da postanem svestan da je Sajriaka uistinu dovoljno stara da ima decu, decu dovoljno staru da su imala kad slušati i ovu i druge priče mnogo puta. Na Sajriakinom glatkom, senzualnom licu godine nisu ostavile nikakav trag; ali sveća mladosti koja je još gorela tako blistavo kod Dorkas, i bacala svoje jasno, neovosvetsko svetlo čak i oko Jolente, i sijala tako tvrdo i jako iza Tekline snage, i obasjala maglene staze nekropolisa kad je Teklina sestra Tea uzela Vodalusov pištolj pokraj groba, kod Sajriake je bila ugašena tako odavno da više čak ni parfem plamena nije ostao. Žalio sam Sajriaku.
     "Sigurno znaš priču o tome kako je naša rasa u minulim epohama stigla do zvezda i kako je morala, da bi to postigla, sklopiti pogodbu kojom se sasvim odrekla one divlje polovine sebe, tako da ti ljudi više nisu imali naklonost prema ukusu bledog vetra, niti su osećali ljubav i pohotu, niti hteli da prave nove pesme ni pevaju stare, niti da čine išta od onih drugih životinjskih stvari koje su, po sopstvenom uverenju, doneli sa sobom iz tropskih kišnih šuma sa dna vremena - mada su zapravo, tako mi je ujak rekao, te stvari donele njih. Takođe znaš, ili bi trebalo da znaš, da su ta bića, kojima su ljudi prodali sve te stvari, bila zapravo tvorevine ruku tih istih ljudi i da su mrzela, u svojim srcima, ljude. A imala su srca stvarno, mada to uopšte nije bilo u planovima ljudi koji su ih stvorili. Dakle, ta bića su odlučila da upropaste svoje tvorce, pa su to i učinila na taj način što su vratila, kad se čovečanstvo raširilo na hiljadu sunaca, sve ono što je ostalo sa njima davno pre toga.
     Toliko bi, bar, trebalo da ti je poznato. Ujak mi je pričao ovako kao ja sad tebi, a on je našao sve to, i više, zabeleženo u jednoj knjizi u svojoj zbirci. Bio je uveren da tu knjigu nije, pre njega, niko otvorio hilijadu godina.
     Ali kako su ti stvorovi uradili to što su uradili, nije toliko dobro poznato. Sećam se da sam zamišljala, kad sam bila dete, da te rđave mašine kopaju - kopaju noću, najzad uklone kvrgavo korenje starog drveća i ogole jedan gvozdeni sanduk koji su tamo zakopale kad je svet bio vrlo mlad, onda odvale katanac sa tog sanduka, a tad sve one stvari koje sam pomenula poizleću iz sanduka, kao roj zlatnih pčela. To je nerazumno, ali ja čak ni sada ne mogu ni približno da zamislim kakva je mogla biti stvarnost tih mislećih mašina."
     Setio sam se Jonasa, koji je imao laki, blistavi metal tamo gde je trebalo da bude koža njegovih bedara, ali nisam našao načina da sebi dočaram sliku kako Jonas oslobađa neku kugu da bi ljudskom rodu zadao nevolje; zato sam odmahnuo glavom.
     "Ali moj ujak je rekao da je u njegovoj knjizi pisalo da su oni baš to uradili, kao i da su pustili na slobodu ne neki roj insekata, nego poplavu svakovrsnih proizvoda, a to je bilo sračunato od strane mašina da u ljudima pobudi sve one misli koje su ljudi iza sebe ostavili zato što nije bilo moguće izraziti ih brojevima. Pravljenje svega, od gradova do čaša za krem bilo je u rukama mašina, i one su počele, pošto su hiljadu ljudskih vekova provele zidajući gradove nalik na velike mehanizme, zidati nove gradove, nalik na oblake nagomilane pred oluju, i druge, nalik na skelete zmajeva."
     "A kad je to bilo?" upitah.
     "Veoma davno - znatno pre nego što su položeni prvi kamenovi Nesusa."
     Bio sam je obgrlio jednom rukom oko pleća, a ona je dopustila da jedna njena šaka dopuzi meni u krilo; osećao sam toplotu te šake i njeno sporo traganje.
     "A u svemu što su radili, držali su se istih načela. U oblikovanju nameštaja, na primer, i u krojenju odeće. A pošto su već odavno bile mrtve one vođe koje su tako davno pre toga bile odlučile da sve misli simbolizovane odećom i nameštajem, kao i gradovima, treba zauvek da se zaborave, te pošto je narod pozaboravljao i njihova lica i njihove maksime, sad se ljudi ovim novim proizvodima oduševiše. I tako je nestalo celo to carstvo sazdano isključivo na redu i poretku.
     Međutim, iako se carstvo raspalo, bilo je potrebno dugo da svetovi poumiru. Mašine su u početku, sa ciljem da to što ljudima vraćaju ne bude opet odbačeno, smislile izvestan broj svečanih obreda i fantazmagorija, čije je izvođenje nadahnjivalo gledaoce da razmišljaju o bogatstvu, osveti ili o nevidljivom svetu. Kasnije dadoše svakom muškarcu i svakoj ženi po jednog pratioca, savetnika, nevidljivog za sve ostale oči. Deca su takve sadruge imala i mnogo ranije.
     Kad je moć mašina još više oslabila - kao što su mašine, upravo, i želele - one nisu više mogle održavati te fantome u umovima svojih vlasnika, a ni graditi nove gradove, jer gradovi koji su preostali bili su već gotovo sasvim prazni.
     Mašine su tada, po rečima mog ujaka, stigle do tačke na kojoj su se nadale da će ih ljudski rod napasti i uništiti, ali to se nije desilo, jer taj isti ljudski rod, koji je mašine ranije prezirao kao robove ili obožavao kao đavole, sada ih je veoma voleo. Zato su mašine okupile oko sebe sve one ljude koji su ih najviše voleli, pa su ih dugi niz godina poučavale o svemu onome što je ljudska rasa bila napustila; posle izvesnog vremena, mašine su umrle.
     Tada su se okupili svi oni ljudi koji su voleli mašine, a mašine volele njih, okupili su se radi toga da se posavetuju kako da sačuvaju pouke dobijene od mašina, jer znali su da na Urtu više nikada neće postojati takva mašinska rasa. Međutim, ogorčene svađe izbile su među njima. Oni nisu učili zajedno, nego je svako ponaosob slušao samo po jednu mašinu, kao da je sa njom sam na svetu. A pošto je znanja bilo tako mnogo, a učenika tako malo, mašine su svakog učile drugim stvarima.
     Zato su se ti ljudi podelili u dve grupe, a ove opet svaka u dve, pa svaka od tih opet u dve, i najzad je svaka jedinka stajala sama, okružena nerazumevanjem i mržnjom svih ostalih, i uzvraćajući jednako. Najzad svako ode na svoju stranu, neko iz gradova u kojima su mašine ranije bile, a neko još dublje u gradove; samo vrlo mali broj je ostao u onim palatama gde su mašine ranije bile, da stražari uz njihove leševe."
     Poslužitelj nam je doneo vrčeve vina bistrog maltene poput vode; ono je i ostajalo nepomično kao voda, sve dok ga neki pomicaj vrča ne bi probudio. Parfimisalo je vazduh kao oni cvetovi koje nijedan čovek ne može videti, cvetovi koje samo slepi ljudi mogu pronaći; piti to vino, bilo je kao da piješ snagu iz srca bika. Sajriaka je željno dohvatila vrč, ispila ga naiskap i bacila u ugao, gde se zatumbao zvečeći.
     "Reci mi još", rekoh joj, "o toj priči o izgubljenim arhivima."
     "Kad je i poslednja mašina bila hladna i nepomična, a svaki pojedinac koji je od njih učio odbačene i zaboravljene ljudske nauke razdvojen od svih ostalih, u srce svakoga uvukao se strah. Jer, svaki je za sebe znao da je samo smrtnik, a većina više nisu bili mladi. I svaki je uviđao da će njegovom smrću umreti i njegovo najomiljenije znanje. Tada je svaki od njih - svaki pomišljajući da se on, ili ona, jedini toga dosetio, ili dosetila - preduzeo da zapisuje ono što je saznao tokom dugih godina kada je slušao pouke mašina koje su sipale ovo skriveno znanje o divljim stvarima. Mnogo je propalo, ali još mnogo više je i sačuvano, zatim je dosta palo u ruke onih koji su to dalje prepisivali ali dodajući svoje svakodnevne dopune ili slabeći ga izostavljanjem... Poljubi me, Severijane."
     Iako nam je moja maska smetala, naše usne su se srele. Dok se odmicala, u meni navreše seni uspomena na Tekline divne, razbrbljane ljubavne poduhvate izvođene među pseudothirumima i u podzemnim budoarima Kuće Apsoluta, pa rekoh: "Zar ne znaš da je čoveku, za ovako nešto, potrebna nepodeljena pažnja?"
     Sajriaka se osmehnula. "Zato sam to i ubacila - da vidim da li slušaš. Dakle, tokom dugog vremena - a niko ne zna tačno koliko dugog, čini mi se, ali svet tada svakako nije bio tako blizu propasti sunca, a godine su bile duže - ti spisi su kružili od ruke do ruke, ili su ležali buđajući u grobnicama gde su ih autori sakrili radi bezbednosti. Bili su to fragmentarni rukopisi, protivurečni i subjektivni. Onda se neki autarh (mada oni tada nisu nazivani autarsima) ponadao da će osvojiti čitav onaj dominion koji je bio pod vlašću prvog carstva; on je na zadatak prikupljaljanja svih tih spisa poslao svoje sluge, ljude u belim odeždama koji su preturali po tavanima i rušili androsfinge podignute mašinama u spomen i ulazili u kamene ćelije davno mrtvih monahinja. Sav svoj plen su natrpali na jednu veliku gomilu u varoši Nesus, tada tek izgrađenoj, sa namerom da ga sagore.
     Ali u noći uoči zakazanog spaljivanja, taj autarh, čovek koji nikad ranije nije imao one divlje snove, u uspavanom stanju, nego samo budne sanjarije o vlasti, najzad usni jedan san. U njemu vide sve nepokorene svetove života i smrti, stena i reka, zveri i šuma, kako izmiču iz njegovih ruku zauvek.
     Pa, kad je svanulo jutro, on naredi, ne da se pale buktinje, nego da se izgradi velika građevina sa svodovima u kojoj će se čuvati sve knjige i rotulusi prikupljeni rukama tih ljudi u belim odorama. Jer pomislio je da će se, ako mu konačno propadnu svi planovi o novom carstvu, povući u to spremište i ući u one svetove koje je, dotad, nameravao da odbaci onako kao što su ih jednom odbacili drevni.
     Carski planovi su mu se najzad izjalovili, kao što su i morali, zato što prošlost ne možemo naći u budućnosti, gde se ona ne nalazi; ne možemo, bar, dok se ne završi jedan puni obrtaj metafizičkog sveta, a to je svet toliko veći i toliko sporiji od fizičkog, i dok ne dođe Novo Sunce. Ipak, on se nije povukao prema svome planu, u građevinu sa knjigama, iza tvrđavskog zida čiju je izgradnju oko te zgrade naredio; nije, jer kad se divlje stvari jednom sasvim napuste, one ostaju iza čoveka, zatvorene kao u klopku, i ne mogu se vraćati.
     Ipak, priča kaže da je autarh, pre zaptivanja zgrade sa svim tim prikupljenim spisima, odredio jednog čuvara da bdi nad njom. A kad su se dani toga čuvara na Urtu primakli svome kraju, taj je našao drugoga, a ovaj opet drugoga i tako se čuvari nastavljaju, večno verni zapovesti onog autarha, zato što su prepuni divljih misli proisteklih iz znanja koje su sačuvale mašine, a upravo takva vernost jeste jedna od tih divljih misli."
     Dok je govorila, svlačio sam odeću sa nje i počeo ljubiti njene dojke; ali sad rekoh: "Da li su sve te misli o kojima si govorila nestale iz sveta, kad ih je autarh stavio pod ključ? Zar ja nikad nisam ništa o njima čuo?"
     "Ne, nisu nestale jer su dugo išle od ruke do ruke, pa su ušle u krv celog naroda. Osim toga, priča se da ih čuvar ponekad šalje u svet; one mu se uvek vrate, ali pre toga ih neko pročita, možda jedna osoba, možda mnogo ljudi; najzad opet potonu u njegovu tamu."
     "Predivna priča", rekao sam. "Mislim da o njoj znam možda i više nego ti, ali nisam je nikada ranije čuo." Nađoh da ona ima duge noge koje se lako sužavaju od butina sličnih jastučićima od svile, do vitkih zglavkova stopala; čitavo njeno telo bilo je, uistinu, oblikovano za oduševljavanje.
     Njeni prsti dotakli su kopču koja mi je držala ogrtač na plećima. "Kako bi bilo da ovo skidaš?" upitala je. "Zar nas to ne može pokrivati?"
     "Može", rekoh.

7. ATRAKCIJA

     Malo je nedostajalo pa da se udavim u oduševljenju koje sam sa njom doživljavao, jer iako Sajriaku nisam voleo na onaj način kao nekada Teklu, niti kao što sam još i tada voleo Dorkas, iako nije bila lepa kao Jolenta nekada, osećao sam prema njoj nežnost proisteklu samo jednim delom iz onog nemirnog vina, a osim toga, Sajriaka je bila tačno onakva žena o kakvoj sam sanjao kao dronjavi dečkić u Matahinskoj kuli, pre nego što sam ugledao Teino srcoliko lice pokraj otkopanog groba; uz to, znala je o ljubavnoj umetnosti daleko više nego ijedna od one tri.
     Kad smo ustali, otišli smo do jednog srebrnog bazenčića koji se prelivao vodom, da se operemo. Tamo su se nalazile dve žene, koje su maločas bije jedna drugoj ljubavnice, kao nas dvoje, i one počeše da zure u nas i da se smeju; ali kad videše da ih neću poštedeti zato što su žene, pobegoše vriskajući.
     Tada smo prali jedno drugo. Znam da je Sajriaka mislila da ću je tada ostaviti, baš kao što sam i ja verovao da će ostaviti ona mene; ali nismo se razdvojili (mada je, možda, bilo bolje da jesmo), nego smo otišli u tihi mali vrt, pun noći, i zaustavili se pored jednog usamljenog vodoskoka.
     Držali smo se za ruke kao mala deca. "Jesi li ikada posetio Kuću Apsoluta?" upita ona. Gledala je naše odraze u vodi natopljenoj mesečinom i govorila tako tiho da sam je jedva čuo.
     Rekoh joj da sam tamo bio, a na te reči njena se šaka steže jače na mojim šakama.
     "A jesi li tamo posetio Vodoskok orhideja?"
     Odmahnuo sam glavom.
     "Bila sam i ja u Kući Apsoluta, ali Vodoskok orhideja nisam nikad videla. Priča se da, kada autarh ima družbenicu - naš je nema - ona sedi sa svojim dvorkinjama tamo, na najlepšem mestu na svetu. Čak i sada, samo najlepše žene dobijaju pravo da tamo šetaju. Kad smo bili tamo, odseli smo, moj lord i ja, u jednoj malenoj sobi koja je odgovarala našem armigerskom statusu. Jedne večeri, kad je moj gospodar bio otišao, a ja nisam znala kuda, izišla sam u hodnik, i dok sam tako stajala gledajući na jednu i na drugu stranu, naišao je neki visoki dvorski službenik. Nisam znala ni njegovo ime, ni šta je po dužnosti, ali sam ga zaustavila i pitala da li bih smela otići do vodoskoka, to jest do kladenca, orhideja."
     Zaćutala je. Prođoše tri ili četiri daha vremena bez ikakvog zvuka osim muzike iz arhonovih paviljona i zvonkog žubora vodoskoka.
     "A on je stao i pogledao me, i to, čini se, sa izvesnim iznenađenjem. Ne možeš znati kako je to biti mala armigeta sa severa, u haljini koju su sašile tvoje sopstvene sluškinje, i sa provincijalnim nakitom, i doživeti da te pogleda neko ko je čitav život proveo među uzvišenima Kuće Apsoluta. On se onda nasmešio."
     Sada je jako stegla moju šaku.
     "I kazao mi: niz taj i taj hodnik, skrenuti kod takve statue, uz jedno stepenište, pa stazom od slonovače. O, Severijane, ljubavniče moj!"
     Lice joj je zračilo sjajem kao mesec sam. Znao sam da je taj trenutak, koji je upravo opisala, bio kruna njenog života i da je njoj sad ljubav koju joj dadoh dragocena jednim delom, možda i velikim delom, zbog toga što sam doprineo da se ona priseti tog trenutka kad je njenu lepotu ocenjivao neko ko je, po njenom osećanju, bio i dostojan da izrekne takav sud, i kad je za njenu lepotu zaključeno da nije nedovoljna. Razum mi je govorio da bi trebalo zbog ovoga da budem uvređen, ali ja u sebi nisam nalazio takvu reakciju.
     "On je otišao, a ja sam krenula po njegovim uputstvima - desetak koraka, dvadesetak. Onda sam srela svog lorda i on mi je naredio da se vratim u našu sobicu."
     "Shvatam", rekoh i pomerih mač na leđima.
     "Mislim da uviđaš. Da li je, onda, pogrešan moj postupak kad ga izneveravam ovako? Šta ti misliš?"
     "Nisam sudija."
     "Svako mi sudi... svi moji prijatelji... svi moji ljubavnici, od kojih ti nisi ni prvi ni poslednji; čak i one dve ženske u kaldarijumu maločas."
     "Nas od detinjstva obučavaju ne da sudimo, nego da samo izvršavamo presude koje nam dostave sudovi Komonvelta. Neću izricati sud ni o tebi, ni o njemu."
     "Ja izričem sudove", reče ona i okrete lice ka blistavoj, tvrdoj svetlosti zvezda. Prvi put od kada sam je ugledao preko gužve u balskoj dvorani, razumeo sam kako je bilo moguće da ozbiljno pomislim da je kaluđerica tog reda u čijoj se odori nalazila. "Ili, bar, govorim sebi da donosim sudove. I presuđujem da sam kriva, ali ne mogu se zaustaviti. Mislim da privlačim k sebi ljude kao što si ti. Jesi li ti bio privučen? Znam da je tamo bilo žena lepših od mene."
     "Pa, nisam siguran", rekoh. "Dok smo putovali ovamo, ka Traksu..."
     "Imaš i ti priču, zar ne? Ispričaj mi, Severijane. Ja sam tebi već ispričala jedinu, ili maltene jedinu, zanimljivu stvar koja mi se ikad desila."
     "Dok smo bili na putu ovamo, mi - objasniću neki drugi put s kim sam to bio - dospeli smo u društvo jedne veštice, njene famule i jednog njenog klijenta, koji je došao na određeno mesto da ponovo udahne dušu telu jednog davno mrtvog čoveka."
     "Zaista?" Sajriakine oči su se iskrile. "Predivno! Čula sam za takve stvari, ali ih nikad nisam videla. Pričaj mi o tome, ali se postaraj da pričaš samo istinu."
     "Nema, zaista, mnogo da se kaže. Naš put vodio je kroz jedan napušten grad i kad smo videli njihovu vatru, otišli smo do nje jer smo sa sobom imali nekog bolesnog. Kad je veštica vratila u život tog čoveka radi čijeg oživljavanja je i došla, ja sam u prvi mah pomislio da ona oživljava ceo grad. Tek nekoliko dana kanije sam shvatio..."
     Onda uvideh da ne mogu da kažem to što sam razumeo, jer se to zapravo nalazi na nekom nivou značenja iznad jezika, nivou za koji rado verujem da jedva i postoji, iako bismo se do njega često peli i nesvesno, samo da nema stalne disciplinovanosti koju, zato što smo tako naučeni, namećemo svome ramišljanju.
     "Nastavi."
     "Nisam stvarno razumeo, dakako. Još razmišljam o tome i još ne razumem. Ali znam da je ona nekako vraćala u život njega, a on je vraćao u život kameni grad, donosio ga je sa sobom, kao svoju pozadinu. Povremeno sam pomišljao da taj grad možda i nije nikad imao stvarnost izvan njega, tako da smo mi, jašući po njegovim pločnicima i ruševinama njegovih zidova, jahali zapravo među kostima tog čoveka."
     "A da li je on došao?" upita ona. "Reci mi!"
     "Jeste, vratio se. A onda je taj klijent umro, a umrla je i ona bolesnica koja je bila sa nama. A Apu-Punčau - tako se zvao onaj mrtvi čovek - opet je nestao. Veštice su, rekao bih, pobegle, mada je moguće i da su odletele. Ali hteo sam da kažem da smo sledećeg dana nastavili pešice i proveli sledeću noć u kolibi jedne siromašne porodice. Te noći, dok je žena koja je bila sa mnom spavala, razgovarao sam sa domaćinom; činilo se da on zna mnogo o tom kamenom gradu, mada nije znao njegovo prvobitno ime. A govorio sam i sa njegovom majkom, za koju verujem da je znala i više nego on, mada nije htela tako mnogo da mi kaže."
     Oklevao sam; nije mi bilo lako da pričam stvari te vrste ovoj ženi. "Prvo sam pretpostavio da su preci to dvoje bili, možda, poreklom iz tog grada, ali oni su onda izjavili da je grad uništen znatno pre dolaska njihove rase. Ipak, oboje su znali mnogo folklornih predanja o toj varoši zato što je taj čovek još od detinjstva tragao za blagom po njoj, mada, po njegovim rečima, nikada nije našao ništa osim odvaljenog kamenja, polomljene grnčarije i tragova drugih tragača koji su tamo bili pre njega. 'U davna vremena', rekla mi je njegova majka, 'verovalo se da zakopano zlato možeš izvući na taj način što zakopaš nekoliko svojih zlatnika u zemlju, uz ovakvu ili onakvu zvrčku. Mnogi su to probali, pa su neki zaboravili mesto, ili su kasnije bili u nemogućnosti da te svoje novčiće iskopaju. To moj sin nalazi. To je hleb koji jedemo."
     Prisetih se kakva je bila te noći, pogrbljena, stara, kako je grejala šake uz vatricu od zapaljenog busenja. Možda je ličila na jednu od Teklinih starih dadilja, jer nešto u vezi sa tom staricom dovuklo je Teklu bliže površini mog uma, bliže nego što je bila ijednom još od vremena Jonasovog i mog zatočeništva u Kući Apsoluta, tako da sam jednom, ili dvaput, primećujući sopstvene šake, bio iznenađen što su mi prsti toliko debeli i što su smeđe boje i što na njima nema nijednog prstena.
     "Nastavi, Severijane", reče Sajriaka opet.
     "Tada mi je ta baba rekla da u tom kamenom gradu zaista postoji nešto što privlači sebi slična bića. 'Čuo si priče o nekromanserima', rekla je, 'koji traže i hvataju duhove mrtvih. A znaš li da postoje i vivimanseri među mrtvima koji prizivaju sebi one koji su u stanju da njih vrate u život? U tom kamenom gradu postoji jedan takav i on jednom ili dvaput u svakom sarosu prizove nekog ko onda večera sa nama.' Posle toga je rekla svom sinu: 'Sećaš se onog ćutljivog čoveka koji je spavao pored svog štapa? Bio si samo dete, ali mislim da ćeš ga se setiti. Bio je poslednji, do večeras.' Tad mi je bilo jasno da je i mene privukao vivimanser Apu-Punčau, mada ništa nisam tada osetio."
     Sajriaka me pogleda iskosa. "Da li to znači da sam ja mrtva? Da li mi to govoriš? Kazao si mi da postoji veštica nekromanser i da si ti tek tako nabasao na njeno ognjište. Međutim, ja bih rekla da nije bila veštica, nego veštac, naime, ti lično, a ta bolesna osoba je nesumnjivo bila tvoja klijentkinja, dok ti je ta druga žena bila sluškinja."
     "To je zato što sam propustio da ti ispričam mnoge važne delove priče", rekoh. Malo je nedostajalo pa da se nasmejem na pomisao da bih ja mogao biti veštac; ali mi Kandža poče pritiskati grudnu kost, govoreći mi da sam, kroz njenu ukradenu moć, postao zaista veštac u svakom pogledu, osim u tome što još nisam uvideo da sam veštac; potom sam shvatio, na isti onaj način na koji sam "shvatio" ranije - da je Apu-Punčau, doduše, dovukao Kandžu sebi u dohvat, ali da je nije mogao (ili nije hteo?) oduzeti od mene. "A što je najvažnije", nastavio sam, "kad je taj revenant, povratnik iz mrtvih, nestao, u blatu je ostala jedna skerletna odežda Pelerinki, slična onoj koju sada ti nosiš. Imam je u jahačkoj torbici. Da li se Pelerinke bave, pomalo, i nekromansijom?"
     Odgovor na ovo pitanje nikada nije stigao do mene, jer tek što sam to izgovorio, visoka arhonova prilika pojavi se na uzanoj stazi koja je vodila do vodoskoka. Bio je pod maskom i kostimiran kao psoglava avet - smrtovesnik, bargest, pa ga ja ne bih ni poznao da sam ga video u dobroj svetlosti; ali upravo mrak u vrtu poništio je delotvornost njegovog kostima tako potpuno, da ni ljudske ruke ne bi mogle potpunije: čim sam ocenio njegovu visinu i njegov način hoda, bio sam siguran da je on.
     "A-ha", reče on. "Našao si je. Trebalo je da to predvidim."
     "Mislio sam da je ona", rekoh mu, "ali nisam bio siguran."

8. NA LITICI

     Zemljište palate napustio sam kroz jednu od onih kapija koje su bile okrenute ka čvrstom tlu, a ne ka vodama reke. Tamo je stražarilo šest vojnika, bez ikakvog traga one opuštenosti kojom su se odlikovala ona dvojica na rečnom stepeništu pre nekoliko smena vremena. Jedan mi je učtivo, ali sasvim jasno, zaprečio put i zapitao me da li moram da odem tako rano. Ja sam se identifikovao i rekao da, na žalost, moram - jer me čeka još posla te noći (što je bilo tačno), budući da ću sutra imati težak dan (što je, takođe, bilo i te kako tačno).
     "E, onda si ti junak." Taj vojnik je sad zvučao donekle prijateljskije. "Zar nemaš oružanu pratnju, liktore?"
     "Imao sam dvojicu ključara, ali sam ih pustio da odu. Ništa me ne sprečava da i sam nađem put do Vinkule."
     Drugi vojnik, koji do tad nije progovarao, reče: "Možeš ostati unutra do jutra. Oni će ti naći neko mirno mestašce da prilegneš."
     "Da, ali onda moj posao ne bi bio obavljen. Bojim se da moram otići sad."
     Onaj koji mi je zaprečavao put stade u stranu. "Rado bih uputio nekoliko ljudi sa tobom. Ako sačekaš samo trenutak, tako ću i učiniti. Moram dobiti dopuštenje od gardijskog oficira."
     "To neće biti potrebno", rekoh mu i odoh pre nego što su mogli reći išta više. Nešto se, očigledno, komešalo u tom gradu - a moglo se pretpostaviti da je posredi počinilac onih ubistava o kojima mi je moj narednik govorio; činilo se maltene sigurno da se još jedna smrt dogodila dok sam bio u arhonovoj palati. Ta misao me je ispunila prijatnim uzbuđenjem - ne zbog toga što bih bio tako glup da pretpostavim da sam nadmoćan u odnosu na sve moguće napade, nego što je ideja da ću možda biti napadnut, da ću se suočiti sa smrću te noći u mračnim ulicama Traksa, doprinosila umanjenju one potištenosti koju bih inače osećao. Ovaj nefokusirani strah, ova noćna opasnost bez lica, to je bio najraniji od mojih dečijih strahova; zato je, sad kad je detinjstvo ostalo za mnom, imao za mene svojstvo podsećanja na dom, koje sve stvari iz detinjstva imaju kad sasvim odrastemo.
     Nalazio sam se, već, na istoj onoj strani reke gde i straćarica koju sam posetio tog popodneva i nije mi bilo potrebno da opet uzimam čamac; ali ulice mi bejahu nepoznate, a u onom mraku su izgledale kao lavirint sačinjen da bi baš mene zbunio. Nekoliko pogrešnih polazaka sam napravio, dok nisam našao onaj uzani put koji sam hteo, a koji je vodio uz liticu.
     Stanovi duž leve i desne strane te uličice, koji su ranije stajali u tišini dok su čekali da se moćni kameni zid naspram njih uzdigne i zakloni im sunce, sad su bili uzmrmljani glasovima, a poneki prizor je i sijao blagom svetlošću lampe koja sagoreva masnoću. Dok je Abdiesus terao brigu na veselje u svojoj palati dole, skromni narod na visokoj litici takođe je slavio, ispoljavajući radost koja se od njegove razlikovala pre svega po manjem stupnju divljanja. Prolazeći, čuo sam i zvuke ljubavi, baš kao što sam ih nedavno, rastajući se konačno od Sajriake, čuo i u njegovom vrtu; i tihe razgovore ljudi i žena sam čuo, i kojekakva blebetanja, ovde baš kao i tamo. Vrt palate bio je namirisan svojim cvećem, a vazduh ispran vodoskocima i velikim kladencem hladnoga Acisa koji je hitao nadomak palate. Ovde od tih mirisa nije bilo ni traga, ali je zato povetarac povremeno kretao između sirotinjskih kućica i pećina začepljenih usta, donoseći ili smrad smeća, ili miris čaja koji se kuva, ili neke jadne čorbe, ili, neki put, samo čisti vazduh planina.
     Kad sam se našao na tako visokom delu klifa, da tu više nije stanovao niko tako bogat da bi sebi mogao priuštiti ikakvu svetlost osim one od kuhinjske vatrice, okrenuo sam se i osmotrio tu varoš manje-više isto onako kao ranije - ali, dakako, u sasvim drugom raspoloženju - sa grudobrana dvorca Acies. Postoji predanje da u planinama ima pukotina tako dubokih, da čovek na njihovom dnu može videti zvezde - što bi značilo da su to pukotine koje prolaze pravolinijski kroz celu planetu. Sad sam se osećao kao da sam našao takvu. Prizor je bio kao da gledam neko sazvežđe, kao da je otpao čitav Urt, a ja ostao zagledan u zvezdani bezdan.
     Izgledi su bili da je potraga za mnom već otpočela. Zamislio sam kako arhonovi dimarsi jašu kasom kroz tihe ulice, možda noseći baklje koje su dograbili iz vrta. Daleko gora bila je pomisao na ključare, kojima sam do sada komandovao, kako počinju lepezasto da se šire iz Vinkule. Ali nisam video nikakva pokretna svetla, niti sam čuo daleke, promukle povike; a ako je Vinkula bila uznemirena, to nije bilo uznemirenje koje bi se prenosilo na paučinu mračnih ulica na suprotnoj litici, s one strane reke. Trebalo bi da se vidi i svojevrsno namigivanje svetlosti na mestu gde bi se velika kapija otvarala da propusti maločas uzbunjene ključare, pa zatvarala, pa opet otvarala, ali ni toga nije bilo. Najzad se okrenuh da nastavim uspon. Ne, uzbuna još nije data. Odjeknuće, međutim, uskoro.
     U izbi, nijednog zraka svetla, nijednog zvuka govora. Pre nego što sam ušao, izvadio sam Kandžu iz njene kesice, zato što sam se plašio da, kad se nađem unutra, više neću imati smelosti da to učinim. Umela je Kandža da zablešti kao vatromet, na primer u onoj krčmi u Saltusu. Umela je i da ostane sasvim bez svetlosti, kao najobičnije parče stakla. Te noći u potleuši nije blistala, nego se žarila plavetnilom tako tamnog preliva da je izgledalo da to ne navire svetlost, nego, maltene, neka providnija tama. Od svih imena Pomiriteljevih, najmanje se, rekao bih, koristi, a mene je oduvek najviše zbunjivalo ono koje glasi: Crno Sunce. Posle te noći imao sam osećaj da sam blizu da ga shvatim. Nisam bio u stanju da taj dragulj držim prstima, kao što sam ranije često činio i kao što ću i kasnije činiti; položio sam ga na dlan desne šake da ne bih svojim doticanjem činio više svetogrđa nego što je bilo sasvim neizbežno. Sa Kandžom tako na dlanu ispred sebe, pogurio sam se i ušao u potleušicu.
     Devojka je ležala na istom mestu gde i to popodne. Ako je još disala, ja to nisam mogao čuti; pomicala se nije. Dečak sa inficiranim okom spavao je na goloj zemlji pokraj njenih nogu. Sigurno je novcem dobijenim od mene kupio hranu; po podu su bili razbacani oglodani ostaci klipova kukuruza i kore sljuštene sa voća. Na tren sam se usudio da se ponadam da se ni jedno ni drugo neće probuditi.
     Duboka svetlost Kandže pokazala je da je lice te devojke izmučenije i užasnije nego što mi se po danu učinilo; bore ispod očiju sad su bile upadljivije, udubine obraza takođe. Imao sam osećanje da bi trebalo da kažem nešto, da prizovem nekom formulom Inkreatora i njegove glasnike, ali usta su mi bila suva i bezgovorna gore nego gubica ma koje zveri. Polako sam spuštao šaku, sve dok njena senka nije potpuno zaklonila plavu svetlost koja je po devojci padala. Kad sam opet digao šaku, nikakve promene nije bilo i ja se, pamteći da Kandža nije pomogla Jolenti, zapitah da li je moguće da Kandža ne deluje uspešno na žene, ili da je potrebno da je žena sama uzme. Onda sam Kandžom dotakao devojčino čelo, tako da je na trenutak izgledala kao treće oko na tom smrtolikom licu.
     Nikada ni pre ni kasnije nisam upotrebio Kandžu sa tako zapanjujućim dejstvom; ujedno, to je bio možda jedini primer u kome nije bilo moguće objasniti dejstvo Kandže ma kakvim mojim samozavaravanjem, ili podudarnošću makar i najslabije verovatnom. Nije isključeno da je čovekomajmun zaustavio svoje krvarenje snagom vlastite vere, možda je ulan na drumu blizu Kuće Apsoluta bio samo ošamućen i možda bi se u svakom slučaju vratio u život, a utisak da su Jonasove rane bile ublažene mogao bi se objasniti optičkom varkom.
     Ali sada je bilo kao da je neka nezamisliva sila učinila svoje u razmaku između dva hronona i pomakla Vaseljenu iz šina. Devojčine prave oči, tamne kao dva jezera, otvorile su se. Njeno lice više nije bilo maska smrti, kao maločas, već samo iscrpljeno lice mlade žene. "Ko si ti u toj blistavoj odeći?" upita ona. Onda dodade: "O, pa ja sanjam."
     Rekoh joj da sam prijatelj i da nema razloga da me se plaši.
     "Ne plašim se", reče ona. "Plašila bih se da sam budna, ali to sad nisam. Izgledaš kao da si pao sa neba, ali ja znam da si samo krilo neke jadne pice. Da li te je Džejder uhvatio? Pevaj mi..."
     Opet joj se oči sklopiše; sad sam čuo i njeno tiho disanje. Lice joj je ostalo kao i dok su oči bile otvorene: mršavo, istanjeno, ali bez pečata smrti na sebi.
     Podigao sam dragulj sa njenog čela i dotakao njime dečakovo oko na isti način kao maločas lice njegove sestre, ali nisam siguran da je to bilo potrebno. Oko je izgledalo normalno još pre nego što je dobilo poljubac Kandže; infekcija je, možda, bila već potučena. Promeškoljio se u spavanju i uzviknuo kao da u nekom snu trči ispred sporijih dečaka i poziva ih da pođu za njim.
     Vratio sam Kandžu u vrećicu i seo na zemljani pod među šapurine i kore, slušajući njega. Posle nekog vremena umirio se. Svetlost zvezda stvarala je mutni okvir blizu vratiju; u svim ostalim delovima izbe vladala je potpuna pomrčina. Čuo sam ravnomerno disanje i tog dečaka i njegove sestre.
     Njene su reči bile da sam ja blistavo obučen - ja, koji sam od unapređenja u kalfu nosio fuligin, a pre toga sive dronjke. Znao sam da je bila zasenjena svetolšću na svom čelu - tad bi njoj ma šta, ma kakvo odelo, izgledalo blistavo. Pa ipak, imao sam osećaj da je, na neki način, ta njena opaska bila i istinita. Ne u smislu (a baš sam bio u iskušenju da to napišem) da sam od tog časa zamrzeo svoj ogrtač, pantalone i čizme; više je u pitanju bilo to da sam stekao svojevrsno osećanje da ti komadi odeće jesu uistinu kostim, kao što su ljudi i mislili u arhonovoj palati, možda i pozorišni kostim kao što je izgledalo kad sam igrao u drami dr Talosa. Čak i mučitelj je čovek, a za čoveka nije prirodno da se oblači uvek, bez izuzetka, u tu boju tamniju od crne. Prezirao sam svoje licemerje dok sam nosio smeđi ogrtač dobijen u Agilusovoj radnji; a fuligin ispod toga bio je, možda, licemerje jednako veliko ili veće.
     Tek tada je istina počela da se nameće mome umu. Ako sam mučitelj ikada istinski bio, mučitelj u onom smislu kako su majstor Gerlous i majstor Palaemon bili mučitelji, sad sam to prestao biti. Ovde, u Traksu, data mi je druga prilika. Doživeo sam neuspeh i tu, a treće prilike neće biti. Mogao bih još da nađem zaposlenje, koristeći svoju veštinu i svoju odeću; posao, ali ne više od toga. Nesumnjivo, bilo bi mi bolje da sve to uništim i da pokušam naći sebi mesto među vojnicima koji se bore u ratu na severu, čim mi pođe za rukom - ako to ikad bude - da vratim Kandžu.
     Dečko se pomakao, izgovorio neko ime koje je sigurno bilo ime njegove sestre. Ona je, još spavajući, nešto promrmljala. Ustao sam, gledao ih još jedan časak, pa se izvukao tiho napolje, plašeći se da bi ih mogao uplašiti prizor mog tvrdog lica i dugačkog mača.

9. SALAMANDER

     Napolju, zvezde kao da su bile sjajnije, a Kandža je, prvi put posle mnogo nedelja, prestala da mi pritiska prsa.
     Dok sam silazio uskom stazom, nije više bilo potrebno da zastajkujem i okrećem se da bih gledao grad. On je ležao raširen ispred mene, sa svojih deset hiljada treptavih svetlosti, od stražarske vatre na tvrđavi Acies, do odsjaja stražarskih prozora u vodama koje se sjuruju pod Kapulus.
     Nesumnjivo su sve kapije bile već zatvorena za mene. Čak i ako dimarsi još nisu izjahali, izjahaće pre nego što stignem do ravnog terena oko reke; a mene je bila obuzela rešenost da vidim Dorkas još jednom pre nego što odem iz grada, i ne samo rešenost nego odnekud i uverenje da će mi to poći za rukom. Upravo sam počinjao da razmišljam o planovima za kasniji beg preko zidina, kad jedna nova svetlost planu daleko dole.
     Bila je, na toj razdaljini, mala, kao i ostale - samo tačkica kao od uboda čiodom; ipak, nije nikako ličila na njih, a moj um ju je zabeležiio možda samo zato što nisam znao ništa sa čime bih je mogao uporediti. Svojevremeno sam video ispaljivanje pištolja punim potencijalom; bilo je to one noći u nekropolisu kada je Vodalus digao iz groba mrtvakinju, a zrak energije bio je koherentan i rascepio je maglu kao munja. Ova vatra nije ličila na to, ali je ipak više ličila na to nego na išta drugo čega sam se mogao setiti. Razgorela se nakratko, pa zgasla, a jedan otkucaj srca docnije osetio sam kako se talas toplote preliva preko mog lica.
     Nakako promaših, u mraku, malu gostionu zvanu "Patkino gnezdo". Ni do danas ne znam da li sam negde pogrešno skrenuo, ili sam jednostavno prošao pored zakapčenih prozora, ne primećujući firmu iznad glave. Bilo kako bilo, uskoro sam se našao na većoj udaljenosti od reke nego što je trebalo; energično sam hodao jednom ulicom koja je, neko vreme, vodila, ako ništa drugo, bar uporedo sa liticom. Osećao sam u nozdrvama miris oprženog mesa, kao pri žigosanju. Već sam pomišljao da se okrenem i pođem natrag, kad se u mraku sudarih sa jednom ženom. Tako smo se jako i neočekivano sudarili da je malo nedostajlo da padnem; zateturao sam se unazad i čuo kako njeno telo pada na kamen.
     "Video vas nisam", rekoh, pružajući ruke dole ka njoj.
     "Beži! Beži!" jeknula je. A onda: "O, o, o, pomozi mi da se dignem." Njen glas bejaše neodređeno poznat.
     "Zašto bih bežao?" Pomogoh joj da ustane. Pri slaboj svetlosti, njeno lice bilo je samo mrlja, ali činilo mi se da ipak i tako vidim na njemu stravu.
     "To je ubilo Jurmina. Izgoreo je živ. Njegov štap je još goreo kad smo ga našli. On..." Ostatak onoga što je nameravala da kaže pretvorilo se u jecanje.
     "Šta je spalilo Jurmina?" Pošto nije odgovorila, protresao sam je, ali ona je zbog toga samo počela još jače plakati. "Ma zar ja tebe ne poznajem? Kazuj, ženo! Ti si vlasnica 'Patkinog gnezda'. Vodi me tamo!"
     "Ne mogu", reče ona. "Plašim se. Dajte mi ruku, molim vas, sire. Treba da uđemo u neku zgradu."
     "Fino. U 'Patkino gnezdo' ćemo. Ne može biti daleko - ama, šta je ono?"
     "Predaleko!" zaplaka ona. "Predaleko!"
     U ulici se, osim nas, nalazilo još nešto. Ne znam da li sam zbog svoje nepažnje propustio da primetim njegov nailazak, ili je do tog časa bilo neprimetno; u svakom slučaju, odjednom je bilo - tu. Čuo sam da ljudi koji se užasavaju pacova kažu da osete tačan trenutak kad je pacov ušao u kuću, iako ga ne mogu videti. Tako je bilo sad. Osećala se jara, bez topline; u vazduhu nije bilo nikakvog mirisa, ali sam osetio da se crpi i gubi moć tog vazduha da podržava život.
     Žena kao da još nije bila svesna toga. Ona reče: "To je sagorelo trojicu prošle noći blizu harene, a noćas, kažu, jednog, blizu Vinkule. A sad Jurmina. Ono, priča se, traži nekog."
     Setih se notula i onog bića koje se vuklo duž zidova "Predsoblja" u Kući Apsoluta, i rekoh: "Mislim da ga je našlo."
     Pustih je da ide, pa se okretoh jedanput, dvaput, nastojeći da otkrijem gde se to stvorenje nalazi. Povećavala se jara, a svetlosti nije bilo. Bio sam u iskušenju da izvučem Kandžu da bih pri njenom sjaju nešto video; onda sam se setio kako je Kandža probudila ono što je spavalo ispod rudnika čovekomajmuna, pa zaključih da bi Kandžina svetlost mogla pomoći ovom biću, ma šta ono bilo, da me pronađe. Nisam bio ubeđen da će moj mač biti protiv tog stvora delotvorniji nego što je bio protiv notula kad smo Jonas i ja bežali od njih kroz kedrovu šumu; ipak, isukao sam ga.
     Već sledećeg trenutka zatutnjaše kopita, prolomi se silovit povik i dvojica dimarha nahrupiše oko ugla, ni sto koraka daleko od mene. Da je bilo više vremena, osmehnuo bih se videći kako tačno odgovaraju prilikama koje sam bio zamislio. Ali sad, vatrometno plamsanje njihovih kopalja pokaza obrise nečeg mračnog i zgurenog što je stajalo između nas.
     Šta god da je bilo, okrenulo se ka svetlu, a onda kao da je počelo da se otvara, kao kakav cvet, i da raste, i to, maltene, brže nego što se okom moglo pratiti; pri tome se i tanjilo, najzad postajući stvorenje od svetlucave gaze, vrelo, a ipak na neki način reptilsko, baš kao što su one šarolike zmije, koje ljudi donose iz severnih džungli i koje ponekad vidimo, ipak reptili, iako izgledaju kao umetnička dela od obojenog emajla. Jahaće zveri tih vojnika propele su se i zavrištale, ali jedan od njih dvojice, pokazujući više prisustva duha nego što bih ja pokazao, ispali svoje koplje u stvora s kojim se suočavao. Nastade silovit blesak svetla.
     Gazdarica "Patkinog gnezda" klonu na mene, a ja, ne želeći da je izgubim, privih slobodnu ruku oko nje, da ne padne. "Mislim da to biće traži živu toplotu", rekoh joj. "Trebalo bi da navali na destrijere. Izvući ćemo se."
     Tek što sam to rekao, okrenulo se ka nama.
     Već sam rekao da je, viđeno otpozadi, kad se otvorilo prema dimarsima, izgledalo kao reptilski cvet. Sad, kad smo ga sagledali u njegovom punom užasu i veličanstvenosti, taj utisak nije nestao, ali je bio dopunjen sa još dva utiska. Prvi je bio silovita, neovosvetska vrelina; i sad se činilo da je to reptil, ali reptil koji izgara na neki način koji na Urtu nikad nije viđen, kao da je neka aspida upala pravo iz užarene pustinje u grudvu snega. Drugi je bio lepršanje, iscepano lepetanje na nekom nevazdušnom vetru. Stvorenje je i dalje ličilo na cvet, ali cvet čije su latice, sačinjene od bele i bledožute boje i od vatre, pokidane razbesnelom olujom koja se rađa u srcu cveta samog.
     U svim tim utiscima, okružujući ih, natapajući ih, bio je užas koji ja ne mogu opisati. On je iz mene izvlačio svu odlučnost i svu snagu, tako da u tom času nisam mogao ni da bežim ni da napadam. Kao da smo to biće i ja fiksirani u jednoj vremenskoj matrici koja nema nikakve veze ni sa prošlošću ni sa budućnošću i koja drži svoja jedina dva stanovnika u potpunoj nepomičnosti, tako da ne može ničim biti izmenjena.
     Ovu začaurenost razbio je jedan povik. Druga grupa dimarha uletela je galopom u ulicu iza nas i, ugledavši to stvorenje, ošinula svoje atove da jurišaju. Za manje od trajanja jednog daha već su jurili olujno oko nas i tad nismo bili pregaženi samo zahvaljujući uplivu Svete Katarine lično. Ako sam ikada sumnjao u hrabrost autarhove vojske, te sumnje sam tada izgubio, jer obe grupe se baciše na čudovište kao lovački psi na jelena.
     Uzalud im beše. Sevnulo je zasenjujuće, osetila se stravična jara. Držeći i sad polusvesnu ženu, pojurih punim trkom niz ulicu.
     Nameravao sam da skrenem na istom onom mestu gde su dimarsi ušli u ulicu, ali u panici (da, u panici sam bio, i ne samo ja, jer u mom umu je vrištala Tekla) skrenuh oko nekog ugla ili prerano, ili prekasno. Umesto da produžim strmo ka donjim delovima grada, kao što sam očekivao, nađoh se u slepoj uličici, tačnije u jednom obzidanom malom dvorištu na stenovitoj izbočini koja je stršala iz litice u prostor. Dok sam ja shvatio šta nije kako treba, ono stvorenje se pojavilo, sada opet patuljasto i izobličeno, ali zračeći strašnom nevidljivom energijom, na ulazu u dvorište.
     Pod svetlošću zvezda izgledalo je tako kao da je to mogao biti i neki pogureni starac u crnom kaputu, ali ja nikad nisam osetio više straha nego tada, videći ga. Zadnji deo dvorišta bio je zatvoren jednom straćarom: većom od one izbe u kojoj su patili onaj dečak i njegova bolesna sestra, ali sastavljenom od štapova i blata, na isti način. Grunuo sam nogom u vrata tako da su uletela unutra i utrčao u tu jazbinu skrpljenu od nekoliko odvratnih sobičaka; projurio sam kroz jednu sobicu, pa kroz drugu, pa kroz treću u kojoj je ležalo , spavajući, petoro ili šestoro muškaraca i žena, pa sam onda uleteo u četvrtu - i video prozor nadnet nad grad otprilike kao što se nadnosi bedem Vinkule. Bio je to kraj, najudaljenija soba te kuće: visila je kao lastino gnezdo iznad provalije duboke (činilo se u tom trenutku) beskonačno.
     Iz sobe kroz koju smo upravo prošli čuo sam gnevne glasove ljudi koje sam probudio. Neko je žestokim razmahom otvorio vrata, da istera uljeza napolje, ali je, izgleda, odmah video svetlucanje Terminus Esta; stao je, opsovao i okrenuo se natrag. Trenutak kasnije neko je kriknuo i ja sam znao da je žar-biće ušlo u izbu.
     Pokušah da postavim ženu na noge, ali ona se samo sruči pored mene. Izvan prozora nije bilo ničeg - blatom lepljeni zid okončavao se nekoliko lakata niže, a podupirači poda nisu se pružali nimalo izvan zida. Ispred mene, streha od trule trave davala je mojoj šaci slabiji oslonac nego što bi davale niti "viline kosice". Dok sam se upinjao da ipak nekako uhvatim taj krov, naiđe poplava svetlosti tako jake, da je uništila sve boje i bacila senke mračne poput fuligina samog, senke nalik na pukotine kosmosa. Tad mi je bilo jasno da se moram ili boriti, pa poginuti kao oni dimarsi, ili skočiti; okrenuh se da se suočim sa tim bićem koje je došlo da me ubije.
     Još nije ušlo u sobu gde sam bio, četvrtu, ali sam ga video u trećoj, kroz otvorena vrata; bilo je opet raskriljeno, kao na ulici. Pred čudovištem je ležalo, na podu od kamena, telo neke jadne starice, napola izgorelo; pred mojim očima, čudovište se prignulo uz nju, zauzimajući, maltene bih se zakleo, ispitivačku pozu. Njeno meso se dizalo u plikovima i cvrčalo kao masno pečenje, onda je pootpadalo. Već sledećeg trenutka i to meso, a i same gole kosti, postadoše samo bledi pepeo, a stvorenje ga, nastupajući dalje, razasu.
     Bejaše Terminus Est najbolje sečivo ikada iskovano, ali ja sam znao, tada, da njime ništa neću moći protiv sile koja je potukla takvo mnoštvo konjanika; pa sam zato palošinu odbacio, u nejasnoj nadi da će, tu negde po strani, možda biti pronađena i jednog dana vraćena majstoru Palaemonu; izvukao sam Kandžu iz kesice koja mi je visila oko grla.
     Bila mi je to poslednja, i sasvim slaba, prilika; vrlo brzo sam uvideo da je propala. Ma kojim čulima da je to biće osećalo svet oko sebe (a po njegovom kretanju sam zaključio da je na našem Urtu maltene slepo), taj dragulj je ugledalo jasno i nije ga se uplašilo. Sporo nastupanje čudovišta pretvori se u hitro, odlučno slivanje napred. Pojavi se na vratima - grunu oblak dima, začu se lomljava, i tog stvora više nije bilo. Odozdo je sevala svetlost, kroz rupu koju je čudovište progorelo u nejakome podu što je počinjao na mestu gde se okončavalo stenovito proširenje, opruženo iz litice; u prvom trenutku to je još bila bezbojna svetlost čudovišta, onda su se počeli naglo smenjivati pastelni prelivi - paunska plava, ljubičasta, pa ružičasta. Najzad, samo slabi, crvenkasti sjaj požara.

10. OLOVO

     U jednom trenutku sam mislio da ću i ja pasti kroz tu rupetinu u sredini sobice; ipak, moja nastojanja da dohvatim Terminus Est i da dovučem gazdaricu "Patkinog gnezda" do bezbednog mesta bila su na kraju uspešna, iako je samo malo nedostajalo pa da se u provaliju sruši čitav taj uzdrhtali ostatak sobice - zajedno sa nama.
     Izvukosmo se, najzad. Kad smo izišli na ulicu, na njoj nije bilo ni dimarha, ni građana; vojnike je, svakako, privukao požar, dole, a građani su se plašili da iziđu iz kuća. Jednom rukom sam pridržavao tu ženu i puštao sam da ona usmerava naš hod; iako je i sad bila odveć uplašena da bi na moja pitanja odgovarala razumno, odvela nas je, kao što sam i pretpostavio, do svoje gostionice, nepogrešivo.
     Dorkas je spavala. Nisam je budio, nego sam u mraku seo na jednu stoličicu pokraj kreveta. Tu se sad nalazio i stočić dovoljno veliki da na njemu stoje čaša i boca koje sam doneo odozdo, iz trpezarije. Ne znam koje je to vino bilo, ali u ustima mi se činilo da je jako, a potom, progutano, kao da je obična voda; pola boce sam popio pre nego što se Dorkas probudila, ali dejstvovalo nije ništa više no da sam popio isto toliko šerbeta.
     Cimnula se kao da će ustati, a onda je dopustila da joj glava opet klone nazad, na jastuk. "Severijan. Trebalo je da znam da si ti."
     "Žao mi je ako sam te uplašio", rekoh. "Dođoh da vidim kako si."
     "Veoma ljubazno od tebe. Međutim, nekako ispada - kad god se ja budim, iznad mene se nadnosiš ti."
     Na trenutak je opet sklopila oči. "Jesi li svestan koliko tiho gaziš u tim tvojim čizmama sa debelim đonovima? To je jedan od razloga što te se ljudi plaše."
     "Jednom si rekla da te podsećam na vampira zato što sam jeo nar, pa su mi usne bile zamrljane crvenim. Smejali smo se oko toga. Sećaš li se?" (A to je bilo na jednom polju, unutar Zida Nesusa, kad smo prespavali pokraj pozorišta doktora Talosa i, probudivši se, jeli voće koje su prethodne večeri ispustili naši gledaoci dok su bežali.)
     "Sećam se", reče Dorkas. "Ti bi da se ja opet smejem, a? Ali bojim se da se nikad više neću moći smejati."
     "Jesi li raspoložena za vino? Bilo je besplatno i ne onako loše kako sam očekivao."
     "Da bi me razveselilo? Ne. Čovek treba da pije, rekla bih, kad je već veseo. Inače, u vrč ne teče ništa osim dodatne tuge."
     "Pa bar gutljaj jedan. Gazdarica kaže da ti je bilo zlo i da nisi jela ceo dan."
     Videh onda pokretanje Dorkasine zlatne glave na jastuku: okretala ju je da me pogleda; pošto se činilo da je Dorkas sasvim budna, odvažih se da upalim sveću.
     "U svojoj si mantiji", reče ona. "Sigurno si je prestravio do besvesti."
     "Ne, nije me se uplašila. Trenutno sipa u svoj vrč sve što u boci može naći."
     "Bila je dobra prema meni - veoma ljubazna. Nemoj joj jako zameriti ako se opredeli da pije tako pozno u noći."
     "Nisam joj zamerao. Ali zar nećeš bar nešto? Ovde sigurno ima hrane u kuhinji, mogu začas da izručim pred tebe šta god poželiš."
     Način na koji sam se izrazio izazvao je kod nje bledi osmejak. "Izručujem ja hranu - iz sebe - ceo dan. Na to je ona mislila kad je rekla da mi je bilo zlo. Možda ti je to i kazala? Povraćanje. Pretpostavljam da bi taj miris mogao još da se oseća, mada je jadnica čistila za mnom najbolje što je mogla."
     Dorkas je zastala i onjušila. "Kakav to miris osećam? Nagorelu tkaninu? Mora biti da to sveća tako miriše, ali ne verujem da možeš potkresati fitilj tom tvojom mačuštinom."
     Rekoh: "Mislim da to miriše moj ogrtač. Stajao sam preblizu jedne vatre."
     "Zatražila bih da otvoriš prozor, ali vidim da je već otvoren. Imam utisak da ti to smeta. Izaziva kolebanje plamena sveće. Da li se tebi od ustreptalih senki vrti u glavi?"
     "Ne", rekoh. "Ne smeta mi, osim ako gledam baš u sam plamen."
     "Sudeći po tvom izrazu lica, osećaš se onako kako se ja uvek osećam kad sam u blizini vode."
     "Danas popodne zatekao sam te kako sediš na samom rubu rečne obale."
     "Znam", reče Dorkas i zaćuta. Onda je to ćutanje toliko potrajalo, da sam se uplašio da ona više neće ni progovarati, da će opet nastati patološko ćutanje (sad sam već bio siguran da je bilo takvo) koje ju je bilo ranije obuzelo.
     Najzad rekoh: "Iznenadio sam se videći da si tamo - sećam se da sam nekoliko puta gledao da se uverim da si to ti, iako sam upravo za tobom tragao."
     "Povraćala sam, Severijane. To sam ti, zar ne, već kazala."
     "Jesi."
     "A znaš li šta sam izbljuvala?"
     Zurila je u nisku tavanicu, a ja sam imao osećanje da se tamo nalazi neki drugi Severijan, onaj dobri i čak uzvišeni Severijan koji samo u Dorkasinom umu postoji. Pretpostavljam da svi mi, kad verujemo da se obraćamo na najintimniji način nekome, zapravo upućujemo reči jednoj slici, našoj slici o toj osobi sa kojom mislimo da razgovaramo. Ali ovo kao da je bilo i nešto više; činilo mi se da bi Dorkas nastavila da govori i kad bih izišao iz sobe. "Ne znam", rekoh. "Možda vodu?"
     "Kamenje za praćku."
     Mislio sam da ona to kaže metaforično, zato sam samo rekao: "To je sigurno bilo vrlo neprijatno."
     Glava joj se opet okrenula na jastuku, pa sam sad video njene plave oči sa jako raširenim zenicama. Bile su tako prazne da su mogle biti i dva mala duha. "Kamenove koji se iz praćke izbacuju, dragi moj Severijane. Male, teške, metalne grudve, u prečniku otprilike kao orah, a po dužini nešto kraće od mog palca. Na svaki komad je utisnuta reč udarni. To mi se iskotrljalo iz grla, u kofu, a ja sam pružila ruku dole - zavukla sam šaku u to odvratno što sam ispovraćala, pa sam izvukla ove komade, da ih vidim. Vlasnica ove krčme je došla i odnela kofu, ali ja sam ih već bila obrisala i sačuvala. Postoje dva komada, oba su sad u ladici tog stola. Donela ga je da bi na njega stavljala moje obroke. Hoćeš li da vidiš te udarne? Otvori fioku."
     Nikako nisam mogao zamisliti o čemu ona to govori, pa je upitah: smatra li da neko pokušava da je otruje.
     "Ne, apsolutno ne. Pa zar nećeš otvoriti ladicu? Ti si toliko hrabar. Zar ne želiš da pogledaš?"
     "Imam poverenja u tebe. Ako kažeš da su u stočiću komadi municije za praćku, ja sam siguran da jesu."
     "Ali ne veruješ da sam ih iskašljala. I ne zameram ti. Zar ne postoji jedna pripovest o kćeri nekog lovca, koja je dobila blagoslov od jedne panter-pardalke, tako da su posle toga, kad god je govorila, sa njenih usana padali crni biseri? A onda je supruga njenog brata ukrala taj blagoslov i posle, kad je govorila, sa usana su joj skakale žabe krastače? Pamtim da sam tu stvar slušala, ali nijednog trenutka nisam poverovala."
     "Kako bi iko mogao iskašljati olovo?"
     Dorkas se nasmeja, ali bez veselja. "Lako. Baš vrlo lako. Znaš li ti šta sam videla danas? Znaš li zašto nisam bila u stanju da razgovaram s tobom kad si me našao? A nisam, zaista nisam mogla, Severijane, kunem se. Znam da si mislio da sam samo ljuta i jogunasta. Ali nije bilo tako - bila sam postala kao kamen, bila sam bez reči, jer se činilo da ne postoji ništa važno, a ni sad nisam sigurna da postoji. Međutim, žao mi je što sam rekla ono da nisi hrabar. Jesi hrabar, znam to. Samo, kad jadnim robijašima ovde radiš ono što radiš, to baš ne izgleda hrabro. Bio si toliko hrabar kad si se borio sa Agilusom, pa i kasnije, kad si poleteo da se boriš sa Boldandersom zato što si mislio da će on ubiti Jolentu..."
     Opet je zaćutala, zatim uzdahnula. "Uh, Severijane, tako sam umorna."
     "Želeo sam da pričam s tobom o tome", rekoh. "O zatvorenicima. Hoću da razumeš, čak iako mi ne možeš oprostiti. To je bilo moje zanimanje, za to sam bio obučavan od dečačkih dana." Nagnuo sam se napred i dohvatio njenu ruku, krhku, činilo se, poput ptice pevačice.
     "Tako nešto si rekao i ranije. Uistinu razumem."
     "A bio sam i sposoban da to obavljam dobro. Dorkas, to je ono što ne razumeš. Mučenje i pogubljenje su dve umetnosti, a ja imam onaj prvi osećaj, nadarenost, onaj blagoslov. Ovaj mač u mojim rukama oživi - i ne samo on, ožive i sva druga naša oruđa. Da sam ostao u Citadeli, mogao sam postati majstor. Dorkas, slušaš li? Da li ti ovo išta znači?"
     "Znači", reče ona. "Malčice. Ali žedna sam. Ako si već dovoljno popio, sipaj mi sad malo tog vina, molim."
     Učinih tako, ali puneći čašu samo do četvrt visine, jer sam se plašio da bi je Dorkas mogla razliti po posteljini.
     Da bi pila, digla se u sedeći položaj. Do tog trenutka nisam bio ubeđen da je ona u stanju to da uradi; a kad je progutala i poslednju skerletnu kapljicu, hitnula je čašicu kroz prozor. Čuo sam kako se čaša, dole na ulici, rasprskava u paramparče.
     "Ne želim da piješ posle mene", reče mi. "A znala sam da hoćeš, ako ovo ne uradim."
     "Smatraš, dakle, da je ono što tebe muči zarazno?"
     Opet se nasmejala. "Jeste zarazno, ali ti to već imaš. Od svoje majke si to dobio. Smrt. Severijane, nikako da me pitaš šta sam to videla danas."

11. RUKA PROŠLOSTI

     Čim je Dorkas rekla "Nikako da me pitaš šta sam to videla danas", uvideo sam da sam nastojao da usmerim razgovor tako da tu temu izbegnem. Bilo me je obuzelo predosećanje da će Dorkas opisati nešto za mene savršeno besmisleno, a za nju silno značajno, kao što čine oni ludaci koji veruju da putanje crva izgrickane ispod kore palog drveća predstavljaju natprirodne zapise. Rekao sam: "Mislio sam da je bolje da ne razmišljaš o tome, šta god da je bilo."
     "Sigurno da bi bilo bolje, kad bismo to mogli postići. Videla sam jednu stolicu."
     "Stolicu?"
     "Staru. I jedan sto i još nekoliko predmeta. Izgleda da u ulici Turners postoji prodavnica koja nudi stari nameštaj eklekticima i onim autohtonima koji su našu kulturu apsorbovali u dovoljnoj meri da takve stvari žele. Ovde nema izvora iz koga bi se ta potražnja zadovoljavala, zato vlasnik i njegovi sinovi idu dva ili tri puta godišnje u Nesus - u one napuštene, južne, kvartove - da napune svoj brod. Vidiš, porazgovarala sam sa njim; znam sve o tome. Tamo ima na desetine hiljada praznih zgrada. Neke su se odavno srušile, ali neke i danas stoje kao i onog dana kad su ih vlasnici napustili. Većinom su popljačkane, ali ovi trgovci tamo ipak pronađu, s vremena na vreme, srebro i komadiće nakita. U većini tih kuća glavnina nameštaja je nestala, pa ipak, odseljeni vlasnici su redovno ponešto i ostavljali."
     Činilo mi se da je Dorkas blizu suza, pa sam se nagnuo napred da je pogladim po čelu. Jednim kratkim pogledom mi je pokazala da to ne želi i opet se opružila na krevetu kao ranije.
     "U nekim od tih kuća nalazi se još i sad sav nameštaj. To su, rekao je, najbolje kuće. On smatra da je nekoliko porodica, ili možda samo nekoliko jedinki, ostajalo u svakom kvartu i posle njegovog izumiranja. Ostajali su oni odveć stari, ili odveć zadrti za odseljenje. Razmišljala sam o tome i sigurna sam da su neki od njih imali u tim četvrtima ponešto od čega se nikako nisu mogli rastati. Možda neki grob. Takvi ljudi su daskama zaštićivali svoje prozore od lopova, a za odbranu držali pse, ili gora bića. Pre ili kasnije ipak su odlazili - ili su umirali, posle čega su te životinje proždirale njihova tela, pa bežale na slobodu; međutim, tada u blizini više nije bilo nikoga, pa ni pljačkaša i sakupljača napuštenih stvari; niti se iko pojavio, sve do dolaska ovog čoveka i njegovih sinova."
     "Tamo stvarno postoji mnoštvo starih stolica", rekoh.
     "Ali nisu kao ova. Znala sam sve o njoj - šta joj je izrezbareno na nogama, čak i šare u drvetu na rukonaslonima. Tad mi se vratilo toliko toga. I najzad, ovde, ispovraćah ove komade olova, koji su kao neko tvrdo, teško semenje, i - shvatih. Pamtiš li, Severijane, kako je bilo kad smo izlazili iz Botaničkih vrtova? Ti, Agija i ja izišli smo iz tog velikog staklenog vivarijuma, ti si unajmio čamac da nas preveze od ostrva do obale, a reka je bila puna nenufara sa plavim cvetovima i sjajnim zelenim listovima. I semenke su im takve, tvrde i teške i tamne, a čula sam da tonu na dno Đola i tamo ostanu tokom čitavih epoha sveta. Onda, kad ih neki slučaj izbaci blizu površine, proklijaju bez obzira na to koliko su stare, tako da vidimo otvaranje cvetova iz neke prošle hilijade."
     "Čuo sam to i ja", rekoh. "Ali to ništa ne znači tebi ili meni."
     Dorkas je ležala nepomično, ali njen glas je drhtao. "Koja ih to sila pozove da se vrate? Možeš li to objasniti?"
     "Pa valjda Sunčev sjaj - ali, ne, ne mogu objasniti."
     "A jedini izvor Sunčevog sjaja je Sunce - ne postoji drugi izvor?"
     Tad sam znao na šta misli, ali nešto u meni nije bilo u stanju da tu misao prihvati.
     "Kad nas je onaj čovek, onaj - Hildegrin, drugi put smo ga sreli navrh jedne grobnice u srušenom kamenom gradu - prevozio preko Jezera ptica, pomenuo je milione mrtvih ljudi čija su tela potopljena u tu vodu. A kako se postiže da potonu, Severijane? Leš plovi. Kako oni opterete leševe? Ja to ne znam. A ti?"
     Znao sam. "Naguraju im olovnu sačmu niz grlo."
     "Tako sam i mislila." Glas joj je sad bio tako slab, da sam ga jedva čuo, čak i u toj tihoj sobici. "Ne, nego sam znala. Čim sam videla ta dva, znala sam."
     "Ti misliš da te je Kandža vratila."
     Dorkas klimnu.
     "Ona jeste delovala, ponekad, priznaću to. Ali samo kad sam je izvadio, a i tada ne uvek. Kad si me izvukla iz vode u Vrtu beskonačnog sna, bila mi je u jahačkoj torbi, a ja, štaviše, nisam ni znao da je imam."
     "Severijane, jednom si mi dozvolio, ranije, da je uzmem u ruku. Mogu li je sada opet videti?"
     Izvukao sam Kandžu iz njene mekane kese i podigao je u vazduh. Njene plave vatre izgledale su dremljivo, ali videla se kuka, surovog izgleda, u središtu dragulja, ona po kojoj je Kandža dobila ime. Dorkas je pružila ruku, ali ja odmahnuh glavom, pamteći šta je bilo sa vinskom čašom.
     "Misliš da ću joj napraviti neku štetu, a? Neću. Bilo bi to svetogrđe."
     "Ako veruješ u to što govoriš, a ja mislim da veruješ, onda sigurno mrziš Kandžu što te je dovukla nazad..."
     "Iz smrti." Opet je gledala u tavanicu, sada joj se osmehujući, kao da s njom deli neku duboku, ali komičnu tajnu. "Kaži, hajde kaži to. Neće te boleti."
     "Iz sna", rekoh. "Jer, ako čovek može biti dozvan da se iz toga vrati, to onda nije smrt - ne smrt u onom smislu kako smo je uvek shvatali, ne ono što imamo na umu kad kažemo smrt. Mada moram priznati da mi je još i sad gotovo nemoguće poverovati da bi Pomiritelj, sad mrtav već toliko hiljada godina, dejstvovao kroz ovaj kamen, sa naumom da diže neke druge osobe."
     Dorkas nije odgovorila. Nisam bio siguran čak ni da sluša.
     "Pomenula si Hildegrina", rekoh, "i ono kad je veslao preko jezera, kad nas je vozio da uzberemo avern. Pamtiš li šta je rekao o smrti? Da je pticama Smrt dobra drugarica. Možda je trebalo tada da nam bude jasno da takva smrt ne može biti smrt u onom smislu reči kako to mi zamišljamo."
     "Ako kažem da verujem u sve to, hoćeš li mi dati Kandžu da je držim?"
     Opet sam odmahnuo glavom.
     Dorkas nije gledala ka meni, ali je, valjda, videla pokret moje senke; ili je, možda, njen mentalni Severijan na tavanici takođe odmahnuo glavom. "Pa dobro, u pravu si - nameravala sam da je nekako uništim ako mogu. Hoćeš da ti kažem u šta stvarno verujem? Verujem da sam bila mrtva - ne usnula, nego mrtva. I da se sav moj život odigrao davno, davno, kad sam sa svojim mužem stanovala iznad jedne male prodavnice i brinula se o našem detetu. I da je taj tvoj Pomiritelj, koji je stigao tako davno, bio neki pustolov, pripadnik neke od pradrevnih rasa koje su nadživele vaseljensku smrt." Njene šake stisnuše ćebe. "Pitam te, Severijane, zar on, kad ponovo dođe, ne treba da dobije ime Novo Sunce? Zar to ne zvuči tako? Dalje, verujem da je on, dolazeći, doneo sa sobom jednu stvar koja ima istu moć nad vremenom, kao ogledala oca Inirea, bar kako se o njima priča, nad razdaljinom. Doneo je taj tvoj dragi kamen."
     Zaćutala je i okrenula glavu da me pogleda prkosno; kad ja ne rekoh ništa, ona nastavi. "Severijane, kad si vratio onog ulana u život, to je bilo zato što je Kandža izazvala zakrivljenje vremena, za tog čoveka, natrag do tačke u kojoj je bio još živ. Kad si napola zalečio rane svog prijatelja, bilo je to zato što je Kandža savila taj trenutak do trenutka kad će one biti već maltene izlečene. A kad si pao u travuljinu u Bašti večnog sna, mora biti da je Kandža mene dotakla, ili zamalo dotakla, i za mene je to postalo ono vreme u kome sam bila živa, pa sam, zbog toga, počela opet živeti. Ali sam u međuvremenu bila mrtva. I to sam dugo, dugo bila mrtva, bila sam smežurani leš očuvan u mrkoj vodi. U meni postoji i sad nešto mrtvo."
     "Ima u svima nama nešto što je oduvek bilo mrtvo", rekoh ja. "Ako ni zbog čega drugog, ono zbog toga što znamo da ćemo svi jednom biti mrtvi. To znamo svi, osim najmanje dece."
     "Vratiću se, Severijane. Sad mi je to jasno, i to sam pokušavala da ti kažem. Moram da se vratim i da iznađem ko sam bila, gde sam živela i šta mi se desilo. Znam da ne možeš sa mnom..."
     Klimnuh glavom.
     "A to od tebe i ne tražim. Čak i ne želim. Volim te, ali ti si još jedna smrt, smrt koja je ostala sa mnom i sa mnom se sprijateljila baš kao i ona stara smrt u jezeru, ali, svejedno, smrt. Neću da vodim smrt sa sobom kad krenem da potražim svoj život."
     "Razumem", kazah.
     "Možda je moje dete još živo - starac je, možda, ali još živ. Moram to saznati."
     "Da", rekoh. Nisam mogao da se uzdržim da ne dodam: "A ti si jednom govorila, meni, da nisam smrt. I da ne smem dozvoliti drugima da me ubede da o sebi razmišljam na taj način. Govorila si to iza voćnjaka na prostoru Kuće Apsoluta. Pamtiš?"
     "Meni si bio smrt", reče ona. "Možeš reći, ako hoćeš, da sam pala u tu zamku na koju sam te upozorila. Možda i nisi smrt, ali ostaćeš ono što jesi, torturist i karnifeks, preko tvojih šaka će se slivati krv. Pošto tako dobro pamtiš šta je bilo u Kući Apsoluta, možda ti... Ne mogu to kazati. Pomiritelj, ili Kandža, ili Inkreator, eto ko mi je ovo uradio. Ne ti."
     "A o čemu je reč?" rekoh.
     "Doktor Talos je dao i tebi i meni pare, kasnije, na proplanku. Novac dobijen od nekog dvorskog službenika za našu predstavu. Dok smo putovali, sve sam dala tebi. Mogu li ga sad dobiti natrag? Potreban mi je. Ako ne celu svotu, daj mi bar deo."
     Izručih pare iz moje jahačke torbice na sto. Bilo je tu približno onoliko koliko sam svojevremeno dobio od nje, možda i malčice više.
     "Hvala", reče ona. "Tebi neće biti potreban?"
     "Ne tako žestoko potreban kao tebi. Uostalom, tvoj je."
     "Otputovaću sutra, ako se budem osećala dovoljno ojačanom. A prekosutra svakako, ma kako se osećala. Ne pretpostavljam da ti je poznato kojom učestalošću brodovi isplovljavaju odavde da bi otišli niz reku?"
     "Koliko god često hoćeš. Ćušni brodić u reku, a ona će uraditi sav ostali posao."
     "Ovo ne liči na tebe, Severijane, ili bar ne mnogo. Na osnovu onoga što si pričao o svom prijatelju Jonasu, ovo više zvuči kao nešto što bi on mogao izgovoriti. I eto, to me podseća da mi ti danas nisi prvi posetilac. Bio je ovde i naš prijatelj - ili, bar, tvoj prijatelj - Hetor. Ovo ti nije smešno, a? E pa izvini, samo sam htela da promenim temu."
     "On uživa u tome. Uživa da me gleda."
     "Uživaju hiljade ljudi, kad su tvoje predstave javne, a uživaš i ti."
     "Oni dolaze da budu užasnuti, pa da posle mogu da čestitaju samima sebi što su živi. Dolaze i zato što vole to uzbuđenje i vole onu napetost kad se ne zna hoće li osuđenik doživeti slom i hoće li se odigrati neki strahotni incident. Ja uživam u upražnjavanju svoje veštine, u obavljanju onog za šta sam jedino stvarno pozvan - uživam u postizanju savršenstva. Hetor hoće nešto drugo."
     "Bol?"
     "Bol, da, ali i nešto više."
     Dorkas reče: "Znaš, on te obožava. Popričao je sa mnom i meni se čini da bi on u vatru zagazio ako bi mu ti tako naredio." Mora biti da mi se, na te reči, trznulo lice, jer ona nastavi: "Od ove priče o Hetoru pripada ti muka, je li tako? Dovoljno je kad imaš jednog bolesnika. Hajd' da pričamo o nečem drugom."
     "Ne pripada mi muka u onom smislu kao tebi, to ne. Ali kad zamislim Hetora, to je uvek ista slika: video sam ga, sa platforme za pogubljenje, jednom, usta su mu bila otvorena, a oči..."
     Promeškoljila se nelagodno. "Da, te oči - videla sam ih večeras. Mrtve oči, mada ja, valjda, ne bih imala pravo da kažem tako nešto. Oči leša. Čini ti se, ako ih pipneš, biće suve kao kamen i nikako se neće pomerati pod tvojim prstom."
     "Ne, uopšte nije to. Kad sam bio na platformi u Saltusu i spustio pogled i ugledao ga, njegove oči su plesale. Međutim, rekla si da onaj njegov tupi pogled, a najčešće jeste takav, tebe podseća na oči leša. Zar nikad nisi pogledala u ogledalo? Ti nemaš oči mrtve žene."
     "Možda nemam." Dorkas zastade. "Imao si običaj da ih nazivaš lepim."
     "Zar ti nije drago što si živa? Čak i ako ti je mrtav muž, i dete, i ako je kuća u kojoj si nekad stanovala sad ruševina - ako je sve to tako - zar nisi prepuna radosti što si opet ovde? Nisi avet, nisi revenant poput onih koje smo videli u srušenom gradu. Kao što rekoh, baci pogled u ogledalo. Ili, ako to nećeš, zaviri u moje lice, ili lice ma kog muškarca, pa ćeš videti šta si."
     Sad se Dorkas pridigla u sedeći položaj još sporije i bolnije nego kad se dizala da popije vino, ali je sad i prebacila noge preko ivice kreveta i ja videh da je pod tim tankim ćebetom gola. Jolenta je, pre svoje bolesti, imala savršenu kožu, sa glatkoćom i mekoćom kakvog poslastičarskog proizvoda. Dorkasina koža bila je poprskana zlatnim pegicama, a telo tako istanjeno da sam večito bio svestan njenih kostiju; ipak, ona je u svom nesavršenstvu bila poželjnija nego što je Jolenta u svom telesnom izobilju ikad bila. Svestan koliko bi za osudu bilo kad bih joj se sad nametnuo silom ili čak i ubeđivanjem da mi se otvori, sad kad je bolesna, a ja već praktično krenuo da je ostavim, osetio sam, ipak, u sebi želju prema njoj. Koliko god da volim neku ženu - koliko god mnogo, ili malo - uvek nađem da je najjače želim onda kad je više ne mogu imati. Ali ono što sam osećao prema Dorkas bilo je jače od toga, i složenije. Ona je bila, mada samo tokom kratkog vremena, najbliži prijatelj koga sam ikad imao, a naše uzajamno posedovanje, od mahnite požude u našoj konvertovanoj magacinskoj sobi u Nesusu, pa sve do dugog, lenjog igranja u spavaćoj sobi u Vinkuli, bilo je osoben akt ne samo naše ljubavi nego i našeg prijateljstva.
     "Plačeš", rekoh. "Hoćeš da odem?"
     Odmahnula je glavom, a onda, kao da više nije mogla zadržati reči koje naviru same, prošaputala je: "Ooo, pa zar nećeš i ti da kreneš, Severijane? Nisam ono mislila. Zar nećeš poći? Sa mnom?"
     "Ne mogu."
     Utonula je nazad na uzani krevet, sada manja i izrazitije nalik na dete. "Znam. Imaš svoju dužnost prema svojoj gildi. Ne možeš gildu opet izdati, a onda se suočiti sam sa sobom, a ja to i ne tražim od tebe. Samo, nikad nisam sasvim odustala od nade da bi mogao."
     Odmahnuo sam glavom kao i pre. "Moram bežati iz grada."
     "Severijane!"
     "I to prema severu. Ti ćeš na jug, a kad bih ja išao s tobom, jurili bi nas kurirski brodići puni vojske."
     "Severijane, šta se dogdilo?" Dorkasino lice bilo je vrlo smireno, ali oči jako raširene.
     "Oslobodio sam jednu ženu. Od mene je zahtevano da je zadavim i da bacim njeno telo u Acis, a to sam i mogao - nisam osećao ništa prema njoj, ništa stvarno, pa je trebalo da bude lako. Ali, kad sam ostao nasamo s njom, pomislio sam na Teklu. Bili smo u jednom malom senjaku, koji je zaklonjen žbunjem, a nalazi se na rubu vode. Sastavio sam šake oko njenog vrata i pomislio na Teklu i na ono kako sam nju želeo da oslobodim. Nisam uspeo da smislim način za oslobođenje Tekle. Da li sam ti to ikad ispričao?"
     Dorkas, gotovo neprimetno, odmahnu glavom.
     "Braća su bila svuda, najkraći put vodio je pored petorice, a sva petorica su poznavala mene i znala za stvar sa Teklom." (Sada je Tekla već vrištala u nekom uglu moga umu.) "Zapravo je bilo dovoljno da im kažem da je majstor Gerlous naredio da dovedem Teklu njemu. Međutim, zato bih morao i da idem uz nju, a ja sam još tražio način da ostanem u gildi. Nisam je voleo dovoljno."
     "To je sada prošlost", reče Dorkas. "A smrt, Severijane, nije ono strašno što misliš." Zamenili smo, dakle, uloge, kao kad dvoje izgubljene dece naizmenično teše jedno drugo.
     Slegnuo sam plećima. Avet koju sam pojeo na Vodalusovom banketu bila je opet gotovo sasvim primirena; osećao sam njene dugačke, prohladne prste na svom mozgu i znao sam, iako nisam mogao izvrnuti svoju lobanju naopačke da je pogledam, da njene duboke ljubičaste oči gledaju iza mojih. Morao sam stalno ulagati određeni napor da ne progovorim njenim glasom. "Bilo kako bilo, našao sam se u senjaku sa onom ženom, nasamo. Zvala se Sajriaka. Znao sam, ili bar naslućivao da ona zna gde su Pelerinke - ona je neko vreme bila njihova pripadnica. Postoje metodi mučenja koji su nečujni i ne zahtevaju nikakvu opremu i koji, mada nisu nimalo spektakularni, deluju i te kako efikasno. Posegneš, da se tako izrazim, u telo i neposredno barataš klijentovim živcima. Spremio sam se da primenim nešto što mi opisujemo izrazom 'Humbabin štap', ali pre nego što sam je i dotakao, rekla mi je: 'Pelerinke su u blizini Orithijskog prolaza i tamo neguju ranjenike.' Ta žena je, to je tad rekla, dobila pre samo nedelju dana pismo od neke svoje poznanice koja je ostala u tom redu..."

12. ZA POPLAVOM

     Krov tog senjaka bio je solidan, ali zidovi - samo čipka, od tananih drvenih delića, tako da su oko nas mnogo stvarnije zidove činile visoke stabljike šumske paprati zasađene svuda unaokolo. Kroz to okruženje curili su snopovi Mesečevih zraka. Mesečina je, odražena sa zahuktalih voda reke ispred nas, prodirala i kroz vrata senice. Na Sajriakinom licu videh i strah i svest da je za nju jedina nada da je ja još malo volim i znadoh otud da za nju nema nade jer ni u meni nikakvog osećanja nije bilo.
     "Kod autarhovog logora", ponovi ona. "To mi je Ajnhildis napisala. U Orithiji, blizu izvora Đola. Ali ako ćeš ići tamo da vratiš knjigu, moraćeš dobro da pripaziš - ona je, takođe, rekla da su kakogeni doleteli i spustili se negde na severu."
     Zurio sam u nju, trudeći se da ocenim da li laže.
     "To mi je Ajnhildis napisala. Sigurno su želeli da izbegnu ogledala u Kući Apsoluta, pa time i pogled autarha. Navodno je on njihov sluga, ali pokatkad se ponaša kao da su kakogeni njegove sluge."
     Prodrmao sam je. "Šališ se sa mnom? Autarh da služi njima?"
     "Molim te, o molim te..."
     Ispustih je.
     "Svakako... Erebuse! Pardon." Zajecala je i, mada je ležala u senci, osetio sam da briše oči i nos rubom svoje skerletne odežde. "Svako zna da je tako, jedino ne znaju seljaci, dobri muškarci i dobre žene. Znaju svi armigeri i čak većina optimata, a uzvišeni su, dabome, oduvek znali. Autarha nikad nisam videla, ali rečeno mi je da je on, vicekralj Novog Sunca, jedva nešto viši rastom nego ja. Zar misliš da bi naši ponositi uzvišeni dozvoljavali da na vlasti bude neko takav, da nema hiljadu topova iza njega?"
     "Ja sam ga video", rekoh, "i razmišljao, sa čuđenjem, o tome." Potražih među Teklinim uspomenama potvrdu Sajriakinih tvrdnji, ali nađoh samo glasine.
     "Da li bi mi pričao o njemu? Molim te, Severijane, pre nego što..."
     "Ne, ne sad. Ali zašto bi kakogeni predstavljali opasnost po mene?"
     "Zato što će autarh sigurno poslati izvidnike da ih otkrije, a i ovdašnji arhon će, pretpostavljam, učiniti isto. Ko god bude nađen blizu kakogena, smatraće se da je za njih uhodio, ili, još gore, da ih je tražio u nadi da ih pridobije za nekakvu zaveru protiv Feniksovog trona."
     "Razumem."
     "Severijane, nemoj me ubiti. Preklinjem te. Nisam dobra žena - nisam nikad bila dobra, još od dana kad sam ostavila Pelerinuše, i sad da se suočim sa umiranjem ne mogu."
     Zapitah je: "A šta si, uostalom, uradila? Zbog čega Abdiesus hoće da budeš ubijena? Znaš li?" Ništa jednostavnije nego zadaviti osobu čiji vratni mišići nisu jaki; već sam razgibao šake pripremajući se za taj zadatak, ali sam istovremeno i žalio što mi nije dozvoljeno da stvar ipak okončam mačem.
     "Samo sam volela prevelik broj muškaraca, a ne samo tog jednog koji mi je muž."
     Kao da je pokrenuta uspomenom na te zagrljaje, digla se i krenula ka meni. Mesečina opet pade na njeno lice; oči su joj bile prepune suza, neprolivenih.
     "Bio je okrutan prema meni, tako okrutan, posle našeg venčanja... pa sam zato, njemu za inat, našla ljubavnika, a posle toga drugog, sledećeg..."
     (Glas joj se stišao toliko da sam jedva razaznavao reči.)
     "Konačno, nalaženje novog ljubavnika postane navika, postane način da odguruješ dane od sebe i da sebi pokazuješ da ti nije baš čitav život iscurio kroz prste, već da si još dovoljno mlada da ti muškarci donose poklone, dovoljno mlada da oni još žele da te miluju po kosi. Pa ja sam, zapravo, radi toga ostavila pelerinski red." Zastala je i činilo se da prikuplja snagu. "Znaš li koliko mi je godina? Jesam li ti rekla?"
     "Nisi", rekoh.
     "Onda i neću. Ali mogla bih maltene da ti budem majka. Da sam zatrudnela godinu ili dve posle trenutka kad je trudnoća postala za mene moguća. Bile smo daleko na jugu, tamo gde veliki led, sav plav i beo, plovi po crnim morima. Postojao je jedan brežuljak na kome sam obično stajala i gledala i sanjala kako ću obući toplu odeću i poći da veslam sa onim jednim veslom, poput lopatice, do leda, i kako ću sa sobom imati hranu i jednu dresiranu pticu, koju nikad nisam stvarno imala, samo sam želela da je imam; te kako ću, vozeći se na svom sopstvenom ledenom ostrvu, otići na sever, do nekog ostrva na kome su palme, gde ću otkriti ruševine nekog dvorca sazdanog u osvit ovog sveta. Ti bi se, možda, rodio, dok bi tekli moji usamljeni dani na tom ostrvu. Zašto se ne bi, na zamišljenom putovanju, rodilo zamišljeno dete? Odrastao bi loveći ribu i plivajući u vodi toplijoj od mleka."
     "Žena za neverstvo nikad ne biva ubijena, osim ako je ne ubije njen suprug", rekoh.
     Sajriaka je uzdahnula, a njen san je spao sa nje. "Među ovdašnjim armigerima-zemljoposednicima on je jedan od onih malobrojnih koji podržavaju arhona. Ostali se nadaju da će, ispoljavajući neposlušnost koliko se najviše usuđuju i navodeći eklektike na zlo, navesti i autarha da smeni arhona. Zbog mene se mom mužu sada svi smeju - pa, prema tome, i prijateljima mog muža, pa i arhonu."
     Pošto je u meni bila Tekla, video sam jednu vilu u vangradskom području - bila je to napola seoska bogataška kuća, a napola tvrđava, puna soba koja se tokom poslednjih dvesta godina nisu tako reći nimalo promenile. Začuo sam kikotanje dama, teški hod lovaca, a ispred prozora zvuk lovačkog roga i potmuli lavež pasa za lov na divlje veprove. Bio je to onaj svet za koji se Tekla nadala da se u njega povuče; osetih sažaljenje prema ovoj ženi, koja je bila prisiljena da u tom mestu povlačenja živi stalno, ne upoznajući nikad nijednu širu sferu.
     Baš kao što je u pozorišnom komadu doktora Taloksa ona inkvizitorova soba, sa svojim visoko uzdignutim sudijskim stolom, vrebala negde u najnižem nivou Kuće Apsoluta, tako svi mi imamo, u najprašnjavijem podrumu svog uma po jedan bankovni šalter na kome pokušavamo i jako navaljujemo da vratimo dugove prošlosti obezvređenom valutom sadašnjosti. Na tom šalteru ja ponudih Sajriakin život kao otplatu za Teklin.
     Kad sam je poveo iz tog senjaka, pretpostavljala je, znam, da nameravam da je ubijem na rubu vode. Umesto toga, ja pokazah prstom ka reci.
     "Ovo teče brzo na jug sve dok se ne ulije u ogromni Đol, koji onda teče sporije do Nesusa i najzad se uliva u Južno more. U lavirintu Nesusa ne može biti nađen nijedan begunac koji to sam ne želi, jer tamo ima nebrojeno mnogo ulica, dvorišta i stambenih zgrada, a sva lica iz svih pokrajina vide se po stotinu puta. Ako bi mogla da odeš tamo, obučena ovako kao što si sad, bez prijatelja i para, da li bi pošla?"
     Klimnula je glavom, držeći jednu bledu šaku nadomak grla.
     "Na Kapulusu barijera za čamce zasad nije postavljena; Abdiesus zna da se ne mora plašiti nikakvog uzvodnog napada tim putem do sredine leta. Ali moraćeš da proletiš kroz kapiju za vodu i moguće je da ćeš se tom prilikom udaviti. Čak i ako stigneš do Nesusa, moraćeš radom da zarađuješ hleb - perući, možda, za druge ljude, ili kuvajući."
     "Umem da nameštam frizure i da šijem. Severijane, čula sam da se ponekad poslednje i najstrašnije mučenje sastoji u tome da svojoj zatvorenici kažete da će biti oslobođena. Ako mi to sad radiš, preklinjem te da prestaneš. Dovoljno si daleko otišao."
     "To radi kalođer ili neki drugi religijski funkcioner. Nijedan klijent ne bi nama poverovao. Ali hoću da budem siguran da neće biti nikakvih gluposti u smislu vraćanja tvojoj kući ili obraćanja arhonu sa molbom za pomilovanje."
     "Glupača jesam", reče Sajriaka, "ali, ne, čak ni takva glupača kao što sam ja ne bi to uradila, kunem ti se."
     Hodali smo pokraj samih talasa, sve dok ne dođosmo do onog stepeništa gde su stajali stražari da prihvataju arhonove goste i gde su bile privezane male, blistavo obojene jahte. Rekoh jednome od vojnika da ćemo mi malo oprobati kako je na reci i zapitah da li će biti teško iznajmiti veslače da nas vrate uzvodno. On reče da brodić možemo ostaviti i na Kapulusu ako želimo, a odatle možemo iznajmiti fijaker. Kad se okrenuo da nastavi razgovor sa svojim drugarom, ja sam počeo da glumim da pregledam brodiće; onda sam smaknuo konopac kojim je bio vezan čamac najudaljeniji od stražarskog mesta.
     Dorkas reče: "I tako ti sada krećeš na sever kao begunac, a ja ti uzela pare."
     "Neće mi bitti porebno mnogo, a dobiću još." Ustao sam.
     "Uzmi nazad bar polovinu." Kad sam odmahnuo glavom na to, ona reče: "Onda uzmi nazad dva hrisosa. Mogu ja i da se kurvam, ako se sve okrene na najgore, ili da kradem."
     "Ako kradeš, odseći će ti šaku. A bolje je da ja zarađujem za ručak odsecajući šake, nego da ti daješ svoje šake za svoje ručkove."
     Pokrenuh se da odem, ali ona iskoči iz kreveta i dohvati me za ogrtač. "Dobro se čuvaj, Severijane. Postoji nešto - Hetor ga je nazvao imenom 'Salamander' - što luta po gradu. Ne znam šta je, ali izgara svoje žrtve."
     Rekoh joj da imam mnogo više razloga da se plašim arhonovih vojnika nego tog Salamandera i odoh pre nego što je mogla išta dalje reći. Ali dok sam se mukotrpno peo jednom uzanom ulicom na zapadnoj obali, ulicom za koju me je moj čamdžija uveravao da vodi do vrha litice, zapitao sam se neću li imati više razloga da se plašim planinske hladnoće i planinskih divljih zveri nego vojnika ili Salamandera. Zapitao sam se i šta je to sa Hetorom, na koji način me je pratio tako daleko na sever i zašto. Ali ponajviše sam razmišljao o Dorkas, šta mi je bila i šta sam bio ja njoj. Preda mnom je bilo dugo razdoblje života, kroz koje sam morao proći pre nego što opet dođem u priliku da makar samo bacim pogled ka Dorkas; mislim da sam to, tada, na neki način osetio. I baš kao što sam, pri svom prvom izlasku iz Citadele, navukao kapuljaču da prolaznici ne bi mogli primetiti moje osmehe, tako sam sad skrio lice da ne vide suze koje su mi klizile niz obraze.
     Ranije sam dvaput, i to danju, video rezervoar koji snabdeva Vinkulu vodom; noću nijednom. Danju mi je izgledao malen, činilo se da taj kvadratni bazen nije prostraniji od temelja neke kuće i nije dublji od groba. Ali pod mesecom koji se smanjivao, rezervoar je izgledao maltene kao jezero i činilo se da bi mogao biti dubok kao ona cisterna ispod Dvorca sa zvonom.
     Samo stotinak koraka delilo je ovaj rezervoar od zida kojim se brani zapadni rub Traksa. Na tom zidu su postojale kule - jedna baš blizu rezervoara - a garnizoni su, do tada, nesunjivo već dobili naređenje da me uhvate ako pokušam bektvo iz grada. Dok sam pešačio duž litice, primećivao sam, na određenim razmacima, stražare koji su patrolirali po bedemu; koplja su im bila neupaljena, ali su se njihovi šlemovi sa perjanicama u obliku kreste ocrtavali spram zvezda, ponekad dajući i slabašne odsjaje svetlosti.
     Čučnuo sam, računajući da će moj fuliginski ogrtač i kapuljača zavarati njihove oči, i osmotrio grad. Sa lučnih svodova Kapulusa spuštene su gvozdene portkulis-rešetke - zapazio sam uskomešanost vode Acisa na mestima gde je naletala na njih. Ovo je uklonilo svu sumnju: Sajriaka je zaustavljena - ili, još veovatnije, jednostavno viđena i prijavljena. Abdiesus bi mogao preduzeti, ili ne preduzeti, ozbiljnji napor da je uhvati; meni se činilo verovatnije da će joj dozvoliti da nestane, jer će na taj način izbeći da skreće pažnju na nju. Ali mene će svakako uhvatiti ako bude mogao i pogubiti me sa obrazloženjem da sam izdao njegovu vlast, kao što i jesam.
     Sa vode prenesoh pogled opet na vodu, sa jurećeg Acisa na mirni rezervoar. Bila mi je poznata komandna reč za otvaranje vratnica za pražnjenje celog rezervoara; sad sam je upotrebio. Prastari mehanizam se, uz silno grebanje, počeo dizati kao da ga izvlače neki fantomski robovi, a onda ta mirna voda pokulja žešće nego besni Acis kod Kapulusa. Daleko dole zatvorenici će začuti tutnjavu, a oni najbliži ulazu će i videti belu penu poplave. Trenutak posle toga onima koji stoje voda će biti do gležnjeva, a oni koji su spavali skakaće na noge. Odmah zatim voda će svima biti do pojasa, ali budući da je svako lancem vezan za svoje mesto i da će jači pomagati slabije, neće se niko - to sam se ja nadao - udaviti. Ključari na ulazu napustiće svoja mesta i požuriće strmom stazicom uzbrdo, ka vrhu litice, da vide ko to petlja oko rezervoara.
     I odista, dok su oticale poslednje količine vode, začuh kako se niz strminu kotrlja kamenje otisnuto njihovim nogama. Zatvorio sam opet vratnice za pražnjenje i sišao u ljigavi, gotovo okomiti prolaz kojim je voda upravo otišla. Tu sam mogao daleko brže napredovati da nisam nosio Terminus Est. Da bih mogao leđima da se upirem o jednu stranu te krivudave, odžaku slične cevi, morao sam skinuti mač odatle, ali nisam mogao posvetiti jednu ruku samo tome da ga držim. Zato sam palošinu okačio oko vrata i preko grudi, puštajući da visi i snalazeći se s tom težinom kako znam i umem. Dvaput sam se okliznuo, ali me je svaki put spasao zavijutak sve uže cevi; konačno, posle vremena tako dugog da sam bio siguran da su se ključari morali već vratiti, ugledao sam sjaj crvenog buktinjskog svetla i izvukao Kandžu.
     Nikad više nisam video tako bleštav njen sjaj. Zaslepljivao je, tako da sam, noseći visoko podignutu Kandžu kroz dugačak tunel Vinkule, mogao samo da se čudim kako to da mi se ruka nije pretvorila u pepeo. Mislim da nijedan zatvorenik nije video mene. Kandža ih je općinila kao lanterna jelene u noćnoj šumi; nepomično su stajali, otvorenih usta, njihova izrovašena bradata lica bila su okrenuta nagore, a njihove senke iza njih bile su oštre kao obrisi izrezani od metala, a mračni kao fuligin.
     Na samom kraju tunela, gde se voda sliva u dugački, nagnuti kanalizacijski tunel koji je vodi ispod Kapulusa, bili su smešteni najslabiji i najzaraženiji zatvorenici; i tu sam najjasnije video koliku je snagu Kandža svima njima dala. Muškarci i žene za koje ni najstariji ključar nije pamtio da su ikad uspeli stati uspravno sada su izgledali visoki i jaki. Mahnuo sam im u znak pozdrava, mada sam siguran da niko od njih to nije primetio. Onda sam vratio Kandžu Pomiritelja u njenu kesicu, pa se nađosmo bačeni u takvu noć da bi pored nje noć na površini Urta bila dan.
     Navalom vode bila je kanalizacija pročišćena, a silazak njome bio je lakši nego vodovodnim tunelom, jer, iako uža, bila je to manje strma cev, niz koju sam mogao brzo da odmičem četvoronoške, glavom napred. Na samom dnu - rešetka; ali, kao što sam zapazio pri jednom od mojih inspekcijskih obilazaka, rešetka gotovo sasvim izjedena rđom.

13. U PLANINE

     Proleću je bio kraj, a letu početak, kad sam se ja puzeći udaljio od Kapulusa u sivoj svetlosti, ali, ipak, u ovim visinskim predelima nikada nije bilo toplo, osim kad se sunce nalazilo blizu zenita. Ipak, nisam se usuđivao da silazim u doline gde su bila zgurena sela, nego sam ceo dan pešačio uzbrdo, u planine, sa ogrtačem umotanim preko jednog ramena, da bi ličio, koliko je moguće, na odeću elektika. Takođe sam rasklopio Terminus Est i opet ga sastavio bez rukoštitnika, da bi, u svojoj kaniji, izgledao, bar izdaleka viđen, kao štap.
     Oko podneva teren je već bio goli kamen, i to tako neravan da sam morao koliko hodati, toliko i pentrati se. Dvaput sam ugledao sjaktanje oklopa daleko ispod mene i, spuštajući pogled tamo, uočio grupice dimarha kako jašu kasom duž stazica kojima bi se većina ljudi jedva usudila da hoda; sa njihovih ramena širili su se skerletni vojnički ogrtači. Nisam našao nijednu jestivu biljku, a ni životinju, osim ptica grabljivica koje su šestarile po nebeskim visinama. A i da sam neku životinju video, nije bilo nikakvih izgleda da je ulovim mačem, a drugog oružja nisam imao.
     Sve ovo zvuči baš očajno, ali ja sam, zapravo, bio oduševljen planinskim prizorima, divovskom panoramom carstva vazduha. Kao deca ne umemo da cenimo pejzaž zato što još nemamo u svojoj uobrazilji zalihu sličnih prizora sa pratećim osećanjima i okolnostima, tako da ga tada zapažamo bez psihičke dubine. A ja sam sada gledao oblacima krunisane vrhove, imajući pred sobom takođe i onaj svoj pogled na Nesus sa kupastog pramca naše Matahinske kule i pogled na Traks sa bedema dvorca Acies, pa mi je, i tako janom i ubogom, malo nedostajalo da se onesvestim od zadovoljstva.
     Tu noć provedoh zguren u zavetrini jedne gole stene. Nisam jeo još od kada sam se u Vinkuli presvukao, a sada mi se činilo da je od tada prošlo već nekoliko nedelja, ako ne i godina. A zapravo je tek mesec minuo od kada sam prošvercovao jedan istrošeni kuhinjski nož do jadne Tekle, a onda video kako njena krv curi, kao grimizni crv koji pipkajući traži put ispod vratiju njene ćelije.
     Ako ništa drugo, bar sam izabrao dobru stenu. Zaprečavala je vetar, tako da mi je bilo maltene kao da se odmaram u mirnom, studenom vazduhu neke ledene pećine. Korak ili dva učinjen nalevo, ili nadesno, izneo bi me pod puni udar vetra, tako da bih bio do kostiju probijen hladnoćom u jednom jedinom mraznom trenutku.
     Mislim da sam odspavao otprilike jednu smenu vremena, bez ikakvih snova koji bi nadživeli moje spavanje, a onda sam se probudio sa utiskom - koji nije bila san, nego ona vrsta znanja bez ikakve osnove, ili pseudoznanja, koja nas ponekad pohodi kad smo umorni i ustrašeni - da se Hetor nadnosi nada mnom. Kao da sam osetio njegov dah, smrdljiv, hladan kao led, na svom licu; a njegove oči su, ne više tupe, plamsale zureći u moje. Razbudivši se sasvim, videh da su te dve tačke svetlosti, koje sam bio smatrao njegovim zenicama, zapravo dve zvezde, krupne i vrlo sjajne u razređenom, čistom vazduhu.
     Pokušao sam opet da spavam, sklopio sam oči i upinjao se da se prisetim najtoplijih i najudobnijih mesta na kojima sam ikad bio: sobica za kalfe, od kojih sam jednu i ja dobio u našoj kuli, a koje su mi, posle šegrtske spavaonice, izgledale, sa svojim privatnošću i mekanim ćebićima, kao palate; onog kreveta gde sam jednom spavao uz Boldandersa, a gde su njegova široka leđa zračila toplotom kao furuna; Teklinih odaja u Kući Apsoluta; udobne sobe u Saltusu gde sam stanovao sa Jonasom.
     I ništa nije pomoglo. Nisam mogao opet zaspati, a nisam se usuđivao ni da krenem nekud dalje, jer sam se plašio da bih se mogao u pomrčini sunovratiti niz neku liticu. Ostatak te noći provedoh ukočeno posmatrajući zvezde; tad prvi put stvarno doživeh veličanstvenost sazvežđa o kojima nam je majstor Malrubius govorio na nastavi kad sam bio najmanji od svih šegrta. Kako je to čudno da to nebo, koje danju predstavlja nepokretno tlo spram koga se vidi kretanje oblaka, noću postaje pozadina koja otkriva kretanje Urta samog, tako da osećamo kako nam se planeta valja ispod nogu, kao što mornar oseća nailaženje plime. Te noći osećaj ovog laganog obrtanja bio je tako jak da mi se maltene vrtelo u glavi od tog dugog, neprekidnog zamaha.
     Bilo je snažno i osećanje da je nebo jama bez dna u koju bi Vaseljena mogla padati zauvek. Čuo sam svojevremeno priče da neke ljude kad predugo gledaju zvezde obuzima užas zbog osećanja da će biti odvučeni u svemir. Moj sopstveni strah - a strah sam osećao - nije bio vezan za ta udaljena sunca, nego za razjapljeni vakuum; na mahove me je zanosio takav strah da sam smrzavajućim prstima grabio stene oko sebe, jer mi se činilo da ću svakog časa pasti sa Urta. Svako, nema sumnje, oseća neki doticaj ovoga, jer priča se da ne postoji klima tako blaga da bi ljudi pristali da spavaju u kućama bez krovova.
     Već sam opisao kako sam se probudio pomišljajući da to Hetorovo lice (to je, valjda, bilo zato što sam o Hetoru mnogo razmišljao posle razgovora sa Dorkas) zuri ka mome, a onda otvorio oči i zaključio da su od tog lica ostala samo dve pojedinosti, dve zvezde. Takvo isto odsustvo detalja nastupilo je i kad sam pokušao da pronađem sazvežđa, čija sam imena često čitao, mada sam imao veoma nejasne predstave o tome gde bih, na kom delu neba, mogao ta sazvežđa pronaći. U početku sve zvezde su mi izgledale samo kao bezlična masa svetlosti, ma koliko lepa, poput iskri koje sukljaju uvis iz vatre. Ubrzo sam, dabome, počeo zapažati da su neke sjajnije od drugih i da im boje nipošto nisu jednake. Onda, sasvim neočekivano, posle dugog zurenja, oblik ptice peritona kao da je iskočio pred mene, sasvim razaznatljiv, kao da je celo to ptičje telo zaprašeno dijamantnom prašinom. Učas je i nestao, ali se brzo vratio, a sa njim i drugi oblici, od kojih su neki odgovarali sazvežđima za koje sam bio čuo, a neki, bojim se, bili samo proizvod moje mašte. Naročito se jasno videla jedna anfisbena, zmija sa po jednom glavom na svakom kraju tela.
     Kad su te nebeske zveri nagrnule u moj vidik, njihova lepota me je zadivila. Ali kad su postale tako jako vidljive (a to je brzo nastupilo) da ih više nisam mogao voljnim činom odbaciti, počeo sam ih se plašiti baš kao što sam se pre toga plašio te ponoćne provalije nad kojom su se gibale; međutim, to nije bio onaj jednostavni, fizički, nagonski strah kao maločas, već pre neka vrsta filosofskog užasa izazvana pomišlju na kosmos u kome su grube slike zveri i čudovišta naslikane plamtećim suncima.
     Kad sam prekrio glavu kapuljačom, što sam morao učiniti da ne bih poludeo, počeh razmišljati o svetovima koji kruže oko tih sunaca. Svi mi znamo da oni postoje i da su neki samo beskonačne ravnice sačinjene od stena, drugi sfere leda, ili brda pepela između kojih teku reke lave, kao što je, kažu, na Abadonu; ali mnogi drugi su svetovi manje ili više lepi i nastanjeni stvorenjima koja su ili ljudskog porekla ili bar ne toliko različite od nas. Prvo sam razmišljao o zelenim nebesima, plavoj travi i svim ostalim detinjastim egzotičnim stvarima koje brzo spopadnu um koji počne sebi dočaravati vanurtske svetove. Vremenom sam se zamorio od tih detinjarija i počeo umesto toga da razmišljam o društvima i načinima razmišljanja sasvim različitim od naših, o planetama na kojima se svi ljudi, znajući da su postali od samo jednog para kolonista, ophode jedni prema drugima kao braća i sestre, i o svetovima gde je jedini oblik valute - čast, tako da svako radi sa ciljem da stekne pravo da se druži sa nekim od onih muškaraca ili žena koji su spasli zajednicu, pa o svetovima gde se dugi rat između čovečanstva i životinja više ne vodi. Uz te misli, došlo je i stotinu i više od stotinu drugih - kako bi izgledalo deljenje pravde u društvu gde svako voli svakoga, na primer; ili kako bi prosjak koji nije sačuvao ništa osim svoje ljudskosti mogao prositi da mu se udeli čast; ili kako bi se mogli obuvati i hraniti ljudi koji neće da ubiju nijednu svesnu životinju.
     Kad sam, kao dečak, prvi put shvatio da je zeleni krug meseca zapravo neka vrsta ostrva okačenog o nebo, koje svoju boju dobija od šuma, sada nezapamćeno starih, posađenim još u najranijim danima ljudske rase, naumio sam da krenem tamo, a onda sam tom planu dodavao i sve druge svetove Vaseljene kako sam, vremenom, doznavao za njihovo postojanje. Kasnije sam tu želju napustio (misleći da je to deo mog odrastanja), jer sam saznao da samo ljudi čiji su društveni položaji meni izgledali nedohvatno visoki ikad uspevaju da napuste Urt.
     Sad se ta stara čežnja opet razbuktala, bez obzira na to što je proticanjem godina postala prividno još besmislenija (jer je maleni šegra, kakav sam bio, sigurno imao više izgleda da seva između zvezda pre ili kasnije nego lovljeni izgnanik u koga sam se pretvorio), štaviše postala je daleko čvršća i jača zato što sam u tom proteklom vremenu naučio kolika je glupost ograničavati svoje čežnje na oblast mogućeg. Reših: krenuću. Tokom preostalog dela svog života večitom budnošću ću motriti na svaku mogućnost, pa i najmanju. Jednom prilikom sam već doživeo da budem sam sa ogledalima Oca Inirea; tada se Jonas, daleko mudriji od mene, bez oklevanja bacio u plimu fotona. Ko je mogao tvrditi da se ja više nikad neću naći pred tim ogledalima?
     Sa tom pomišlju strgoh kapuljaču sa glave, rešen da još jednom osmotrim zvezde, i videh da su, pod kopljima Sunčevog sjaja koja su preletala preko planinskih kruna, izbledele maltene do beznačajnosti. Titanska lica koja su se nad mene nadnosila bila su, sada, samo lica davno mrtvih vladalaca Urta, lica rošava od vremena, lica čiji su se obrazi odronili u obliku lavina.
     Ustao sam i protegao se. Bilo je jasno da neću moći da izguram i ovaj dan bez hrane kao prethodni; i još jasnije da neću moći sledeću noć da provedem kao ovu, zaštičen samo svojim ogrtačem. I zato, iako se još nisam usuđivao da siđem u nastanjene doline, oblikovah svoju putanju tako da me dovede do visokih šuma koje sam video kako maršuju po kosinama ispod mene.
     Glavninu prepodneva sam potrošio da do šume stignem. Kad sam se najzad spustio dovoljno da stanem među kržljave breze koje su u toj šumi bile izvidnica, video sam da je šuma, doduše, na strmijem terenu nego što sam pretpostavljao, ali da sadrži, blizu svog središta gde je teren nešto ravniji, a škrto zemljište zbog toga ipak malčice bogatije, drveće zaista znatne visine, koje raste tako gusto da su praznine između stabala jedva nešto šire od stabala samih. To, naravno, nisu bila glatkolisna tvrdodrvna stabla kao u tropskoj šumi koju su ostavila iza sebe na južnoj obali Cefisusa. Ovo su većinom bila zimzelena stabla sa grubom, čupkastom korom, visoka i prava debla koja su se, čak i u svojoj visini i snazi, naginjala na jednu stranu, da se udalje od senke planine; četvrtina, ako ne i više, od ukupnog broja tog drveća pokazivala je lako vidljive rane iz svoga ratovanja sa vetrovima i munjama.
     Došao sam nadajući se da ću naći drvoseče ili lovce od kojih bi mogao zatražiti gostoprimstvo koje (bar tako stanovnici gradova vole da zamišljaju) u divljini svak nudi neznancima. Međutim, ni posle dugog vremena ta mi se nada nije ostvarila. Mnogo puta sam zastao da oslušnem da li igde odzvanja sekira ili se čuje lavež lovačkih pasa. Svugde samo tišina; nigde nisam video ni znake da su stabla ovde ikad sečena, mada je ova šuma mogla davati veliku količinu drvne građe.
     Najzad sam naišao na jedan potočić ledeno hladne vode koji je lutao između stabala, oivičen patuljastom, nežnom paprati i travom finom poput kose. Napio sam se pošteno, a onda sledećih, možda pola smene vremena, išao za tom vodom, niz nagib, pored niza minijaturnih vodopada i planinskih jezeraca, čudeći se, kao što su se nesumnjivo čudili i drugi tokom nebrojenih hilijada, kako to da potok postaje malo po malo veći iako mu se ne vide nikakve pritoke.
     Konačno je to bio potok tako veliki da ni sama stabla nisu bila od njega bezbedna i ja videh ispred sebe jedno deblo, bar četiri lakta debelo, koje je, u korenju potkopano, palo popreko preko potoka. Prišao sam mu bez neke velike opreznosti, jer nije bilo zvukova koji bi me upozorili, dohvatio sam jednu izbočinu i jednim skokom se vinuo na deblo.
     I zamalo se stumbao u okean vazduha. One zidine dvorca Acies, sa kojih sam svojevremeno video Dorkas zahvaćenu očajanjem, bile su, u poređenju sa ovom visinom, kao ograda nekog balkončića. Sumnje nema, Zid Nesusa je jedino delo ruku koje se sa tim prirodnim zidom može meriti. Potok je nečujno ispadao u ogromnu prazninu u kojoj se raspadao u vodeni prah, tako da je nestajao zalazeći u dugu. Stabla šume ispod te litice bila su kao igračkice koje je neki predusretljivi otac izradio za svog malog sina, a na rubu šume, na jednoj maloj poljani, videh kuću ne veću od oblutka i tračicu belog dima koja se, kao duh ove pale i umrle vode, uzvijala krivudavo uvis, da nestane u tom istom ništavilu gde je i voda nestala.
     U prvom trenu bilo mi je i odveć lako da krenem u spuštanje niz liticu, jer je samo malo nedostajalo pa da me zamah mog skoka prenese preko palog stabla, koje je i samo, jednom svojom polovinom, virilo preko ruba. Ali čim sam povratio ravnotežu, sagledao sam da je spust gotovo nemoguć. Veliki delovi litice sastojali su se od gole ravne stene, gde sam se možda mogao spustiti i do kućice stići pre noći da sam imao konopac, koji, dakako, nisam imao; a i da jesam, ne bih mnogo žurio da poverim svoj život konopcu tako ogromne dužine kakva bi ovde bila potrebna.
     Ali ja sam proveo izvesno vreme istražujući rub te litice, pa sam posle nekog vremena otkrio stazicu koja je, iako vrlo strma i uzana, pokazivala nesumnjive znake korišćenja. Neću ovde prepričavati pojedinosti tog spuštanja, detalje koji su zaista u vrlo maloj ili nikakvoj vezi sa mojom pričom, iako su, kao što se može pretpostaviti, u onim trenucima duboko zaokupljali moju pažnju. Brzo sam naučio da treba gledati samo u stazicu i u one delove litice levo i desno od mene koji se nalaze neposredno oko zavijutka staze. Većim delom svoje dužine staza je bila široka oko jedan lakat ili nešto manje i spuštala se strmo. Povremeno se pretvarala u niz silaznih stepenika isklesanih iz neprekinute stene, a na jednom mestu svela se na niz rupa za stopala i šake: tu sam se spuštao kao niz merdevine. Tu je bilo, objektivno gledajući, daleko lakše silaziti nego niz one naprsline za koje sam se držao one noći na ulazu u rudnik čovekomajmuna, a osim toga nisu mi eksplodirali nikakvi projektili iz samostrela oko ušiju - bar tog šoka sam bio pošteđen, ali me je ošamućivala stotinu puta veća visina.
     Možda baš zato što sam se toliko trudio da prenebregnem zjapeću provaliju iza svojih leđa, postadoh akutno svestan ogromnog, stratifikovanog uzorka Urtove kore niz koji sam puzio. U vremenima starostavnim - tako je pisalo u jednom od tekstova koje sam svojevremeno dobio od majstora Palaemona - bejaše živo srce Urta samog, pa su ponekad, zbog premeštanja i pomeranja tog živog jezgra, nastajale u ravnicama erupcije poput vodoskoka, ili su se čitava mora otvarala za jednu noć između ostrva koja su bila sastavni delovi istog kontinenta kad ih je Sunce pre te noći poslednjim zrakom obasjalo. A sada je, kažu, naša Urta mrtva, hladi se i sakuplja u svojoj kamenoj mantiji kao leš neke starice u jednoj od onih napuštenih kuća o kojima je Dorkas govorila: mumifikuju se u nepomičnom, suvom vazduhu, a odeća se urušava ka unutra. Pa i sa našom Urtom je, priča se, tako bilo; a na ovom mestu se, smicanjem, pola planine pomaklo u dubinu, najmanje jednu ligu nadole, izlažući drugu polovinu iste planine pogledu.

14. UDOVIČINA KUĆA

     U Saltusu, gde smo Jonas i ja boravili nekoliko dana i gde sam izveo drugo i treće javno odsecanje glave u mojoj karijeri, rudari istržu iz zemljišta metale, građevinsko kamenje, pa čak i složenije proizvode koje su tu položile civilizacije zaboravljene hilijadama pre nego što se uzdigao Zid grada Nesusa. Ovo rade tako što buše uzana okna počinjući od obronka nekog brda i istrajavaju sve dok ne naiđu na neki bogat ruševinski sloj, ili čak (ako u svome tunelovanju imaju izuzetno mnogo sreće) na neku zgradu koja je očuvala neki deo svog sklopa tako da im služi kao gotovo okno.
     Ono što tamo postižu uz toliko muka moglo bi se ovde na litici kojom sam silazio uraditi praktično bez truda. Prošlost je stajala uz moje rame, gola i, kao sve mrtve stvari, nesposobna da se brani; bilo je to kao da se padom planine razlomilo i vreme samo. Ponegde su iz površine litice stršale fosilne kosti, i to kosti moćnih životinja i ljudi. I šuma je ovde polagala svoje mrtve - panjeve i grane okamenjene vremenom - tako da sam se, silazeći, pitao da li je možda moguće da Urt, zapravo, nije, kao što mi zamišljamo, stariji od svojih kćeri šuma, nego da su (to ja sad zamislih) prvo rasle šume, u praznini, pred licem Sunca, drvo uz drvo, držeći se upetljanim korenjem i ukrštenim grančicama, sve dok najzad njihovim sabiranjem nije nastao naš Urt, a šuma ostala samo navlaka preko Urtove odeće.
     Ispod tih slojeva ležali su slojevi građevina i ljudskih mehanizama. (I, lako može biti, slojevi koje su ostavile neke druge rase, jer u smeđoj knjižici koju sam nosio nekoliko priča kao da je nagoveštavalo da su ovde nekad postojale kolonije onih bića koja nazivamo kakogenima, mada su to, zapravo, nebrojene zasebne rase, svaka odelita kao i naša.) Video sam tu metale koji su bili zeleni i plavi u istom smislu u kome se za bakar kaže da je crven, a za srebro da je belo, obojene metale u oblicima tako čudnim da nisam znao da li im je namena da budu umetnička dela ili da služe kao delovi nekih čudnih mašina; može biti, uistinu, da kod nekih od tih nedokučivih naroda nema razlike između te dve vrste oblika.
     Na jednoj tački, samo nešto malo pre polovine silazne putanje, površina geološkog smicanja podudarila se sa površinom jednog velikog, keramičkim pločicama obloženog zida, na takav način da je vetrovita stazica kojom sam išao vodila ukoso po tom zidu. Kakav je crtež bio tim pločicama dočaran nikad nisam doznao; dok sam se spuštao niz liticu, bio sam preblizu da ga sagledam, a kad sam se konačno spustio na ravno tlo, crtež je već bio nesagledno daleko u visinama, izgubljen među pokretnim maglicama padajuće rečice. A ipak, može se reći da sam ga gledao dok sam silazio na način kako insekt gleda portret dok po njegovoj površini gamiže. Pločice su bile u mnogo raznih oblika, ali veoma tesno uklopljene jedna uz drugu; u prvi mah sam mislio da njihovo dopunjavanje daje slike ptica, guštera, riba i sličnih stvorenja, čvrsto isprepletanih u stegama života. Sad mi se, pak, čini da ipak nije bilo tako, da su to bili oblici iz neke geometrije koju nisam uspeo da shvatim, dijagrami složeni do te mere da su živi oblici, prividno, izranjali iz njih kao što oblici stvarnih životinja izranjaju iz zamršene geometrije kompleksnih molekula.
     Bilo kako bilo, ti oblici kao da su imali malo veze sa tom zidnom slikom ili shemom. Bili su ispresecani linijama boje i, mada su sigurno upečeni u keramiku pre mnogo eona, izgledali su tako blistavi, tako puni volje, da su mogli i pre jednog trena biti naneti četkom nekog titanskog umetnika. Najčešće upotrebljavani prelivi bejahu berilskoplava i bela; nekoliko puta sam zastajao i pokušavao da razumem šta bi mogli predstavljati (kakav tekst, ili lice, ili možda čisto ukrasnu kombinaciju linija i uglova, ili stilizovano upleteno bilje) ali uzalud; uostalom, možda je ta zidna slika predstavljala sve te stvari jednovremeno, ali u zavisnosti od ugla pod kojim se gleda i predispozicije gledaočeve.
     Posle spušanja niz taj zagonetni zid, dalji silazak bio je lakši. Više nijednom nije zatrebalo da planinarim niz potpuno okomitu liticu, a nogostupi koji su se ipak tu i tamo pojavljivali bili su širi i na manje strmoj površini. Do dna stigoh pre nego što sam to očekivao, a onda, dižući pogled ka pređenom putu, osetih zaprepašćenje kao da tamo nikad ni kročio nisam - ugledah, zapravo, nekoliko mesta gde se činilo da je litica na takav način odvaljena da tu nikakve stazice, ni mogućnosti prolaska nema.
     Ona kuća koju sam odozgo video tako jasno sad je bila negde izvan vidika, srivena drvećem; ali dim iz njenog dimnjaka još se video na nebu. Pošao sam kroz šumu manje strmu od one kroz koju sam išao prateći potok. Drveće je bilo tamne boje; činilo se da je ovde, možda, i starije. Onih velikih papratnjača sa juga ovde nije bilo; zapravo nisam ih nikad ni video severno od Kuće Apsoluta, osim onih veštački gajenih u Abdiesusovim vrtovima; ali su zato između korenja drveća rasle divlje ljubičice glatkih, sjajnih latica, raslo je i neko cveće čija se boja savršeno podudarala sa bojom očiju jadne Tekle, a mahovina je tu bila kao najdeblji zeleni somot, tako da je zemljište izgledalo kao zastrto tepihom, a drveće zaogrnuto skupocenom tkaninom.
     Pre nego što sam ugledao kuću, ili ma kakav drugi znak ljudske prisutosti, čuo sam lavež pasa. Na taj zvuk kao da padoše unazad od mene sva ona tišina i čudesnost drveća, odmakoše se, ne iščezavajući, u daljinu beskonačno veću. Imao sam osećanje da je još samo malo nedostajalo, još samo jedan trenutak, pa da mi se otkrije neki tajanstveni život, star i čudan, ali i dobronameran, ali da se sad povukao poput neke silno ugledne osobe, poput, možda, nekog majstora među muzičarima, koga sam godinama, velikim trudom, nastojao da privučem do svojih vrata, no koji je onda, podigavši ruku da pokuca, čuo iznutra glas nekog drugog, njemu neprijatnog gosta, pa spustio ruku, okrenuo se i otišao da se više nikad ne vrati.
     Ali, ipak, kako je to i prijalo. Gotovo cela dva duga dana bio sam sasvim sam, prvo na isprelamanim poljima kamena, zatim među ledenom zvezdanom divotom, pa onda u pritihnutom dahu drevnih šuma. Sada me je ovaj reski, dobro znani zvuk naveo na to da opet pomislim na ljudsku udobnost - ne samo da na nju pomislim, već i da je zamislim tako živo da mi se učinilo da je već osećam. Znao sam da će taj pas, kad ga ugledam, biti kao Triskele; takav je i bio, ali sa četiri, a ne tri noge; glava mu je bila nešto izduženija i uža, a krzno više smeđe nego lavlje boje; međutim, imao je iste razigrane oči, razmahan rep i isplažen jezik. Otpočeo je objavom rata, ali ju je povukao čim sam mu se obratio i pre no što sam načinio još dvadeset koraka, već je podmetao glavu da ga počeškam iza ušiju. Izišao sam na proplanak gde je ta kuća stajala, praćen psom koji je oko mene veselo skakao na sve strane.
     Zidovi su bili od kamena, jedva nešto viši od moje glave. krov od naslagane mase trave i grančica bio je jedan od najstrmijih koje sam ikad video, a po njemu je mestimično ležalo ravno komađe kamena da pridržava taj travnati krov u vreme jakih vetrova. Bio je to, ukratko, dom nekog od onih seljaka-pionira koji su ponos i očajanje našeg Komonvelta i koji jedne godine proizvedu tržni višak hrane dovoljan da se ishrani ceo Nesus, a sledeće godine moraju da dobiju pomoć u hrani da ne bi pomrli od gladi.
     Kad ispred vrata ne postoji popločana staza, možemo oceniti koliko često se tu ulazi na osnovu stupnja do kojeg je ugaženi deo zarastao u travu. Ovde je ispred kamenog praga postojao samo mali krug prašine, veliki kao maramica. Videvši ovo, pretpostavio sam da bih mogao i uplašiti osobu koja živi u toj skromnoj kući (računao sam da tu može biti samo jedan stanovnik) ako se nenajavljen pojavim na vratima i zato, pošto je kucov odavno prestao da laje, stadoh na rubu proplanka i doviknuh pozdrav.
     Progutaše ga drveće i nebo, ostavljajući samo tišinu.
     Povikao sam ponovo i krenuo ka vratima, a pas u korak sa mnom, i kada sam već bio na domaku ulaza, tu se pojavi jedna žena. Imala je delikatno lice koje je lako moglo biti lepo da joj oči nisu bile toliko uznemirene; ali odeća na njoj bila je toliko dronjava, da se samo time što je bila čista razlikovala od prosjačke. Trenutak potom, jedan dečkić okruglog lica, čije su oči bile čak i krupnije nego oči njegove majke, provirio je iza njene suknje.
     Rekoh: "Žao mi je ako sam vas uplašio, ali bio sam izgubljen u ovim planinama."
     Žena je klimnula glavom, oklevajući, a onda se sklonila sa ulaza. Ušao sam. Njena je kuća, unutar tih debelih zidova, bila čak i manja nego što sam pretpostavio i odisala je neprijatnim mirisom nekog jakog povrća koje se kuvalo u ključaloj vodi, u kotlu koji je bio okačen o kuku iznad vatre. Prozori su bili maleni i malobrojni i imali su, zbog debljine zidova, pre izgled kutija sa senkama nego proreza sa svetlošću. Neki deda je sedeo na panterovoj koži, leđima okrenut vatri; njegovim očima su do te mere nedostajali žiža i inteligencija, da sam u prvi mah pomislio da je slep. U sredini prostorije bio je sto, a oko njega pet stolica, od kojih su tri izgledale kao da su napravljene za odrasle osobe. Setio sam se Dorkasinih opisa kako se nameštaj iz napuštenih delova Nesusa odvlači na sever da ga koriste elektici koji su usvojili ponešto od njegove kulture, ali na svim ovim komadima nameštaja videlo se da su pravljeni na licu mesta.
     Žena vide u kom pravcu gledam i reče: "Moj muž će doći uskoro. Pre ručka."
     Rekoh joj: "Ne moraš se brinuti - nemam nikakve zle namere prema vama. Ako me pustite da dobijem deo vašeg obroka i da noćas prespavam u toplom i ako ćete mi ujutru dati uputstva za dalje kretanje, biće mi drago da pomognem u svakom poslu koji treba da se radi."
     Žena je klimnula glavom, a dečko je sasvim neočekivano progovorio vrlo tankim glasom: "Da li si video Severu?" Onda se majka obrušila na njega tako brzo da me je to podsetilo na one časove kada je majstor Gerlous pokazivao zahvate koje koristimo za kontrolisanje zatvorenika. Udarac sam čuo, mada sam ga jedva video; klinac je ciknuo. Majka se pomakla na takav način da je zaprečila vrata, a on se sakrio iza jedne škrinje u uglu koji je od nje bio najudaljeniji. Tada sam shvatio, ili sam bar mislio da sam shvatio, da je ta Severa neka devojka ili žena koju ona smatra još ranjivijom od sebe i kojoj je naredila da se sakrije (najverovatnije na tavan, pod travnati krov) pre nego što me je pustila da uđem. Ali, razmišljao sam, svaka dalja izjava o mojim dobrim namerama bila bi uzaludna kod ove žene koja, ma kako bila neuka, svakako nije bila budala; najbolji način da zadobijem njeno poverenje bio je da ga zaslužim. Počeo sam tako što sam zapitao mogu li dobiti vode da se operem; rekoh da ću rado doneti vodu sa izvora samo ako mi dopuste da je i zagrejem iznad vatre. Ona mi dade jedan lonac i reče mi gde je izvor.
     Imao sam prilike, u raznim razdobljima svog života, da se nađem na većini onih mesta koja se konvencionalno smatraju romantičnim - na vrhovima visokih kula, duboko u utrobi sveta, u džunglama, na brodovima - ali nijedno od tih mesta nije na mene delovalo na ovaj način kao ta uboga kamena kuća. Učinila mi se kao arhetip onih pećina u koje, po tvrdnjama učenjaka, čovečanstvo opet otpuzi kad se nađe na najnižoj tački svakog civilizacijskog ciklusa. Kad god sam čitao ili slušao opis idilične seoske kućice (a to je bila silno omiljena Teklina zamisao), naglasak je bio na čistoći i urednosti. Pod prozorom ležaj od nane, drva naslagana pokraj najhlanijeg zida, pod od kamenih ploča koje se blistaju od čistoće i tako dalje. Ovde nije bilo ničeg od toga, nije bilo idealnosti; a ipak je ta kuća, u svoj svojoj nesavršenosti, bila savršenija jer je pokazivala da ljudska bića mogu da žive i vole na tako udaljenom mestu, iako nemaju sposobnost da svoje stanište oblikuju u poemu.
     "Da li se ti uvek briješ mačem?" upita ta žena. Tada mi se po prvi put obratila bez posebnog opreza.
     "To je jedna tradicija, običaj. Ako mač ne bi bio dovoljno oštar za brijanje, ja bih se stideo da ga nosim. A ako je dovoljno oštar, šta će mi britva?"
     "Ipak, mora biti nezgodno to kad držiš tako teško sečivo u vazduhu, a moraš dobro i paziti da se ne posečeš."
     "Tom vežbom jačam ruke. Osim toga, za mene je dobro da rukujem mačem kad god mi se ukaže prilika da bih se s njim srodio kao sa svojim udovima."
     "Znači, vojnik si. Tako sam i mislila."
     "Ja sam kasapin ljudi."
     Kao da je ustuknula zbog ovoga, te reče: "Nisam mislila da te uvredim."
     "Nisam uvređen. Svako ubija neka bića - ti si ubila to korenje koje ti je u kotlu kad si ga stavila u ključalu vodu. Kad ubijem čoveka, spasem živote svih onih živih bića koja bi on uništio da je nastavio da živi, a u to spadaju, možda, i životi mnogih drugih muškaraca, žena i dece. Čime se bavi tvoj muž?"
     Žena se na to malo osmehnula. Tad sam prvi put video na njenom licu osmeh; odmah je izgledala znatno mlađa. "Svačim. Čovek ovde gore mora da radi sve."
     "Znači, niste rođeni ovde."
     "Ne", reče ona. "Jedino Severijan..." Osmeha više nije bilo.
     "Reče li ti - Severijan?"
     "Tako se zove moj sin. Video si ga kad si dolazio, a sad nas on uhodi. On je ponekad nepromišljen dečko."
     "Tako isto se zovem i ja. Ja sam majstor Severijan."
     Doviknula je dečaku: "Jesi li to čuo? Ime ovog gudmena je isto kao tvoje!" Onda opet meni: "Smatraš li to ime dobrim? Da li ti se dopada?"
     "Bojim se da o tome nikad nisam mnogo razmišljao, ali, da, pretpostavljam da mi se dopada. Nekako mi odgovara." Dovršio sam brijanje i seo u jednu od tih stolica da negujem sečivo.
     "Rođena sam u Traksu", reče žena. "Jesi li ikad bio tamo?"
     "Uprvo stižem odatle", rekoh joj. Ako bi je posle mog odlaska ispitivali dimarsi, njen opis moje odežde odao bi me u svakom slučaju.
     "Nisi sreo ženu po imenu Herais? To je moja majka."
     Odmahnuo sam glavom.
     "Pa, veliki je to grad, čini mi se. Nisi tamo bio dugo?"
     "Ne, baš ne dugo. Dok si boravila u ovim planinama, jesi li čula za Pelerinke? To je jedan red sveštenica koje se odevaju u crveno."
     "Na žalost nisam. Mi ovde ne dobijamo mnogo novosti."
     "Pokušavam da ih nađem, a ako to ne budem uspeo, pridružiću se vojsci koju vodi autarh protiv Ascijana."
     "Moj muž bi ti mogao dati bolja uputstva nego ja. Međutim, nije trebalo da se popneš ovako visoko. Bekan - to je moj muž - veli da patrole nikad ne prave smetnje vojnicima koji se kreću ka severu, pa čak ni ako upotrebljavaju stare drumove."
     Dok je ona govorila o vojnicima koji se kreću ka severu, kretao se i neko drugi, neko mnogo bliži. Bilo je to kretanje izvedeno sa takvom potajnošću, da se jedva moglo čuti preko pucketanja vatre i starčevog šumnog disanja, ali se ipak nepogrešivo čulo. Neka bosa stopala, ne mogavši više da izdrže potpunu nepomičnost koja je radi tišine potrebna, pomakla su se gotovo neprimetno, ali su ispod njih daske, zbog novog rasporeda opterećenja, škripnule.

15. ON JE ISPRED TEBE!

     Taj muž, koji je trebalo da stigne pre večere, nije došao, pa smo nas četvoro - ta žena, deda, klinac i ja - večerali bez njega. U prvo vreme verovao sam da je ženino predviđanje njegovog povratka čista laž, namenjena da me odvrati od ko zna kakvih zlodela koja bih ja inače mogao počiniti; ali dok je sumorno popodne odmicalo u onoj tišini koja predskazuje oluju, postalo je očigledno da je i sama verovala u ono što je govorila i da se sad ozbiljno zabrinula.
     Naša večera bila je, maltene, najprostija što večera uopšte može biti; ali je moja glad bila tako velika da mi je to ipak bio jedan od najprijatnijih obeda koje pamtim. Imali smo kuvano povrće bez soli ili maslaca, grub hleb i malčice mesa. Nimalo vina, niti voća, ništa sveže i ništa slatko; a ipak, pojeo sam, sumnje nema, više nego njih troje zajedno.
     Kad je naš obrok bio završen, ta žena (čije je ime, doznao sam, bilo Kesdou) uzela je dugački, gvožđem okovani štap iz ugla i krenula da potraži svoga muža; pre polaska me je uveravala da joj nije potrebna pratnja, a starcu, koji, činilo se, njene reči nije ni čuo, kazala je da neće ići daleko i da će se vratiti uskoro. Videći da je stari, pred svojom vatrom, još odsutan duhom kao što je neprestano i bio, ubedio sam, blagošću, dečaka da dođe kod mene, a kad sam zadobio njegovo poverenje, tako što sam mu pokazao Terminus Est i dopustio mu da hvata dršku i pokušava da podigne sečivo, zapitao sam ga zar ne bi trebalo da Severa sada siđe i da se brine o njemu pošto njegova mama nije kod kuće.
     "Ona se vratila sinoć", reče mi on.
     Mislio sam da to kaže o svojoj majci, pa rekoh: "Siguran sam da će se i večeras vratiti, ali zar ne misliš da bi trebalo da Severa sad brine o tebi dok je mama odsutna?"
     Kao što deca ponekad čine ako nemaju dovoljno jezičkog pouzdanja da se raspravljaju, klinac je slegnuo ramenima i pokušao da se okrene na drugu stranu.
     Dohvatio sam ga za ramena. "Želim da ti sad pođeš gore, mali Severijane, i da joj kažeš da siđe. Obećavam da joj neću ništa nažao učiniti."
     Klimnuo je glavom i pošao ka merdevinama, iako sporo i nevoljno. "Rđava žena", reče on.
     Onda je, prvi put od mog ulaska u kuću, progovorio starac. "Bekane, dođi ovamo! Da ti pričam o Fehinu." Tek posle jednog trenutka shvatio sam da on to meni govori, uveren da sam njegov zet.
     "Taj je bio od svih nas ponajgori, taj Fehin. Visok, divlji dečko, sa crvenim dlakama na šakama i rukama. Kao majmunske ruke; kad ih vidiš kako se pružaju iza ugla da nešto uzmu, mislio bi, sem po veličini, da to neki majmun uzima. Jednom je uzeo naš bakarni tiganj, onaj u kome je majka obično pripremala kobasice, a ja videh njegovu ruku, al' nisam rekao ko je, jer mi je bio prijatelj. Nikad više taj tiganj nisam našao, nikad ga nisam video, mada sam s Fehinom bio još hiljadu puta. Često sam pomišljao da je on od tog napravio brodić i puštao ga po reci, jer je to ono što sam ja oduvek želeo da učinim sa tim tiganjem. Pešačio sam niz reku da ga nađem, ali noć pade pre nego što ja to i primetih, pre nego što se okrenuh da pođem kući. Možda je izglačao dno da se ogleda - ponekad je crtao svoj lik. Možda ga je punio vodom da se ogleda."
     Otišao sam preko sobe da slušam staroga, delom zato što je reči izgovarao nejasno, a delom iz poštovanja, jer njegovo ostarelo lice podsećalo me je donekle na lice majstora Palaemona, mada je ovaj starac imao svoje prirodne oči. "Sreo sam jednom jednog čoveka tvojih godina koji je pozirao za Fehina", rekoh mu.
     Stari diže pogled ka meni; videh kako, brzinom kojom bi senka ptice mogla preleteti preko neke sive krpe izbačene iz kuće na travu, njegovo uviđanje da ja nisam Bekan dolazi i odlazi. Ali nije prekinuo priču, niti na ma koji drugi način potvrdio da uviđa da nisam Bekan. Bilo je to kao da ima da kaže stvari tako hitne, da ih mora reći nekome, izručiti u ma čije uši, pre nego što budu izgubljene zauvek.
     "Njegovo lice nije uopšte bilo majmunsko. Fehin je bio zgodan - najzgodniji. Uvek je mogao da izvuče hranu ili pare od neke žene. Mogao je da dobije šta god je hteo od žena. Pamtim kako smo jednom išli stazom koja je vodila do mesta gde je tad stajala stara vodenica. Imao sam jedno parče hartije koje mi je učitelj dao. Pravi list hartije, ne baš beo, malo smeđkast i sa pegicama ponegde, tako da je izgledao kao pastrmka u mleku. Učitelj mi je dao tu hartiju da bih mogao napisati pismo za majku - a mi smo u školi večito pisali po daskama, pa kad treba opet da pišeš, ti sunđerom obrišeš dasku, a mi deca, kad niko ne gleda, tresnemo sunđer daskom tako da poleti i lupi u zid ili nekog u glavu. Ali Fehin je voleo da crta i ja dok sam išao, mislio sam o tome i kako bi njegovo lice izgledalo kad bi dobio hartiju da napravi sliku koju bi mogao sačuvati.
     Jedino to je čuvao", nastavi on. "Sve drugo je gubio, ili poklanjao, ili bacao, a ja sam prilično dobro znao šta majka hoće da kaže, pa sam zaključio da ću to moći i na pola lista da napišem ako pišem sitno. Fehin nije znao da ja imam hartiju, al' ja je izvučem i pokažem mu, presavijem i iscepam na dva dela."
     Čuo sam, iznad naših glava, frulasti dečakov glasić, ali nisam uspevao da razaberem šta kaže. "Najblistaviji dan što sam ga ikad video. Sunce je imalo neki novi život u sebi, kao kad je čoveku dobro danas, a bilo mu je loše juče i biće loše sutra, ali danas se šeta i smeje tako da kad bi neki nepoznat čovek došao, pomislio bi da nema ničeg lošeg, da nema bolesti, da su lekovi i postelja za nekog drugog. U molitvama uvek kažu biće Novo Sunce tako sjajno da nećeš moći u njega da gledaš, a ja sam uvek do tog dana mislio da je to samo način kako valja pričati, kao kad kažeš da je beba lepa il' hvališ sve što je neki dobar čovek napravio za sebe, mislio sam da kad bi i dva sunca bila, mogao bi oba da gledaš. Ali tog dana vidim da je to istina, sve istina, svetlo Sunčevo na Fehinovom licu bilo je jače nego što su moje oči mogle izdržati. Išla mi voda na oči. Rekao je hvala, pa smo pošli dalje i evo nas kod jedne kuće gde je stanovala jedna cura. Ne pamtim kako se zvala, ali bila je stvarno lepa, sa onom lepotom koju ponekad imaju one najtiše. Dotad pojma nisam imao da je Fehin poznaje, al' on me zamolio da sačekam i ja sednem na prvi stepenik ispred kapije."
     Iznad naših glava neko teži od dečaka hodao je ka merdevinama.
     "Nije dugo ostao unutra, al' kad je izišao, a cura pogledala kroz prozor, znao sam šta su radili. Pogledam ja njega, a on širi one dugačke, tanke, majmunaste ruke. Kako da podeli sa mnom ono što je dobio? Na kraju je naveo tu devojku da mi da pola vekne hleba i neko voće. S jedne strane hartije je nacrtao moju sliku, a s druge devojčinu, ali je hartiju sačuvao za sebe."
     Škripnuše merdevine, a ja se okrenuh da pogledam. Kao što sam i očekivao, silazila je jedna žena. Ne visoka, ali uska u struku, a stasa dobro razvijenog; haljina joj je bila gotovo isto onako dronjava kao odeća dečakove majke, ali mnogo prljavija. Bogata, smeđa kosa prosipala joj se niz njena leđa. Mislim da sam je prepoznao čak i pre nego što se okrenula, pre nego što sam video te visoke jagodične kosti i izdužene smeđe oči - Agija. "Znači, znao si sve vreme da sam ovde", reče ona.
     "Mogao bih ja to isto da kažem tebi. Izgleda da si bila ovde pre mene."
     "Samo sam pogodila da ćeš se zaputiti ovamo. Ispalo je tako da sam stigla malo pre tebe, ali rekla sam gospodarici ove kuće šta ćeš mi uraditi ako me ona ne sakrije", reče Agija. (Pretpostavljam da je želela da znam da ona ovde ima saveznika, pa makar kako labavog.)
     "Ti mene pokušavaš da ubiješ još od kada sam te na trenutak video u gomili u Saltusu."
     "Da li je to optužba? Da, pokušavam."
     "Lažeš."
     Bila je to jedna od retkih prilika kad sam Agiju video izbačenu iz ravnoteže. "Šta hoćeš reči?"
     "Samo to da si pokušavala i pre Saltusa da me ubiješ."
     "Pomoću averna. Jesam, naravno."
     "I kasnije. Agija, znam ko je Hetor."
     Čekao sam da odgovori, ali ona ne reče ništa.
     "Onog dana kad smo se sreli, kazala si mi da postoji neki stari mornar koji želi da živiš s njim. Mator, ružan i sirot, tako si rekla o njemu, a meni nije bilo jasno zašto bi ti, divna mladica, čak i razmatrala njegovu ponudu, pošto nisi baš umirala od gladi. Imala si svog blizanca da te štiti, a i nešto para koliko je od prodavnice priticalo."
     Došao je red na mene da se iznenadim. Ona reče: "Trebalo je da mu odem i da ovladam njime. Ovladala sam njime sada."
     "A ja mislio da si mu obećala sebe samo ako uspe da me ubije."
     "Obećala sam ja njemu i to i mnogo štošta drugo i tako sam njime ovladala. On je ispred tebe, Severijane, i čeka moju reč."
     "Doveo je još tih svojih životinja? Hvala na upozorenju. O tome je i bila reč? Pripretio je, svojevremeno, tebi i Agilusu tim svojim ljubimcima koje je doneo iz drugih sfera."
     Klimnula je glavom. "Bio je došao da proda svoju odeću, a to je bila odeća onakve vrste kakva se nosila na starim brodovima koji su plovili preko ivice sveta, davno; nisu bili kostimi niti krivotvorine, pa čak ni u grobu smekšana stara odeća koja je vekovima ležala u mraku, nego je bila odeća maltene nova. On je rekao da su njegovi brodovi - svi ti brodovi - zalutali u neki takav mrak između sunaca, gde se godine ne vrte. Izgubili su se tako, da ih ni vreme nije moglo naći."
     "Znam", rekoh. "Pričao mi je Jonas."
     "Kad sam doznala da ćeš Agilusa ubiti ti, otišla sam kod Hetora. On je u ponečemu jak kao gvožđe, u mnogo čemu drugom slab. Da sam mu uskraćivala svoje telo, ništa ne bih postigla, i tako sam uradila sve one nenormalne stvari koje je želeo i navela ga da veruje da ga volim. Sad je spreman da izvrši što god ja zatražim. Kad si ubio Agilusa, on te je, za mene, počeo pratiti; njegovim srebrom iznajmila sam ljude koje si pobio kod starog rudnika, a stvorovi kojima on zapoveda na kraju će te i ubiti ako te ne ubijem ja sama, ovde.!"
     "Mislila si da čekaš dok zaspim, a onda, valjda, da siđeš i ubiješ me."
     "Prvo bih te probudila, kad bih ti stavila nož pod grlo. Ali ovo dete mi je reklo da znaš da sam ovde, pa sam pomislila da bi ovo moglo biti prijatnije. Ali, reci mi - kako si pogodi za Hetora?"
     Dah vetra pahnu kroz uske prozore. Od toga se vatra zadimi i ja začuh staroga, koji je opet sedeo ćutke, kako se zakašljava, pa pljuje na žar. Dečkić je bio sišao sa tavana dok smo Agija i ja pričali i sad nas je gledao krupnim, neshvatajućim očima.
     "Trebalo je da uvidim odavno", rekoh. "Moj prijatelj Jonas bio je baš takav plovilac. Mislim da ćeš ga se setiti - na trenutak si ga videla na ulazu u rudnik, sigurno ste znali za njega."
     "Znali smo."
     "Možda su obojica sa istog broda. Ili je možda postojala mogućnost da jedan drugog prepoznaju po nekom znaku, ili se Hetor bar plašio toga. U svakom slučaju, dok sam putovao sa Jonasom, Hetor mi je vrlo retko prilazio, mada je ranije bio toliko željan mog prisustva. Videh ga u rulji kad sam vršio pogubljenje nad jednom ženom i jednim muškarcem u Saltusu, ali tad nije pokušao da mi se pridruži. Na putu prema Kući Apsoluta Jonas i ja smo ga videli iza sebe, ali dojurio nije sve dok Jonas nije odjahao, mada je morao očajnički želeti da mu notula bude vraćena. Kad je bačen u predsoblje u Kući Apsoluta, nije ni pokušao da sedne blizu nas, iako je Jonas bio goovo mrtav; međutim, kad smo odlazili, neko stvorenje koje je ostavljalo trag sluzi pretražilalo je tu prostoriju."
     Agija ništa nije rekla i u svojoj ćutnji mogla je biti ona mlada žena koju sam ugledao u jutro posle dana kad sam otišao iz naše kule, žena koja je otkačinjala rešetke što su čuvale izloge jedne prašnjave radnje.
     "Mora biti da ste vas dvoje izgubili moj trag na putu ka Traksu", nastavih, "ili vas je neka nezgoda zadržala. Čak i kad ste otkrili da smo nas dvoje u gradu, bilo vam je, svakako, nepoznato da je upravljam Vinkulom, jer Hetor je pustio svoje vatreno stvorenje da me traži po ulicama. Onda ste, već nekako, našli Dorkas u 'Patkinom gnezdu'..."
     "Pa i mi smo tamo stanovali", reče Agija. "Stigli smo samo nekoliko dana ranije i tragali smo za tobom, a onda si ti došao. Posle sam uvidela da je ta žena u sobici u potkrovlju ona ludača koju si našao u Botaničkoj bašti, ali i tad nismo pogodili da si je ti tu stavio, jer je ona babetina u krčmi rekla da ju je doveo čovek u običnoj odeći. Međutim, računali smo na to da bi ona mogla znati gde si i da će lakše progovoriti pred Hetorom. A on se i ne zove stvarno Hetor, uzged budi rečeno. On kaže da je njegovo ime jedno mnogo starije, za koje praktično niko danas ne zna."
     "On je Dorkasi ispričao o vatrenoj spodobi", rekoh, "a Dorkas meni. Ja sam i ranije čuo o tom biću, ali Hetor je za njega imao i ime - zvao ga je Salamander. To mi ništa nije značilo kad je Dorkas pričala, ali sam se kasnije setio da je Jonas imao ime za ono crno što je letelo za nama blizu Kuće Apsoluta. Nazvao je to notulom i rekao da su ljudi na brodovlju odabrali takvo ime zato što se te životinje odaju talasom vreline. Ako je Hetor znao ime vatrenog stvora, činilo se verovatno da je to takođe ime koje su nadenuli mornari i da je u nekoj vezi sa osobinama stvorenja."
     Agija se tanko nasmešila. "I tako, sada znaš sve i imaš me na mestu gde si i hteo da budem - samo još kad bi ovde mogao da zamahneš tom tvojom mačetinom."
     "Imam te i bez toga. Imao sam te pod nogama i na ulazu u rudnik, što se toga tiče."
     "Ali ja još imam svoj nož."
     U tom času na vratima se pojavila dečakova majka i mi, oboje, zastadosmo. Prenosila je zaprepašćeni pogled sa Agije na mene i nazad; onda je, kao da nikakvo iznenađenje ne može probiti njenu tugu niti promeniti ono što mora činiti, zatvorila i teškom rezom zamandalila vrata.
     Agija reče: "Čuo je da sam na tavanu, Kesdou, i naterao me je da siđem. Namerava da me ubije."
     "A kako ću ja to sprečiti?" odvrati žena umorno. Okrete se meni: "Sakrila sam je zato što mi je rekla da joj misliš zlo. Hoćeš li ubiti i mene?"
     "Ne. A neću ni nju, što ona zna."
     Agijino lice se izobličilo od gneva, kao što bi se moglo izobličiti lice neke druge lepe žene, neke koju je možda Fehin lično izvajao od obojenog voska, pred naletom vatre: istovremeno se istapalo i raspaljivalo. "Agilusa si ubio i time se dičio! Zar nisam i ja dostojna da umrem kao on? Isto smo meso bili!" Maločas, kad je rekla da je naoružana nožem, nisam joj u celosti poverovao, ali sad je nož, iako nisam video da ga izvlači, bio u njenim rukama - jedan od onih povijenih bodeža iz Traksa.
     Već neko vreme vazduh je bio težak od predznaka oluje. Sad se poče valjati grmljavina, poče gruvati među planinskim vrhuncima iznad nas. Kad su odjeci i protivodjeci već gotovo sasvim zamrli, nešto im se odazva. Ne, ne mogu taj glas da opišem; nije to bila ljudska vika, ali nije bilo ni puko rikanje zveri.
     Sva ona izmorenost nestade iz žene zvane Kesdou i bi zamenjena najočajnijom žurbom. Ispod svakog od tih prozorčića stajao je o zid oslonjen po jedan teški drveni kapak; ona dohvati onaj njoj najbliži, diže ga kao da nije teži od kakvog tiganjčića i tresnu ga u ležište. Napolju pas mahnito zalaja, pa zamuče i više nikakvi zvuci ne stigoše, izuzev šumorenja prvih kišnih kaši.
     "Tako brzo", kriknu Kesdou. "Tako brzo!" Pa svome sinu: "Sklanjaj se, Severijane."
     Kroz jedan od još otvorenih prozora začuh kako neki dečji glas doziva: "Oče, zar mi ne možeš pomoći?"

16. ALZABO

     Pokušavajući da pomognem Kesdoi, okrenuh leđa Agiji i njenom bodežu. Bila je to greška koja me je umalo života stajala, jer Agija se bacila na mene čim sam se počeo truditi oko kapka. Poslovica kaže da žene i krojači drže sečivo nadole, ali Agija je izmahnula nagore da raspori želudac u uhvati srce odozdo kao izvežbani ubica. Okrenuo sam se i stigao da samo tim drvenim kapkom pariram njen udarac; vrh sečiva se probio kroz drvo, pa je na tom mestu zasvetlucao čelik.
     Upravo zbog silovitog svog udarca nije uspela. Cimnuh kapak u stranu i bacih ga zajedno sa nožem u drugi kraj sobe. I Agija i Kesdou jurnuše tamo. Agiju sam zgrabio za mišicu i trzajem vratio nazad; Kesdou je sručila kapak na prozor i učvrstila ga, i to na takav način da je nož ostao sa spoljašnje strane, pružen u nailazeću oluju.
     "Glupačo", reče Agija. "Zar ti nije jasno da pružaš oružje onome, napolju, koga se bojiš, ma ko to bio?" Njen glas je bio poraženo miran.
     "Njemu noževi nisu potrebni", reče Kesdou.
     Sad je u kući jedina svetlost bila ona crvenkasta, od vatre. Potražih pogledom sveće ili svetiljke, ali ništa takvo nije se moglo videti; kasnije sam doznao da je porodica imala nekoliko komada, ali da je sve bilo odneto na tavan. Napolju su se kršile munje, svaki put ocrtavajući rub prozorskih kapaka i stvarajući isprekidanu liniju žestoke svetlosti ispod ulaznih vrata - trenutak kasnije shvatio sam da je to isprekidana linija, a da je trebalo da bude neprekidna. "Neko je napolju", rekoh. "Stoji na pragu."
     Kesdou je klimnula glavom. "Zatvorila sam prozore u zadnji čas. Nikada ranije nije došlo ovako rano. Može biti da se zbog oluje probudilo."
     "Ne misliš da bi to mogao biti tvoj muž?"
     Pre nego što mi je mogla odgovoriti, jedan glas, tanji od glasa onog dečeka, pozva: "Pusti me unutra, majko."
     Čak sam i ja, ne znajući još šta je progovorilo, osetio u tim rečima užasavajuću pogrešnost. Bio je to, možda, glas deteta, ali ne ljudskog deteta.
     "Majko", poče taj glas opet dozivati. "Počinje kiša."
     "Bolje da se mi popnemo", reče Kesdou. "Ako za sobom izvučemo merdevine, ono neće moći da nas dohvati čak ni ako uđe u kuću."
     Ja sam otišao do samih vrata. Bez munja, stopala tog bića koje se nalazilo na pragu bila su nevidljiva; ali čuo sam, preko zvuka jake kiše, njegovo sporo, šumno disanje, a jednom i stružući zvuk kao da vuče stopala po pragu.
     "Ti si ovo napravila?" upitah Agiju. "To je neka Hetorova spodoba, a?"
     Agija je odmahnula glavom; njene uzane, smeđe oči su plesale. "Oni lutaju po ovim planinama kao divlje životinje, što bi trebalo da bude tebi poznato mnogo bolje nego meni."
     "Majko?"
     Struganje stopalima - stvorenje se, posle ove poslednje, zlovoljno izgovorene reči, okrenulo od vratiju. Na jednome od kapaka bila je naprslina i ja pokušah da virnem napolje; ne mogah ništa razabrati u mrklom mraku, ali začuh korake mekane, a teške, upravo onaj zvuk koji se pokatkad čuo kroz rešetkama zaprečene kabinske prozore Medveđe kule, u mome domu.
     "Pre tri dana je uzelo Severu", reče Kesdou. Pokušavala je da navede starca da ustane; ovaj to i učini, ali sporo, jer mu se nije odlazilo od topline vatre. "Nikad nisam puštala ni nju ni Severijana među drveće, ali izišlo je ovde na proplanak, jednu smenu vremena pre sutona. Od tada se vraća svake noći. Pas nije hteo da ide za njegovim tragom, ali je Bekan danas krenuo u lov na to."
     Do tog trenutka, ja sam već pogodio o kojoj je zveri reč, iako nijednu takvu nisam video. Rekoh: "Znači, to je alzabo? Stvor od čijih žlezda se pravi analept?"
     "Jeste alzabo", odgovori Kesdou. "To o analeptu, o tome ja ništa ne znam."
     Agija se nasmeja. "Ali Severijan zna. On je okusio mudrost tog stvorenja, pa sad nosi svoju dragu u sebi, kud god pođe. Koliko je meni poznato, čovek ih može čuti noću kako šapuću jedno s drugim, pregrejani i oznojeni od ljubavi."
     Izmahnuo sam da je udarim, ali odskočila je hitro, zatim se postavila tako da je između nas bio sto. "Pa zar nisi oduševljen, Severijane, što je i alzabo među životinjama koje su došle na Urt kao zamena za sve one ranije životinje koje su naši preci poubijali? Bez alzaboa ti bi svoju najdražu Teklu izgubio zauvek. Ispričaj Kesdoi koliko te je alzabo usrećio."
     Ja Kesdoi rekoh: "Stvarno mi je žao da čujem o smrti tvoje ćerke. Ako ovu kuću mora da brani neko od te životinje napolju, braniću je ja."
     Moj mač je stajao naslonjen na zid i ja, da bih pokazao da moja rešenost nije mekša od mojih reči, posegnuh da ga dohvatim. I dobro je bilo što sam to učini, jer upravo u tom času jedan muški glas na vratima reče: "Otvori, draga!"
     Agija i ja se bacismo da zaustavimo Kesdou, ali ne dovoljno hitro. Pre nego što smo je mogli dohvatiti, Kesdou je digla rezu. Vrata se otvoriše.
     Zver koja je tu čekala stajala je na sve četiri noge, ali i tako njena moćna pleća bila su u visini moje glave. Alzabova glava bila je nisko spuštena, tako da su mu i vrhovi ušiju bili niži od krznene kreste koju je imao na vrh leđa. U svetlosti vatre zubi su mu blistali belo, a oči se sjaktale crveno. Video sam oči mnogih stvorova za koje se priča da su doputovala iz prostora onostran ruba sveta, privučena - tako bar tvrde izvesni filonoisi, smrću onih čiji se mastanak zbio ovde, kao što i plemena primitivnih starosedelaca dođu, mlitavo se vukući, sa svojim kamenim noževima i vatrama, u predele koji su zbog rata ili zaraza ostali sasvim bez stanovništva; međutim, oči svih tih stvorova su samo zverske. Crvene oči alzaboa bile su nešto više, nisu imale ni inteligenciju ljudske rase, ali ni nevinost zverinja. Tako bi mogao izgledati đavo, pomislih, kad se konačno izbatrga iz jame neke tamne zvezde; potom se setih i čovekomajmuna, koje su neki nazivali đavolima, ali koji su imali oči ljudi.
     U jednom trenutku se činilo da je moguće opet zatvoriti vrata. Video sam da to pokušava Kesdou, koja je užasnuto ustuknula. Alzabo je krenuo napred, i to, izgledalo je, sporo, čak lenjo, ali ipak prebrzo za nju; vrata su ga udarila ivicom po rebrima - kao da su naletela na stenu.
     "Neka ostanu otvorena", doviknuo sam. "Trebaće nam svetlosti koliko god je ima." Već sam bio izvadi Terminus Est iz kanije, tako da je oštrica zahvatila svetlo ognjišta, počinjući i sama da liči na gorku vatru. Bolje bi mi oružje bio arbalest, samostrel poput onih koje su Agijini plaćenici svojevremeno nosili, čije su streleu pale zbog trenja vazduha, a kad udare u metu, rasprsnu se kao kamen bačen u ognjište; ali arbalest ne bi, kao Terminus Est, izgledao kao produžetak moje ruke, a osim toga, možda bi arbalest dopustio alzabou da skoči na mene dok bih pokušavao da namestim novu strelu, u slučaju da prva promaši.
     Dugačko sečivo mog mača nije u celosti otklanjalo ovu opasnost. Vrh moje palošine je četvrtast, nije šiljast, tako da ne bi mogao probosti tu zver ako bi skočila. Morao bih da izmahnem dok zver leti kroz vazduh; bio sam siguran da mogu da odrežem alzabovu glavu sa tog debelog vrata u tom trenu, ali sam i znao da bi eventualni promašaj značio smrt. Osim toga, bilo mi je potrebno i mnogo prostora za zamah, a u ovoj sobici je prostora bilo jedva dovoljno; i svetlosti mi je trebalo, a vatra je umirala.
     Nisu više bili tu ni starac, ni dečko Severijan, ni Kesdou - nisam bio siguran da li su se popeli merdevinama na tavan dok je moja pažnja bila usmerena na oči zveri, ili su pobegli, neki ili svi, kroz vrata, iza zveri. Ostala je samo Agija, pritisnuta u ugao; držala je Kesdoin gvožđem okovani penjački štap kao oružje, kao što bi neki mornar mogao pokušati, u očajanju, da odguruje brodskom kukom galiju koja se valja na njega. Znao sam da ću, ako joj se obratim, privući alzabovu pažnju na Agiju; ali, ako bi zver samo okrenula glavu na tu stranu, lako bi se moglo desiti da dobijem priliku da joj presečem kičmu.
     Rekoh: "Agija, svetlosti moram imati. Ovo će me ubiti u mraku. Jednom si rekla svojim ljudima da ćeš me zadržavati borbom spreda, ako su oni spremni da me ubiju s leđa. Ja ću se sad boriti s ovim spreda, ako si ti voljna samo da doneseš sveću."
     Agija je klimnula glavom da pokaže da je shvatila, a zver je u tom trenutku krenula ka meni. Međutim, nije, kao što sam očekivao, skočila, nego je kliznula postrance, lenjo ali spretno, nadesno, prilazeći bliže, ali ostajući izvan domašaja sečiva. U prvi mah to nisam shvatio, a onda sam uvideo da to zver, svojim položajem pokraj zida, još više smanjuje prostor za neki moj budući napad i da će, ako me zaobiđe (a malo je nedostajalo pa da to i postigne) i ispreči se između vatre i mene, poništiti glavninu koristi koju sam od vatre imao.
     Zato smo počeli pažljivo igru u kojoj se alzabo trudio da iskoristi, na najpovoljniji način, stolice, sto i zidove, dok sam se ja trudio da obezbedim što je moguće više mesta za razmah mog mača.
     Onda sam skočio napred. Alzabo je izbegao moj udarac, ali, kako mi se učinilo, samo za širinu prsta, a zatim je izmahnuo čeljustima ka meni i opet uzmakao taman na vreme da izbegne moj povratni udarac. Te vilice, dovoljno velike da zagrizu ljudsku glavu kao što čovek zagriza jabuku, zveknule su sklapajući se ispred mog lica i zalile me smradom alzabovog gnjilog daha.
     Puče novi grom, tako blizu da sam posle tog urlika čuo i rušenje velikog stabla čija je smrt bila tim zvukom proglašena; sev munje obasjao je svaku pojedinost, ali ja posle tog paralizujućeg bleska ostadoh zaslepljen. Usledio je juriš mraka i ja u njega zasekoh Terminus Estom; osetih da seče neku kost; skočih u stranu i udarih ponovo, ali ovoga puta samo šaljuči neki delić nameštaja u propast.
     Onda mi se vid vratio. Dok smo se alzabo i ja premeštali i nadmudrivali fintama, kretala se i Agija, a prema merdevinama je, izgleda, jurnula kad je pukao grom; sad je već bila na pola puta uz njih i ja videh da Kesdou pruža ruku odozgo da joj pomogne. Alzabo je stajao ispred mene, prividno neozleđen; ali video sam i njegovu tamnu krv koja je curila tankim mlazom i stvarala baricu kod njegovih prednjih nogu. Krzno mu je u svetlosti vatre izgledalo crveno i dronjavo, a nokti na stopalima, veći i grublji od medveđih, bili su takođe tmastocrveni, a činilo se i poluprovidni. Začuo sam glas, jeziviji nego što bi progovaranje leša ikad moglo biti. Onaj glas koji je pred vratima rekao: "Otvori, draga", sad reče: "Jeste, ranjen sam. Ali ne boli mnogo, a mogu i da stojim i da se krećem kao i pre. Nećeš ti moći večito da mi sprečavaš pristup do moje porodice." Iz usta zveri, glas strogog, časnog i čestitog čoveka.
     Izvadio sam Kandžu i položio je na sto, ali ona je bila samo plava iskrica. "Svetla!" doviknuh Agiji. No, svetlo se nikako ne pojavi, samo začuh kako po podu tavana lupkaju merdevine, jer su ih žene podigle i izvukle.
     "Put za bekstvo ti je odsečen, vidiš", reče zver, i dalje muškim glasom.
     "A i tebi za nastupanje. Da li ćeš moći da skočiš tako visoko, sa ranjenom nogom?"
     Odjednom se glas preobrati u tužno piskutanje devojčice. "Mogu ja da se penjem. Zar misliš da se neću setiti da doguram sto pod tu rupu? Ja, koja mogu govoriti?"
     "Znači, znaš da si zver."
     Ponovo je zazvučao muški glas. "Znamo da se nalazimo u zveri, baš kao što smo se ranije nalazili u mesnatim omotačima što ih ova zver proždra."
     "I ti bi, Bekane, pristao da proždere i tvoju ženu i tvog sina?"
     "Ja bih i naredio da tako bude. I naređujem. Hoću da nam se Kesdou i Severijan pridruže ovde, kao što sam se ja danas pridružio Severi. Kad umre vatra, umrećeš i ti - i pridružićeš se nama - baš kao i oni."
     Nasmejao sam se. "Jesi li zaboravio da si svoju ranu zadobio kad ja nisam mogao ništa videti?" Držeći Terminus Est u pripravnosti, prešao sam preko sobe, došao do ostataka jedne stolice, dohvatio ono što je nekad bilo naslon te stolice i hitnuo ga u vatru, stvarajući oblačić varnica. "Mislim da je to bilo drvo koje je dobro odležalo, a zatim natrljano pčelinjim voskom, što je uradila neka pažljiva ruka. Trebalo bi da gori blistavo."
     "Ipak, tama će doći." Ta zver-Bekan zvučala je beskonačno strpljvo. "Tama će doći i ti ćeš nam se pridružiti."
     "Ne. Kad bude sva stolica izgorela i kad svetlost počne da popušta, poći ću na tebe i ubiću te. Sad čekam samo zato što te puštam da krvariš."
     Nastupilo je ćutanje, avetinjsko utoliko više što na izrazu lica te zveri nije nagoveštavalo nikakvu misao. Znao sam da su ostaci Tekline nervne hemije ugrađeni u jezgra izvesnih ćelija u prednjim režnjevima mog mozga, dejstvom sekreta koji je destilisan iz organa jednog upravo ovakvog stvora; znao sam, takođe, da na isti način ovaj muškarac i njegova kćer pohode šipražja sutona u mozgu ove divlje životinje i zamišljaju da žive; ali kakva bi to avet od života mogla biti i kakvim snovima i čežnjama, možda, ispunjena, to nisam mogao ni nagađati.
     Konačno, muški glas reče: "Kroz jednu ili dve smene vremena, dakle, ubiću ja tebe ili ti mene. Ili ćemo se uništiti uzajamno. Ako se ja sada okrenem i odem u noć i kišu, hoćeš li me loviti kad se Urt opet okrene ka svetlosti? Ili ostati ovde da mi sprečavaš pristup do žene i deteta koji su moji?"
     "Ne", rekoh.
     "To potvrđuješ onom čašću koju imaš? Da li ćeš se zakleti na taj mač, iako ga ne možeš uperiti ka suncu?"
     Načninio sam korak unazad i preokrenuo Terminus Est, držeći ga za sečivo na takav način da je vrh bio okrenut ka mome srcu. "Kunem se ovim mačem, oznakom moje Umetnosti, da ako se ti ove noći ne vratiš, ja tebe neću loviti sutra. A neću ni ostati u ovoj kući."
     Okrenuo se hitro kao kad zmija klizne. U jednom trenu imao sam, možda, priliku da udarim po tim masivnim leđima. Onda ga više nije bilo tu, a nije ostalo ni ma kakvih tragova njegovog prisustva, osim otvorenih vrata, jedne polomljene stolice i bare krvi (tamnije boje, čini mi se, nego što je krv životinja sa ovoga sveta) koja je natapala izribane daske poda.
     Otišao sam do vratiju i zamandalio ih, vratio sam Kandžu u vrećicu koja mi je visila o vratu, a onda sam, kao što je zver predložila, premestio sto tako da sam, popevši se na njega, lako mogao da se izvučem na tavan. Tamo su, na udaljenom kraju, čekali Kesdou, starac i dečko zvani Severijan, u čijim očima videh kakve bi uspomene na ovu noć mogle postojati u njegovoj svesti kroz dvadeset godina. Svi su bili okupani kolebljivom svetlošću jedne svetiljke okačene o jednu od krovnih greda.
     "Opstao sam", rekoh "kao što vidite. Jeste li čuli šta smo dole pričali?"
     Kesdou ćutke klimnu glavom.
     "Da ste mi doneli svetlo koje sam tražio, ne bih uradio ovo što sam uradio, Ali, ovako, smatrao sam da vam ne dugujem ništa. Da sam na vašem mestu, napustio bih ovu kuću čim se razdani i krenuo bih u nizije. Ali to je vaša stvar."
     "Plašili smo se", progunđa Kesdou.
     "I ja sam se plašio. Gde je Agija?"
     Na moje iznenađenje, stari je pokazao prstom, a ja, gledajući tamo, videh da je gusti slamnati krov razgrnut i da je tu napravljen otvor dovoljno veliki za Agijino vitko telo.
     Te noći sam spavao pored vatre, ali sam prvo upozorio Kesdou da ću ubiti svakog ko siđe sa tavana. Ujutru sam pošao oko kuće i, kao što sam očekivao, iz drvenog kapka je Agijin nož bio iščupan.

17. MAČ LIKTORA

     "Odlazimo", reče mi Kesdou. "Ali pre nego što krenemo, spremiću doručak za nas. Ti, ako nećeš, ne moraš da jedeš sa nama."
     Klimnuo sam glavom i ostao napolju, čekajući, sve dok nije donela drvenu činiju obične ovsene kaše i drvenu kašiku; to sam odneo do potaka i tamo jeo. Oko potoka je bio zaklon, obilje trske; ja iz zaklona nisam izišao. To, valjda, znači da sam pogazio zakletvu koju sam alzabou dao; ali čekao sam tamo i osmatrao kuću.
     Posle nekog vremena iziđoše Kesdou, njen otac i mali Severijan. Ona je nosila jedan zavežljaj i štap svog muža, a dečko i deda su nosili svako po jednu malu vreću. Pas koji se, mora biti, zavukao ispod patosa kad je alzabo došao (ne mogu reći da mu to zameram, ali Triskele to ne bi uradio) sad poče veselo skakutati iza njihovih peta. Video sam da se Kesdou osvrće, tražeći me pogledom. Kad me nije uspela naći, ostavila je jedan zavežljaj na prag.
     Gledao sam ih kako odmiču ivicom svoje male njive, koja je bila samo oko mesec dana pre toga zaorana i zasejana, a kojoj je sada predstojalo da je požanju ptice. Ni Kesdou ni njen otac se nisu osvrtali; ali je dečko, Severijan, pre nego što je prešao preko prvog grebena, zastao i okrenuo se da još jedanput vidi jedini dom koji je ikada znao. Kameni zidovi te kuće stajali su i dalje postojano kao i pre, a iz dimnjaka se još izvijao dim od vatre na kojoj su bili spremili doručak. Mora biti da ga je majka tada pozvala, jer on pohita za njom i na taj način iščeze sa vidika.
     Tada sam izišao iz travuljina i trstika i otišao do vrata. U zavežljaju na pragu bila su dva ćebeta od mekog guanakoa i izvesna količina sušenog mesa umotana i čistu asuru. Meso sam stavio u svoju jahačku torbicu na opasaču, a ćebad sam presavio na drugi način, da bih mogao da ih nosim preko ramena.
     Posle kiše vazduh je ostao svež i čist; prijalo mi je saznanje da ću uskoro ostaviti iza sebe tu kamenu kućicu i njene mirise dima i hrane. Razgledao sam i unutrašnjost, video crnu mrlju koja je ostala od alzabove krvi i polomljenu stolicu. Kesdou je vratila sto na mesto gde se ranije nalazio; Kandža, koja je tu tako slabo sijala, nije nikakav trag ostavila na njegovoj površini. Nije ostalo ništa što bi izgledalo vredno odnošenja; izišao sam i zatvorio vrata.
     Onda sam se zaputio za Kesdou i njenom grupom. Nisam joj oprostio što mi nije dala svetlost kad sam se borio sa alzabom - mogla je to lako učiniti da je samo spustila svetiljku sa tavana. S druge strane, nisam je mogao ni mnogo okrivljavati što je stala na Agijinu stranu, jer Agija je bila žena, usamljena, među zurećim licima i ledenim krunama planina; a što se tiče dečaka i dede, ni za jednog ni za drugog se ne bi moglo reći da su u toj stvari mnogo krivi. Obojica su, međutim, bila izložena opasnosti bar u jednakoj meri kao Kesdou.
     Staza je bila toliko meka da sam mogao pratiti njihove tragove u najbukvalnijem smislu reči, jer sam lepo video otiske Kesdoinih malih stopala, dečakovih još manjih koja su činila po dva koraka na svaki njen jedan i starčevih stopala kod kojih su prsti bili okrenuti spolja. Hodao sam polako da ih ne sustignem; znao sam da se sa svakim korakom koji prevaljujem povećava i opasnost po mene, ali sam se usuđivao nadati se da će arhonove patrole saslušavati prvo njih, te time upozoriti mene. Kesdou me nije mogla izdati, jer sve što bi dimarsima rekla iskreno, njih bi samo zavodilo na pogrešni put; a ako bi alzabo napao, ja bih ga (nadao sam se) pre toga čuo ili namirisao - a nisam se ni zakleo, uostalom, da njegov plen neću braniti, nego samo da neću alzaboa loviti i da neću ostati u kući.
     Taj puteljak je svakako bio samo lovačka stazica koju je Bekan malo proširio; uskoro je iščezao. Pejzaž je ovde bio manje okrutan nego iznad linije šuma. Južni nagibi često su bili obrasli mahovinom i sitnom paprati, a iz litica su rasli četinari. Padajuća voda retko kad je izlazila iz domašaja sluha. U meni se Tekla priseti da je na jednom mestu veoma sličnom ovome nekad dolazila da slika, u pratnji svoga nastavnika i dvojice zlovoljnih telohranitelja. Poče me obuzimati osećanje da ću uskoro nabasati na štafelaj, paletu i jedan neuredni sandučić sa četkama, stvari ostavljene pokraj neke kaskade kad se sunce više nije zadržavalo u vodenom prahu.
     Dabome da nisam ni na šta slično naišao; sledećih nekoliko smena vremena nije bilo baš nikakvih znakova ljudskog prisustva. Sa otiscima stopala Kesdoine grupe mešali su se tragovi jelena, a u dva maha i otisci šapa jedne od onih mrkih mačaka koje se tim jelenima hrane. Ovi životinjski tragovi načinjeni su, svakako, u zoru, posle prestanka kiše.
     A onda sam ugledao liniju otisaka ostavljenih nekim bosim stopalom krupnijim od starčevog. Svaki od tih otisaka bio je, uistinu, krupan koliko i moj otisak zajedno sa čizmom, a korak možda i duži od mog. Ovi tragovi su se pružali pod pravim uglom u odnosu na pravac kretanja grupe koju sam sledio, ali jedan otisak pao je preko jednog dečakovog, što je pokazivalo da je ovaj pridošlica prošao između nas.
     Pohitao sam napred.
     Pretpostavio sam da su to otisci stopala nekog autohtona, mada sam se još tad zapitao otkud tako dugački koraci - ti planinski divljaci su, obično, prilično malog rasta. Ako bi to stvarno bio autohton, onda ne bi bilo mnogo verovatno da će naneti Kesdoi i ostalima neko stvarno zlo, mada bi joj mogao uzeti predmete koje je nosila. Koliko je meni tada bilo poznato, auhtohtoni su bili domišljati lovci, ali ne skloni ratovanju.
     Nastavili su se otisci bosih stopala. Bar još dve ili tri jedinke su se pridružile onoj prvoj.
     Dezerteri iz vojske - to bi bilo nešto drugo; približno četvrtina naših zatvorenika u Vinkuli bili su takvi ljudi i njihove žene, a mnogi od njih počinili su najgrozomornije zločine. Dezerteri bi bili i dobro naoružani, ali očekivao bih i da su dobro obuveni, a ni u kom slučaju bosi.
     Jedna strma uzbrdica dizala se ispred mene. Video sam brazde koje je u zemlji napravio Kesdoin štap i grane odlomljene na mestima gde su se ona i deda hvatali za njih radi lakšeg penjanja - mada je postojala mogućnost, i te kako, da su i njihovi gonioci polomili izvestan broj grana. Pomislio sam da stari mora do sada već biti iscrpljen i da je iznenađujuće to što njegova kćerka još uspeva da ga podstiče na dalji hod; možda je on već bio svestan, ili su svo troje bili svesni, da ih neko goni. Bližeći se vrhu uzvišice, čuo sam lavež psa, a onda (učinilo mi se tad da se, maltene, vraćaju odjeci od protekle noći) i jedan divlji, neartikulisani krik.
     Ali, ipak, ne onaj užasni, poluljudski krik alzaboa. Često sam i ranije čuo taj zvuk; ponekad tiho, dok sam ležao na uzanom ležaju pokraj Roheovog, a često glasno, dok sam nosio jelo kalfama na dužnosti u našoj ublijeti i klijentima. Tačno na ovaj način je vikao jedan od klijenata na trećem nivou - jedan od onih koji više ne mogu da govore suvislo i koje mi, zato, iz čisto praktičnih razloga, više nikako ne dovodimo u sobu za saslušanje.
     Ovo su bili zoantropi, ali pravi, a ne glumnjeni kao na Abdiesusovom maskenbalu. Izlazeći na vrh grebena, video sam i njih i Kesdou sa ocem i sinom. Zoantrope ne možeš nazvati ljudima, ali iz daljine su izgledali kao ljudi, devet golih ljudi koji su kružili oko njih troje, skakali, povremeno čučali. Žurio sam napred dok nisam video kako jedan od njih zadaje udarac močugom i kako stari pada.
     Onda sam zastao, zaustavljen ne Teklinim, nego svojim sopstvenim strahom.
     Možda sam se ja protiv čovekomajmuna u rudniku borio hrabro, ali morao sam. Alzaboa sam zadržavao do nerešenog ishoda, ali nije se imalo gde bežati osim u mrak, napolje, gde bi me on sigurno ubio.
     A sad sam imao izbor i pred njim sam stao.
     Pošto je u ovom kraju živela, Kesdou je sigurno znala za zoantrope, mada ih, možda, nikad ranije nije srela. Dečko se držao za njenu suknju, a ona je vitlala štapom kao sabljom. Njen glas je dopirao do mene preko glasova zoantropa, ciktav, nerazumljiv i prividno dalek. Osećao sam onaj užas koji se kod muškarca pojavi uvek kad je žena napadnuta, ali pored tog užasa, ili možda ispod njega, ležala je misao da ona, koja nije htela da se bori uz mene, sada mora da se bori sama.
     To, dakako, nije moglo dugo trajati. Stvorovi takve vrste se ili uplaše i razbeže odmah, ili nikako. Videh kako joj jedan otima štap iz ruku, potegnuh Terminus Est iz kanije i pođoh trkom niz dugački nagib ka njoj. Ta gola prilika bacila je ženu na zemlju i (pretpostavio sam) spremala se da je siluje.
     Onda je, levo od mene, iz šume jurnulo nešto ogromno. Bilo je tako veliko i kretalo se tako brzo da sam pretpostavio da je crveni destrijer, bez jahača i sedla. Tek kad sam video sev zuba tog stvora i čuo krik jednog zoantropa, shvatio sam da je to alzabo.
     Ostali zoantropi ga napadoše istog trena. Glave njihovih močuga od takozvanog "gvozdenog drveta" dizale su se i spuštale i na trenutak su groteskno nalikovale na glave kokoši koje kljucaju zrnevlje što im je bačeno. Onda je jedan zoantrop hitnut u vazduh i činilo se da je on, do maločas nag, sad obavijen skerletnim ogrtačem.
     Dok sam ja stigao do poprišta, alzabo je već ležao na zemlji, a ja mu, u tom času, nisam mogao posvetiti pažnju. Terminus Est je pevao u orbitama oko moje glave. Pade jedna gola prilika, pa druga. Kamenčina velika kao pesnica fijuknu mi pored uva, tako blizu da sam taj zvuk jasno čuo; da sam tad pogođen, sledećeg trena bio bih mrtav.
     Ali ovo nisu bili čovekomajmuni iz rudnika, toliko brojni da ne mogu, na kraju, biti potučeni. Presekoh jednog od ramena do pojasa, osećajući kako se rebra razdvajaju jedno po jedno i štekću preko moje oštrice, rasporih drugoga, rascopah jednu lobanju.
     Onda je ostala samo tišina, prekidana dečakovim jecajima. Na planinskoj travi je ležalo sedam zoantropa; mislim da je četvoricu poubijao Terminus Est, a trojicu alzabo. U alzabovim čeljustima ležalo je Kesdoino telo - njena glava i pleća bili su već pojedeni. Taj starac koji je nekad poznavao Fehina ležao je sada srozan kao lutka; načinio bi nešto divno od njegove smrti taj slavni umetnik, prikazao bi je iz neke perspektive koju niko drugi ne bi umeo naći, izrazio bi, izgledom te izobličene glave, dostojanstvo i uzaludnost sveukupnog ljudskog postojanja. Ali Fehin nije bio tu. Pokraj starca je ležao pas, okrvavljenih vilica.
     Pogledom sam potražio dečaka. Na moj užas, on se zgurio uz alzabova leđa. Nesumnjivo ga je to biće pozvalo glasom njegovog oca, pa je dečak došao. Zadnji udovi alzabovi još su drhtali i protresali se grčevima, ali su mu oči bile sklopljene. Uzeo sam dečaka za mišicu ruke i u tom času se alzabov jezik, širi i deblji od bikovskog, ispruži, kao da hoće da lizne dečakovu šaku; onda se pleća alzabova stresoše tako silno da ja odskočih. Jezik se nije sasvim vratio u usta, već je ostao jednim delom da leži mlitavo na travi.
     Odvukao sam dečaka odatle i rekao: "Sad je gotovo, mali Severijane. Je li ti dobro?"
     Klimnuo je glavom i počeo da plače, a ja sam ga dugo posle toga nosio u naručju, šetajući tamo-amo.
     U jednom trenutku sam pomislio na mogućnost da upotrebim Kandžu, iako me je izneverila i u Kesdoinoj kući i u nekoliko ranijih prilika. Ali da je ovog puta uspela, ko zna kakvi bi ishodi bili? Nisam hteo da dam novi život zoantropima ili alzabou, a kakav bi novi život mogao biti dat Kesdoinom obezglavljenom lešu? Što se tiče starca, on je ionako sedeo u predvorju smrti; sad je umro, i to brzo. Da li bi mi zahvalio što ga prizivam nazad da kroz godinu-dve umre opet? Dragi kamen je sevao na suncu, ali to je bilo samo odsijavanje sunčevog svetla, a ne svetlo Pomiriteljevo, ne onaj protivsjaj Novog Sunca, te ga zato opet sklonih. Dečko me je gledao raširenih očiju.
     Terminus Est je bio okrvavljen do balčaka i više od toga. Seo sam na jedno oboreno drvo i očistio palošinu trulim komadićima drveta, premišljajući šta da činim; onda sam sečivo naoštrio i nauljio. Bilo mi je savršeno svejedno za zoantrope i alzaboa, ali ostaviti Kesdoino i starčevo telo zverima da rastržu, činilo se da bi bio odvratan postupak.
     I predostrožnost je upozoravala da to ne dopustim. Šta ako bi naišao još jedan alzabo, najeo se Kesdoinog mesa, pa krenuo za dečakom? Pomislio sam na mogućnost da odnesem oboje u kućicu. Ali daljina je bila poprilična; ne bih mogao nositit oboje istovremeno, a jasno se videlo da će ono telo koje ostavim već biti napadnuto dok se po njega vratim. Privučeni prizorom tolike količine krvi, lešožderi teratornisi već su kružili iznad nas, svaki nošen krilima čiji je raspon širok poput glavne poprečne grede na jarbolu karavele.
     Neko vreme sam oprobavao teren, tražeći mesto dovoljno meko da bih mogao kopati Kesdoinim štapom; najzad sam odneo oba leša do jednog kamenitog mesta blizu nekog vodotoka i tu ih zatrpao kamenjem, tvoreći mogilu. Pod njom će oni ležati, nadao sam se, gotovo godinu dana, sve dok topljenje snegova, približno u vreme praznika Svete Katerine, ne odnese kosti oca i kćeri odatle.
     Mali Severijan, koji je u početku samo gledao, počeo je i sam da donosi manje komade kamena i nabacuje ih na mogilu pre nego što je bila gotova. Dok smo se prali od prljavštine i znoja u tom potoku, on upita: "Jesi li ti moj ujak?"
     Rekao sam mu: "Ja sam ti otac - bar za sada. Kad nekome umre otac, on mora da dobije novog oca ako je tako mlad kao što si ti. Taj novi sam ja."
     Klimnuo je glavom, izgubljen u mislima; a ja se sasvim neočekivano prisetih kako sam sanjao, pre samo dve noći, o svetu u kome svi ljudi znaju da su krvni srodnici, jer su svi postali od jednog istog para kolonista. Bilo je savršeno moguće da sam ja, koji nisam znao ni ime svoje majke, ni svog oca, u rodbinskoj vezi sa tim detetom koje se zvalo isto kao ja; ili, zapravo, sa bilo kim drugim. Taj svet o kome sam sanjao bio je, za mene, postelja na kojoj sam ležao. Kako bih želeo da sada mogu opisati koliko smo ozbiljni bili tu pored nasmejanog potoka, koliko je svečano i čisto on izgledao sa mokrim licem i kapljicama koje su se iskričile na trepavicama njegovih širokih očiju.

18. SEVERIJAN I SEVERIJAN

     Napio sam se najviše što sam mogao, a dečaku sam rekao da i on mora da učini tako, jer u planinama ima mnogo suvih mesta, tako da do sledećeg jutra možda nećemo više piti vode. Pitao je, zar neće sad ići kući; a ja, iako sam do tada planirao da se vratimo u kuću koja je nekad bila Kesdoina i Bekanova, rekoh da nećemo tamo. Znao sam da bi za njega bilo odveć strašno da sad opet vidi taj krov, njivu, bašticu i da još jednom bude prinuđen da sve to napusti. U tom životnom dobu on bi mogao čak i pretpostaviti da su njegov otac i majka, sestra i deda još i sad, na neki način, unutra.
     A ipak, nismo se mogli ni spuštati mnogo niže - već smo bili na nivou gde je putovanje bilo opasno za mene. Ruka arhona Traksa pružala se stotinu liga, ili više, u daljinu, a sad je postojala i velika verovatnoća da će Agija uputiti dimarhe na moj trag.
     Na severoistoku od nas nalazila se planina viša od svih koje sam do tada video. Ne samo glava nego i pleća tog kipa bila su zaogrnuta snegom koji se spuštao maltene do struka. Nisam tada znao, a možda više i ne postoji niko ko zna, čije je to ponosito lice koje zuri na zapad preko tolikog mnoštva nižih planinskih vrhova; ali to je, sigurno, neki od vladara sa početka najslavnijih dana čovečanstva i nema sumnje da je zapovedao energijama koje su mogle oblikovati granit kao što duboreščev nož oblikuje drvo. Dok sam osmatrao njegovo lice, činilo mi se da bi čak i otvrdli dimarsi, koji tako dobro poznaju ove divlje visije, mogli pred njim osetiti strahopoštovanje. Zato krenusmo ka njemu, tačnije ka jednom visokom planinskom prevoju koji je činio spoj između naborane draperije njegovog ogrtača i ove planine na kojoj se nalazio domalopređašnji Bekanov dom. Neko vreme su usponi bili blagi, tako da smo daleko više snage trošili na hodanje nego na pentranje.
     Mali Severijan me je čvrsto držao za ruku i kad nije bilo potrebno da ga podržavam. Nisam neki veliki majstor za ocenjivanje starosti dece, ali čini mi se da je bio otprilike u onom životnom dobu kad bi, da je jedan od naših šegrta, prvi put ušao u učionicu kod majstora Palaemona - što će reći, bio je dovoljno odrastao da hoda dobro, da razume šta mu se govori i da postigne da drugi razumeju njega.
     Tokom jedne smene vremena, ili više, nije kazao ništa osim reči koje sam već prepričao. Onda, dok smo silazili niz jednu nagnutu livadu oivičenu borovima, mesto veoma slično onom gde je njegova mati umrla, on upita: "Severijane, ko su bili oni ljudi?"
     Znao sam na koga misli. "Nisu to bili ljudi, mada su ljudi nekad ranije bili i na ljude još i sad liče. Bili su to zoantropi, a ta reč znači: životinje ljudskog oblika. Razumeš li šta govorim?"
     Klimnuo je glavom svečano, pa upita: "Što ne nose odeću?"
     "Zato što više nisu ljudska bića, rekao sam ti. Pas se rodi kao pas, ptica čim se rodi - ptica je, ali da postaneš ljudsko biće, to je dostignuće; moraš da razmisliš o tome. Ti si o tome već razmišljao najmanje tri ili četiri godine, mali Severijane, mada možda nikad nisi razmišljao o razmišljanju."
     "Pas samo gleda šta će da pojede", reče dečko.
     "Tako je. Ali iz ovoga dolazi pitanje da li čoveka treba silom terati da se bavim takvim razmišljanjem, a neki ljudi su, u davnoj prošlosti, zaključili da ne treba. Mi možemo da nateramo psa, ponekad, da postupa kao čovek - da ide samo na zadnjim nogama, da nosi kaiš oko vrata i tako dalje. Ali mi ne treba da teramo čoveka da postupa kao čovek, niti bismo to mogli. Da li si ikad želeo da padneš u san iako nisi bio ni pospan ni umoran?"
     On klimnu glavom.
     "To je bilo zato što si želeo da zbaciš sa sebe teret dečačkog života, bar privremeno. Ja ponekad popijem previše vina, a to je zato što bih voleo da više ne budem čovek. Ponekad se ljudi ubiju iz tog razloga. Da li si to znao?"
     "Ili rade stvari koje bi im mogle doneti zlo", uzvrati on. Način na koji je to rekao ukazivao je na svađe koje je nekom prilikom morao čuti; Bekan je, vrlo verovatno, bio čovek takve vrste, inače ne bi odveo svoju porodicu na tako udaljeno i opasno mesto.
     "Jeste", rekoh mu. "To može da iziđe na isto. A ponekad se desi da neki muškarci, pa čak i žene, počnu da mrze teret misli, ali ne vole smrt. Pogledaju životinje, pa požele da budu takvi, da postupaju samo po nagonu, a ne po mislima. Znaš li zbog čega misliš, mali Severijane?"
     "Zbog glave", reče dečko odmah i uhvati se obema šakama za glavu.
     "I životinje imaju glave - pa čak i vrlo glupave životinje kao što su jastozi, volovi i krpelji. Ti misliš samo zbog jednog vrlo malog dela glave, unutra, odmah iznad očiju." Dodirnuo sam njegovo čelo. "E, sad, ako bi ti iz nekog razloga želeo da ti neko odseče jednu ruku, postoje izvesni ljudi kod kojih bi mogao da odeš, a koji su vešti u tom poslu. Pretpostavi, recimo, da ti je šaka nastradala na takav način da se više ne može oporaviti. Oni bi je mogli tako skinuti da bi bilo vrlo malo izgleda da se ikakvo zlo desi preostalom delu tebe."
     Klimnuo je glavom.
     "Vrlo dobro. Isti ti ljudi mogu da odseku i onaj mali deo tvoje glave koji te nagoni da misliš. To oni ne mogu da vrate nazad, znaš. A i kad bi mogli, ti ne bi mogao to od njih da zatražiš, jer bi ti nedostajao taj deo. Međutim, ponekad ljudi plate takvima da im taj delić odseku. Žele da zauvek prestanu da razmišljaju, a često kažu i da hoće da okrenu leđa svemu onome što je čovečanstvo počinilo. Onda više nije opravdano postupati prema njima kao prema ljudskim bićima - postali su životinje, mada zadržavaju ljudski oblik. Pitao si zašto ne nose odeću. Oni više ne razumeju odeću i ne bi je nikako hteli obući, čak i kad bi im bilo veoma hladno, iako bi mogli leći na odeću ili se čak uvaljati u nju."
     "Jesi li i ti malo takav?" upita dečko, pokazujući prstom ka mojim golim prsima.
     Ta misao, koju mi je tada nagovestio, nikad mi do tog trenutka nije pala na um, pa se načas zbunih. "To je jedno od pravila u mojoj gildi", rekoh. "Meni nije izvađen nijedan delić glave, ako me to pitaš, a košulju sam svojevremeno nosio... Ali, da, pretpostavljam da jesam malo takav, jer o tome nikad nisam razmišljao, čak ni kad mi je bilo veoma hladno."
     Njegov izraz lica mi reče da sam samo potvrdio njegove sumnje. "Je l' zato bežiš?"
     "Ne, ne bežim zato. U stvari bi se moglo, valjda, reći da bežim zbog suprotnog. Možda je u mojoj glavi taj delić isuviše porastao. Ali ako se to što si kazao odnosi na zoantrope, onda je tačno. Kad čovek postane životinja, postane opasna životinja, a takvim životinjama ne može se dozvoliti opstanak u naseljenim predelima, gde su farme i gde ima mnogo naroda. Zato oni moraju biti proterani u ove planine, ili ih njihovi stari prijatelji ovde dovedu, ili ih dovede neko kome su, pre nego što su odbacili moć ljudske misli, platili da to učine. Oni, dabome, ipak mogu malčice da misle, kao što mogu i sve životinje. Dovoljno da u divljini nalaze hranu, mada svake zime mnogi poumiru. Dovoljno da bacaju kamenje kao što majmuni bacaju orahe, dovoljno da udaraju motkama, pa čak i da traže sebi ženke za parenje, jer, kao što ti rekoh, među njima ima i žena. Ali samo u malom broju njihovih sinova i kćeri život je dug, a ovo je, rekao bih, i dobro, jer to su deca koja se rađaju kao što smo rođeni ti i ja - sa teretom misli na sebi."
     Pomenuti teret je i te kako teško legao na mene kad sam dovršio to objašnjenje; zapravo, toliko teško da sam tada prvi put zaista shvatio da nekim drugim ljudima razmišljanje može biti u istoj meri strašno prokletstvo kao što je pamćenje ponekad meni bila.
     Nikad nisam raspolagao nekim jakim osećanjem za lepotu, ali lepota tog neba i tog planinskog predela bejahu takvi da mi se učini da sve moje misli dobijaju boju lepote i da mi još samo malo treba pa da shvatim neshvatljive stvari. Kad se majstor Malrubius pojavio pokraj mene posle našeg prvog izvođenja predstave doktora Talosa - a to je nešto što onda nisam mogao, a ni sada u planini nisam mogao da shvatim, mada se moje pouzdanje da je Malrubiusova pojava bila stvarna povećalo, a ne smanjilo - govorilo mi je o cirkularnosti vladavine, iako mene vladavina nije zanimala. Sad mi pade na um da nešto vlada i voljom, ali ako ne vlada razum, onda vlada nešto ispod ili iznad razuma. Međutim, bilo je veoma teško reći s koje strane razuma te stvari leže. Nagon, svakako, leži ispod razuma; no, nije li moguće da je nagon, istovremeno, i iznad razuma? Kad je alzabo jurišao na zoantrope, nagon mu je zapovedao da sačuva svoj plen od drugih; kad je Bekan činio to isto, njegov nagon mu je, uveren sam, zapovedao da spase svoju suprugu i svoje dete. Obojica su, u istom telu, učinila isti postupak. Jesu li tada viši i niži nagon delovali zajednički, razumu iza leđa? Ili postoji samo jedan nagon iza svekolikog razuma, tako da razum sa obe svoje strane, i ispod i iznad sebe, vidi po jednu takvu silu?
     Ali, da li je nagon zaista ona "privrženost ličnosti monarha" za koju je majstor Malrubius nagovestio da je istovremeno i najniži i najviši oblik vladavine? Jer, očito, sam nagon nije se mogao uzdići ni iz čega - jastrebovi koji su krstarili iznad naših glava prave svoja gnezda, nesumnjivo, po nagonu, ali moralo je postojati i neko vreme u kome gnezda nisu pravljena; prema tome, prvi jastreb koji je sebi napravio gnezdo nije mogao takav nagon naslediti od svojih roditelja, jer ga oni nisu imali. Nije se takav nagon mogao razviti ni postupno - na taj način što bi hiljadu pokolenja jastrebova donosilo samo po jednu jedinu slamku, sledećih hiljadu samo po dve slamke i tako dalje, jer jedna ili dve slamke ne mogu biti ni od kakve koristi mladuncima jastreba kad se izlegnu. Možda je upravo ta pojava, koja je došla pre nagona, najviše i ujedno najniže načelo koje vlada voljom. A možda i nije. Ptice su kružile i ispisivale po vazduhu svoje hijeroglife, koje, međutim, nisu bile namenjene da ih čitam ja.
     Dok smo se približavali tom sedlu kojim je naša planina bila spojena sa onom još veličanstvenijom, koju sam opisao, činilo se da idemo preko lica čitavog Urta, iscrtavajući neku liniju od pola do polutara; zapravo, ta površina po kojoj smo mileli kao mravi mogla je biti globus sam, izvrnut naopačke.
     Daleko iza nas, i daleko ispred nas, uzdizala su se široka, svetlucava polja snega. Ispod njih su ležale kamenite kosine kao obale južnog, ledom okovanog mora. Još niže su bile visoke livade od grube trave, sada istačkane divljim cvećem; dobro sam pamtio one preko kojih sam gazio prethodnog dana i uspevao sam da razaznam, ispod plave izmaglice koja je obavijala planinu ispred nas, traku ovih novih livada, raširenu preko grudi planine, zelenu poput onih njiva na kojima se gaji zelena stočna hrana; još niže, borovi su blistali tako tamno da su izgledali crni.
     Onaj udubljeniji deo sedla, u koji smo silazili, bio je sasvim drugačiji; bilo je to prostranstvo planinskih šuma, gde su glatkolisna tvrdodrvna stabla dizala svoje bolešljive glave tri stotine lakata prema umirućem suncu. Tu su mrtva stabla stajala uspravno među svojom braćom, živom, koja su ih podržavala; lijane su u čitavim povesmima omotavale drveće. Blizu jednog potočića, gde smo se zaustavili da bi zanoćimo, rastinje je već bilo izgubilo glavninu one planinske tananosti i poprimilo deo nizijske bujnosti; sad kad smo se najnižem delu sedla primakli dovoljno da ga dečko jasno sagleda i kad njegovu pažnju više nije zaokupljala samo potreba da se pentra i da hoda, on pokaza prstom tamo i upita hoćemo li tamo silaziti.
     "Sutra", rekoh ja. "Uskoro će pasti mrak, a ja bih voleo da kroz tu džunglu prođem za jedan dan."
     Njegove se oči na reč džungla raširiše. "Je li to opasno?"
     "Pa ne znam stvarno. Koliko sam ja u Traksu čuo, insekti ne bi trebalo da budu ni približno tako gadni kao što su na nižim mestima, a nije verovatno ni da će nas uznemiravati krvopijni šišmiši - jednog mog prijatelja ujeo je jednom krvopijni slepi miš i to nije bilo nimalo prijatno. Ali veliki majmuni žive tamo, a naći će se tu i grabljivice iz roda mačaka i tako dalje."
     "I vukovi."
     "I vukovi, jašta. Međutim, vuci postoje i na ovim visinama gde smo sad. I na onim gde je bila tvoja kućae, a i na mnogo većim."
     Zažalio sam istoga trena što sam pomenuo njegovu staru kuću, jer je jedan deo one radosti života koja mu se bila počela vraćati u lice zgasnuo čim se ta reč začula. Na trenutak se činilo da se dečko zaneo u misli. Onda reče: "Kad su ti ljudi..."
     "Zoantropi."
     Klimnuo je glavom. "Kad su zoantropi došli i povredili mamu, da li si ti došao u pomoć najbrže što si mogao?"
     "Da", rekoh. "Došao sam najbrže što sam mogao da dođem." Bila je to, bar u nekom smislu, istina, ali je, ipak, bilo bolno izgovoriti je.
     "Dobro", reče on. Bio sam raširio jedno ćebe za njega i on sad tu leže. Preklopio sam ćebe preko njega. "Je l' da su zvezde postale sjajnije? One sijaju jače kad Sunce ode."
     Legao sam pored njega i pogledao gore. "Ne ode Sunce stvarno. Samo Urt okrene lice na drugu stranu, pa mi mislimo da je Sunce otišlo. Ako ne gledaš ka meni, ne vidiš me, ali to ne znači da sam ja otišao."
     "Ako je Sunce još tamo, zašto zvezde sijaju jače?"
     Njegov glas mi je govorio da je dečko zadovoljan što u razgovoru ispoljava toliko pameti, a i ja sam zbog njegove bistrine bio zadovoljan; pa odjednom shvatih zašto je majstor Palaemon voleo da priča sa mnom kad sam bio dete. Rekoh: "Plamen sveće se pri Sunčevom sjaju tako reći i ne vidi, a zvezde, koje su zapravo i same sunca, na isti način prividno gube sjaj. Slike koje su pravljene u prastara vremena, kada je naše Sunce bilo blistavije, prikazuju, izgleda, da zvezde nije bilo uopšte moguće videti sve do sutona. Stara predanja - imam u torbici jednu smeđu knjigu u kojoj su mnoga ispričane - puna su magičnih bića koja polako iščezavaju, a onda se opet na isti način pojavljuju. Nema sumnje da su te priče zasnovane na tadašnjem izgledu zvezda."
     Pokazao je prstom. "Eno je Hidra."
     "Mislim da si tačno kazao", rekoh. "Znaš li još toga?"
     Pokazao mi je Krst i Velikog Bika, a ja sam ukazao na moju Amfisbenu i na još nekoliko figura.
     "A evo ga i Vuk, na onoj strani, pored Jednoroga. Postoji i Vučić, al' ne mogu da ga nađem."
     Nađosmo Vučića zajedno, blizu obzorja.
     "Oni su kao mi, zar ne? Veliki Vuk i Mali Vuk. Mi smo Veliki Severijan i Mali Severijan."
     Saglasio sam se s time, a on je još dugo zurio gore u zvezde, žvaćući parče suvog mesa koje sam mu dao. Onda reče: "Gde je ta knjiga sa pričama unutra?"
     Pokazah mu je.
     "Imali smo i mi jednu knjigu, pa je mama ponekad čitala Severi i meni iz nje."
     "Ona ti je bila sestra, zar ne?"
     Klimnuo je glavom. "Bili smo blizanci. Veliki Severijane, jesi li ti ikad imao sestru?"
     "Ne znam. Cela moja porodica je mrtva. Mrtvi su još od kad sam ja bio beba. Kakvu bi priču voleo?"
     Zatražio je da razgleda knjigu i ja mu je dadoh. Okrenuo je nekoliko stranica, pa mi je knjigu vratio. "Nije kao naša."
     "Nisam ni kazao da jeste."
     "Vidi da li možeš u njoj da nađeš neku priču o dečaku koji ima velikog prijatelja i blizanca. Treba da budu vukovi u njoj."
     Potrudio sam se najbolje što sam mogao, a onda sam čitao brzo, da nadbrzam svetlo koje je nestajalo.

19. PRIČA O DEČAKU ZVANOM ŽABAC

     Deo prvi: Ranoletka i njen sin

     Na jednom planinskom vrhu onostran obala Urta življaše jednom lepotica koja je, po ranom letu, nosila ime Ranoletka. Ona je kraljica te zemlje bila, ali njen muž je bio jak, neopraštajući čovek, pa pošto je ona ljubomorno motrila na njega, motrio je zauzvrat i on ljubomorno na nju i ubijao svakog čoveka za koga bi zaključio da je njen naložnik.
     Jednoga dana Ranoletka je šetala po svojoj bašti i ugledala cvet najdivniji, ali neke nove vrste, njoj potpuno nepoznate. Bejaše crveniji od ijedne ruže i mirisniji, ali njegova je stabljika bila bez trnja i glatka kao slonovača. Ona ga uzbra i odnese do jednog skrovitog kutka i dok je tamo leškarila razmišljajući o vetru, poče joj se pričinjavati da to i nije cvet, nego baš onakav dragan za kakvim je čeznula, moćan, ali istovremeno i nežan kao poljubac. Neki od sokova iz te biljke uđoše u nju i ona zatrudne. Kralju, međutim, reče da je dete njegovo, a on joj, pošto je dobro čuvana bila, poverova.
     Dečak se rodio i po želji svoje majke dobio ime Vetran Proletnjak. Kada se on rađao, svi zvezdočaci su se okupili da bacaju njegov horoskop, ne samo oni što na vrhu te planine živehu nego i mnogi od najvećih urtovskih magičara. Dugo su se trudili nad kartama svojim i devet puta se u svečani zbor sastajali; konačno su proglasili da će Vetran Proletnjak u bitkama neodoljiv biti i da nijedno njegovo dete neće umreti pre nego što potpuno odraste. Ovim proročanstvima kralj je veoma zadovoljan bio.
     Dok je Vetran, po vetru i proleću nazvan, rastao, njegova majka je sa tajnim zadovoljstvom primećivala da se on najviše oduševljava livadom, cvećem i voćem. Svaka zelena biljčica pod njegovom rukom napredovala je odlično, a čežnja je njegova bila da u ruci drži nož za okresivanje, a ne mač. Ali kad je u mladića izrastao, rat dođe, pa on dohvati svoje koplje i svoj štit. Pošto je bio držanja mirnog, a poslušan prema kralju (koga ocem svojim smatraše, a ovaj sebe, takođe, ocem njegovim), mnogi su pretpostavili da će se proročanstvo pokazati lažno. Ali to im se ne ostvari. U vrelini bitke Vetran se borio hladnokrvno, njegova je smelost valjano odmerena bila, a njegova obazrivost trezna; nijedan general nije bio plodniji strategijama i trikovima nego Vetran, niti ijedan oficir pomniji u ispunjavanju svih dužnosti. Vojnici koje je on vodio protiv kraljevih neprijatelja uvežbani su dok se nije činilo da su to bronzani ljudi vatrom oživljeni, a njihova vernost njemu bila je takva da bi za njim pošli i u Svet seni, kraljevstvo od Sunca najudaljenije. Onda se počelo govoriti da prolećni vetrovi obaraju tornjeve i prevrću lađe, iako to nije bilo ono što je Ranoletka nameravala.
     Zbilo se tako da je ratna sreća često dovodila Vetrana Proletnjaka na Urt, a on tu upoznao dvojicu braće koji kraljevi bejahu. Stariji od te dvojice imađaše sinova nekoliko, a mlađi samo kćer jednu, devojku imenom Pticanka Šumarica. Kad je ta devojka postala žena, njenog oca ubiše; a njen ujak, vođen željom da ona nikad ne rodi sinove koji bi zatražili kraljevstvo svoga dede, zapisa njeno ime u spisak devica-sveštenica. To se Vetranu nije dopalo, jer ta kneginja bejaše lepa, a njen otac beše njegov prijatelj za života. Jednoga dana se dogodilo da je on doputovao na svet Urta sam i tamo video Pticanku da pored potoka spava i poljupcima svojim je probudio.
     Iz njihovog spoja sinovi blizanci se rodiše, a sveštenice njenoga reda, iako su skrivale od njenog ujaka kralja rast tih beba u utrobi njenoj, ne mogaše već rođene bebe sakriti. Pre nego što ih je Pticanka Šumarica uopšte i videla, kaluđerice staviše blizance u korpu za provejavanje žita, obloženu upletenim perjem, odnesoše to do obale istog onog potoka gde ju je Vetran Proletnak iznenadio, porinuše korpu niz vodu i odoše odatle.

     Deo drugi: Kako je Žabac našao novu majku

     U daljine silne otplovila je ta korpa, preko voda slatkih i slanih. Neka druga deca bi pomrla, ali sinovi Vetranovi nisu mogli umreti, jer još nisu bili odrasli. Oklopljena čudovišta koja u vodi žive pljuskala su oko njihove korpe, a majmuni bacali štapove i orahe u nju, ali korpa je plutala dalje, i još dalje, i najzad stigla do jedne obale na kojoj su dve siromašne sestre prale odeću. Te dobre žene, videći korpu, počeše vikati, pa kad vikom ništa ne postigoše, zavukoše svoje suknje sebi pod opasače, zagaziše u reku i korpu izvukoše.
     Pošto su dečaci u vodi nađeni, dobiše imena Ribac i Žabac, a kad su ih te dve sestre pokazale svojim muževima i kad se videlo da su to deca izuzetno jaka i lepa, svaka sestra odabra po jednog. E, sad, ona koja Ripca odabra, bila je supruga nekog čuvara stoke, a muž one sestre koja Žapca odabra bejaše drvoseča.
     Ta je sestra Žapca negovala dobro i dojila ga mlekom iz sopstvenih grudi, jer zadesilo se tako da je ona nedavno izgubila bebu svoju sopstvenu. Nosila ga je okačenog na leđa, u jedan šal umotanog, kad je kretala sa svojim mužem u predele divlje da naseku drva za loženje i zato tkači predanja posle rekoše da je ona bila od svih žena najjača, jer je iznela carstvo na leđima.
     Godina jedna prominu, a na njenom kraju Žabac nauči da stoji uspravno, pa i pokoji koračić da načini. Jedne noći seđaše drvoseča sa svojom suprugom pored vatrice koju su sami naložili na jednom proplanku u divljini; i dok je drvosečina žena večeru za njih spremala, Žabac dođe go do vatre i tu stade da se pred plamenovima greje. Onda drvoseča, čovek sirove, ali plemenite prirode, upita njega: "Da li ti se to dopada?" a Žabac, iako nikad ranije ništa nije rekao, klimnu glavom i uzvrati: "Crveni cvet." U tom trenutku, priča kaže, Ranoletka se nemirno pomakla na svojoj postelji na planinskom vrhu daleko od obala Urta.
     Drvoseča i žena njegova zaprepašćeni behu, ali nemadoše vremena da kažu jedno drugome šta se desilo, niti da pokušaju da ubede Žapca da opet govori, pa čak ni da uvežbavaju šta će reći goniču stoke i njegovoj ženi kad ih sledeći put sretnu. Jer zvuk najstravičniji na proplanak dopre - oni koji su ga slušali kažu da strašnijeg nema na svetu zvanom Urt. Tako je mali broj onih koji su ga čuli, pa živi ostali, da za njega ime ne postoji, ali donekle je sličan zujanju pčela, i donekle je sličan zvuku koji bi mačka mogla stvarati kad bi bila veća od krave, i donekle je sličan onom zvuku koji je prvi na redu kad se bacači glasa uče svome poslu, onom brujanju u grlu koje kao da dopire odasvud istovremeno. Bila je to pesma koju peva sabljozubi tigar smilodon kad se svom plenu primakne, pesma koja čak i mastodonte plaši toliko da često jurišaju u pogrešnom pravcu, pa im se ubod sruči u leđa.
     Pankreator sigurno sve tajne zna. On je izgovorio onu dugu reč koja je naša Vaseljena i malo stvari se događa koje nisu deo te reči. Po njegovoj volji, dakle, uzdizala se jedna čuka nedaleko od te vatre, na mestu gde je u danima najdavnijim jedna velika grobnica bila; nije bilo znano ni siromašnome drvoseči ni njegovoj ženi da je tu dom svoj podiglo dvoje vukova, kuću niskog krov, a debelih zidova, kuću čije su galerije osvetljene zelenim svetiljkama spuštenim među oborene nadgrobne spomenike i polomljene urne, kuću, dakle, kakvu vuci vole. Tu je vuk sedeo sišući butnu kost korifodona, a vučica, njegova supruga, dojila je svoje mlade.
     Čuli su izbliza pesmu smilodonovu i počeli je proklinjati na Sivom Jeziku, kojim vuci kunu, jer nijedna zakonopoštujuća zver ne lovi u blizini doma neke druge lovačke vrste, a vuci se dobro slažu sa mesecom.
     Kad je prokletstvo bilo dovršeno, reče vučica: "Kakav je to plen mogao naći taj Kasap, taj glupi ubica vodenih konja, kad ti, o mužu moj, koji bi mogao stići i guštere što jure po stenju planina koje izvan Urta leže, pristaješ da se zadovoljiš glodanjem jednog sasušenog štapa?"
     "Crkotine ne jedem", odgovori vuk kratko. "Nit' izvlačim crve iz jutarnje trave, nit' žabe po plićacima pecam."
     "A ni Kasap ne peva za ma šta od toga", reče njegova žena.
     Onda vuk mužjak diže glavu da njušne vazduh. "Lovi on sina Mešijinog i ćerku Mešijaninu, a ti znaš da od takvog mesa ništa na dobro ne iziđe." Na to vučica klimnu glavom, jer znađaše da od svih živih stvorova jedino sinovi Mešije ubijaju sve redom kad je neko njihov ubijen. To je zato što je Pankreator dao Urt njima, a oni taj poklon odbacili.
     Svoju pesmu okončavši, Kasap riknu tako da lišće poče sa drveća otpadati; pa ciknu bolno, jer prokletstva vučija su močna kad mesec sja.
     "Kako jada dopade?" upita vučica, koja je upravo lizala lice jedne od svojih kćeri.
     Vuk opet onjuši. "Opečeno meso! Uskočio u njihovu vatru." Počeše se smejati i on i njegova žena, na način vučji, nečujno, uz pokazivanje svih zuba; a uši su im se uspravile kao što šatori u pustinji stoje, jer su osluškivali kako Kasap srlja kroz gustiše tražeći svoj plen.
     Vrata kuće vučje stajahu, pak, otvorena, jer ako je iko od to dvoje odraslih vukova kod kuće bio, bilo im je svejedno ko će ući, a ulazilo je stvorova raznih više nego što je posle izlazilo. Vrata su do tog časa prepuna mesečine bila (jer je mesec uvek dobrodošao gost u kući vučjoj), ali se sad zamračiše. Dete je stajalo tamo, pomalo se plašeći, možda mraka, ali i osećajući jaki miris mleka. Vuk zareža, ali vučica pozva svojim najmaterinskijim glasom: "Hodi, Mešijin mali sine. Ovde možeš piti i možeš biti u toplini i čistoći. Ovde su ti i sjajnooki i hitronogi drugovi za igru, najbolji na celom svetu."
     Čuvši to, dečak uđe unutra, a vučica spusti svoju štenad mlekom nasićenu, pa primi dečaka uz svoje dojke.
     "Šta će nam takav stvor?" upita vuk.
     Vučica se nasmeja. "U stanju si da sišeš kost od prošlomesečnog ulova i da pitaš to? Zar se ne sećaš kako je bilo kad je rat besneo u ovim krajevima i kad su vojske kneza Vetrana Proletnjaka pustošile ovu zemlju? Tad nas nijedan od sinova Mešije nije lovio, jer su lovili jedni druge. Posle njihovih bitaka izišli smo mi, ti i ja i ceo Senat vučji, pa i ovaj Kasap čak, i Smejač, i Crni Ubica, pa smo se šetali između mrtvih i umirućih, i birali šta nam se htelo."
     "Istina je to", reče vuk. "Knez Vetran je veoma mnogo učinio za nas, ali ovo štene Mešijino nije on."
     Vučica se samo nasmešila i rekla: "Osećam dim bitaka u krznu na njegovoj glavi i na njegovoj koži." (Bio je to dim Crvenog cveta.) "Ti i ja ćemo biti prah kad prva kolona izmaršira iz kapije u njegovim zidinama, ali ta prva porodiće još hiljadu kolona, koje će davati hranu našoj deci i deci naše dece i dalje deci njihovoj."
     Na ovo je vuk klimnuo glavom jer je znao da je vučica mudrija od njega i da, baš kao što on može da nanjuši stvari koje leže onostran urtovskih obala, ona može da vidi dane onostran sledećegodišnjih kiša.
     "Daću mu ime Žabac", reče vukica. "Jer je Kasap stvarno žabe pecao, kao što ti reče, o mužu moj." Ona je mislila da to govori da bi učinila kompliment vuku, iz razloga što je on na njene želje tako spremno pristao; ali je istina bila da je u Žapcu kolala krv onog naroda sa planinskih vrha izvan Urta, a imena onih koji nose takvu krv ne mogu se skrivati zadugo.
     Napolju se prolomi divlji smeh. Bio je to glas Smejača koji je dozivao: "Eno ga, gospodaru! Tamo, tamo, tamo! Ovde, ovde, ovde je mladunče! Na vrata je ušlo!"
     "Eto vidiš", primeti vuk, "šta bude kad neko pomene zlo. Imenovati znači pozivati. To je zakon." Pa dohvati, odozgo, svoj mač i opipa oštricu.
     Opet nešto vrata zamrači. Uska su to vrata bila, jer nigde nemaš široka vrata osim kod budala i na hramovima, a vuci budale nisu; Žabac je glavninu tih vrata bio popunio. Sad ih je Kasap popunio sasvim i još se izvijao ramenima da uđe i saginjao svoju veliku glavu. A pošto zid tako debeo bejaše, vrata su ličila na tunel.
     "Šta bi ti?" upita vuk i liznu pljosnati deo svoga sečiva.
     "Tražim samo ono što je moje", reče Kasap. Smilodoni se bore držeći po jedan krivi nož u svakoj ruci, a ovaj je smilodon bio još od vuka i mnogo veći, ali mu nije bila volja da s njim kavgu započne u tako uzanom prostoru.
     "Nikad to nije bilo tvoje", reče vučica. Spustila je Žapca na pod, pa prišla Kasapu tako blizu da ju je mogao i udariti da se usudio. Iz njenih očiju sevala je vatra. "Lov je bio nezakonit, lovljen je nezakonit plen. On je sad od mene pio, pa je vuk zauvek, mesecu svet."
     "Viđao sam ja mrtve vukove", reče Kasap.
     "Jesi, a i jeo si njihovo meso, iako je i muvama odveć gadno bilo, usuđujem se reći. Možda ćeš i moje jesti, ako padne drvo na mene pa me ubije."
     "Vuk je, veliš. Mora pred Senat izveden biti." Kasap liznu usne jezikom suvim. Napao bi on vuka na otvorenom prostoru, možda; ali nije imao srčanosti da napadne par vučiji i znao je da će oni, ako li se on kroz vrata probije, zgrabiti Žapca i povući se u prolaze podzemne, između ispreturanih kamenova grobnih, gde bi se vučica ubrzo našla iza njega.
     "A kakva ti posla imaš sa Senatom vučjim?" upita vučica.
     "Može biti isto tako velika kao i on", reče Kasap i ode lakšega mesa tražiti.

     Deo treći: Zlato Crnog Ubice

     Senat vučji sastaje se pod svakim punim mesecom. Dođu svi koji mogu, jer ko ne dođe, sumnja se odmah da izdajstvo neko snuje, da, može biti, hoće stoku sinova Mešijinih da čuva u zamenu za otpatke sa trpeze. Vuk koji dva sastanka Senata propusti mora biti podvrgnut suđenju kad se vrati, a ako Senat zaključi da je kriv, ubiju ga vučice.
     I štenad mora pred Senat, da bi ih mogao osmotriti svaki odrasli vuk koji to poželi i uveriti se da je njihov otac bio pravi vuk. (Biva da vučica iz inata sa psom legne, ali iako sinovi pseći mnogo na vučju štenad liče, uvek imaju negde na sebi belu tačku zato što je belo bilo boja Mešije, koji je zapamtio čistu svetlost Pankreatorovu; otud Mešijini sinovi ostavljaju i do danas belo kao žig na svemu što dataknu.)
     Tako ova vučica pred Senat vučji o punom mesecu stade; pred njenim nogama igrahu se njena štenad, a Žabac - koji je zaista ličio na žabu kad je Mesečeva luča kroz prozore kožu njegovo u zeleno obojila - stajaše pokraj nje držeći se za krzno njene suknje. Predsednik čopora sedeo je na najvišem sedištu; iznenađen ako je bio što vidi izvođenje sina Mešijinog pred Senat, uši njegove to ne pokazaše. On je zapevao:

     "Pet su tuuuu-auuuu-auuuu!
     Sinovi, kćeri rođeni živi!
     Kaži ako su, kako su krivi!
     Sad odmah istinuuuu-auuuu-auuuu!"

     Kad su štenad izvedena pred Senat, pa bude izrečena optužba, roditelji njihovi ne mogu ih braniti; ali, u ma koje drugo doba, smatra se ubistvom ako neko pokuša da štenadi čini nažao.
     "Odmah istiNUUUU-AUUUU-AUUU!" Zidovi vratiše odjek, pa u kolibama u dolini sinovi Mešijini svoja vrata počeše zamandaljivati, a kćeri Mešijine svoju decu uz sebe privijati.
     Onda Kasap, koji je iza poslednjeg vuka čekao, istupi napred. "Zašto odugovlačite?" reče on. "Ja pametan nisam - isuviše sam jak za pamet, što vi razumete dobro. Ali ovde ima četiri vučja šteneta i ima tu taj peti koji nije vuk nego je moja lovina."
     Na ovo onaj vuk, mužjak, upita: "Kakvo pravo ima on da govori ovde? Jasna je stvar da on nije vuk."
     Odgovori desetak glasova: "Može govoriti svako ako neki vuk njegovo svedočenje zatraži. Kasape, govori!"
     Onda vučica olabavi svoj mač u kaniji i pripremi se za svoju poslednju bitku, za slučaj da do bitke dođe. Kao demon je izgledala sa svojim mršavim licem, a očima gorućim, jer anđeo je često samo demon koji stoji između nas i neprijatelja našeg.
     "Kažeš da vuk nisam", nastavi Kasap. "I istinu kažeš. Znamo miris vuka, i zvuk i izgled vuka. Ovaj vuk je uzeo ovog sina Mešijinog za svoje štene, ali mi svi znamo da štene ne postaje vuk time što ga vučica uzme pod svoje."
     Onda vučica povika: "Vuci su oni kojima su očevi i majke vuci! Ja ovo štene uzimam da mi bude sin!"
     Na ovo se smeh razleže, a kad smeh zamre, jedan glas neobični nastavi da se smeje. Bio je to Smejač, koji je došao da savetuje Kasapa kako će pred Senatom vučjim. Smejač dobaci: "Tako je govorio mnogo ko, ho-ho-ho! Pa štenad njegovu čopor pojeooo-ho-ho!"
     Kasap reče: "Štenad zbog belog krzna ubiju. Koža je ispod krzna. Kako može ovo živeti? Dajte to meni!"
     "Govoriti moraju dvoje", proglasi Predsednik. "To je zakon. Ko govori za ovo štene ovde? Ono je Mešijin sin, ali da li je i vuk uz to? Dvoje, koji mu roditelji nisu, moraju govoriti."
     Onda ustade Golać, koga smatraju članom Senata zato što vučiće podučava. "Nikad nisam imao sina Mešijinog za đaka.", prozbori on. "Od njega bih nešto mogao naučiti. Ja za njega govorim."
     "Još jedan", veljaše predsednik. "Još jedan govoriti mora."
     Čula se tišina samo. Onda Crni Ubica iz zadnjeg dela dvorane krupnim koracima iziđe. Svako se Crnog Ubice boji jer, iako je njegov ogrtač mek kao krzno najmlađeg šteneta, njegove oči plamsaju kroz noć. "Već dvoje ovde govorahu koji vuci nisu", reče on. "Zar ne mogu zboriti i ja? Zlato imam." On podiže u vazduh kesu da svi vide.
     "Zbori! Zbori!" sto glasova doviknu.
     "Zakon takođe kaže da život šteneta može otkupljen biti", reče Crni Ubica, pa sasu zlato u svoju šaku i tako otkupom carstvo jedno spase.

     Deo četvrti: Zaoravanje Ripca

     Kad bi sve pustolovine Žapčeve ispripovedane bile - kako je živeo među vukovima i naučio da lovi i da se bori - to bi knjige mnoge ispunilo. Ali oni koji nose krv onog naroda sa planinskog vrhunca onostran Urta uvek, pre ili posle, zov te krvi osete; tako dođe i vreme kad Žabac donese vatru u Senat vučji i reče: "Evo cveta Crvenoga. U ime njegovo, ja vladam." Pa kad mu se niko ne usprotivi, on povede vukove i nazva ih narodom svoje kraljevine, a ljudi mu uskoro, kao i vuci, priđoše, a on, iako tek dečko bejaše, uvek viši od muškaraca oko sebe izgledaše, jer u sebi krv Ranoletkinu imađaše.
     Jedne noći kad su se otvarale divlje ruže Ranoletka je njemu u san došla i rekla mu o njegovoj majci Pticanki Šumarici, i o njenom ocu, i o ujaku njenom i o njegovom bratu. On je svoga brata, koji je do tada gonič stoke postao, pronašao, pa njih dvojica sa vukovima i Crnim Ubicom i mnoštvom ljudi iziđoše pred kralja i zatražiše svoje nasledstvo. On je bio star, a njegovi sinovi su poumirali bez sinova, pa im on nasledstvo dade, a od nasledstva Ribac uze grad i njive, a Žabac divlja brda.
     Ali rastao je broj ljudi koji su za Žapcem išli. Oni su od drugih naroda krali žene i decu podizali; a kad su se vuci, koji više nisu bii potrebni, vratili u divljinu, Žabac je ocenio da je njegovom narodu potreban grad u kome bi živeo, grad zidinama opasan radi zaštite kad ljudi zarate. Otišao je do krda Ripčevih i uzeo iz njih jednu belu kravu i jednog belog bika, upregao ih u plug i pomoću njih zaorao brazdu koja je trebalo da označava te zidine. Došao je onda Ribac dok se narod pripremao na rad dunđerski. Kad su mu ljudi Žapčevi pokazali brazdu i rekli mu da to treba njihov bedem da bude, on se nasmejao i preskočio brazdu; ali oni, znajući da male stvari poruzi izložene ne mogu nikad porasti, ubiše ga. Ali bio je već čovek odrastao, tako da se proročanstvo kazano pri rođenju Proletnjakovom ispunilo.
     Kad Žabac vide Ripca mrtvog, u tu brazdu ga sahrani da zemlji plodnost obezbedi. Jer tako ga je naučio Golać, koga takođe nazvahu imenima Divljak i Skvanto.

20. KRUG ČAROBNJAKA

     Pri prvoj svetlosti jutra ušli smo u džunglu kao što čovek ulazi u kuću. Iza nas sunčeva svetlost poigravala je po travi, žbunju i kamenju; prošli smo kroz jedan zastor od isprepletanih lijana, tako debeo da sam ga morao mačem seći, a onda smo ispred sebe videli samo senku i stabla koja su se kao kule uzdizala ka visinama. Unutra nije nijedan insekt zujao, nijedna ptica cvrkutala. Vetra - ni daška. U početku golo zemljište po kome smo gazili bilo je kamenito gotovo u istoj meri kao planinski obronci, ali pre nego što smo ijednu ligu prevalili, postade glatkije; najzad dođosmo do jednog kratkog stepeništa koje je, van svake sumnje, bilo ašovom usečeno. "Vidi", reče dečko, pokazujući neku stvar crvene boje, a neobičnog oblika, koja je ležala na najvišem stepeniku.
     Stao sam da to pogledam. Bila je to glava petla; igle od nekog tamnog metala bile su mu ubodene u oči, a u kljunu je držao traku zmijske svučene kože.
     "Šta je to?" Dečak je gledao široko raširenih očiju.
     "Vradžbina, rekao bih."
     Pokušah da se prisetim svog, vrlo malenog, znanja o toj lažnoj veštini. Kao dete Tekla je imala neku negovateljicu koja je vezivala i razvezivala čvorove da ubrza porođaje i koja je tvrdila da u ponoć može da vidi lice Teklinog budućeg muža (beše li moje, pitam se) u odsjaju sa poslužavnika na kome se nose svadbene torte.
     "Pevac je", rekoh dečaku, "vesnik dana, pa se u magijskom smislu može reći da njegovo kukurikanje u zoru dovodi do toga da sunce iziđe. Možda je oslepljen da ne bi znao kad će zora. Kad zmija zbaci svoju staru košuljicu, to znači neko očišćenje ili podmlađivanje. Oslepljeni petao se drži za staru kožu."
     "Al, šta to znači?" upita dečko ponovo.
     Rekoh da ne znam; ali u srcu mi je bila izvesnost da je to bajanje protiv dolaska Novog Sunca, te me je na neki način zabolelo saznanje da ta obnova, koju sam tako žarko priželjkivao kada sam bio dečak, ali u koju jedva da sam iole verovao, može imati ijednog protivnika. U isto vreme bio sam svestan da nosim Kandžu. Neprijatelji Novog Sunca sigurno bi uništili Kandžu ako bi im dopala šaka.
     Nismo ni stotinu daljih koraka načinili, a na drveću su se pojavile izvešane tračice crvene tkanine; neke su bile prazne, ali na drugima su bili crni natpisi izvedeni nekim slovima meni nerazumljivim - činilo se najverovatnije da je to ona vrsta simbola i ideograma koju upotrebljavaju ljudi što glume da imaju više znanja nego što stvarno imaju, kad žele da oponašaju pisanje astronoma.
     "Bolje će biti da se mi vratimo", rekoh. "Ili da zaobiđemo ovo."
     Tek što sam to izgovorio, začuo sam šuštanje iza sebe. U jednom trenu sam stvarno verovao da su prilike koje su na stazu bile iskoračile đavoli, sa ogromnim očima i sa crnim, belim i skerletnocrvenim trakama na sebi; onda sam video da su to samo goli ljudi sa obojenim telima. Dizali su šake u vazduh da mi pokažu da na njima imaju nadodate čelične kandže. Potegao sam Terminus Est.
     "Nećemo te ometati", reče jedan. "Idi. Ostavi nas ako želiš." Činilo mi se da ispod te boje ima bledu kožu i svetlu kosu juga.
     "Savet bi vam dobar bio da me ne ometate. Ovim dugačkim sečivom mogu vas ubiti obojcu, a da me i ne dotaknete."
     "Onda idi", reče mi taj plavokosi. "Ako nemaš ništa protiv da dete ostaviš kod nas."
     Čuvši to, potražio sam pogledom malog Severijana. Nekako je bio iščezao, iako se maločas nalazio pokraj mene.
     "Međutim, ako želiš da ti on bude vraćen, predaćeš svoj mač i poći ćeš sa nama." Ne pokazujući nikakav znak straha, obojeni čovek mi je prišao i pružio ruke. Između njegovih prstiju virile su te čelične kandže, pričvršćene za jednu uzanu šipku gvožđa koju je držao na dlanu. "Neću pitati ponovo", reče on.
     Zavukao sam mač u kaniju, skinuo sa sebe kaiš kojim se kanija okačinje i predao mu sve to skupa.
     Sklopio je oči. Njegovi očni kapci bili su našarani tamnim tačkama sa belim rubovima, nalik na šare koje postoje na izvesnim gusenicama koje bi volele da ptice za njih pomisle da su zmije. "Ovo je popilo mnogo krvi."
     "Jeste", rekoh.
     Njegove oči opet su se otvorile; netremice se zagledao u mene. Njegovo obojeno lice bilo je, baš kao i lice onog drugog čoveka koji je stajao neposredno iza njega, bezizražajno kao maska. "Novoiskovani mač ovde bi imao malo moći, ali ovaj bi mogao načiniti štetu."
     "Pouzdajem se da će mi mač biti vraćen kad moj sin i ja budemo odlazili. Šta ste s njim učinili?"
     Odgovora nije bilo. Njih dvojica me zaobiđoše, svaki sa po jedne strane, i produžiše stazom u istom onom pravcu kojim smo se ranije kretali dečak i ja. Trenutak kasnije pošao sam i ja za njima.
     Mogao bih mesto do koga su me odveli nazvati selom, ali to nije bilo selo u običnom smislu reči, ne kao što je Saltus selo, pa čak ni nalik na one grupe autohtonskih koliba koje se ponekad selima nazivaju. Ovde su stabla bila veća i na većim međusobnim razmacima nego što sam ikad ranije u šumama viđao, a svod od njihovog lišća činio je, na visini od nekoliko stotina lakata iznad nas, neprobojni krov. Tako veliko je, uistinu, bilo to drveće, da se činilo da je tu već eonima raslo; videlo se da su u jednom stablu izbušeni prozori i vrata do kojih su vodile stepenice. Na granama drugog drveta nalazila se višespratna kuća, a nešto nalik na ogromno gnezdo ptice zlatke njihalo se okačeno o grane trećeg stabla. Ulazi sa odignutim poklopcima, u zemljištu oko naših nogu, pokazivali su da se tu i rudarstvom bavilo.
     Odveden sam do jednog od tih ulaza u zemlju, pa mi je rečeno da se spustim jednim primitinim merdevinama koje su vodile u tamu. U jednom trenutku (ne znam zašto) obuzeo me je strah da bi to moglo voditi u velike daljine, u špilje duboke poput onih u kojima čovekomajmuni u noći bez kraja čuvaju svoja blaga. Pokaza se da nije tako. Sišao sam u dubinu svakako ne veću nego četiri puta koliko sam visok, onda sam se progurao kroz nešto za šta mi se tad učinilo da su neke dronjave asure i stupio u jednu podzemnu sobu.
     Onaj poklopac su gore, iznad mene, spustili, tako da je sve ostalo u potpunom mraku. Pipkajući, istraživao sam to mesto i našao da mu je veličina otprilike tri sa četiri koraka. Pod i zidovi bili su od zemlje, a tavanica od balvana sa kojih kora nije bila zguljena; nameštaja nije bilo baš nikakvog.
     Nas dvojicu su uhvatili približno sredinom popodneva. Još sedam smena vremena pa će biti mrak. Bilo je moguće da me pre toga izvedu pred nekog ko ima vlast. Bio sam rešen da u tom slučaju učinim koliko mogu da ga ubedim da smo to dete i ja bezazleni i da treba da budemo pušteni da idemo s mirom. A ako ne bude toga, namera mi je bila da se popnem opet uz one stepenice i pogledam da li mogu da provalim kroz poklopac. Sedoh da čekam.
     Siguran sam da zaspao nisam; međutim, koristio sam onu moju sposobnost prizivanja vremena prošlog, pa sam tako, bar u svome duhu, otišao iz tog mračnog mesta. Neko vreme sam gledao životinje u nekropolisu s one strane citadelskog bedema, kao što sam u dečaštvu činio. Gledao sam kako guske na nebu obrazuju glave strela, gledao sam dolaske i odlaske lisica i zeca. Opet su za mene jurili preko trave, a onda, dalje u vremenu, ostavljali tragove u snegu. Eno Triskelea gde leži mrtav, učinilo mi se, na smeću, iza kule Medvednice; prišao sam mu, video kako se stresa i diže glavu da me lizne po ruci. Sa Teklom sam u njenoj uzanoj ćeliji sedeo, tamo smo jedno drugom čitali glasno i zastajali da raspravljamo o pročitanome. "Svet se, kao časovnik, bliži zaustavljanju", rekla je ona. "Inkreator je mrtav, a ko će njega opet stvoriti? Ko bi to mogao?"
     "Pa, svako zna priču da časovnik stane kad njegov vlasnik umre."
     "To je praznoverica." Knjigu je uzela iz mojih šaka da bi ih mogla u svojima držati; a njene su šake bile dugoprste i veoma hladne. "Kad vlasnik legne na svoju samrtnu postelju, niko više ne doliva vodu. On umre, a bolničari bace pogled na kazaljku da bi znali koliko je smena bilo. Posle nađu sat zaustavljen, a na njemu - vreme je isto."
     Rekao sam joj: "Ti to kažeš da sat stane pre svog vlasnika; prema tome, ako se Vaseljena sad bliži zaustavljanju, to ne znači da je Inkreator mrtav - znači samo da nikad nije ni postojao."
     "Ali on je bolestan. Pogledaj oko sebe. Vidi kakvo je ovo mesto, vidi ove kule iznad tebe. Znaš li, Severijane, da to nikad nisi sagledao?"
     "Pa dobro, on bi ipak mogao da kaže nekom drugom da opet napuni mehanizam", predložio sam, a onda, uviđajući šta sam to rekao, pocrveneh.
     Tekla se nasmejala. "E nisam te videla da pocrveniš još od dana kad sam prvi put skinula haljinu za tebe. Položila sam tvoje šake na moje dojke, a ti - pocrveneo kao malina. Pamtiš li? Da kaže nekom drugom da opet napuni? Pa gde nam je sad naš mladi ateista?"
     Položio sam šaku na njenu butinu. "Zbunio se, isto kao i tada, zbog prisutnosti božanstva."
     "Znači, ti u mene ne veruješ? Rekla bih da si u pravu. Nema sumnje da sam ja ono o čemu vi mladi mučitelji sanjate - lepa zatvorenica, još neosakaćena, koja te zove da utažiš njenu žeđ."
     Trudeći se da ispadnem galantan, rekao sam: "Snovi poput tebe leže izvan moje moći."
     "Nikako to ne može istina biti, jer, evo, u tvojoj sam moći."
     Nešto se nalazilo u ćeliji sa nama. Pogledao sam prema vratima sa reštkama, prema Teklinoj svetiljki sa srebrnim reflektorom, zavirio u svaki ugao. Smračivalo se u ćeliji, a sa svetlom nestadosmo i Tekla i, čak, ja; ali to što je, svojim nametanjem, upalo među moje uspomene, nije nestalo.
     "Ko ste vi", upitah, "i šta od nas želite?"
     "Znaš ti dobro ko smo, a mi znamo ko si ti." Taj glas je bio vrlo staložen, a, rekao bih, možda i autoritetom najispunjeniji glas koji sam u životu čuo. Sa toliko autoriteta u glasu nije ni autarh govorio.
     "Pa, ko sam?"
     "Severijan od Nesusa, liktor Traksa."
     "Jesam Severijan od Nesusa", rekoh. "Ali više nisam liktor Traksa."
     "To bi ti hteo da mi poverujemo."
     Opet je zavladalo ćutanje i ja sam posle nekog vremena razumeo da moj ispitivač neće da mi postavlja pitanja, nego želi da me prisili da mu dam objašnjenja o sebi ako želim slobodu. Silno sam želeo da ga ščepam - nije mogao biti udaljen više od nekoliko lakata - ali sam znao da je po svoj prilici naoružan onim čeličnim kandžama koje su mi stražari na stazi pokazali. Takođe sam želeo, već neko vreme, da izvučem Kandžu iz njene kožne kesice, mada nije bilo moguće učiniti ništa gluplje. Rekoh: "Arhon Traksa je želeo da ubijem izvesnu ženu. Ja, umesto da je ubijem, oslobodio sam je, pa sam morao da bežim iz grada."
     "A stražarska mesta vojnika si prošao magijom."
     Oduvek sam verovao da su svi samoproglašeni čudotvorci varalice; sad mi nešto u glasu tog ispitivača nagovesti da ovi, trudeći se da prevare druge, možda malčice varaju i sebe. U tom glasu bilo je prisutno ruganje, ali ruganje meni, a ne magiji. "Možda", rekoh. "Šta vi znate o mojim moćima?"
     "Znamo da su nedovoljne da se odavde oslobodiš."
     "Nisam ni pokušao da se oslobodim, ali ipak sam već bio slobodan izvesno vreme."
     Ovo ga je uznemirilo. "Nisi bio slobodan. Tu ženu si samo u duhu doneo ovamo!"
     Ispustio sam dah, nastojeći da taj moj uzdah bude nečujan. Jednom je, u predsoblju Kuće Apsoluta, jedna devojčica pomislila da sam ja neka visoka žena, zato što je Tekla bila privremeno potisnula moju sopstvenu ličnost. Činilo se da je, sad, upamćena Tekla govorila kroz moja usta. Rekoh: "Onda sam sigurno nekromanser koji može da zapoveda duhovima mrtvih. Jer, ta žena je mrtva."
     "Ti nam reče da si je oslobodio."
     "Jednu drugu, koja sa ovom ima vrlo malo sličnosti. Šta ste uradili sa mojim sinom?"
     "On te ne naziva ocem."
     "On pati od fantazija", rekoh.
     Odgovora nije bilo. Posle nekog vremena ustao sam i prešao rukom preko zidova mog podzemnog zatvora; bili su od obične zemlje, kao i pre. Nisam maločas video nikakvu svetlost niti čuo ma kakav zvuk, ali mi se činilo da bi bilo moguće prekriti onaj poklopac nekom pokretnom napravom koja bi odstranila dnevnu svetlost, a ako je poklopac vešto načinjen, mogao bi se i dizati nečujno. Popeo sam se na prvu prečagu merdevina; one su pod mojom težinom škripnule.
     Popeo sam se na sledeću prečagu, pa na sledeću, i svaki put se čulo škriputanje. Pokušah da se popnem i na četvrtu i osetih da me odozgo gura nešto nalik na vrhove bodeža. Curak krvi iz mog desnog uva poče mi vlažiti vrat.
     Odstupio sam na treću prečagu i počeo pipati iznad glave. Pokaza se da je ona stvar koja je, kad sam silazio u ovu podzemnu odaju, izgledala kao pocepana asura, zapravo bila naprava od desetak, ili više, oštrih bambusovih cepki, na neki način nameštenih da u toj okomitoj jami vise sa šiljcima nadole. Silaženje mi je bilo lako, jer sam telom potisnuo cepke u stranu; ali sad su me ti isti šiljci sprečavali da se popnem, baš kao što na ribolovnom koplju oni posuvraćeni šiljci sprečavaju ribu da se oslobodi. Dohvatio sam jednu cepku i pokušao da je slomim, ali to jednom rukom nisam mogao, mada je možda bilo moguće da to sa dve ruke izvedem. Da sam imao svetlosti i vrmena, mogao sam da prokrčim sebi put kroz te bodlje; nije isključeno da sam svetlost mogao i obezbediti, ali na taj rizik se nisam odvažio. Doskočih opet na pod.
     Novo obilaženje odaje nije mi donelo nikakva nova saznanja, a ipak je izgledalo neverovatno da je moj ispitivač sišao niz merdevine bez ijednog zvuka, bez obzira na to što bi on mogao posedovati neko naročito znanje koj bi mu omogućilo da prolazi kroz bambus. Pođoh po podu četvoronoške i opet ne otkrih ništa novo.
     Pokušao sam i da pomaknem merdevine, ali bile su na tom mestu pričvršćene; zato sam, polazeći iz ugla sobe koji je ulaznoj jami bio najbliži, počeo skakati i doticati zid na najvišim tačkama koje sam mogao dohvatiti, uz pomicanje za po pola koraka u jednu stranu. Kad sam dospeo do mesta koje je moralo stajati manje-više naspram mestu gde sam ranije sedeo, pronašao sam pravu stvar: četvrtastu rupu možda lakat visoku, a dva lakta široku, rupu čija je donja ivica bila malčice niža od mog temena. Mogao se moj ispitivač tiho spustiti kroz taj otvor u odaju, eventualno uz pomoć konopca, i na isti način vratiti; ali, činilo se verovatnije da je kroz otvor samo gurnuo glavu i ramena da bi mu glas zvučao kao da je on zaista u sobi sa mnom. Uhvatio sam ivice tog otvora najbolje što sam mogao, skočio sam i izvukao se gore.

21. MAGIJSKI DVOBOJ

     Odaja u koju uđoh znatno je nalikovala na onu u koju su me bili zatvorili, samo je pod bio viši. Unutra je vladao, dakako, potpuni mrak; ali sada, kada sam bio čvrsto uveren da me ne posmatraju više, izvukao sam Kandžu iz vrećice i pogledao oko sebe, koristeći Kandžinu svetlost koja je, iako ne blistava, bila dovoljna.
     Nije bilo merdevina, ali su jedna uzana vrata vodila ka nečemu za šta sam pretpostavio da je treća podzemna odaja. Kandžu sam opet sakrio, a onda pođoh tamo, ali se nađoh ne u nekoj sobi, nego u tunelu koji nije bio ništa širi od vrata. U sledećih pet-šest kraka otkrio sam čak dva skretanja tog tunela. U prvi mah sam pretpostavio da je to samo krivudavi hodnik čija je svrha da spreči prolaz svetlosti koja bi odala postojanje otvora na zidu sobe gde su me bili zatvorili. Ali za to ne bi bilo potrebno više od tri skretanja. Zidovi kao da su se savijali i delili; a ipak, ostajao sam u neprobojnoj tami. Opet Kandžu izvadih.
     Izgledala je sad nešto sjajnija, možda zbog ograničenosti prostora u kome sam bio; ali nije se imalo šta videti osim onog što su mi šake već rekle. Bio sam sam. Stajao sam u lavirintu sa zemljanim zidovima i tavanicom (koja mi je sad bila tik iznad glave) od grubih oblica; mnogobrojna uzana krivudanja brzo su poražavala svetlost.
     Već sam se spremao da opet sklonim Kandžu, kad osetih jedan miris istovremeno i prodoran i stran. Moj nos ni u kom slučaju nije onako osetljiv kao nos vuka iz one priče - čak bi se reklo da imam slabije čulo mirisa od većine ljudi. Odmah sam pomislio da taj miris prepoznajem, ali tek nekoliko trenutaka kasnije jasno sam ga odredio kao isti onaj miris koji sam osetio i u predsoblju Kuće Apsoluta onog jutra kad smo bežali, kad sam se, posle razgovora sa devojčicom, vratio po Jonasa. Ona je tada rekla da je nešto, neko bezimeno, tragajuće biće njuškalo među zatvorenicima tamo; a ja sam na podu i na zidovima, na mestu gde je Jonas ležao, pronašao, tada, neku viskoznu tvar.
     Posle ovoga Kandžu više nisam vraćao u vrećicu; nastavio sam lutaje kroz lavirint i naišao još nekoliko puta na taj smradni trag, ali stvora koji je taj trag ostavljao nisam ni na tren ugledao. Posle lutanja koje je potrajalo jednu smenu vremena, ili više, naiđoh na merdevine koje su vodile nagore, jednim kratkim, otvorenim oknom. Kvadrat dnevne svetlosti na njegovom vrhu bio je istovremeno i zaslepljujući i razgaljujući. Neko vreme sam se u toj svetlosti baškario, čak i ne stavljajući nogu na merdevine. Činilo se da ću biti ponovo uhvaćen onog trenutka kad se popnem i izvirim; ali već sam bio toliko gladan i žedan, da sam se jedva uzdržavao od polaska gore; najzad, pomisao na to ogavno stvorenje koje me traži - iz menažerije Hetorovih ljubimaca, nesumnjvo - stvarala je u meni želju da odmah jurnem uz merdevine.
     Najzad sam se obazrivo popeo i gurnuo glavu nad nivo tla. Mislio sam da ću se naći u onom istom selu, ali nije bilo tako; zaokreti lavirinta odneli su me dalje do nekog tajnog izlaza. Ovde su velika, ćutljiva stabla stajala jedno drugome bliže, a svetlost koja je na mene maločas ostavila utisak takve blistavosti bila je samo filtrovana zelena senka njihovog lisja. Izišao sam i zaključio da iza sebe ostavljam samo jednu rupu između dva korena, mestašce tako neupadljivo da bih mogao na korak od njega proći, a ne videti ga. Da sam mogao, zaprečio bih ga nečim teškim, da osujetim ili bar odložim prodor onog stvora koji me je lovio; ali nije bilo pri ruci ni kamena, ni ma kakvog drugog predmeta koji bi takvoj svrsi poslužio.
     Koristeći stari trik da čovek osmatra nagib zemljišta i ide uvek u najvećoj mogućoj meri nizbrdo, otkrio sam ubrzo jedan potočić. Iznad njega je bilo i nešto malo otvorenog neba i, koliko sam mogao da ocenim, već je bilo proteklo osam ili devet smena vremena ovoga dana. Nagađajući da selo neće ležati daleko od istog tog izvora dobre vode na koji sam upravo naišao, brzo sam i selo pronašao. Obmotan svojim fuliginskim ogrtačem, stojeći u najdubljoj senci, neko vreme sam samo posmatrao naseobinu. Jednom je jedan čovek - ne obojen kao ona dvojica koja su nas na stazi zaustavila - prešao proplankom. Kasnije je neko drugi izišao iz jedne viseće kolibe, otišao do izvora, pio vode, pa se u kolibu vratio.
     Smračilo se, a čudnovato selo se probudilo. Iz okačene kolibe izišlo je desetak ljudi, koji počeše da nagomilavaju drva na sredini proplanka. Iz drveta-kuće iziđoše još trojica, u odeždama, noseći račvaste štapove. I drugi, koji su sigurno motrili na šumske staze, iskliznuše iz senki ubrzo pošto je vatra podložena i položiše ispred nje jedno platno.
     Jedan od onih odeždama ogrnutih stao je leđima okrenut vatri, a druga dvojica su čučnula uz njegove noge; sva trojica su bila na neki način čudna, ali podsećala su me više na držanje uzvišenih, nego na hijerodule koje sam viđao u baštama Kuće Apsoluta - bilo je to ono držanje koje proističe iz svesti o predvodničkoj ulozi, koja, istovremeno, i odseca vođu od običnih ljudi. Meštani bojama namazani i oni neobojeni posedaše podvijenih nogu na tlo, okrenuti ka toj trojici. Čuo sam žamor njihovih glasova i snažno govorenje onog koji je stajao, ali predaleko sam bio da bih razumeo šta se govorilo. Posle izvesnog vremena oni koji su čučali uz njega ustadoše. Jedan je raširio svoju odeždu kao šator, a odatle iziđe Bekanov sin, koga sam svojim sinom učinio. Drugi istim načinom iznese Terminus Est i isuka ga, prikazujući gomili blistavo sečivo njegovo i crni opal u dršci. Onda ustade jedan od obojenih, pređe izvestan put ka meni (tako da sam se pobojao da će me ugledati, iako mi je lice bilo pokriveno maskom) i podiže jedna vrata ugrađena u tlo. Uskoro iziđe iz drugih vrata, bliže vatri, i pođe, kretnjama nešto bržim, ka zaodeždenima da raportira.
     Nije moglo biti mnogo sumnje u to šta im javlja. Ustao sam, ramena malo uzdigao i krenuo u svetlost vatre. "Nisam tamo", rekoh. "Ovde sam."
     Čulo se uvlačenje daha u mnoga pluća, i to je, iako sam znao da mogu uskoro umreti, bilo lepo čuti.
     Onaj srednji od zaogrnutih reče: "Kao što vidiš, od nas ti bekstva nema. Bio si slobodan, pa ipak, privukli smo te natrag." Bio je to onaj isti glas koji me je ispitivao u mojoj podzemnoj ćeliji.
     Rekoh: "Ako si daleko hodao Putem, znaš da imaš nada mnom vlasti manje nego što neznalice to možda misle." (Nije bilo teško oponašati njihov način govora, jer taj način je i sam podražavanje - zato što ljudi te vrste podražavaju govor asketa i sveštenica kao što su Pelerinke.) "Ukrali ste moga sina, koji je takođe sin Zveri što govori; to ste, uostalom, dosad već morali i sami saznati ako ste ga mnogo ispitivali. Da bih izdejstvovao njegov povratak, predao sam svoj mač vašim robovima i neko vreme sam se podvrgao vama. Sada ću ga opet uzeti."
     Postoji na ramenu jedno mesto koje kad se čvrsto pritisne palcem parališe celu ruku. Položio sam šaku na rame zaodeždenog čoveka koji je držao Terminus Est i on ispusti palošinu pred moje noge. Sa više prisustva duha nego što bih verovao da dete može imati, dečak Severijan dohvati palošinu i dade mi je. Onaj srednji od te trojice sa odeždama diže štap i viknu: "Oružje!" a njegovi sledbenici ustadoše svi kao jedan. Mnogi su imali kandže kakve sam već opisao, a mnogi drugi potegoše noževe.
     Pričvrstio sam Terminus Est sebi na leđa, na uobičajeni način, i rekao: "Ne misliš valjda da je meni ovaj prastari mač potreban kao oružje? Ima ta palošina izvesne više osobine, što bi, od svih ljudi, ponajpre tebi trebalo da bude poznato."
     Zaodeždeni, koji je maloga Severijana izveo, reče žurno: "To nam je i Abundancijus upravo rekao." Onaj drugi je još trljao ruku.
     Pogledao sam srednjega od njih trojice, čoveka na koga se ova poslednja primedba, očigledno, odnosila. "Abundancijus je mudar", rekoh. Pokušavao sam da smislim neki način kako bih ga mogao ubiti, a da ne privučem na nas dvojicu napad ostalih. "Mislim da on, takođe, zna kakvo prokletstvo sustigne one koji nanesu zlo ličnosti magičara."
     "Ti si, znači, magus", reče Abundancijus.
     "Ja, koji sam izmakao arhonu plen iz ruku i prošao nevidljiv kroz središte njegove vojske? Da, nazivali su me tako."
     "Onda dokaži da si čarobnjak pa ćemo te pozdraviti kao brata. Ali ako probu odbiješ, ili na njoj ne uspeš - nas je mnogo, a ti samo jedan mač imaš."
     "Neću podbaciti ni na jednom poštenom oprobavanju", rekoh. "Mada ni ti, ni tvoji sledbenici nemate vlast da takve probe pravite."
     Bio je odveć pametan da bi dopustio da bude uvučen u takve rasprave. "Taj test poznat je svima prisutnima, osim tebi, a zna se i da je pravedan. Svako koga ovde vidiš uspeo je na njemu, ili se nada da će uspeti."
     Odveli su me u jednu dvoranu koju ranije nisam video, izgrađenu stameno, od brvana, skrivenu među drvećem. Bila je to građevina bez prozora, sa samo jednim ulazom. Kad su uneli buktinje unutra, video sam da ta dvorana, koja je bila jedina prostorija u toj građevini i zapravo činila građevinu celu, ne sadrži nikakav nameštaj osim tepiha od upletene trave i da je, u odnosu na svoju širinu, toliko dugačka da maltene liči na hodnik.
     Abundancijus reče: "Ovde ćeš imati svoju bitku sa Dekumanom." Pokazao je ka onome čiju sam ruku bio umrtvio, a taj čovek se, možda, malčice i iznenadio što je na ovaj način izdvojen. "Pokraj vatre si ga nadmašio. Sad mora on da nadmaši tebe, ako može. Izvoli sesti ovde, do samih vrata, da bi bio siguran da ne možemo ulaziti da mu pomažemo. On će sedeti na udaljenijem kraju. Nećete prilaziti jedan drugome, niti dodirivati jedan drugoga onako kako si ti njega dotakao pored vatre. Morate tkati svoje čarolije, a mi ćemo ujutru doći da vidimo ko je preovladao."
     Dohvatio sam maloga Severijana za ruku i odveo ga u onaj drugi, slepoulični kraj tog tamnog mesta. "Ovde ću sesti", rekoh. "Imam puno poverenje da vi nećete dolaziti Dekumanu u pomoć, ali vi nikako ne možete znati nemam li ja saveznike u džungli, napolju. Ponudili ste da ispoljite poverenje prema meni, zato ću i ja imati poverenje u vas."
     "Bolje bi bilo", reče Abundancijus, "da dete ostaviš nama na čuvanje."
     Odmahnuo sam glavom. "Moram ga imati uz sebe. On je moj, a kad ste ga oteli od mene na stazi, oteli ste pola moje snage. Neću više biti od njega razdvojen."
     Trenutak potom Abundancijus je klimnuo glavom. "Kako hoćeš. Jedino nam je želja bila da se dečku ništa zlo ne dogodi."
     "Ništa mu se zlo dogoditi neće", rekoh.
     Na zidovima su postojali gvozdeni držači, u koje četvorica golih ljudi zabiše svoje buktinje, pa iziđoše. Dekuman je seo do vratiju, nogu prekrštenih, držeći štap na krilu. Seo sam i ja i privukao dečka sebi. "Mene je strah", reče on i zari svoje maleno lice u moj ogrtač.
     "Pa kako i da se ne plašiš. Ova protekla tri dana bila su za tebe loši dani."
     Dekuman je otpočeo da napeva nešto, ritmično i sporo.
     "Mali Severijane, hoću da mi kažeš šta se s tobom desilo na stazi. Kad sam se osvrnuo, nije te bilo."
     Još neko vreme sam morao da ga smirujem i lepim načinima pridobijam i najzad njegovi jecaji prestadoše. "Trojica... su izišla... obojeni ljudi, sa kandžama, a ja se uplašio i pobegao."
     "Je li to sve?"
     "A onda su izišli još neki ljudi u tri boje, pa su me uhvatili i naterali da siđem u jednu rupu u zemlji, gde je bio mrak. Posle su me probudili i podigli, pa sam bio unutra u kaputu jednog čoveka, a onda si ti došao i uzeo me."
     "Zar te niko nije ništa pitao?"
     "Jedan čovek, u mraku."
     "Znači, tako. Mali Severijane, ne smeš nikad više da pobegneš onako kao što si sa staze pobegao - razumeš? Beži samo ako bežim i ja. Da nisi pobegao kad smo sreli trobojne ljude, ne bismo sad bili ovde."
     Dečko klimnu glavom.
     "Dekumane", pozvah ja. "Dekumane, možemo li razgovarati?"
     Prenebregao me je, mada je, možda, njegov napev postao za oktavu glasniji. Lice je okrenuo nagore, kao da zuri u krovne oblice, ali su mu oči bile sklopljene.
     "Šta to on radi?" upita dečko.
     "Tka čaroliju."
     "Hoće li nam učiniti nešto zlo?"
     "Ne", rekoh. "Magija te vrste je većim delom šarena laža - na primer, tebe su podigli kroz rupu da bi izgledalo da je onaj drugi čovek postigao da se ti stvoriš ispod njegove mantije."
     Ipak, čak i dok sam izgovarao te reč, bio sam svestan da tu postoji i nešto više. Dekuman je svoj um usredsredio na mene na način kako malo koji um može biti usredsređen i ja se počeh osećati kao da sam nag na nekom blistavo osvetljenom mestu gde me hiljadu očiju gleda. Jedna od buktinja je zažmirkala, posustala i ugasila se. Time je svetlo u dvorani oslabilo, ali ono svetlo koje nisam mogao videti kao da postade još jače.
     Ustao sam. Postoje načini ubijanja koji ne ostavljaju trag i ja, stupajući korak napred, počeh u svom duhu da ih nabrajam.
     Odjednom iz zidova iskočiše koplja, po jedan el dužine sa svake strane. Nisu to bila onakva koplja kakva vojnici imaju, energetska oružja iz čijih glava tuku plamene munje, nego jednostavne drvene motke sa gvozdenim vrhovima, nalik na pilete koje su seljani Saltusa upotrebljavali. Ipak, ta su koplja iz blizine mogla ubiti, te ja zato ponovo sedoh. Dečko reče: "Mislim da su oni napolju pa nas gledaju kroz prazna mesta između balvana."
     "Da, sad i ja znam da je tako."
     "Šta možemo mi da uradimo?" upita on. A kad ja nisam odgovorio, on nastavi: "Ko su ovi ljudi, oče?"
     Tad me je prvi put tako nazvao. Privukoh ga bliže sebi i to kao da oslabi mrežu koju je Dekuman učvoravao oko mog uma. Rekoh: "Nagađam, ali čini mi se da je ovo akademija magičara - onih kultista koji se bave veštinama za koje smatraju da su tajne. Tvrdi se da imaju sledbenike svugde - mada ja u to sumnjam - a zna se da su veoma surovi. Da li si čuo za Novo Sunce, mali Severijane? Proroci kažu da je to čovek koji će doći i poterati led nazad i dovesti svet u red."
     "On će ubiti Abaju", odgovori dečak, iznenađujući me.
     "Da, od njega bi se očekivalo da uradi i to i mnoge druge stvari. Priča se da je on već jednom i došao, u davnoj prošlosti. Da li si to znao?"
     Odmahnuo je glavom.
     "Tada je njegov zadatak bio da iskuje mir između čovečanstva i Inkreatora i zvali su ga Pomiritelj. Iza sebe je ostavio jednu slavnu relikviju, dragi kamen poznat pod nazivom Kandža." Dok sam te reči izgovarao, moja ruka pođe prema Kandži; nisam olabavio uzice na malenoj vreći od ljudske kože u kojoj se Kandža nalazila; u pitanju je bilo naprosto to da sam na prsima osećao njeno prisustvo. Čim sam je dotakao, nevidljivo bleštanje koje je Dekuman stvarao u mom umu smanjilo se gotovo do beznačajnosti. Ja ne mogu sada reći zbog čega sam toliko dugo zamišljao da se Kandža mora izvaditi iz svog skrovišta da bi delovala. Te noći saznadoh da to nije tako i nasmejah se.
     Za trenutak Dekuman u svome pevanju zastade, a oči mu se otvoriše. Mali Severijan me čvršće zagrli. "Zar se više ne plašiš?"
     "Ne", rekoh ja. "A zar si ti mogao da vidiš da se ja plašim?"
     On svečano klimnu glavom.
     "Ono što sam hteo da ti kažem jeste sledeće: izgleda da je postojanje te relikvije navelo neke ljude na pomisao da je Pomiritelj koristio kandže kao oružje. Ja sam ponekad i sumnjao da je on postojao; ali ako je takva osoba ikada živela, siguran sam da je svoja oružja koristila velikim delom protiv sebe. Da li ti razumeš ovo što ti pričam?"
     Ne verujem da je baš razumeo, ali klimnuo je glavom.
     "Kad smo bili na stazi, našli smo jednu amajliju protiv dolaska Novog Sunca. Ovi trobojni ljudi, za koje ja, inače, mislim da su oni koji su ovaj test položili, upotrebljavaju čelične kandže. Po mom mišljenju, oni sigurno žele da odgađaju dolazak Novog Sunca da bi zauzeli njegovo mesto i uzurpirali njegovu moć. Ako..."
     Napolju neko kriknu.

22. U NABORIMA OGRTAČA PLANINE

     Moj malopređašnji smeh je prekinuo, bar za trenutak, Dekumanovu usredsređenost. Ovaj krik napolju - nije. Njegova mreža, u onako velikoj meri oštećena kad sam dohvatio Kandžu, bila je sada u procesu novog splitanja, i to je ovoga puta išlo sporije, ali čvršće. Uvek postoji iskušenje da se za takva osećanja kaže da su neopisiva, mada je to retko kada tačno. Osvajalo me je osećanje da visim nag između dva svesna sunca; znao sam, odnekud, da su to dve polulopte Dekumanovog mozga. Okupan sam svetlošću bio, ali to je bila jarosna svetlost iz dveju peći, svetlost koja proždire i na neki način sputava. U toj svetlosti činilo se da ništa nije vredno truda; takođe da sam beskrajno malen i prezira dostojan.
     Tako je i moja usredsređenost ostala, u izvesnom smislu, neprekinuta. Ipak, bio sam, makar i mutno, svestan da bi taj krik mogao nagovestiti neku priliku za mene. Mnogo kasnije nego što je trebalo, tek pošto je desetak dahova prošlo kroz moje nozdrve, digao sam se, teturavo, na noge.
     Nešto je naviralo kroz vrata. Moja prva pomisao, mada to sad može zvučati besmisleno, bila je da to upada nekakvo blato - da je neki grč potresao Urt i da će dvoranu potopiti ono što je dotad ležalo na dnu neke smradne baruštine. Teklo je oko vratnica na način slep, a mek, i dok je teklo, ugasila se još jedna zublja. Uskoro je moralo dotaći Dekumana i ja viknuh da ga upozorim.
     Uzmakao je, mada ne znam da li je to bilo zbog dodira tog stvorenja ili zbog mog glasa. Opet sam bio svestan da se njegovo začaravanje prekida, da se raspada ona zamka koja me je držala između dve dvojne zvezde. Ta dva sunca su odletela svako na svoju stranu, gubeći sjaj, i nestala sasvim, a ja kao da sam se širio i počeo obrtati u nekom pravcu koji nije ni gore ni dole, ni levo ni desno, dok se najzad ne nađoh opet stojeći u potpunosti u dvorani za testiranje, sa malim Severijanom koji se držao za moj ogrtač.
     Dekumanova šaka je sevnula kandžama. Do tada nisam ni znao da ih on ima. Šta god da je taj crni, maltene bezoblični stvor bio, bok mu se rasekao poput sala pod udarcem korbača. I krv tog stvorenja bila je crna, ili možda tamnozelena. Dekumanova je bila crvena; kad se stvorenje prelilo preko njega, činilo se da mu rastapa kožu kao vosak.
     Podigao sam dečaka i namestio ga da mi bude na leđima, da mi se drži rukama oko vrata, a nogama oko struka; onda sam skočio svom snagom. Vrhovima prstiju sam dotakao jednu krovnu oblicu, ali uhvatiti je nisam mogao. Stvorenje se okretalo, slepo ali sa jasnim usmerenjem. Možda je lovilo oslanjajući se na čulo mirisa, ali ja sam oduvek imao osećaj da je nalazilo misli plena - time bi bilo objašnjeno zašto me je tražilo onakvom sporošću u predsoblju Kuće Apsoluta, gde sam u snovima preobratio sebe u Teklu, i zašto me je našlo tako brzo u dvorani testiranja, gde je Dekumanov um bio fokusiran na moj um.
     Moj novi skok donese mi još veći podbačaj; ovog puta bar pedalj prostora ostade između moje ruke i oblog drveta. Da bih se dočepao jedne od preostalih dvaju buktinja, morao sam potrčati prema tom biću. Tako sam i učinio i dohvatio buktinju, ali ona se ugasila dok sam je vadio iz ležišta.
     Držeći se jednom šakom za to ležište za buktinje, skočio sam po treći put; snaga ruke pomogla je nogama i ja sam sada dohvatio, levom šakom, tu uzanu oblicu. Ona se pod mojom težinom izvila nadole, ali ipak sam uspeo da se izdignem, noseći dečaka na leđima, toliko da sam se oslonio jednim stopalom na taj držač za baklje.
     Ispod mene, mračni, bezoblični stvor se uzdigao, zatim pao, pa se opet uzdigao. I dalje se držeći za tavaničnu oblicu, potegao sam Terminus Est iz korica. Udarac je zasekao duboko u tkivo prepuno sluzi, ali tek što je sečivo izišlo napolje, rana je počela da se zatvara i, činilo se, da zarasta. Onda sam okrenuo mač ka krovu od naslagane biljne materije; priznaću da sam taj trik ukrao od Agije. Taj krov prekriven biljnim slojevima bio je debeo, sastojao se od lišća iz džungle uvezanog jakim vlaknima; činilo se da moji prvi besomučni udarci na njemu ne ostavljaju mnogo traga, ali pri trećem udarcu padoše čitave pregršti. Deo tog materijala sručio se na poslednju preostalu buktinju i zatrpao je, ali se zatim iznutra vinuo veliki jezik plamena.
     Iskočio sam kroz rupu na krovu, u noć. Budući da sam iskočio na taj način, naslepo, a sa isukanim tolikim sečivom, pravo je čudo da nisam ubio i dečaka i sebe. Tresnuo sam na zemlju i ostao na kolenima, a od mene su odleteli i dečak i mač. Crveni proplamsaji krova jačali su sa svakim sledećim trenutkom. Čuo sam dečakove jecaje, rekao mu da ne beži, zatim sam ga jednom rukom povukao da ustane, a drugom rukom dograbio Terminus Est; najzad sam i sam počeo da bežim.
     Sav ostatak te noći proveli smo bežeći slepo kroz džunglu. Nastojao sam, koliko sam mogao, da naše korake usmeravam uzbrdo - ne samo zato što je naš put ka severu morao značiti penjanje nego i zato što sam znao da je na taj način manja mogućnost da padnemo niz neku liticu. Kad je svanulo jutro, bili smo još u džungli i nije nam bilo ništa jasnije nego pre gde se nalazimo. Tad sam uzeo dečaka u naručje i nosio ga, a on je tu i zaspao.
     Jednu smenu vremena kasnije nije više moglo biti sumnje da se teren ispred nas strmo diže; najzad dođosmo do jedne zavese od lijana, slične onoj kroz koju sam prosekao prolaz prethodnog dana. Baš kad sam naumio da pokušam da spustim dečaka na tlo, a da se on ne probudi, te da onda isučem mač, video sam da blistava dnevna svetlost u mlazevima pristiže kroz jedan procep u zavesi, levo od mene. Pohitao sam tamo najbrže što sam mogao, maltene potrčao, prošao kroz procep i stupio na stenovitu visiju prekrivenu grubom travom i sitnim žbunjem. Sledećih pet-šest koraka donelo me je do jednog bistrog potoka koji je pevao preko stena - van svake sumnje bio je to onaj potok pokraj koga smo dečak i ja spavali pre dve noći. Ne znajući i ne mareći da li nam je ono bezoblično stvorenje još na tragu, legoh pored dečaka i opet zaspah.
     Nalazio sam se u lavirintu koji je bio i sličan i nesličan onom mračnom lavirintu kod magičara. Ovde su hodnici bili širi, ponekad se čak činilo da su to galerije moćne poput onih u Kući Apsoluta. U nekim hodnicima čitavi zidovi bili su obloženi neprekinutim ogledalima, u kojima sam video sebe u dronjavom ogrtaču, lica izmučena, i Teklu, poluprovidnu, u divnoj, dugačkoj haljini, nadomak mene. Planete su se vozile niz dugačke, zakošene, svijene šine samo njima vidljive. Plavi Urt nosio je sa sobom mali zeleni Mesec kao bebicu, ali ne dodirujući ga. Crveni Verthandi se pretvorio u Dekumana, sa koga je koža sva izjedena, tako da se u svojoj krvi vrti.
     Bežao sam, padao, trzao se i rukama i nogama. Kroz nebo, suncem natopljeno, ugledao sam, na trenutak, prave zvezde, ali me je onda spavanje odvuklo, neodoljivo poput sile teže. Pa sam pored zida od stakla hodio i kroz zid jednog dečaka ugledao, kako beži uplašen, u onoj staroj, zakrpama prošaranoj, sivoj košulji koju sam kao šegrica nosio, i to, rekao bih, kad sam bežao iz četvrtog nivoa ka Atrijumu vremena. Dorkas i Jolenta su naišle, držeći se za ruke i smešeći se jedna drugoj, a mene nisu videle. Onda su krivonogi autohtoni, sa kožom boje bakra, ukrašeni perjem i dragim kamenjem, naišli razigrani u koloni za svojim šamanom, plešući na kiši. Sirena undina plovila je kroz vazduh i, ogromna kao oblak, sunce zaklanjala.
     Probudio sam se. Blaga kiša tapkala mi je po licu. Pored mene je mali Severijan još spavao. Omotao sam ga ogrtačem koliko sam najbolje mogao i poneo ga nazad do onog procepa u zidu od puzavica. Iza te zavese, pod širokogranim stablima, kiša jedva da je iole uspevala da se probije; tu smo legli i nastavili da spavamo. Ovog puta snova nije bilo, a kad sam se probudio, video sam da smo prespavali jedan dan i jednu noć i da bleda svetlost zore leži svuda.
     Dečko se bio već digao i sad je lutao između debelih stabala. Pokazao mi je gde se, ovde, nalazio taj potok, pa se ja oprah i obrijah koliko je bilo moguće bez vruće vode; to nisam radio još od onog prvog popodneva u kući ispod litice. Onda smo našli stazu dobro znanu i krenuli opet ka severu.
     "A trobojne ljude nećemo sresti?" upita on, a ja mu rekoh da ne brine i da ne beži - da ću se ja pozabaviti trobojnim ljudima ako zatreba. Istina je bila da sam se mnogo više brinuo zbog Hetora i zbog tog stvora koji je on nahuškao na moj trag. Ako nije u požaru nastradao, mogao je sad ići za nama; činilo se da je to životinja koja će zazirati od Sunčevog sjaja, ali je, zato, u džungli imala polumrak koji kao da je bio napravljen od sutona samog.
     Na stazu iskorači obojeni čovek, ali samo jedan, pa i on ne da bi nam zaprečio put, nego da legne ničice pred nas. Bio sam u iskušenju da ga odmah ubijem i da okončam stvar; nas uče, strogo, da ubijamo i sakatimo isključivo po naređenju sudije, ali ta obuka je u meni popuštala dok sam putovao sve dalje od Nesusa, a sve bliže ratu i divljim planinama. Neki mistici tvrde da se iz bitaka dižu isparenja koja utiču na mozak, čak i na velikim daljinama niz vetar; možda i jeste tako. U svakom slučaju, ja sam ovog obojenog povukao da ustane i samo mu rekao da se s puta skloni.
     "Veliki čarobnjače", reče on, "šta si sa puzećom tamom uradio?"
     "Vratio sam je u bezdan iz koga sam je i izvukao", rekoh mu, računajući ovako: pošto nismo naišli na ono biće, svi su izgledi da ga je Hetor pozvao nazad, k sebi, ako je uopšte još živo.
     "Transmigraciju učiniše petorica nas", reče čovek bojama namaza. "Vaša je moć, onda, veća nego što sam bio spreman da poverujem. To biće je umelo da ubije i stotine ljudi za jednu noć."
     Nisam imao mnogo pouzdanja da nas ovaj neće napasti kad mu okrenemo leđa, ali on to nije učinio. Ona staza kojom sam, prethodnog dana, stupao kao zatvorenik, sad je izgledala napuštena. Nisu se pojavili više nikakvi stražari koji bi nas zaustavljali; neke od tračica crvene tkanine bile su strgnute sa drveća i izgažene, mada nikakvu predstavu nisam imao zbog čega bi neko to radio. Videh mnoštvo otisaka nogu na toj stazi, koja je bila glatka (možda grabuljanjem uravnjena) samo jedan dan ranije.
     "Šta hoćeš da nađeš?" upita dečak.
     Odgovorio sam tiho, jer još ni sad nisam bio siguran da se iza drveća ne nalaze slušaoci. "Tražim sluz one životinje od koje smo pobegli prošle noći."
     "A je l' je vidiš?"
     Odmahnuo sam glavom.
     Dečko je neko vreme ćutao. Onda reče: "Veliki Severijane, odakle je to došlo?"
     "Jesi li zapamtio onu priču? Došlo je sa jednog od planinskih vrhova koji se nalaze s one strane obala Urta."
     "Sa onog gde je Vetran Proletnjak živeo?"
     "Ne verujem da je to bio baš taj isti vrh."
     "A kako je došlo ovamo?"
     "Doneo ga jedan rđav čovek", rekoh. "A sad, da ćutiš neko vreme, mali Severijane."
     Ako sam to malo preoštro rekao dečaku, razlog je bio taj što je ista misao mučila i mene. Činilo se da je sasvim jasno da je Hetor svoje životinje-ljubimce prokrijumčario na onom brodu na kome je i služio; a kad je krenuo za mnom iz Nesusa, mogao je lako nositi notule sa sobom, u nekoj maloj, zapečaćenoj posudi - iako užasna, ta bića nisu bila deblja od papirne maramice, što je Jonasu bilo poznato.
     Ali šta je sa onim stvorenjem koje smo u dvorani za testiranje videli? Ono se i u predsoblju Kuće Apsoluta, posle Hetorovog dolaska, pojavilo, ali kako? Zar je onda išlo za Hetorom i Agijom kao pas dok su putovali ka severu, ka Traksu? Prizvao sam iz sećanja uspomenu na to biće, onako kako sam ga video dok je ubijalo Dekumana, i pokušao da ocenim njegovu težinu: moralo je biti teško kao nekoliko ljudi zajedno, možda čak i teško kao destrijer. Za prevoz i prikrivanje takvog stvorenja bila bi, svakako, potrebna velika zaprežna kola. Zar je Hetor vozio takva kola kroz ove planine? U to nisam mogao poverovati. Zar je to sluzavo biće boravilo u istim kolima gde i salamander čije sam uništenje video u Traksu? Nisam ni u to mogao poverovati.
     Selo je, kad smo do njega stigli, izgledalo napušteno. Neki delovi dvorane za testiranje još su stajali uspravno, dimeći se. Tu sam, uzaludno, tragao za ostacima Dekumanovog tela; našao sam samo njegov štap, napola sagoreo. Štap je bio šupalj; glatkoća tog unutrašnjeg kanala navela me je na pomisao da je štap, sa skinutom glavom, bio duvaljka za izbacivanje otrovnih strelica. Sumnje nema, to bi i bilo upotrebljeno da sam se pokazao previše otporan na njegove čarolije.
     Dečko je sigurno, na osnovu izraza mog lica i usmerenosti mog pogleda, pogodio šta mislim, pa reče: "Taj čovek je stvarno bio magičan, a? Malo je nedostajalo da te omađija."
     Klimnuh glavom.
     "A ti si rekao da to nije stvarno."
     "U ponečemu, mali Severijane, ja nisam mnogo mudriji od tebe. Nisam smatrao da je stvarno. Toliko sam lažnih čarolija video - jedna tajna vrata u podzemnoj sobi gde su me držali, pa ono kako su udesili da se ti tobož stvoriš ispod odežde onog drugog čoveka. Ipak, ima tamnih stvari svuda, tako da poneku, valjda, mora naći onaj ko dovoljno uporno traži. A takav čovek onda postane, kao što si rekao, pravi magičar."
     "Oni bi mogli svakom da govore šta da radi, kad bi znali pravu magiju."
     Ja sam na to samo odmahnuo glavom, ali sam, od tada, mnogo razmišljao o tom pitanju. Meni se čini da postoje dve primedbe koje se mogu izneti protiv te dečakove zamisli, mada bi ona, kad bi bila u zrelijem obliku izražena, sigurno zvučala još ubedljivije.
     Prva primedba se sastoji u tome što sa jednog pokolenja magičara na drugo prelazi tako malo znanja. Ja sam dobio obrazovanje u jednoj oblasti koju možemo nazvati najtemeljnijom od svih primenjenih nauka; na osnovu tog obrazovanja znao sam da napredak nauke ne zavisi ni približno u onoj meri, koliko se obično veruje, od teorijskih razmatranja i sistematskih istraživanja, već zavisi, u daleko većoj meri, od prenošenja pouzdanih informacija, dobijenih ili slučajno ili uvidom, sa jedne ekipe ljudi na njihove naslednike. Priroda onih ljudi koji kreću u lov na mračna znanja takva je da oni žele da čak i u smrti zadrže nađeno znanje samo za sebe, ili da ga prenesu toliko obmotano maskama i sebičnim lažima, da od njega malo koristi može biti. Ponekad se pronese glas da je neki posednik magičnih znanja valjano poučavao osobu sa kojom je u ljubavnim odnosima bio, ili decu takve osobe; ali priroda je, opet, takvih znalaca da retko imaju bilo ljubav, bilo decu, štaviše njihova umetnost možda i popušta kad nešto od toga imaju.
     Druga primedba bila bi da samo postojanje takvih moći govori da postoje i protivsile. Prvu vrstu sila nazivamo mračnim silama, iako se možda i tu koristi svetlost, ali one smrtonosne vrste, kakvom se Dekuman služio; a drugu vrstu sila nazivamo svetlim silama, iako, po mom mišljenju, i sile svetlosti ponekad možda upotrebljavaju tamu, baš kao što čovek, iako je dobar, može ponekad navući zavese oko svoje postelje kad hoće da spava. A ipak, ima istine u pričama o svetlosti i tami, jer sasvim je jasno da je postojanjem jednog pretpostavljeno i postojanje drugog. U onoj priči koju sam malom Severijanu čitao bilo je rečeno da je Vaseljena samo jedna duga reč Inkreatorova. Mi smo, dakle, slogovi te reči. Ali uzaludno je izgovaranje ma koje reči ako nema i drugih reči, onih reči koje ostaju neizgovorene. Ako neka zver ima samo jedan krik, on ne saopštava ništa; čak i vetar mnoštvom glasova raspolaže, tako da ih oni koji sede u kućama mogu čuti i saznati da li je vreme burno ili mirno. Meni se čini da one sile koje nazivamo mračnima jesu reči koje Inkreator nije izgovorio, ako, uopšte, postoji Inkreator; a te reči se moraju održavati u kvazipostojanju, da bi se ona izgovorena mogla razlikovati. Ono što nije rečeno može biti važno - ali je važnije ono što jeste rečeno. Otud je čak i samo moje znanje da Kandža postoji bilo maltene dovoljno da poništi Dekumanovu čaroliju.
     A ako tragači za mračnim stvarima nalaze ono što žele, zar nije moguće da i tragači za svetlim stvarima nalaze ono što žele? I nije li verovatnije da će ovi drugi uspeti da prenesu svoju mudrost sledećim pokolenjima? Tako su i Pelerinke čuvale Kandžu, iz pokolenja u pokolenje; a ja, o tome razmišljajući, odlučih čvršće nego ikad da ih nađem i da im Kandžu vratim. Jer ona noć sa životinjom alzabo me je naučila, ako to već i ranije nisam znao, da sam samo meso i da ću svakako posle izvesnog vremena umreti, štaviše da bi se moglo desiti da umrem uskoro.
     Pošto je planina kojoj smo prišli stajala na severu, te zato bacala senku prema prevoju na kome je ta džungla bila, s te strane nije rasla nikakva zavesa od lijana. Bledo zelenilo lisja samo je postajalo sve bleđe, mrtvih stabala je bilo sve više, a sva stabla, i mrtva i živa, postajala su manja. Svod lisja pod kojim ceo dan hodasmo na jednom mestu se prekide, stotinu koraka dalje prekide se opet i konačno nestade sasvim.
     Tad se planina uzdigla ispred nas, odveć bliska da bi se mogla sagledati kao slika čoveka. Iz jednog sloja oblaka spuštale su se velike, zatalasane planinske kosine; znadoh da su to samo izvajani nabori njegovoga ogrtača. Koliko li se puta morao taj čovek iz sna dići i ogrtač na sebe staviti, možda ne znajući da će ta njegova odeća ovde biti sačuvana kroz veke vekova, ali uveličana toliko da će, maltene, izmicati vidu ljudske rase?

23. UKLETI GRAD

     Oko podne sledećega dana nađosmo opet vodu, jedinu vodu za koju je bilo suđeno da je nas dvojica na toj planini okusimo. Bilo je preostalo još samo nekoliko traka onog sušenog mesa koje je Kesdou ostavila za mene. Podelio sam ih sa dečakom, a onda smo pili iz potočića, koji je zapravo bio samo curak, ne deblji od palca odraslog čoveka. Činilo se da je to neobično, jer sam svojevremeno zapazio onolike količine snega na glavi i plećima te planine; tek kasnije sam otkrio da je na onim kosinama ispod linije snega, dakle tamo gde bi se sneg mogao leti topiti, vetar razneo sav sneg. A na većim visinama beli nanosi bi se mogli vekovima nagomilavati.
     Naša ćebad bila su vlažna od rose, pa smo ih raširili tu po kamenju da se osuše. Čak i bez sunca, naleti suvog planinskog vazduha osušili su ih za oko jednu smenu vremena. Znao sam da ćemo sledeću noć provesti visoko na obroncima, otprilike onako kako sam ja proveo prvu noć posle odlaska iz Traksa. Iz nekog razloga to saznanje nije uspelo da naruši moju duševnu vedrinu. Radovao sam se što ostavljamo iza sebe one opasnosti koje smo našli u planinskome sedlu sa džunglom, ali, još i više, što izlazimo iz svojevrsne odvratnosti tamošnje. Imao sam osećanje da sam tamo zaprljan i da će me hladna planinska atmosfera očistiti. Neko vreme ovo osećanje ostajalo je u meni gotovo sasvim nerazmotreno; a onda sam, kad smo počeli svojski da se penjemo, otkrio da me je, zapravo, uznemiravalo sećanje na laži koje sam čarobnjacima napričao, one laži o ogromnim silama kojima ja, navodno, zapovedam i ogromnim tajnama koje tobož znam. Te lagarije bile su potpuno opravdane - pomogle su da budu spaseni moj život i život maloga Severijana. Svejedno, osećao sam se, zbog toga što sam laganju pribegao, manje čovekom. Majstor Gerlous, koga sam pre odlaska iz gilde počeo mrzeti, često je lagao; sad više nisam znao da li mrzim njega zato što laže, ili laganje zato što se on njime služi.
     A ipak, majstor Gerlous je imao izgovor ništa lošiji od mog, možda i bolji. Lagao je da sačuva gildu i unapredi njeno ekonomsko stanje, davao je raznim zvaničnicima i oficirima preuveličane izveštaje o našem radu, a naše greške, kad je bilo potrebno, prikrivao. Čineći to, on je, kao de facto šef naše gilde, poboljšavao, svakako, i svoj lični položaj; ali i moj i položaj Drotea, Rohea, Eate i svih ostalih kalfi i šegrta kojima je predstojalo da gildu naslede. Da je on stvarno bio onakav jednostavan, brutalan čovek za kakvoga je želeo da ga svi smatraju, mogao sam imati čvrsto uverenje, sada, da su njegovi nečasni postupci bili samo radi njegove lične koristi. Ali sam znao da takav nije bio; možda je godinama sagledavao sebe onako kako sam ja, sada, video sebe.
     Ipak, nisam mogao biti siguran da je svrha mojih nedavnih postupaka bila da spasem malog Severijana. Posle njegovog bekstva, predao sam svoj mač, ali možda je moglo biti korisnije po njega da sam se borio - jer moja mirna kapitulacija išla je u korist neposredno meni, pošto sam u borbi mogao biti i ubijen. Kasnije, posle mog bekstva, vratio sam se, nesumnjivo, po Terminus Est koliko i po dečaka; jer po mač sam se vratio i u rudniku čovekomajmuna, kad dečak nije bio sa mnom, a bez mača bih sad postao obična lutalica.
     Jednu smenu vremena posle ovih mojih razmišljanja pentrao sam se po litici noseći na leđima i mač i dečka, ali nije mi bilo ništa jasnije nego što je pre bilo do koje mere mi je stalo do jednog i do drugog. Na sreću, bio sam prilično svež, a penjanje, imajući u vidu kakvi sve usponi postoje, nije bilo osobito teško; na vrhu te strmine naiđosmo na jedan prastari drum.
     Išao sam kroz mnoga čudna mesta, ali ni kroz jedno koje bi mi davalo tako veliko osećanje nepravilnosti kao ovo. Levo od nas, na daljini ne većoj od dvadeset koraka, video sam kraj ovog širokog puta: tu mu je neka lavina odnela donji deo. Ispred nas drum se nastavljao, savršen kao i na dan kad je njegova izgradnja bila okončana; bila je to traka crnog kamena, bez ikakvih šavova, koja je vijugala nagore, ka onoj divovskoj figuri čije je lice bilo među oblacima izgubljeno.
     Kad sam spustio dečaka na tlo, on me jako steže za šaku. "Meni je mama rekla da ne smemo ići putevima, zbog vojnika."
     "Tvoja majka je bila u pravu", rekoh mu. "Ali ona se spremala da ide dole, gde je vojska. Svakako je i na ovom drumu bilo vojnika nekada, ali su oni umrli davno pre nego što je i najveće od onih drveta u džungli dole bilo semenka." Bilo mu je hladno, pa mu dadoh jedno od ćebadi i pokazah mu kako da ga oko sebe obavije i drži, da bi mu služilo kao ogrtač. Da nas je iko tada video, izgledali bismo mu kao mala, siva prilika za kojom se pokreće senka nesrazmerno velika.
     Ušli smo u neku izmaglicu, a ja sam razmišljao da je čudno naći takvu pojavu na toj visini. Tek pošto smo se nad nju popeli i odozgo osmotrili njen osunčani vrh, shvatio sam da je to bio jedan od onih oblaka koji su izgledali tako daleki kad sam iz planinskog prevoja dizao pogled ka njima.
     A ipak, to planinsko sedlo, sada toliko daleko ispod nas, nalazilo se, nesumnjivo, hiljadama lakata iznad Nesusa i donjeg toka Đola. Onda počeh da razmišljam o daljinama koje sam prevalio, kad džungle mogu postojati i na ovolikim visinama - značilo je to da sam blizu one linije koja ovome svetu čini struk i na kojoj klimatske razlike nastaju isključivo zbog visine. Da sam tad krenuo na put ka zapadu, onda bih, sudeći po onome što sam od majstora Palaemona naučio, zapao u džunglu tako kužnu da bi ova iz koje smo izišli izgledala prema njoj kao raj; bila bi to priobalna džungla koja se sva isparava od vreline i u kojoj posvuda vrve insekti. Ipak, i tamo bih video dokaze zamiranja, jer, iako na Urtu nema nijednoga mesta koje prima više Sunčeve snage nego ta džungla, ipak i ona prima manje nego što je u prošlim vremenima primala, tako da, baš kao što na jugu led nastupa puzeći, a rastinje umerene zone beži pred njim, ovde tropsko drveće i bilje izumire, ustupajući prostor pridošlicama.
     Dok sam tako gledao dole ka oblacima, dečak je krenuo napred. Sad se okrenuo ka meni, očiju blistavih, i zapitao: "Ko je napravio ovaj drum?"
     "Radnici koji su isklesali planinu, sigurno. Oni su zacelo imali pod svojom komandom velike energije i mašine moćnije od svih za koje mi danas znamo. Ipak, i oni su morali na neki način odnositi odvaljeni materijal. Mora biti da su se ovde nekada kotrljale hiljade i hiljade zaprežnih kola." Pitao sam se, međutim, da li je to baš tako bilo, jer gvozdeni točkovi takvih vozila ostavljaju brazde čak i na tvrdoj kaldrmi Traksa i Nesusa, a ovaj drum je ostao gladak kao poligon za svečane povorke. Jasna je stvar da su ovde samo Sunce i vetar prolazili, pomislih.
     "Veliki Severijane, gledaj! Vidiš li ruku?"
     Pokazivao je prstom ka jednoj planinskoj izbočini, visoko iznad nas. Zabacio sam glavu, ali sam, u prvom trenutku, video isto što i pre: sivu, stenovitu, negostoljubivu masu pruženu daleko u prostor. Onda je sunčev zrak blesnuo na nečemu što se nalazilo blizu kraja. Činilo se da tu greške ne može biti, da je to sjaj zlata; a kad sam sagledao to, sagledao sam i da zlato ima oblik prstena i da se ispod prstena nalazi, u istoj steni zamrznut, palac, možda stotinu koraka dugačak. Brda iznad palca bila su prsti.
     Mi novca nismo imali, a ja sam znao kako bi nam dobro novac mogao poslužiti kad budemo prisiljeni, što ćemo pre ili posle biti, da uđemo, još jednom, u nastanjena područja. Ako je potraga za mnom još trajala, zlato bi moglo ubediti tragače da tragaju negde drugde. Zlato bi moglo i kupiti malome Severijanu šegrtski status u nekoj dostojnoj gildi, jer bilo je očigledno da on ne može nastaviti da putuje sa mnom. Činilo se najverovatnije da je to zlato samo zlatni list raširen po kamenu; ipak, tako ogromna površina zlatne folije dala bi, ako bih je ja mogao zguliti i smotati, znatnu težinu. Iako sam uložio određeni napor da moje misli ne pođu na tu stranu, ipak se zapitah da li bi obična zlatna folija izdržala toliko vekova. Zar se ne bi odavno razlabavila i zar ne bi otpala? A ako bi taj prsten bio od masivnog zlata, vredeo bi čitavo bogatstvo. Sva bogatstva Urta, međutim, ne bi mogla kupiti ovu moćnu sliku, a onaj ko je naručio da bude izgrađena, morao je posedovati i neprocenjiva bogatstva. Čak i ako prsten i nije bio sve do prsta neprekinuto zlatan, mogao je biti znatnim delom svoje debljine načinjen od tog metala.
     Dok sam razmatrao sve to, grabio sam uzbrdo, a moje dugačke noge brzo su odmakle dečakovim kratkim. Ponegde je uspon ovog druma bio tako strm, da mi je bilo teško da poverujem da su njime ikada išla vozila natovarena kamenjem. Prešli smo dve pukotine; jedna je bila tako široka da sam morao prvo da bacim dečka preko nje, pa tek onda da je i sam preskočim. Nadao sam se da ću naći vodu pre nego što se zaustavimo; ali ne nađosmo nimalo, a kad zanoćismo, jedino nam sklonište beše jedna pukotina u stenama, gde se umotasmo u ćebad i u moj ogrtač i provedosmo noć spavajući najbolje što smo mogli.
     Ujutro smo obojica bili žedni. Iako sezona kiša nije mogla početi pre jeseni, rekao sam dečaku da bi po mom mišljenju danas mogla pasti kiša; tako smo krenuli opet dobro raspoloženi. Osim toga, on mi je pokazao i kako nošenje kamička u ustima pomaže da se ugasi žeđ. Taj planinski trik do tada nisam znao. Vetar je sad bio hladniji nego pre; počeh da osećam i razređenost vazduha. Povremeno nas je vijuganje puta dovodilo do mesta gde nas je, na po nekoliko trenutaka, osvetljavalo Sunce.
     Krivudajući tako, put se sve više udaljavao od prstena i mi se najzad nađosmo u punoj senci, na mestu odakle prsten nismo uopšte mogli videti; bili smo negde u blizini kolena te sedeće figure. Pred nama se našao poslednji uspon, tako strm da bih bio baš zahvalan da se tu kojim slučajem našlo i stepenište. Onda prizor: grupa vitkih tornjeva, koji kao da su plovili po bistrom vazduhu. Dečko povika: "Traks!" tako srećno, da mi je bilo jasno da mu je majka pričala o tom gradu i da mu je takođe rekla, kad su ga ona i starac poveli iz kuće u kojoj je rođen, da će ga u Traks odvesti.
     "Ne", rekoh. "Nije Traks. Ovo više liči na moju Citadelu - na našu Matahinsku kulu, i kulu sa vešticama, i Medveđu, i na Dvorac sa zvonom."
     Pogledao me je široko raširenih očiju.
     "Ne, nije ni Citadela, naravno. Al' ja sam u Traksu bio i znam da je Traks grad od kamena. Ove kule su od metala, kao što su naše bile."
     "Imaju oči", reče mali Severijan.
     I imale su. Pomislih, prvo, da me to moja uobrazilja vara, naročito zbog toga što nisu sve te kule imale oči. Onda sam video da su neke okrenute licima na drugu stranu, od nas, i da ti tornjevi imaju ne samo oči nego i pleća i ruke; da su to, zapravo, metalne figure katafrakta, ratnika oklopljenih od glave do pete. "Nije to pravi grad", rekoh dečaku. Ono što smo pronašli jesu autarhovi vojnici, koji u njegovom krilu čekaju da unište one koji bi hteli da mu načine neku štetu."
     "Hoće li nama učiniti neko zlo?"
     "Zastrašujuća pomisao, a? Mogli bi da izgaze i tebe i mene nogama, kao miševe. Ali siguran sam da neće. To su samo kipovi, duhovni čuvari koji su ostavljeni ovde kao uspomene na njegove moći."
     "Ima tu i velikih kuća", reče dečak.
     Tako je i bilo. Te kuće bile su velikim metalnim figurama jedva do pojasa, pa smo ih zato u početku prevideli. To me je, opet, podsetilo na Citadelu, gde su sa kulama izmešana i razna ustrojstva kojima namena nikada nije bila da se vinu među zvezde. Obuze me, tada, možda zbog razređenosti vazduha, iznenadna prikaza: ti metalni ljudi se uzdižu polako, pa sve brže, i pružaju ruke uvis ka nebu, rone u njega onako kako smo mi ronili kroz mračne vode cisterne pri svetlosti buktinja.
     Mora biti da se čulo neko škripanje mojih čizama po vetrom obrisanoj površini kamena, ali ja uopšte ne pamtim takav zvuk. Možda je bio izgubljen u ogromnosti planinskih prostora; prilazili smo stojećim kipovima nečujno kao da gazimo preko mahovine. Naše senke, koje su, kada su se prvi put pojavile, bile široko opružene iza nas i levo od nas, sad su bile skupljene u dve barice oko naših nogu; onda primetih da vidim oči baš svih figura. Rekoh sebi da sam neke, sigurno, maločas prevideo; ali blistale su na Suncu.
     Konačno pođosmo nekom krivudavom putanjom između kipova i između građevina koje su oko tih kipova bile. Očekivao sam da te zgrade budu ruševine, kao u zaboravljenom gradu Apu-Punčaua. Bile su to, doduše, zgrade zatvorene, tajnovite i neme, ali i očuvane kao da su izgrađene tek pre nekoliko godina. Nijedan krov nije bio zarušen; nijedna puzavica nije izgurala iz ležišta četvrtasto sivo kamenje njihovih zidova. Građevine su bile bez prozora, a svojom arhitekturom nisu nagoveštavale da bi mogle biti ni hramovi, ni tvrđave, ni grobnice, ni ma koji drugi meni poznat tip neimarskog zdanja. Bile su potpuno lišene ukrasa i elegancije; ali videlo se da su zidane majstorski, a različitost njihovih oblika nagoveštavala je da su im i svrhe različite. Blistave figure stajale su među njima ne onako kako spomenici stoje, nego kao da su u hodu zaustavljene nekim nenadanim, smrzavajućim vetrom.
     Odabrao sam jednu zgradu i rekao dečaku da ćemo u nju provaliti i da ćemo u njoj, ako budemo imali sreće, naći vodu, a možda čak i očuvanu hranu. Onda se pokaza da je to bilo glupavo hvalisanje. Vrata su bila stamena koliko i zidovi, krov jak poput temelja. Čak i da sam sekiru posedovao, ne verujem da bi mi uspelo da provalim unutra, a palošinom se nisam usuđivao prosecati taj materijal. Straćili smo nekoliko smena vremena čačkajući i zavirujući, u želji da nađemo neku slabu tačku. Druga i treća zgrada na kojoj smo oprobali snagu nisu se pokazale nimalo lakše.
     "Ima onamo jedna okrugla kuća", reče dečak najzad. "Idem ja, umesto tebe, da je pogledam."
     Pošto sam bio sasvim siguran da u ovom napuštenom mestu nema ničeg što bi po njega moglo biti opasno, rekoh mu da to i učini.
     Vratio se uskoro. "Vrata su otvorena!"

24. LEŠ

     Ja nikada ne otkrih kojim svrhama su služile one druge zgrade. Ali ne shvatih ni ovu, kružnu, kupolom pokrivenu. Zidovi su joj bili od metala - ne od onog tmastog, a sjajnog, od koga su zidovi naših citadelskih kula, nego od neke svetle legure nalik na uglačano srebro.
     Ova svetlucava zgrada stajala je navrh jedne platforme opasane stepeništem; prisustvo te platforme činilo mi se čudno, jer su katafrakti, u svojim prastarim oklopima, jednostavno stajali na ulicama. Duž spoljašnjeg, kružnog zida zgrade postojala su petora vrata (jer mi smo zgradu obišli pre nego što smo ušli), sva otvorena. Posmatrajući pažljivo i vrata i pod pokraj njih, pokušao sam da ocenim jesu li već mnogo godina otvorena; na toj visini prašine je bilo malo i ja na kraju ne dođoh ni do kakvog pouzdanog zaključka. Kad smo ovu svoju inspekciju završili, rekoh dečaku da pusti mene da uđem prvi i kročih unutra. Ništa se nije dogodilo. Čak i kad je dečko ušao za mnom, vrata se nisu zatvorila, nikakav neprijatelj nije jurnuo na nas, nikakva energija nije obojila vazduh, a pod je ostao čvrst ispod naših nogu. Svejedno, imao sam osećanje da smo, nekako, ušli u zamku: da smo napolju, na planini, bili slobodni, pa ma koliko trpeli od žeđi i gladi, a da ovde više nismo slobodni. Mislim da bih se tad okrenuo i dao u bekstvo da nije on bio sa mnom. Ovako nisam želeo da ispadnem sujeveran ili uplašen, a osećao sam i obavezu da pokušam da nađem hranu i vodu.
     U toj zgradi bilo je mnogo naprava kojima ne mogu nikakav naziv dati. Nije to bio nameštaj, nisu bili ni sanduci, ali ni mašine u onom smislu u kome ja tu reč shvatam. Većina je imala čudne uglove; na nekima sam video otvore koji kao da su bili namenjeni da se u njima sedi, ali bi sedeocima bilo tesno, a, osim toga, svaki bi bio licem okrenut ka nekom delu naprave, a ne ka svojim drugarima. U nekim drugim napravama kao da su postojala vodoravna udubljenja gde se neko, možda, nekad odmarao.
     Između tih naprava postojali su prolazi, potpuno pravi, koji su, kao paoci kolskog točka, svi vodili do središta tog zdanja. Gledajući niz onaj prolaz u koji smo mi zašli, video sam, nejasno, neki crveni predmet, a na njemu jedan mnogo manji, smeđi. U početku nisam mnogo pažnje obraćao na te predmete, ali kad sam stekao uverenje da opisane sprave nisu nama dvojici ni od kakve koristi, a i da nisu po nas opasne, povedoh dečka tamo.
     Taj crveni predmet bio je kauč, veoma složeno izrađen, sa kaiševima, tako da bi zatvorenik mogao biti za njega vezan. Uokolo ležaja bili su mehanizmi čija svrha kao da je bilo to da obezbede hranu i odstranjuju otpadne materije. Kauč je bio na maloj uzdignutoj platformi, a na kauču je ležalo telo čoveka sa dve glave. Razređeni, suvi planinski vazduh odavno je doveo do isušivanja leša - koji je, poput tih tajanstvenih zgrada, mogao biti star jednu godinu ili hiljadu godina. To je bio čovek višeg rasta nego ja, možda čak i uzvišeni, i moćne mišićne građe - svojevremeno. A sada bih ja, pomislio sam, mogao jednim pokretom da mu istrgnem ruku iz ramena. Nije imao nikakvu tkaninu na bedrima, ni ma kakvu drugu odeću; mi smo navikli da vidimo nagle promene razmera organa za razmnožavanje, ali, ipak, bilo je neobično videti ih ovde toliko sparušene. Na glavama tog čoveka ostalo je nešto malo kose i meni se učini da je, nekada, kosa desne glave bila crna; za kosu leve glave jasno se videlo da je bila žućkasta. Oči na obema glavama bile su sklopljene, a usta otvorena; videlo se nekoliko zuba. Primetio sam da kaiševi, koji su ovo stvorenje mogli pritegnuti uz ležaj, nisu provučeni kroz svoje kopče.
     Međutim, mene je u tim trenucima daleko više zanimao mehanizam koji je tog čoveka nekada hranio. Rekao sam sebi da su te drevne mašine često bile u zapanjujućoj meri trajne i da je ova mašina, iako već dugo napuštena, bila u uslovima najpovoljnijim za očuvanje; zato počeh da uvrćem svu dugmad koju sam mogao naći i potežem sve poluge, pokušavajući da nateram mašinu da pruži nešto hranljivo. Dečko me je gledao, a kad je to moje petljanje potrajalo, on me upita da li ćemo pomreti od gladi.
     "Ne", rekoh mu. "Mi bez hrane možemo izdržati mnogo duže nego što bi ti pomislio. Problem daleko preči jeste kako da nađemo nešto za piće, ali ako ne budemo uspeli ništa da nađemo ovde, sasvim je sigurno da će na planini, na većoj visini, biti snega."
     "Kako je umro?" Ja, iz nekog razloga, ni do tog trenutka nisam dotakao tog mrtvaca; ali dečko sad pređe svojim punašnim prstima duž jedne sasušene ruke.
     "Ljudi umiru. Čudesno je da je takvo čudovište uopšte živelo. Takve stvari obično uginu pri rođenju."
     "Je l' misliš da su ga drugi ostavili ovde, kad su otišli?" upita on.
     "Misliš da li su ga ovde ostavili živog? Pa, pretpostavljam da su to mogli učiniti. Možda se za njega nije moglo naći mesta u onim zemljama dole. Ili možda nije hteo da pođe. Možda su ga privezali uz ovaj kauč zato što je postupao rđavo. Možda je bio sklon ludilu, ili napadima nasilničkog gneva. Ako je išta od toga bilo, onda je on sigurno proveo svoje poslednje dane lutajući po planini i vraćajući se ovamo da jede i pije; u tom slučaju, umro je kad su se zalihe vode i hrane, od kojih je ovde zavisio, iscrple."
     "Znači da ovde nema vode nimalo", reče dečko praktičarski.
     "Tako je. Ipak, mi ne znamo sigurno da je to išlo baš tako. On je mogao umreti i iz nekih drugih razloga pre nego što je ostao bez zaliha. Osim toga, mi pričamo na takav način da ispada kao da je on bio nekakvo miljenče ili maskota ljudima koji su isklesali planinu. A ovo ovde ne izgleda kao mesto za čuvanje nekakvog ljubimca, odveć je složeno. U svakom slučaju, ne verujem da ću ikada biti u stanju da oživim ovu mašinu."
     "Mislim da treba da siđemo", reče dečak dok smo izlazili iz te kružne građevine.
     Okrenuo sam se da pogledam iza nas, pomišljajući da su moja ranija strahovanja bila odista nepametna. Vrata su ostala otvorena; ništa se nije pomaklo, ništa izmenilo. Ako je to ikada i bila zamka, činilo se izvesno da je, u svom otvorenom položaju, zarđala pre više vekova.
     "I ja tako mislim", rekoh. "Ali kraj ovog dana već se primakao - vidi koliko su nam dugačke senke sada. Ne želim da me pri silaženju niz severnu stranu planine sustigne noć. Zato ću sad pogledati mogu li stići do prstena koji smo videli jutros. Možda ćemo naći i vodu, a ne samo zlato. Noćas ćemo spavati u toj okrugloj zgradi, koja će nam biti zaklon od vetra, a sutra ćemo, pri prvoj svetlosti zore, krenuti niz severnu stranu."
     Klimnuo je glavom da pokaže da to shvata, a zatim je, sa puno volje, pošao sa mnom; dali smo se u potragu za stazom koja bi vodila do onog prstena. Prsten je bio na južnoj ruci, tako da smo se, u izvesnom smislu, vraćali na onu stranu po kojoj smo se prvobitno i peli, iako smo se grupi zgrada i izvajanih katafrakta primakli sa jugoistoka. Ja sam se plašio da će uspon do ruke biti težak; umesto toga, nađoh, tačno na mestu gde su se pred nama uzdigle džinovske litice prsa i nadlaktice, upravo ono što sam znatno ranije priželjkivao: uzano stepenište. Stepenika je bilo mnogo stotina, tako da je penjanje, ipak, ispalo naporno; zato sam, velikim delom tog puta, nosio dečaka.
     Sama podlaktica bila je od glatkog kamena, ali toliko široka da se nije činilo da ima ikakve opasnosti da bi dečak mogao sa nje pasti, ako u svome hodu ne zastranimo od sredine. Naveo sam dečka da me drži za ruku i krenuo koracima vrlo željnim; moj ogrtač je praskao vetrom bacakan.
     Levo od nas ležale su one planinske kosine po kojima smo, dan pre toga, počeli uspon; još dalje, bilo je ono sedlo između planina, zeleno pod svojim ćebetom džungle. A još dalje i od toga, sada u izmaglicama zbog razdaljine, uzdizala se ona planina gde su Kesdou i Bekan nekada dom svoj sagradili. Nastavljajući pešačenje, pokušavao sam da razaznam njihovu kućicu, ili bar onu oblast gde se kućica nalazila, ali sam samo našao, konačno, jedno mesto za koje sam pretpostavio da je ona vrlo strma litica niz koju sam se na putu ka toj kući spustio: to je bila samo jedna mrljica boje, na boku te manje visoke planine, mrljica u čijem središtu je jedna tačkica padajuće vode svetlucala kao trun duginih boja.
     Kad sam to video, stao sam i okrenuo se da pogledam gore, ka vrhu planine po čijoj sam strani sada pešačio. Sad sam mogao videti i lice ove planine i iznad lica mitru od leda, a ispod lica levo rame, na čijem prostranstvu bi neki hiliarh mogao uvežbavati hiljadu svojih konjanika.
     Ispred mene dečko je pokazivao prstom i dovikivao nešto što nisam uspevao da razumem; pokazivao je ka zgradama i stojećim figurama metalnih gardista. Sledećeg trenutka shvatio sam šta on to hoće da kaže - njihova lica i sada su, kao i jutros, bila okrenuta sa tri četvrtine svoga obima ka nama. Njihove glave su se, dakle, pokretale. Prvi put pođoh pogledom za njihovim pogledima - i utvrdih da oni gledaju u Sunce.
     Klimnuh glavom ka dečaku i povikah: "Vidim!"
     Nalazili smo se na zglobu šake, a pred nama se širila mala ravnica nadlanice, šira i bezbednija od podlaktice. Tu krenuh, koracima dugačkim, a dečko potrča ispred mene. Prsten se nalazio na drugom prstu, koji je bio veći nego što bi bio balvan načinjen od najvećeg drveta. Mali Severijan je istrčao na taj prst, održavajući sa lakoćom ravnotežu na njegovoj gornjoj strani, i onda, videh, izmahnuo obema rukama napred da pipne taj prsten.
     Sevnulo je - bleštavo, ali, u tom popodnevnom Suncu, ne zaslepljujuće; pošto je munja imala ljubičaste prelive u sebi, izgledala je maltene kao sev tame.
     Dečaka je to ostavilo pocrnelog, spaljenog. Mislim da je živeo još jedan tren; glava mu se cimnula unazad, ruke je jednim razmahom sasvim raširio. I oblačić dima se pojavi, a vetar ga odmah odnese. Telo je palo, ruke i noge su se skupile uz trup kao što to kod mrtvih insekata biva, onda se otkotrljalo u pukotinu između drugog i trećeg prsta i nestalo s mog vidika.
     Sad ja, koji sam tolika žigosanja i abacinacije gledao i čak lično upotrebljavao gvožđe za žigosanje (među milijardom stvari koje pamtim savršeno nalazi se i tkivo Morveninih obraza u trenucima kad se osipa plikovima), jedva prinudih sebe da odem i pogledam ga.
     Bilo je kostiju tamo, u tom uzanom prostoru između prstiju, ali to stare kosti bejahu, koje su pod mojim nogama, kad sam skočio dole, popucale kao one kosti kojima su staze u našem nekropolisu posute; nisam se potrudio da ih razgledam. Izvadio sam Kandžu. Kada sam, svojevremeno, proklinjao sebe što je nisam upotrebio kad je Teklino telo izneto na Vodalusov banket, Jonas mi je rekao da ne budem budala, jer Kandža, kakve god moći imala, nikako nije mogla vratiti život u to ispečeno meso.
     Sad nisam mogao sprečiti u sebi misao da ću, ako mi Kandža vrati maloga Severijana, odvesti dečaka na neko bezbedno mesto, a onda prerezati sopstveno grlo Terminus Estom. Jer ako bi Kandža to mogla postići, značilo bi da je i Teklu mogla prizvati nazad da je samo upotrebljena bila; a Tekla je bila deo mene, deo sada zauvek mrtav.
     U jednom trenutku kao da se pojavilo neko svetlucanje, svetleća senka, ili aura; onda se dečakov leš raspade u hrpu crnog pepela, koja se poče pokretati u nemirnom vazduhu.
     Ustao sam, vratio Kandžu na mesto i krenuo nazad, mutno se pitajući koliko će mi muka biti potrebno da se iz tog uzanog prostora popnem natrag, na nadlanicu. (Na kraju sam morao da uprem Terminus Est vrhom u tlo, da nagazim jednom nogom na rukoštitnik da bih se ispentrao gore, zatim da puzim nazad, glavom nadole, da bih konačno prstima obuhvatio jabuku drške i izvukao i mač odatle.) Nikakva pometnja nije u mom pamćenju nastala, ali u svesti, privremeno, jeste: spojile su se predstave o ovom dečaku i onom drugom, Džejderu, koji je stanovao sa svojom umirućom sestrom u kolibi na jednoj od litica u Traksu. Ovog, koji mi je toliko značio, nisam mogao spasti; a onog drugog, koji mi je veoma malo značio, izlečio sam. Činilo mi se, odnekud, da je to jedan isti dečak. Došao sam tada do zaključka (nesumnjivo, to je bila neka zaštitna reakcija mog uma, neko pribežište u koje je razum hteo da se skloni od oluje ludila) da, dokle god Džejder živi, ne može ni ovaj dečko, kome majka ime Severijan dade, stvarno poginuti.
     Imao sam nameru da se na nadlanici zaustavim i pogledam nazad; to nisam mogao učiniti - a istina glasi da nisam smeo, jer sam se plašio da ću otići do ivice i baciti se u provaliju. Zapravo, nisam ni prekidao koračanje sve dok se nisam našao nadomak onog uzanog stepeništa, koje je sad za mene značilo putanju sa mnogo stotina stepenika nadole, do širokog prostranstva na "krilu", to jest na butinama planine. Tu sedoh i još jednom nađoh onu pahuljicu boje koja je bila litica pod kojom je stajao negdašnji Kesdoin dom. Setih se kako je onaj smeđi ker, dok sam iz šume kretao ka njemu, počeo lajati. Kukavički se pokazao taj džukac kad je alzabo navalio, pa ipak, poginuo je sa zubima zarivenim u meso zagađeno, zoantropsko, dok sam ja, kukavica takođe, tad stajao po strani. Prisetih se Kesdoinog umornog, divnog lica, pa tog dečkića kako izviruje iza njene suknje, pa kako je deda sedeo leđima ka vatri, a nogu podvijenih dok je o Fehinu pripovedao. I svi su bili mrtvi, sad, i Severa, i Bekan, ljudi koje nikada ugladao nisam, i starac, i pas, i Kesdou, sada evo i mali Severijan, pa i Fehin čak, svi mrtvi, svi izgubljeni u onim izmaglicama koje zaklanjaju naše dane. Vreme je samo po sebi jedna stvar, tako ga ja sagledavam, stvar koja stoji stameno poput ograde od uspravnih gvozdenih šipki: to su godine, poređane u beskonačni red, a mi pored njih protičemo kao Đol, na našem putu ka moru, iz koga ćemo se vratiti samo kao kiša.
     Osetih tada, na ruci te divovske figure, želju da vreme pobeđeno bude, želju pokraj koje žudnja za dalekim Suncima predstavlja samo žudnju nekog tričavog, perjem okićenog poglavice da sebi potčini neko drugo pleme.
     Sedeo sam na tom mestu sve dok Sunce nije bilo gotovo sasvim zaklonjeno uzdizanjem planina na zapadu. Trebalo je da silazak niz to stepenište bude lakši od penjanja, ali ja sam sada bio veoma žedan, a udar svakog stepenika bolno mi je potresao kolena. Svetlost je bila već gotovo sasvim nestala, a vetar - kao led. Jedno ćebe je izgorelo sa dečakom; razmotao sam ono drugo i njime se, ispod svoga ogrtača, obmotao oko ramena i prsa.
     Kad sam stigao možda do pola puta nadole, napravio sam pauzu da bih se odmorio. Od dana je bio preostao samo tanki polumesec crvenkastosmeđe boje. Sužavao se i on, a zatim je nestao; u tom času svaki od velikih metalnih katafrakta ispod mene digao je ruku i salutirao. Toliko su tihi bili i toliko postojani, da sam mogao, maltene, poverovati da su izvajani tako kako sam ih u tom času video sa dignutim rukama.
     Čudesnost ovoga prizora isprala je, privremeno, svu tugu iz mene, tako da sam se mogao samo diviti. Ostao sam tu gde sam se zatekao, ukočeno sam zurio u njih, nijedan pokret se nisam usuđivao načiniti. Noć je hrlila preko planina; u poslednjem, mutnom sutonu posmatrao sam kako se te moćne ruke spuštaju.
     Još i sad ošamućen, uđoh u tihu grupu zgrada u "krilu" sedeće figure. Ja jesam video kako se jedno čudo ne uspeva dogoditi; ali zato sam posmatrao događanje drugog, a svako čudo je, makar se činilo i besciljnim, neiscrpni izvor nade, zato što dokazuje da mi ne razumemo sve i da, prema tome, naši porazi - toliko silno brojniji od naših pobeda, retkih i praznih - mogu biti jednako prividni.
     Nekakvom idiotskom greškom uspeo sam da zalutam kad sam se pokušao vratiti u onu kružnu zgradu za koju sam dečaku bio rekao da ćemo u njoj zanoćiti; da tragam za njom, preumoran bejah. Kao zamenu, nađoh jedno zaklonjeno mesto znatno udaljeno od najbližeg metalnog stražara, tamo istrljah bolne noge i umotah se, radi zaštite od hladnoće, u ogrtač, najbolje što sam mogao. Mora biti da sam pao u san tako reći istog trena; ipak, uskoro su me probudili mekani koraci.

25. TIFON I PIATON

     Kad sam te korake čuo, ustao sam, isukao mač i ostao u senci, čekajući; to je potrajalo, prividno, bar smenu vremena, ali siguran sam da je, u stvari, bilo znatno kraće. Još dvaput sam ih čuo, korake brze, a tihe, koji su, nekako, ipak govorili da je to krupan čovek, moćno građen - čovek koji hita, maltene trči, lakonog, atletski vešt.
     Ovde je bila vidna sva slava zvezda; njihov sjaj do te mere jak sigurno vide i oni plovioci kojima su te zvezde pristaništa, kad odu u visine da tamo šire zlatnu gazu kojom bi se kontinent umotati mogao. Video sam, maltene kao po danu, nepokretne gardiste, a i zgrade; sve je to, oko mene, bilo okupano raznobojnom svetlošću deset hiljada sunaca. Mi se užasavamo kad pomislimo na smrznute ravnice Disa, koji je našem Suncu najudaljeniji pratilac - ali koliko je onih sunaca kojima smo mi najudaljeniji pratilac? Disovskom narodu (ako takav postoji) sav život je jedna duga zvezdana noć.
     Nekoliko puta bio sam blizu da, stojeći tu pod zvezdama, zaspim; na granicama sna počinjao sam da se brinem o dečaku, da pomišljam kako sam ga svojim ustajanjem verovatno probudio i da se pitam gde li ću naći hranu za njega kad Sunce opet bude dostupno pogledu. Posle takvih misli, prisećanje na njegovu smrt dolazilo mi je kao noć ovoj planini, kao talas crnoće i očaja. Znao sam tada kako se Dorkas osećala kad je Jolenta umrla. Nikakvih seksualnih igara nije bilo između mene i tog dečaka, dok je, uveren sam, između Dorkas i Jolente u nekom trenutku bilo i toga; ali njihova telesna ljubav nikad nije izazvala ljubomoru u meni. Dubina mojih osećanja prema ovom dečaku bila je, sigurno, koliko i dubina Dorkasinih prema Jolenti (i mnogo veća nego dubina Jolentinih osećanja prema Dorkas). Kad bi Dorkas za ovo saznala, pomislih, bila bi ljubomorna koliko sam i ja pokatkad bio - ali samo kad bi me volela kao ja nju.
     Konačno, te korake više ne čujući, prikrio sam se najbolje što sam mogao, pa sam legao i zaspao. Napola sam očekivao da se iz tog sna neću probuditi, ili da ću se s nožem pod grlom probuditi, ali ništa od toga nije se desilo. O vodi snevajući, spavao sam do znatno posle zore i probudio se sam, prohlađen, ukočenih ruku i nogu.
     Nije mi bilo ni najmanje stalo do tajne tih koraka, niti do gardista, ni do prstena, niti do ma čega drugog u tom ukletom mestu. Moja jedina želja bila je da odatle odem, i to što je pre moguće; i obuzelo me je oduševljenje - iako, tada, ne bih umeo objasniti zašto - kad sam video da na putu ka severozapadnoj strani planine neću morati još jednom da prođem pored one kružne građevine.
     Meni se u životu mnogo puta učinilo da sam poludeo zato što sam imao mnoštvo velikih pustolovina, a najveće pustolovine jesu one koje najjače deluju na naš um. Ovo je bila jedna od tih prilika. Jedan čovek, viši od mene i u plećima daleko širi, iskorači napred, između stopala jednoga katafrakta; bilo je to kao da je jedno od divovskih sazvežđa noćnog neba palo na Urt i zaogrnulo se ljudskim telom. Jer, taj je imao dve glave, kao ljudožder u nekoj zaboravljenoj priči iz Čuda Urta i neba.
     Nagonski, položih šaku na dršku mača iznad ramena. Jedna od tih dveju glava se nasmeja; mislim da je to bio jedini smeh koji sam u životu čuo pri izvlačenju tog velikog sečiva.
     "Zašto se uzbunjuješ?" doviknu on. "Vidim da si opremljen isto tako dobro kao ja. Kako je tvome prijatelju ime?"
     Iako iznenađen, zadivio sam se njegovoj hrabrosti. "Ova se zove Terminus Est", rekoh i okretoh mač tako da dvoglavi sagleda šta na čeliku piše.
     "'Ovo je mesto razdeljenja.' Vrlo dobro. Vrlo dobro, zaista, a naročito je dobro što se to čita sada i ovde, jer ovo vreme će odista biti jedna linija razdeljenja između starog i novog, kakvu svet još nije video. A moj prijatelj se zove Piaton, što, bojim se, ne znači ništa naročito. On je slabiji sluga nego taj tvoj, mada je, možda, bolji at."
     Čujući ime svoje, druga glava otvori i silno raširi oči, koje su do tada bile poluzatvorene, pa prevrte njima. Poče pomicati usta kao da će govoriti, ali nikakav zvuk ne proizvede. Zaključih da je to neka vrsta idiota.
     "Ali sada možeš vratiti svoje oružje gore. Kao što vidiš, ja sam nenaoružan, iako se o mojoj glavi već radilo i uradilo; a, u svakom slučaju, nikakvo ti zlo ne spremam."
     Govoreći ovo, digao je ruke i okrenuo se prvo na jednu stranu, pa na drugu, da bih mogao videti da je potpuno nag, što je i bez toga bilo dovoljno jasno.
     Zapitah: "Jesi li ti možda sin onog mrtvog čoveka koga sam video u okrugloj zgradi, tamo, pozadi?"
     Vratio sam Terminus Est u kaniju dok sam to govorio, a ovaj sad priđe jedan korak bliže i reče: "Ma, nikako. Ja sam upravo taj čovek."
     Dorkas se, kao kroz mrke vode Ptičjeg jezera, uzdiže kroz moje misli i ja osetih kako njena mrtva ruka opet grabi moju. Pre nego što znadoh da ću progovoriti, izlete mi: "Ja sam te vratio u život?"
     "Pre bi se reklo da me je tvoj dolazak probudio. Mislio si da sam mrtav, a ja sam bio samo suv. Pio sam i, kao što vidiš, ponovo živim. Piti znači živeti, okupati se u vodi znači roditi se ponovo."
     "Ako je istina to što mi govoriš, divno. Ali ja o tome ne mogu sada mnogo razmišljati zato što je meni samome voda odveć potrebna. Kažeš da si pio, a način kako to kažeš nagoveštava da si prema meni bar prijateljski nastrojen. Molim te da to dokažeš. Ja već dugo vremena nisam ni jeo ni pio."
     Osmehnu se ona glava koja je govorila. "Zaista je čudesno kako se ti uklapaš u sve što ja planiram - postoji neka podesnost u tebi, čak i u tvom načinu odevanja, koja me oduševljava. Eto, upravo sam se spremao da predložim da odemo na jedno mesto gde hrane i pića ima u izobilju. Hajde sa mnom."
     Mislim da sam u tom trenutku bio spreman da pođem za svakim ko bi mi obećao vodu, i to svuda. Od toga dana pokušavao sam da ubedim sebe da sam tad pošao iz radoznalosti, ili zbog nade da ću saznati tajnu ogromnih katafrakta; ali kad se, sada, setim tih trenutaka i pretražim svoj um u onom obliku kakav je tada bio, ne nalazim u njemu ništa osim očajanja i žeđi. Vodopad iznad Kesdoine kuće uplitao je svoje srebrne mlazeve ispred mojih očiju, sećao sam se i Vatičkog vodoskoka u Kući Apsoluta i huke vode koja je krenula sa vrha litice u Traksu kad sam otvorio poklopac i poplavio Vinkulu.
     Dvoglavac je stupao ispred mene kao da pouzdano zna da ću ići za njim i, jednako pouzdano, da ga neću napasti. Kad zaobiđosmo oko jednog ugla, po prvi put uvideh da nismo, kao što sam mislio, u jednoj od radijalnih ulica koje vode ka kružnoj zgradi. Sad se to kružno zdanje našlo tačno ispred nas. Vrata - ali ne ona kroz koja smo mali Severijan i ja ušli - bila su otvorena i mi uđosmo.
     "Evo", reče glava koja je govorila. "Ulazi."
     Pokazao je ka jednoj stvari koja je ličila na čamac i bila iznutra mekano obložena, kao onaj čamac-nenufar u autarhovom vrtu, ali je plovila ne po vodi, nego po vazduhu. Kad sam dodirnuo bočnu ivicu čamca, on se malo zaljuljao i zanjihao pod mojom rukom, mada je to kretanje bilo minimalno, jedva primetno. Rekoh: "Ovo mora biti leteći čamac. Nikad to ranije nisam iz ovakve blizine gledao."
     "Ako bi leteći čamac bio lasta, ovo bi bio - ne znam - vrabac, možda. Ili krtica, ili ona ptica-igračka koju deca udaraju reketima da bi letela tamo-amo između njih. Učtivost, bojim se, zahteva da ti uđeš prvi. Uveravam te da nikakve opasnosti nema."
     Ipak, oklevao sam. Činilo se da u tom vozilu postoji nešto toliko tajanstveno da, u tim trenucima, nisam mogao sebe naterati da uđem. Rekoh: "Dolazim iz Nesusa, sa istočne obale Đola, a tamo su nas učili da se počasni tretman, u svakom vozilu, sastoji u tome da čovek uđe poslednji, a iziđe prvi."
     "E, pa, baš tako", odgovori ona glava koja je govorila i pre nego što shvatih šta se zbiva, dvoglavac me poduhvati oko pojasa i ubaci me u čamac kao što bih ja mogao onog dečaka ubaciti. Pod udarom mog tela, čamac je malo utonuo, pa se opet digao, a počeo se i ljuljati levo-desno. Sledećeg trenutka se silovito odmakao pramcem u stranu kad je dvoglavi uskočio pokraj mene. "Nadam se da nisi pomislio da tebi sleduju veće počasti nego meni?"
     Šapnuo je nešto i vozilo pođe. U početku je polako klizilo napred, ali je počelo hvatati sve veću brzinu.
     "Istinska učtivost", reče on, "zaslužuje svoje ime. Naime, to je učtivost koja je istinita. Kad plebejac kleči pred svojim monarhom, on nudi svoj vrat. Nudi ga zato što zna da mu ga vladalac može i uzeti ako želi. Takvi ljudi, prosti, kažu - ili su, bar, govorili nekad, u vremenima starijim i boljim - da ja ne volim istinu. Ali istina je upravo to, da ja istinu, otvoreno priznavanje činjenica, volim."
     Sve to vreme ležali smo na leđima, potpuno ispruženi, a prostor između nas dvojice bio je jedva jednu šaku širok. Ona idiotska glava, koju je druga nazvala imenom Piaton, bečila je oči na mene dok je on govorio i smušeno mumlala.
     Pokušah da se pridignem u sedeći položaj. Dvoglavac me dohvati gvozdenom rukom i povuče me nadole, govoreći: "Opasno ti je to. Ove sprave su pravljene da se u njima leži. Ti ne bi voleo da izgubiš glavu, a? To je gotovo isto toliko rđavo, veruj mi, koliko i dobijanje jedne glave viška."
     Čamac obori nos nadole i zaroni u mrak. Jedan trernutak sam pomišljao da ćemo umreti, ali to se pretvori u osećanje oduševljenja brzinom, kao kad smo se mi, dečaci, klizali niz grane četinara između mauzoleja zimi. Kad sam se koliko-toliko privikao na brzinu, upitah: "Jesi li ti rođen ovakav? Ili ti je Piaton na neki način nametnut?" Mislim da sam već tad počeo da uviđam da će za moj opstanak biti presudno da o ovom čudnom biću saznam što je više moguće. Glava koja je govorila se nasmeja. "Zovem se Tifon. Ti bi me, baš, i mogao tim imenom zvati. Jesi li čuo za mene? Nekada sam vladao i ovom planetom i mnogim drugim planetama."
     Bio sam sasvim siguran da laže, pa rekoh: "Glasine o tebi možda još odjekuju... Tifone."
     Nasmejao se opet. "Malo ti je nedostajalo da me osloviš titulom 'car' ili nekom sličnom, a? A doći će, stvarno, i čas kad ćeš to činiti. Ne, nisam rođen ovakav, niti sam uopšte rođen, u onom smislu kako si ti to mislio. A nije ni Piaton hirurški usađen u mene. Kako ti se to čini?"
     Sad se čamac kretao tako brzo da je vazduh zviždao iznad naših glava, ali spuštanje kao da je bilo manje strmo nego pre. Kad sledeći put progovorih, naše kretanje pređe manje-više u vodoravno. "A da li si ti to želeo?"
     "Ja sam to naredio."
     "Ako je tako, mislim da je to veoma čudno. Zbog čega bi ti želeo da ti se tako nešto uradi?"
     "Radi toga da bih imao život, naravno." Sad je mrak bio pregust da bih mogao videti ijedno od ta dva lica, iako je Tifonovo bilo manje od jedan lakat udaljeno od mog. "Sve što je živo trudi se da ostane živo - to zovemo Zakon postojanja. Naša tela, vidiš, umiru mnogo pre nas. Zapravo, bilo bi pošteno reći da mi umiremo samo zato što naša tela umiru. Moji lekari, a to su, naravno, bili najbolji doktori sa mnogo svetova, rekoše da bi bilo moguće postići da uzmem novo telo, a njihova prva misao bila je da stave moj mozak u lobanju koju je ranije zauzimao neki drugi mozak. Ti uviđaš nedostatak toga?"
     Pitajući se da li on to ozbiljno govori, rekoh: "Ne, bojim se da ne uviđam."
     "Lice - lice! Bilo bi izgubljeno lice, a ljudi su navikli da budu poslušni prema jednom licu!" Njegova šaka me, u mraku, ščepa za mišicu. "Rekao sam im da to ne bi dolazilo u obzir. Onda je došao jedan sa predlogom da se zameni cela glava. To bi čak bilo, po njegovim rečima, i lakše, jer ne bi bile dirane složene neuronske veze koje kontrolišu govor i vid. Obećao sam mu palatinat ako uspe."
     "Pa meni se čini da bi..." počeh.
     Tifon se opet nasmeja. "Da bi bilo bolje prvo ukloniti originalnu glavu. Da, i ja sam uvek tako razmišljao. Ali tehnika pravljenja nervnih korekcija bila je teška, pa je on iznašao da je najbolji način - a sve to je utvrđivao pomoću opitnih jedinki koje sam mu ja obezbeđivao - da se hirurškim putem prenesu samo voljne funkcije. Kad se to uradi, one nevoljne se, pre ili kasnije, prenesu same. Onda se prvobitna glava može ukloniti. Ovo bi ostavilo ožiljak, jakako, ali bi košulja taj ožiljak pokrila."
     "Ali je nešto ispalo kako ne treba?" Već sam se bio, u tom uzanom čamcu, odmakao od njega najviše što je bilo moguće.
     "Posredi je bio, pretežno, vremenski činilac." Strašna silovitost njegovog glasa, koja je do tad ostajala neumoljiva, sad kao da poče popuštati. "Piaton je bio jedan od mojih robova - ne najkrupniji rastom, ali najsnažniji od svih. Stavili smo ih na probu. Meni ni na kraj pameti nije bilo da bi neko, obdaren tolikom snagom, mogao snažno i da se drži za rad srca..."
     "Shvatam", rekoh, mada je istina bila da nisam shvatao ništa.
     "Bilo je to i razdoblje velike pometnje. Moji astronomi su mi rekli da će Sunčeva aktivnost postupno posustajati. Daleko presporo, zapravo, da bi se tokom jednog ljudskog života zapazila ikakva promena. Pogrešno su govorili. Toplina sveta se smanjila za blizu dva hiljadita dela tokom samo nekoliko godina, a onda se upostojila. Usevi su propadali, dolazilo je do masovne gladi i do pobuna. Trebalo je da odem tada."
     "Zašto nisi?" upitah.
     "Činilo mi se da je potrebna čvrsta ruka. A čvrsta ruka može biti samo jedna ruka, bez obzira na to da li je to ruka vladara, ili nekog drugog... Osim toga, pojavio se, tada, i jedan čudotvorac, na način kako takvi ljudi, već, čine. Nije pravio stvarne probleme, iako su neki od mojih ministara smatrali da jeste. Ja sam se povukao ovamo, da tu čekam dovršetak toka mog lečenja, a pošto se činilo da zarazne bolesti i izobličenja beže od njega, naredio sam da mi ga dovedu."
     "Pomiritelja", rekoh ja, a sledećeg trenutka poželeh da sebi presečem vene što mi je to izmaklo.
     "Da, to je bilo jedno od njegovih imena. Znaš li gde je on sada?"
     "Mrtav je već mnogo hilijada."
     "A ipak mislim da ga i dalje ima?"
     Ova primedba me je toliko trgla, da sam spustio pogled na vrećicu koja mi je visila o vratu da se uverim da iz nje ne beži nikakvo azurno svetlo.
     U tom trenutku vozilo u kome smo bili uzdiglo je pramac i krenulo nagore. Ječanje vazduha oko nas pretvori se u urlanje tornada.

26. OČI SVETA

     Možda je svetlost upravljala ovim čamcem - kad je svetlo sevnulo oko nas, odmah je stao. U krilu planine bilo mi je veoma hladno, ali to nije bilo ništa u odnosu na ono što osetih sad. Nije duvao nikakav vetar, ali je bilo hladnije nego u najoštrijoj zimi koje sam se mogao prisetiti; od napora da ustanem poče mi se mutiti u glavi.
     Tifon iskoči napolje. "Odavno nisam ovde bio. E, dobro je kući doći."
     Bili smo u praznoj dvorani isklesanoj iz žive stene, a velikoj poput balske. Dva okrugla prozora, na udaljenom kraju, propuštala su svetlost unutra; Tifon ka njima pohita. Bili su to prozori odmaknuti jedan od drugoga možda sto koraka, a svaki je imao nekih deset lakata u prečniku. Išao sam za njim dok nisam primetio da njegova bosa stopala ostavljaju jasne tamne otiske. Sneg je to bio; doplovio je kroz prozore i rasuo se po kamenom podu. Pao sam na kolena, zagrabio pregršt i natrpao ga u usta.
     U životu nisam ništa ukusnije kušao. Činilo se da ga toplota mog jezika pretapa istog časa u nektar; imao sam, zbilja, osećanje da bih mogao celoga života ostati na tom mestu, na kolenima, i sneg jesti. Tifon se okrete i, videći me, nasmeja se. "A ja zaboravio koliko si žedan. Samo izvoli. Vremena imamo u izobilju. Ono što sam hteo da ti pokažem može da čeka."
     Piatonova usta se opet, kao i pre, počeše micati, a meni se učini da na idiotskom licu uhvatih izraz saosećanja. Dođoh sebi, možda zahvaljujući tom licu, a možda prosto zbog činjenice da sam već progutao nekoliko puta po puna usta topećeg snega. Progutah još jednom, pa onda, ostajući na istom mestu i prikupljajući novu gomilicu, rekoh: "Kazao si mi o Piatonu. Zašto on ne može da govori?"
     "Ne može, jadnik, da dođe do daha", reče Tifon. Sad videh da je dobio erekciju, koju je negovao jednom šakom. "Kao što ti rekoh, ja upravljam svim voljnim funkcijama - a upravljaću i nevoljnim, uskoro. Zato je jadni Piaton, iako još može pokretati svoj jezik i uobličavati svoje usne, sad kao muzičar koji prstima pritiska tipke duvačkog instrumenta u koji duvati ne može. Nego, kad ti bude dosta tog snega, reci mi, pa da ti pokažem gde možeš dobiti nešto za jelo."
     Napunio sam usta još jednom i progutao. "Ovo je dovoljno. Da, veoma sam gladan."
     "Dobro", reče on i, okrenuvši se od tih prozora, ode do jednog mesta na zidu dvorane. Približavajući se tom mestu, videh da, ako ništa drugo, bar nije od običnog kamena. Tu kao da je bila neka ploča od kristala, ili od debelog, dimnog stakla; kroz to sam video vekne hleba i mnoga čudnovata jela, nepomična i savršena poput hrane na umetničkim slikama.
     "Imaš jedan talisman moći", reče mi Tifon. "Sad mi ga moraš dati da bismo mogli da otvorimo ovaj orman."
     "Bojim se da ne razumem šta to pričaš. Hoćeš li moj mač?"
     "Hoću to što nosiš oko vrata", reče on i pruži ruku da to i dobije.
     Izmakoh jedan korak. "U tome nikakve moći nema."
     "Onda ništa i ne gubiš. Daj mi to." Dok je Tifon govorio, Piatonova glava se pomakla gotovo neprimetno: levo, desno.
     "To je samo jedna retkost", rekoh. "Svojevremeno sam mislio da ima veliku moć, ali kad sam pokušao da oživim jednu lepu ženu koja je umirala, nije ispoljilo nikakvo dejstvo, a juče nije moglo vratiti u život dečaka koji je putovao sa mnom. Kako si saznao za to?"
     "Posmatrao sam vas, naravno. Popeo sam se dovoljno visoko da vas vidim. Kad je moj prsten ubio to dete, a ti otišao do leša, video sam svetu vatru. Ne moraš da staviš dragulj u moju ruku ako nećeš, samo radi što ti kažem."
     "Znači, mogao si da nas upozoriš", rekoh.
     "A zašto bih? U to vreme vi mi niste bili ništa. Je l' ti hoćeš da jedeš, ili nećeš?"
     Izvadio sam dragi kamen. Pa, najzad, i Dorkas i Jolenta su ga videle, a, osim toga, čuo sam da su Pelerinke tokom velikih svečanosti imale izložbu gde su ga prikazivale. Ležao je na mom dlanu kao parčence plavog stakla, svake vatre lišeno.
     Tifon se radoznalo nagnuo nad njega. "Nije baš upečatljivo. Sad klekni."
     Kleknuo sam.
     "Ponavljaj za mnom: kunem se svime što ovaj talisman predstavlja da ću u zamenu za hranu koju ću dobiti, biti stvorenje u svojini onoga koji mi je pod imenom Tifon poznat za vjeki vjekov..."
     Tu se zatezala jedna zamka od užadi, prema kojoj je Dekumanova mreža bila primitivni prvi pokušaj. Ova je bila tako istančana da sam jedva i znao da postoji, a ipak sam osećao da je svako uže od tvrdo izvučenog čelika.
     "...i da njemu predajem sve što imam i sve što ću biti, sve što posedujem sada i sve što ću posedovati u danima koji će doći, a živeću ili ću umreti kako se njemu bude svidelo."
     "Već sam ja kršio zakletve", rekoh. "Ako bih ovu dao, pogazio bih je."
     "Onda se zakuni", reče on. "To je samo jedna formalnost koju moramo uvažiti. Položi ovu zakletvu, a ja te mogu nje osloboditi čim završiš jelo."
     Umesto da to učinim, ustao sam. "Rekao si da voliš istinu. Sada vidim i zašto - istina veže ljude." Sklonio sam Kandžu na njeno mesto.
     Da to nisam učinio, sledećeg trenutka bila bi zauvek izgubljena. Tifon me obuhvati rukama i steže, tako da nisam mogao osloboditi ruke i potegnuti Terminus Est i, noseći me, potrča do jednoga od ta dva prozora. Borili smo se, ali to je bilo kao kad se kučence bori u rukama snažnog čoveka.
     Veličina tog prozora bila je tolika da je, dok smo mu se približavali, sve manje ličio na prozor; izgledalo je kao da se jedan deo spoljašnjeg sveta ugurao u dvoranu, i to ne deo koji bi se sastojao od polja i šuma u podnožju planine, nego deo puke praznine, odsečak neba. Kameni zid dvorane, manje od jednog lakta debeo, otplovio je unazad, iz krajičaka mog vidnog polja, poput one smućene linije koju vidimo, kad plivamo otvorenih očiju, kao razdeobnu liniju između vode i vazduha.
     Onda sam bio napolju. Tifonov zahvat prebacio se na zglavke mojih stopala, ali ja u jednom trenutku, možda zbog debljine mojih čizama, ili prosto zbog panike, dobih osećaj da uopšte nisam držan. Leđima sam bio okrenut ka masi planine. Kandža je, u svojoj mekoj vreći, visila i njihala se ispod moje glave, okačena o moju vilicu. Pamtim da me je obuzeo iznenadan, besmislen strah da će mi Terminus Est iskliznuti iz kanije.
     Pomoću trbušnih mišića se podigoh, kao što gimnastičar čini kad visi stopalima okačen o vratilo. Tifon ispusti jedan od mojih skočnih zglobova da bi me mogao pesnicom tresnuti po ustima. Padoh opet unazad. Jauknuh i pokušah da izbrišem iz očiju krv koja je u njih curila sa mojih usana.
     Iskušenje da potegnem mač, pridignem se opet i njime udarim bilo je maltene neodoljivo. Ipak, znao sam da to ne mogu izvesti, a da Tifon ne dobije sasvim dovoljno vremena da vidi šta nameravam i ispusti me u provaliju. A i kad bih uspeo, poginuo bih.
     "Pozivam te sada..." Tifonov glas je dopirao iz prostora iznad mene, prividno dalek u zlatnoj ogromnosti "...da zatražiš od svog talismana da ti pomogne kako god može."
     Zastao je, a svaki trenutak je izgledao kao Večnost sama.
     "Može li ti pomoći?"
     Uspeo sam da doviknem: "Ne."
     "Razumeš li gde si?"
     "Video sam. Na licu. Planinskog autarha."
     "To je moje lice - jesi li i to video? Ja sam bio autarh. I ja dolazim ponovo. Ti si kod mojih očiju, a uz tvoja leđa je dužica mog desnog oka. Razumeš li? Ti si suza, samo jedna, crna suza koju ja u plaču ispuštam. Mogu te u sledećem trenu pustiti da padneš i uprljaš mi odeću. Ko te može spasti, nosioče Talismana?"
     "Ti. Tifon."
     "Jedino ja?"
     "Jedino Tifon."
     Izvukao me je nazad, unutra, a ja sam se pridržavao čvrsto uz njega kao onaj dečko ranije uz mene, sve dok nismo zašli duboko u tu dvoranu koja je bila lobanjska šupljina planine.
     "A sad ćemo", reče on, "načiniti još jedan pokušaj. Moraš doći sa mnom opet do oka, ali ovog puta moraš ići dobrovoljno. Možda će ti biti lakše ako budemo otišli do levog, a ne do desnog oka."
     Dohvatio me je za ruku. Pretpostavljam da bi se moglo reći da sam išao po sopstvenoj volji, jer hodao sam; ali mislim da nikad u životu nisam hodao sa manje srca nego tad. Jedino me je uspomena na moje malopređašnje poniženje sprečavala da odbijem. Nismo se zaustavili sve dok nismo dospeli do samog ruba zenice oka; onda me Tifon jednim gestom natera da pogledam napolje. Ispod nas je ležao okean zatalasanih oblaka, plav od senki na mestima gde nije bio ružičast od Sunca.
     "Autarše", rekoh ja, "kako to da smo ovde, kad je vozilo u kome smo bili jurilo nadole, tunelom onako dugačkim?"
     Sleganjem ramena ostavio je to moje pitanje po strani. "Zašto bi sila teže služila Urtu, ako može Tifonu da služi? Ipak, Urt je lep. Gledaj! Vidiš mantiju sveta. Zar divna nije?"
     "Veoma divna", složio sam se.
     "To može biti tvoja mantija. Rekoh ti da sam autarh mnoštva svetova bio. I opet ću autarh biti, ovog puta na mnogo većem broju svetova. Ovaj svet, od svih najstariji, svojom sam prestonicom bio učinio. To bejaše greška, predugo se zadržah kad katastrofa naiđe. Kad sam se najzad odlučio da uzmaknem, mogućnost bežanja više nije za mene bila otvorena - oni kojima sam dao upravu nad brodovljem sposobnim da dohvata zvezde pobegli su njime, a ja sam ostao na ovoj planini, pod opsadom. Tu grešku više neću napraviti. Moj glavni grad biće negde drugde, a ovaj svet ću dati tebi da u njemu vladaš kao moj namesnik."
     Rekoh: "Ništa nisam učinio čime bih zaslužio tako uzvišen položaj."
     "Nosioče Talismana, od mene niko, pa ni ti, ne može zahtevati da obrazlažem svoje postupke. Umesto toga, razgledaj svoje carstvo."
     Dok je to govorio, daleko ispod nas rodio se vetar. Pod njegovim šibanjem oblaci su proključali, pa se poređali kao vojnici u smaknutim redovima i krenuli na istok. Ispod njih videh planine i obalske ravnice, a iza tih ravnica slabašnu, plavu liniju mora.
     "Vidi!" pokaza Tifon prstom i baš tad se jedna tačkica svetlosti pojavi u planinama na severoistoku. "Tamo je upravo upotrebljeno neko veliko energetsko oružje", reče on. "Upotrebio ga je ili onaj ko je u ovoj epohi vladalac, ili njegovi neprijatelji. U oba slučaja, sad je njegovo mesto otkriveno, te će ono biti uništeno. Vojske ovog vremena su slabe. Padaće pred našim mlatilima kao trice pri žetvi."
     "Kako ti možeš sve to znati?" upitah. "Bio si kao mrtav dok moj sin i ja nismo naišli na tebe."
     "Da. Ali sam onda živeo već skoro jedan dan i poslao svoju misao do dalekih mesta. Postoje sad u morima sile koje bi htele da vladaju. One će postati naše roblje, a horde na severu jesu njihovo roblje."
     "A narod Nesusa?" Bio sam promrzao do kostiju; noge su podrhtavale ispod mene.
     "Nesus će, ako želiš, biti tvoja prestonica. Sa svog trona u Nesusu ti ćeš mi slati svoj vazalski danak - određen broj lepih žena i dečaka, prastarih naprava i knjiga i izvesne količine svih onih dobrih stvari koje ovaj svet, Urt, proizvodi."
     Opet je upro prstom. Sad ugledah vrtove Kuće Apsoluta kao zeleni i zlatni šal bačen preko nekog travnjaka, a iza toga Zid Nesusa videh i sam taj moćni grad, Neuništivi Grad, raširen preko toliko mnogo stotina liga prostora, da je čak i sama Citadela bila izgubljena u tom beskonačnom prostranstvu krovova i krivudavih ulica.
     "Nijedna planina nije toliko visoka", rekoh. "Da je ova i najveća na svetu i kad bi stajala povrh one druge po veličini, opet čovek ne bi mogao videti ovako daleko kao ja sad."
     Tifon me dohvati za rame. "Ova planina je visoka koliko ja hoću. Jesi li zaboravio čije lice ona nosi?"
     Jedino sam mogao da zurim u njega.
     "Budalo", reče on. "Kroz moje oči gledaš. A sad, daj taj tvoj talisman. I položićeš mi zakletvu na njega."
     Izvukao sam Kandžu - misleći, tada, da će to biti poslednji put - iz kožne vrećice koju je Dorkas sašila za nju. Kad sam to učinio, nešto se malčice pomaklo, daleko u dubini, ispod mene. Panorama sveta, viđena sa prozora ove dvorane, bila je i sad nezamislivo veličanstvena, ali je, ipak, bila samo ono što čovek može da razazna sa jednog moćnog planinskog vrhunca: samo plavi tanjir Urta. Kroz oblake ispod sebe nazirao sam "krilo", preklop na butinama ove planine i u njemu mnoštvo pravougaonih zgrada i onu kružnu u središtu i katafrakte. Oni su polako okretali lica od Sunca, nagore, da pogledaju ka nama.
     "Iskazuju počast meni", reče Tifon. Pokretala su se i Piatonova usta, ali ne u skladu sa Tifonovim. Ovog puta sam Piatonove reči uzeo u obzir.
     "Ranije si bio kod onog drugog oka", rekoh Tifonu, "pa ti nisu ukazivali počast. To oni Kandžu pozdravljaju svojim salutiranjem. Autarše, ako Novo Sunce konačno dođe, šta će biti sa njim? Da li ćeš biti i njegov neprijatelj, kao što si Pomiritelju bio neprijatelj?"
     "Meni se zakuni i veruj mi kad on dođe, ja ću biti njegov gospodar, a on moj najbedniji rob."
     Tad sam udario.
     Postoji način da se nos razbije bridom šake tako da dođe do zarivanja krhotina kostiju u mozak. Međutim, onaj ko tako napada mora biti veoma brz, jer čovek će, bez ikakvog razmišljanja, dići ruke da zaštiti lice kad vidi približavanje tog udarca. Nisam bio brz kao Tifon, ali on je digao ruke da zaštiti svoje sopstveno lice. A ja Piatona udarih i osetih ono malo, ali strašno razlamanje koje je signal smrti. Srce, koje toliko mnogo hilijada nije njemu služilo, prestade kucati.
     Trenutak posle toga ćušnuo sam nogom Tifonovo telo preko ruba u provaliju.

27. NA VISOKIM PUTANJAMA

     Lebdeći čamac nije hteo da me sluša jer nisam imao pravu reč za njega. (Često sam, kasnije, pomišljao da je ta reč bila jedna od onih koje je Piaton pokušao da mi saopšti, na isti način kako mi je rekao da ubijem njega; kamo sreće da sam ranije počeo obraćati pažnju na njegov govor.) Na kraju sam bio prinuđen da se ispentram iz desnog oka - to mi je bilo najgore planinarenje u životu. U ovom predugom pripovedanju o mojim pustolovinama često sam kazao da ništa ne zaboravljam; ali veliki deo tog spusta sam zaboravio zato što sam bio toliko iscrpljen da sam se kretao kao kroz san. Kad sam se najzad isteturao u tihi, zapečaćeni grad koji je stajao među stopalima tih katafrakta, noć je svakako bila već na domaku, a ja sam legao pokraj jednog zida koji mi je davao zaštitu od vetra.
     Planine poseduju neku strahotnu lepotu, čak i onda kad dovedu čoveka u blizinu smrti; zapravo, mislim da je njihova lepota baš tad najočiglednija, a da ih lovci koji dođu dobro obučeni i dobro nahranjeni, i odu dobro nahranjeni i dobro obučeni, retko kad vide. U gorama čitav svet može izgledati kao jedan prirodni zdenac bistre vode, nepomične, studene.
     Silazio sam daleko, toga dana, i našao visoke ravnice koje su se protezale ligama daleko, ravnice ispunjene slatkom travom i onakvim cvećem kakvo se na manjim nadmorskim visinama nikad ne viđa; to cveta brzo, a cvetovi su maleni, savršeni i čisti na način kako to ruže nikad ne mogu biti.
     Te ravnice su često bile oivičene liticama. Učinilo mi se, ne jednom, da mi dalje kretanje ka severu neće više biti moguće i da ću morati da se vraćam nazad; ali svaki put pronađoh, konačno, neku putanju nagore ili nadole i njome navalih dalje. Nisam video nijednog vojnika da jaše ili maršira ispod mene i mada mi je to bilo olakšanje - jer sam se plašio da bi mi arhonova patrola mogla biti još i sad na tragu - bilo je i nepovoljno, jer je značilo da više nisam u blizini vojnih linija snabdevanja.
     Uspomene na alzaboa su se vraćale da me uznemiravaju; znao sam da u ovim planinama mora biti još mnogo životinja te vrste. Osim toga, nisam bio baš potpuno siguran da je onaj alzabo mrtav. Ko zna kakve bi moći regeneracije to stvorenje moglo imati? Iako sam alzaboa mogao zaboraviti danju, izgurivati ga, da se tako izrazim, iz svoje svesti brigama o prisustvu ili odsustvu vojske i hiljadama divnih slika gorskih vrhunaca, slapova i nadole razmahnutih dolina (a takve su se slike i same odasvud nametale mojim očima), noću mi se alzabo vraćao, kad sam, zguren pod svojim ćebetom i ogrtačem, izgarajući od visoke temperature jer sam se razboleo, pomišljao da čujem mekano tapkanje njegovih stopala i grebanje njegovih kandži.
     Ako je svet, kao što često kažu, uređen prema nekom planu (svejedno da li bi to bio plan skovan pre nastanka sveta, ili plan izveden tokom milijardu eona njegovog postojanja, neumoljivom logikom reda i rasta), onda u svim stvarima mora postojati i minijaturna slika viših veličanstvenosti, ali i uvećana slika sitnijih sastojaka. Da bih održao svoju kružeću pažnju podalje od užasa alzaboa, pokušavao sam je ponekad vezati za onu facetu alzabove prirode koja omogućuje toj životinji da upije uspomene i volju ljudskih bića u sebe. Tu mi je bilo lako izvesti poređenje sa sitnijim stvarima. Alzaboa možemo uporediti sa izvesnim insektima koji pokrivaju svoje telo grančicama i vlatima trave da ih ne bi njihovi neprijatelji otkrili. Kad se na jedan način gleda, prevare nema - i te grančice, i ti delići listova su stvarno tu i pravi su. A ipak, unutra je insekt. Tako je i sa alzabom. Kada mi je Bekan, govoreći kroz usta tog stvora, kazao da želi da njegova supruga i njegov dečko budu s njim, on je zaista verovao da opisuje svoje sopstvene želje, a to je i bilo tačno; a ipak, te želje bi poslužile hranjenju alzaboa, koji je bio unutra i čije su želje i svest bili sakriveni iza Bekanovog glasa.
     Nikakvog iznenađenja nije bilo u tome što se problem uspostavljanja veze između alzaboa i neke uzvišenije istine pokazao kudikamo teži; ali ja na kraju zaključih da bi se stvar mogla uporediti sa onim slučajevima kad materijalni svet upija misli i dela pojedinih ljudskih bića koja su, doduše, već umrla, ali koja su, pre smrti, na takav način ostavila svoj otisak u svetu, delima koja možemo u nekom širem smislu nazvati umetničkim ili proizvodom veštine, na primer građevinama, pesmama, bitkama, istraživanjima, da će se još neko vreme moći govoriti da svet nastavlja da nosi napred, sa sobom, njihove živote. Upravo na ovaj način je dete Severa predložilo alzabou da pomakne sto u Kesdoinoj kući da bi se on mogao popeti na tavan, iako dete Severa, tada, više nije postojalo.
     A ja sam, dakle, imao Teklu za savetnicu; doduše, kad sam je pozivao, imao sam malo nada, a ona vrlo malo saveta za mene, ali, ipak, nju su svojevremeno često upozoravali na opasnosti planina i zato me je ona pri svakom svitanju podsticala da ustanem i da krenem napred, dole, uvek dole, ka toplijim zemljama. Glad više nisam osećao, jer glad je nešto što prođe ako čovek ne jede. Umesto gladi je slabost došla i donela sa sobom svetačku čistotu uma. Onda sam, uveče drugog dana posle pentranja iz zenicu desnoga oka, naišao na pastirsku kućicu, sličnu pčelinjaku od naslaganog kamenja, i u njoj pronašao lonac za kuvanje i izvesnu količinu grubog kukuruznog brašna.
     Jedan planinski izvor bio je samo desetak koraka daleko, ali goriva nije bilo. Provedoh veče sakupljajući napuštena ptičja gnezda po jednoj litici pola lige udaljenoj, a onda, u noć, ukresah vatru pomoću usadnog dela sečiva Terminus Esta (onog unazad produženog dela koji se u dršku usađuje), skuvah grubu palentu, koja se kuvala dugo, zbog visine, i pojedoh je. Mislim da u životu nisam jeo večeru bolju od te; imala je neki teško uhvatljiv, ali nepogrešivo prisutan ukus meda, kao da je u suvom zrnevlju zaostalo nešto nektara kukuruzne biljke, na onaj način kako, u jezgru izvesnog kamenja, ostaje so iz nekih davnih mora, čije postojanje pamti još samo Urt sam. Bio sam rešen da platim za to što sam pojeo, pa pregledah sadržinu svoje opasačke torbice, tražeći nešto po vrednosti bar jednako što bih pastiru mogao ostaviti. Od Tekline smeđe knjige se nisam hteo rastati; savest sam umirio podsećanjem da je čobanin, ionako, najverovatnije ne bi mogao pročitati. Nije me bila volja ni da ostavim svoj prelomljeni brusni kamen - prvo zbog toga što me je podsećao na zelenog čoveka, a drugo zbog toga što bi belegija bila jadan poklon ovde, gde kamenovi maltene jednako dobri leže među mladom travom posvuda. Para nisam imao, jer sam Dorkasi ostavio sve do poslednjeg novčića. Najzad se opredelih za onu skerletnu odeždu koju smo Dorkas i ja našli u blatu kamenog grada, dugo pre nego što smo do Traksa stigli. Isprljana je bila i odveć tanka da bi dala mnogo toplote, ali ja sam se nadao da će kićanke i blistava boja zadovoljiti onoga ko me je nahranio.
     Nikad nisam sasvim razumeo kako se ta odežda stvorila tamo gde smo je našli, pa čak ni to da li ju je onaj čudni čovek koji nas je prizvao k sebi da bi mogao imati to kratko razdoblje vaskrsenja ostavio namerno ili slučajno kada je, kišom rastvoren, opet postao prah kao što je toliko dugo i bio. To drevno sestrinstvo kaluđerica sasvim sigurno poseduje izvesne moći koje koristi retko, ili nikad; nije besmisleno pretpostaviti da u te moći spada i takvo vaskrsavanje mrtvih. Ako je tako, onda je on možda i njih prizvao sebi, kao i nas, a mantija je mogla zaostati na tom mestu i nekom slučajnošću.
     A ipak, možda je sve to poslužilo i nekom višem autoritetu. Na taj način većina mudraca tumači prividni paradoks da, iako slobodnom voljom odabiramo hoćemo li učiniti ovo ili ono, hoćemo li kakav zločin počiniti ili ćemo iz čovekoljublja ukrasti sveto odličje Empirijanaca, Inkreator, svejedno, zapoveda celinom, pa mu služe podjednako (što će reći, služe mu potpuno) i oni koji bi hteli da budu poslušni i oni koji bi da se bune.
     I ne objašnjavaju samo to. Neki mudraci, čije sam stavove čitao u smeđoj knjizi i o njoj više puta razgovarao sa Teklom, isticali su da u Njegovom Prisustvu postoji i leprša mnoštvo bića koja, doduše, izgledaju u poređenju sa Inkreatorom sićušna - uistinu, beskonačno sitna - ali su, u istoj takvoj razmeri, džinovska u očima ljudi, koji svoga gospodara ne mogu ni videti jer je za sagledavanje preveliki. (Tom svojom bezgraničnom veličinom Inkreator je sveden na minucioznost, tako da smo mi, prema njemu, kao oni koji hodaju po jednom kontinentu, ali vide samo šume, tršćake, peščane brežuljke i tako dalje, a kad osete, možda, kakav kamenčić u cipeli, ne dosećaju se da je zemlja koju su celog veka previđali tu, unutra, i da hoda sa njima.)
     Postoje i drugi mudraci koji, iako ne veruju da postoji takva Sila kojoj bi služila ta bića, koja možemo zvati amšaspandima, ipak potvrđuju da amšaspandi uistinu postoje. Njihove tvrdnje ne temelje se na ljudskim svedočenjima - a takvih svedočenja ima u izobilju, dodaću im i moje lično svedočenje, jer ja sam jedno takvo biće video u ogledalskoj straničnoj knjizi u odajama Oca Inirea - nego na neoborivoj teoriji, jer, kažu oni, ako Vaseljena nikad nije stvorena (a oni, iz razloga koji nisu samo filosofski, nalaze da je pogodno verovati da Vaseljenu nikad niko nije stvorio), onda je morala postojati čitavu večnost, sve do dana današnjeg. A ako je postojala tako, onda se vreme proteže unatrag od današnjice do beskraja, a u takvom bezgraničnom okeanu vremena neminovno se moralo odigrati sve što je zamislivo. Stvorenja kao što su amšaspandi jesu zamisliva, jer, eto, zamislili su ih i ti mudraci, a i mnogi drugi ljudi. Međutim, ako su bića tako moćna jednom stupila u postojanje, kako bi bilo moguće da budu uništena? Prema tome, amšaspandi postoje i danas.
     Tako, kroz paradoksalnu prirodu znanja, uviđamo da se može sumnjati u postojanje Ilema, praiskonskog izvora svih stvari, ali da se u postojanje slugu Ilemovih ne može sumnjati.
     A pošto je sigurno da takva bića postoje, zar nije moguće da se ona mešaju (ako se to može nazvati mešanjem) u naše poslove posredstvom takvih slučajnosti kao što je ona sa nalaženjem crvene mantije koju sam konačno ostavio u pastirskoj kolibici? Nije potrebna neka beskonačna moć da bi se neko umešao u internu ekonomiju jednog mravinjaka - dete može zabiti štap u njega i pročačkati po unutrašnjosti. Nije mi poznata nijedna misao strašnija od ove. (Popularno je verovanje da čovek ne može ni da razmišlja o svojoj smrti, jer mu je ta pomisao odveć strašna, ali mene ona ne uznemirava mnogo; nalazim da, možda zbog savršenstva mog pamćenja, o svome životu nisam u stanju da razmišljam.)
     Postoji, ipak, i jedno drugo objašnjenje: možda svi oni koji žele služiti teofaniji, pa možda čak i svi oni koji tvrde da joj služe, iako se nama čini da su međusobno toliko različiti i čak da na neki način ratuju jedni protiv drugih, u stvarnosti jesu povezani, kao one marionete dečaka i drvenog čoveka koje sam jednom u snu video, a koje, iako se prividno bore jedna protiv druge, vise na koncima koji su svi pod upravom jedne iste, skrivene jedinke, operatora. Ako je istina takva, onda je možda i onaj šaman, koga smo videli, prijatelj i saveznik tih sveštenica koje, u svojoj civilizovanosti, putuju tako daleko preko iste one zemlje u kojoj je on, u svojoj primitivnosti i divljaštvu, nekada prinosio izvesna živa bića na žrtvu, liturgijski kruto, uz bubnjeve i zveketaljke, u malom hramu kamenog grada.
     U poslednjoj svetlosti dana posle noći prospavane u čobanskoj kolibici dođoh do jezera koje zovu Diuturna. Mislim da sam to jezero, a ne more, video na obzorju pre nego što je Tifon opčinio moju svest - ako, uistinu, čitav moj susret sa Tifonom i Piatonom nije bio samo jedan san, ili prikaza neka, iz koje sam se, neminovno, probudio na istom onom mestu gde sam u nju i ušao. U svakom slučaju, jezero Diuturna je maltene čitavo jedno more, jer je dovoljno ogromno da bude umu nerazumljivo; a um je, na kraju krajeva, taj što stvara rezonance koje nam reč "more" priziva - jer, bez uma, postoji samo jedan delić Urta pokriven slankastom vodom. Iako ovo jezero leži na daleko većoj nadmorskoj visini nego pravo more, ja provedoh veći deo tog popodneva silazeći sve do njegove obale.
     To pešačenje bilo je izuzetan doživljaj, meni i danas drag, doživljaj možda najlepši od svih kojih se mogu setiti, iako sada imam u svom umu iskustva tolikog broja muškaraca i žena; jer, silazeći, ja sam hodao kroz jednu godinu. Kad sam polazio iz kućice, imao sam iznad, iza i desno od sebe velika snežna i ledena polja, kroz koja je virilo krševito stenje čak i od tih polja hladnije, stenje vetrom odveć silovito brisano da bi se na njemu mogao održati sneg, koji je sipio nadole i topio se na nežnoj travi livada po kojima sam hodio, travi najranijeg proleća. Dok sam pešačio, trava je postajala grublja, a njena boja muževnije zelena. Nastavili su se zvuci insekata, zvuci kojih sam ja retko svestan, osim ako ih neko vreme nisam čuo; činili su buku koja me je podsetila na štimovanje gudačkih instrumenata u Plavoj dvorani pre početka prve kantilene, buku koju sam pokatkad slušao ležeći na svom uzanom ležaju pokraj otvorenog brodskog okruglog prozorčića u šegrtskom dormitorijumu.
     Žbunje, koje i pored sveg svog izgleda žilave snage nije bilo u stanju da opstane na onim visinama gde nežne trave žive, sad se počelo pojavljivati; ali kad sam to žbunje pomnije zagledao, našao sam da to i nije žbunje, već da su to one biljke koje su mi ranije bile poznate kao ogromno drveće, ali su ovde zakržljale zbog kratkoće leta i divljačnosti zime, često i pocepane tim zlim uslovima u grke mučeničke stabljičice. U jednom takvom patuljastom stablu našao sam gnezdo i u njemu drozda; to bejaše prva ptica, osim visokoletećih planinskih grabljivica, koju sam posle dužeg vremena video. Jednu ligu hoda dalje začuo sam zviždukanje sitnih prerijskih kejvi-glodara, koji su među stenovitim gromadama imali svoje jazbine i koji su iz rupa izvirivali svojim šarenim, mrkožutim glavama sa oštrim crnim očicama, rešeni da upozore svoju rodbinu na moj nailazak.
     Pređoh ligu još jednu i zec odskakuta ispred mene, preplašen da ću za njim zakovitlati astaru koju nisam imao. Tu je moje silaženje već bilo brzo i postadoh svestan koliko sam snage izgubio, ne samo zbog gladi i bolesti nego i zbog razređenosti vazduha. Bilo je to kao da me je još jedna bolest zahvatila, bolest koje nisam bio svestan sve dok, povratkom drveća i pravog žbunja, nije stigao i lek za nju.
     Odatle gledano, jezero više nije bilo magličasta plava linija; sagledavao sam ga kao veliko, maltene bezlično prostranstvo vode čeličnog izgleda, istačkano tu i tamo malobrojnim brodićima za koje kasnije saznadoh da se uglavnom od trske prave; video sam i jedno savršeno seoce, na najudubljenijem delu jednog zaliva, samo malčice desno od moje tadašnje linije putovanja.
     Baš kao što svoje slabosti do tada nisam znao, tako, dok brodiće i obline travnatih krovova ne videh, ne dokučih ni koliko sam usamljen bio od vremena kad je dečak poginuo. Mislim da je to bilo i nešto više od obične usamljenosti. Meni društvo ljudi nikad nije bilo osobito potrebno, osim ako je to bilo društvo nekoga koga sam mogao nazivati prijateljem. Sigurno je da sam retko kad poželeo da razgovaram sa neznancima ili da viđam nepoznata lica. Međutim, verujem da sam, ostajući usamljen u planini, osetio da sam na neki način izgubio svoju individualnost; onom drozdu, onom zecu ja nisam bio Severijan, nego Čovek. Mnogo je ljudi koji bi želeli da budu potpuno sami, a naročito u divljini potpuno sami; uveren sam da je to zato što uživaju u igranju te uloge. Ali ja sam želeo da opet budem posebna osoba, pa sam zato tražio ogledalo sačinjeno od drugih, ogledalo koje bi mi pokazalo da ja nisam kao oni.

28. HETMANOVA VEČERA

     Već se bližilo veče kad sam stigao do prvih kuća. Sunce bejaše odmotalo stazu crvenog zlata preko jezera, stazu koja kao da je produžavala tu seosku ulicu do ruba sveta, tako da bi čovek mogao odšetati njome i produžiti napolje, u jednu širu Vaseljenu. Ali i samo to selo, iako sam, ulazeći, video da je malo i siromašno, bilo je dovoljno meni, koji sam toliko dugo pešačio po visinama i zabitima.
     Nikakve krčme nije bilo, pa pošto niko od ljudi koji su zurili u mene preko okvira svojih prozora nije pokazivao ni najmanju želju da me primi u kuću, pitao sam gde je hetmanova kuća, a onda sam odgurnuo u stranu jednu debelu ženu koja je otvorila kad sam na vrata zakucao i najzad sam se smestio udobno. Dok je stigao i hetman, da vidi ko se to proglasio njegovim gostom, ja sam već bio izvadio belegiju i ulje i počeo sečivo Terminus Esta negovati, grejući se ispred njegove vatre. On je počeo klanjajući se, ali je njegova radoznalost u vezi sa mnom bila tolika da nije mogao odoleti iskušenju da gleda pravo u mene dok se klanja; zato mi nije bilo lako da se uzdržim da mu se ne nasmejem, a takav moj smeh mogao je biti po moje planove koban.
     "Optimat je dobrodošao", reče hetman, izduvavajući vazduh iz svojih zboranih obraza. "U najvećoj meri dobrodošao. Moja uboga kuća - celo naše maleno, ubogo naselje - njemu je na raspolaganju."
     "Optimat nisam", rekoh mu. "Ja sam veliki majstor Severijan iz Reda tragalaca za istinom i pokajanjem, koji je kod naroda poznat kao gilda mučitelja. Ti ćeš mi se, hetmane, obraćati rečju majstore. Put mi je bio naporan, pa, ako mi budeš obezbedio dobru večeru i podnošljiv krevet, nije verovatno da ću morati da uznemiravam tebe i tvoj narod nekim velikim novim zahtevima pre jutra."
     "Imaćeš moj sopstveni krevet", reče on brzo. "I hranu kakvu možemo obezbediti."
     "Ovde sigurno imate svežu ribu i vodene ptice. Donesite mi i jedno i drugo. A i divlji pirinač." Setio sam se kako je jednom, u nekom razgovoru o odnosima naše gilde sa drugim gildama u Citadeli, majstor Gerlous rekao da je jedan od najlakših načina da se uspostavi prevlast nad čovekom taj da zahtevaš nešto što on ne može dati. "Biće dovoljno da donesete još i med, svež hleb i maslac, ne računajući naravno povrće i salatu, a pošto u pogledu ove dve poslednje vrste hrane nemam neke naročite prohteve, dopustiću da me tu iznenadite. Donesite nešto dobro i nešto što nisam ranije jeo da bih imao priču koju bih mogao odneti nazad, u Kuću Apsoluta."
     Dok sam govorio, hetmanove oči su postajale sve okruglije i okruglije, a kad je pomenuta i Kuća Apsoluta, koja je u njegovom selu nesumnjivo bila samo najudaljenije govorkanje, činilo se da će mu oči iskočiti iz lobanje. Pokušao je da promrmlja nešto o stoci (valjda da stoka na tolikoj visini ne može da živi, pa zato ne mogu ni da proizvode maslac), ali ja sam mu pokretom ruke pokazao da iziđe napolje, no zatim sam ga i zgrabio šakom za zadnju stranu vrata zato što izlazeći nije za sobom zatvorio vrata.
     Kad on više nije bio tu, odvažio sam se da skinem čizme. Nikad nije dobro ispoljavati opuštenost pred zatvorenicima (a on i njegovo selo sad su bili, pomišljao sam, moji zatvorenici, mada ne iza brave), ali bio sam siguran da se niko neće usuditi da uđe u tu sobu dok ne bude spremljen nekakav obrok. Dovršio sam čišćenje i nauljivanje Terminus Esta i zatim dovoljno puta prešao belegijom preko oštrica da one opet dobiju svoju pravu oštrinu.
     Kad je to bilo dovršeno, izvukao sam svoje drugo blago (mada, zapravo, nije bilo moje) iz vrećice i osmotrio ga u svetlosti hetmanove vatre oštrog mirisa. Od kad sam iz Traksa otišao, taj dragulj više nije pritiskao moja prsa kao gvozdeni prst - uistinu, dok sam skitao po planinama dešavalo se da i zaboravim i da se pola dana ne setim da ga imam, a jednom ili dvaput se desilo i to da sam ga, setivši se najzad njegovog postojanja, panično grabio rukom, jer sam pomišljao da sam ga možda izgubio. U ovoj hetmanovoj četvrtastoj sobi niske tavanice, gde se činilo da obli kamenovi, u zidove ugrađeni, greju svoje trbuščiće kao dobrostojeći varošani, dragulj nije sevao kao u izbi jednookog dečaka; ali nije bio ni onako beživotan kao kad sam ga Tifonu pokazao. Sada je izgledao više kao da se žari, pa sam mogao, maltene, zamisliti da njegove energije poigravaju, svojim zracima, po mom licu. Ono polumesečasto obličje u srcu dragulja nikad nije izgledalo razgovetnije; iako je bila tamna, odatle je blistala jedna zvezdana tačka svetlosti.
     Konačno sam sklonio dragulj na njegovo mesto, pomalo i posramljen što sam se jednom tako božanskom stvari igrao kao da je najobičnija đinđuva. Izvadio sam smeđu knjigu; iz nje bih tada i čitao da sam mogao. Ali, iako se činilo da više nemam povišenu temperaturu, bio sam i sad veoma umoran, a treperava svetlost je učinila da ta zgrčena, staromodna slova počnu da poigravaju po stranici; uskoro su moje oči izgubile bitku, pa je u pojedinim trenucima izgledalo da se ta priča, koju sam čitao, sastoji od običnih gluposti, a u drugim trenucima da se tiče mene lično - da govori o putovanjima bez kraja, o surovosti rulje, o vodotokovima koji su sa krvlju pomešani. Jednom mi se učini da vidim Agijino ime, ali kad sam zagledao ponovo, ono se preobratilo u reč agilna: "Skočila je, Agija, izvila se oko kolumni od kornjačinog oklopa..."
     Stranica - blistava, a neodgonetljiva, kao odraz ogledala viđen u tihom bazenu. Sklopio sam knjigu i vratio je u svoju jahačku torbicu, ne baš siguran da sam zaista video ijednu od tih reči koje maločas pročitah. Mora biti da je Agija stvarno skočila sa biljem prekrivenog krova Kesdoine kuće. Izvijanje, u tome je ona bila vešta, jer pogubljenje Agilusa uspela je da izvije i izobliči tako da počne izgledati kao ubistvo. Navodno je ona velika kornjača koja, po predanju, na svojim leđima nosi svet i koja je, prema tome, otelotvorenje naše Galaksije, a bez čijeg bismo uzvrtloženog poretka bili usamljeni lutaoci kroz kosmos, saopštila, u vremena starostavna, Sveopšti zakon, kasnije izgubljen, koji omogućuje čoveku da bude uvek siguran u to da su njegovi postupci ispravni. Lub te kornjače predstavljao je činiju nebesku, a grudno-trbušni deo njenog oklopa - ravnice svih svetova. "Kolumne", ta reč ne mora značiti stubove ni stupce, može značiti i kolone, jer vojske Teologumenona nastupaju u kolonama, strašnim i blistavim...
     A ipak nisam bio siguran da sam išta od toga pročitao, a kad sam opet uzeo knjigu i pokušao tu stranicu naći, nisam to uspeo. Iako sam znao da je moja pometenost samo posledica zamora, gladi i te svetlosti, osetio sam i onaj strah koji me je svaki put obuzeo u slučajevima, u mom životu mnogobrojnim, kad me je neki mali incident podsetio na postojanje začetka ludila u meni. Dok sam zurio u vatru, činilo se da su izgledi veći nego što mi je tad prijalo da poverujem, da će jednog dana, možda posle nekog udarca po glavi, ili možda bez primetnog uzroka, moja uobrazilja i moj razum razmeniti mesta - baš kao što bi dvojica prijatelja, koji svakog dana dođu da sednu na iste klupe u nekom javnom parku, mogli konačno odlučiti, promene radi, da razmene mesta. Onda bih ja sve utvare svoga duha video kao stvarnost, a ljude i stvari iz stvarnog sveta opažao bih na onaj razređeni način kako sagledavamo svoje strahove i htenja. Ove misli, u ovoj tački moje priče, moraju izgledati kao vidovitost; kao jedino opravdanje mogu navesti to da ja, koji sam zbog svog sećanja na mukama, često meditiram tako.
     Slabašno kuckanje po vratima okončalo je moj morbidni zanos u misli. Navukoh čizme na noge i uzviknuh: "Napred!"
     Vrata su odgurnuta rukom neke osobe koja se potrudila da ne uđe u moje vidno polje, mada sam manje-više siguran da je to bio hetman; ušla je jedna mlada žena, noseći mesingani poslužavnik natrpan jelima. Tek kad je spustila poslužavnik, uvideo sam da je sasvim naga i da na sebi ima samo nešto što mi se u prvi mah učinilo kao grubo izrađen nakit; a tek kad se naklonila, dižući, pri tom, šake do glave, kao što u severnim krajevima rade, video sam da su te tamne svetlucave trake oko njenih zglavkova, za koje sam bio pomislio da su narukvice, zapravo negve od kaljenog čelika, međusobno spojene dugačkim lancem.
     "Tvoja večera, veliki majstore", rekla je i počela uzmicati unatraške; stigla je tako i do vrata i ja videh kako se meso njenih oblih kukova pritiska uz ravnu površinu vrata i zato širi. Pokušala je, jednom rukom, da okrene nagore šipku za zatvaranje vrata; čuo sam taj tihi zveket, ali vrata nije uspela otvoriti. Nesumnjivo je ona osoba, koja ju je pustila unutra, sad držala vrata sa spoljne strane, onemogućavajući otvaranje.
     "Miriše divno", rekoh joj. "Jesi li ti kuvala?"
     "Ponešto. Ribu i pečene kolače."
     Ustao sam, oslonio Terminus Est o grubo nazidani zid da ne uplašim devojku i prišao da pregledam jelo: mlada patka, raščetvorena i pečena, zatim ta riba koju je ona pomenula, pa kolači (za koje se kasnije pokazalo da su od pahuljastog brašna pomešanog sa kašom od ostriga), krompiri pečeni u žaru i salata od pečuraka i zeleniša.
     "Nema hleba", rekoh ja. "Nema maslaca, nema meda. Čuće oni o ovome."
     "Nadali smo se, veliki majstore, da će kolači biti prihvatljivi."
     "Uviđam da nisi ti kriva."
     Dugo je vremena bilo prošlo od kad sam legao sa Sajriakom, zato sam se trudio da ne gledam ovu mladu robinju, ali sad je počeh gledati. Dugačke, crne kose bila je do struka opustila, a koža joj je bila maltene iste boje kao taj poslužavnik u njenim rukama; a ipak, u struku je bila vitka, što je kod autohtonskih žena retkost, a lice joj je bilo pikantno, čak malčice zaoštreno. Agija je, iako svetle kože i sa pegicama, imala obraze daleko šire.
     "Hvala ti, veliki majstore. On želi da ja ostanem ovde da te služim dok jedeš. A ako to ne želiš, moraš mu reći da otvori vrata i pusti me napolje."
     "Ja ću njemu kazati", rekoh, pojačavajući glas, "da se udalji od vratiju i prestane da prisluškuje moj razgovor. Ti o svom vlasniku govoriš, pretpostavljam? O hetmanu ovdašnjem?"
     "Da, o Zambdasu."
     "A kako se ti zoveš?"
     "Pia, veliki majstore."
     "A koliko ti je godina, Pia?"
     Rekla mi je to, a ja sam se nasmešio činjenici da i ja imam upravo isto toliko godina.
     "A sada me moraš posluživati, Pia. Ja ću sesti ovamo, kod vatre, gde sam sedeo pre nego što si ti ušla, a ti mi onda možeš donositi hranu. Jesi li ranije posluživala pri obrocima?"
     "O, da, veliki majstore. Ja poslužujem pri svakom obroku."
     "Onda bi trebalo da znaš šta radiš. Šta preporučuješ prvo - ribu?"
     Klimnula je glavom.
     "Onda je donesi ovamo, a i vino i nekoliko tvojih kolača. Jesi li ti jela?"
     Odmahnula je glavom tako da su njene vrane kose zaigrale. "O, ne, ali ne bi priličilo da ja sa tobom jedem."
     "Ipak, primećujem da mogu popriličan broj rebara izbrojati."
     "Mene bi za to tukli, veliki majstore."
     "Ne bi, ili bar ne dok sam ja tu. Ali neću te prisiljavati. Svejedno, rado bih se uverio da nisu ni u jedno od ovih jela stavili ništa što ja ne bih dao svome psu kad bih ga još imao. Mislim da bi za to najbolje poslužilo vino. Ono će biti grubo, ali slatko, kao većina seljačkih vina." Nasuo sam u kameni vrč, tako da je bio dopola pun, i dodao joj ga. "Popij ovo, pa, ako ne tresneš na patos u grčevima, probaću možda i ja kapljicu-dve."
     Gutala je vino ne bez izvesnih teškoća, ali najzad ga je popila i onda, sa očima koje su malo zasuzile, vratila vrč meni. Sipao sam potom sebi i otpio samo malo; bilo je baš onoliko rđavo koliko sam i očekivao.
     Onda sam je nagnao da sedne pored mene, pa sam je hranio jednom od tih riba koje je ona sama ispržila na ulju. Kad je pojela ribu, pojeo sam i ja dve. Bile su u onoj meri bolje u odnosu na to vino, koliko je i njeno lice bilo lepše nego lice matorog hetmana - bile su, uveren sam, tog dana uhvaćene u vodi mnogo hladnijoj i čistijoj nego što je blatnjavi donji tok Đola, iz koga je dolazila riba na koju sam ja u Citadeli bio naviknut.
     "Da li roblje ovde drže uvek u lancima?" zapitah je dok smo delili kolače. "Ili si ti, Pia, bila nešto posebno neposlušna?"
     Ona reče: "Ja pripadam jezerskom narodu", kao da je time moje pitanje dobilo odgovor, što bi i bilo da sam bio upoznat sa mesnim prilikama.
     "Pa meni se čini da su ovi ljudi jezerski narod", rekoh, pokazujući pokretom ruke hetmanovu kuću i selo kao celinu.
     "O, ne. To je obalski narod. Naši stanuju na jezeru, na ostrvima. Ali ponekad vetar oduva naša ostrva dovde, pa se Zambdas plaši da ću ja tada videti svoj dom i otplivati do njega. Ovaj lanac je težak - vidiš koliko je dugačak - a ja ga ne mogu skinuti. Znači, ta težina bi me udavila."
     "Osim ako bi ti našla neko parče drveta koje bi nosilo tu težinu, a onda veslala nogama."
     Pretvarala se da ovo nije čula. "Da li bi voleo da probaš i pačje meso, veliki majstore?"
     "Bih, ali ne dok i ti ne pojedeš izvesnu količinu, a pre nego što počneš, želim da mi kažeš nešto više o tim ostrvima. Reče li da ih vetar oduva dovde? Priznaću, nikad čuo nisam za ostrva koja zbog duvanja vetra idu tamo-amo."
     Pia je čežnjivo gledala ka patki, koja je, u tim krajevima, sigurno bila delikates. "A ja sam čula da postoje i nepokretna ostrva. To je, valjda, vrlo nepogodno; nikad takvo nisam videla. Naša ostrva putuju s mesta na mesto, a mi ponekad u njihovom drveću dignemo i jedra da bi bila brža. Ali ostrva ne mogu osobito dobro ploviti ukoso u odnosu na pravac vetra, zato što nemaju mudro dno kao čamci, nego glupo dno kao što je dno buradi, a, osim toga, biva da se ostrvo i prevrne."
     "Želeo bih da vidim vaša ostrva jednog dana, Pia", rekoh joj. "Takođe želim da vratim tebe tamo, jer se čini da bi ti tamo htela poći. Dugujem nešto jednom čoveku čije ime je tvome veoma slično, pa ću, zbog toga, pokušati to i da izvedem pre nego što odavde odem. A, u međuvremenu, biće bolje da počneš skupljati snagu tako što ćeš jesti tu pačetinu."
     Pojela je jedan komad, a kad je nekoliko puta progutala po puna usta mesa, počela je da otcepljuje komade i za mene i da mi ih prstima stavlja u usta. Pačetina je bila veoma dobra, još dovoljno vruća da se puši, prožeta nekim tananim ukusom koji je podsećao na peršun, što je možda poticalo od neke vodene biljke kojom se te patke hrane; ali je i bogata bila, a i pomalo masna, pa sam, pojevši jedan batak, uzeo nekoliko zalogaja salate da očistim nepce.
     Mislim da sam posle toga jeo još pačetine, a onda primetih neki pokret u vatri. Sa jedne od cepanica komad žara je pao kroz rešetku u pepeo, ali umesto da tamo ostane i polako gasne i kasnije ostane crn, činilo se da se uspravlja da raste i čineći to postaje Rohe, Rohe čija se vatreno crvena kosa preobrazila u pravi oganj, Rohe koji drži u ruci onu buktinju kojom smo se služili kad smo bili dečaci i kad smo išli da plivamo u rezervoaru vode, ispod Dvorca sa zvonom.
     Stvar je toliko čudnovata bila - videti tamo njega, svedenog na užarenog mikromorfa - da sam se okrenuo Piji da joj ukažem na njega. Izgledalo je da ona nije videla ništa; ali je Drote, ne viši od mog palca, stajao na njenom ramenu, poluskriven slapovima njene crne kose. Kad sam pokušao da joj saopštim da se on tamo nalazi, začuo sam da govorim nekim novim jezikom, koji se sastojao od šištanja, mumlanja i coktanja. Ništa od ovoga nije u meni izazivalo strah, jedino moje osećanje bilo je udaljeno čuđenje. Bilo mi je jasno da to što govorim nije ljudski govor, a užasnuti izraz na Pijinom licu razgledao sam kao što bih razgledao neku prastaru sliku u galeriji starog Rudesinda u Citadeli; a ipak, nisam mogao te svoje zvuke ni pretvoriti u reči, a ni zaustaviti ih. Pia vrisnu.
     Vrata se naglim zamahom otvoriše. Toliko su dugo bila zatvorena, da sam bio maltene zaboravio da ih nije moguće zaključati; ali sad su otvorena bila, a u njima su dve prilike stajale. U trenutku otvaranja vrata bili su to ljudi, doduše ljudi koji su umesto lica imali samo glatke krznene površine nalik na leđa dva dabra, ali ipak ljudi. Sledećeg trena već su bili biljke, visoke stabljike zelene boje, iz kojih se širilo brijački oštro, čudnouglo lišće averna. Tu su se već krili pauci, crni, mnogonogi, meki. Pokušao sam da ustanem iz svoje stolice, a oni skočiše na mene, vukući za sobom velove od viline kosice, koji su u svetlosti vatre blistali. Imao sam vremena samo da vidim i upamtim Pijino lice, sa očima silno raširenim i sa tim delikatnim ustima sleđenim u krug užasa, a onda se jedan sivi soko sa kljunom od čelika sagnuo i otrgao Kandžu sa mog vrata.

29. HETMANOV ČAMAC

     Posle toga bio sam zaključan u tami, i to je potrajalo, kako saznadoh kasnije, celu noć i veći deo jutra. Iako je tu, gde sam ležao, bio mrak, meni u početku nije bilo mračno, jer mojim halucinacijama sveća nije bila potrebna. Pamtim ih i sad, kao što i sve ostalo pamtim; ali neću dodijavati tebi, mom konačnom čitaocu, celim tim katalogom utvara, mada bi mi bilo lako da ih ovde opišem. Ono što nije lako jeste moj zadatak da opišem svoja osećanja u vezi sa tim utvarama.
     Bilo bi mi, tada, veliko olakšanje da sam mogao poverovati da su svi oni na neki način bili sadržani u drogi koju sam progutao (a izvor je bio, kao što sam pogodio tada, a pouzdano saznao kasnije, kad sam došao u priliku da postavljam pitanja onima koji su se brinuli oko ranjenika iz autarhove vojske, krajnje jednostavan: pečurke, one koje su naseckane i ubačene u moju salatu) na isti način kako su Teklina ličnost i Tekline misli, ponekad uspokojavajuće, a ponekad uznemiravajuće, bile sadržane u onom komadiću njenog mesa koji sam pojeo na Vodalusovom banketu. Ali znao sam da ne može biti tako i da su sve stvari koje vidim, a među kojima je bilo i zabavnih, i strašnih, i užasavajućih, ali i samo grotesknih, proizvod mog sopstvenog uma. Ili Teklinog, koji je sad bio deo mog uma.
     Ili, još tačnije, kao što sam počeo da uviđam tu u mraku dok sam gledao paradu dvorskih žena - aristokratkinja ogromno visokih, obdarenih krutom ljupkošću skupog porcelana, sa prahom bisejra ili dijamanata razasutim po koži i sa očima za koje je, primenom minijaturnih količina izvesnih otrova u detinjstvu, postignuto da budu onoliko krupne kao Tekline oči - proizvod onog uma koji je nastao spajanjem nekadašnjeg mog i nekadašnjeg Teklinog uma.
     Severijan, onaj šegrt koji ja bejah bio, onaj mladić koji je plivao ispod Dvorca sa zvonom, onaj koji se jednom prilikom umalo nije udavio u Đolu, onaj koji je tokom letnjih dana dokoličio sam u ruševnom groblju, onaj koji je u nadiru svog očaja dao Tekli ukradeni nož, taj Severijan više nije postojao.
     Nije bio mrtav. Na osnovu čega je on, uopšte, mislio da se svaki život mora okončati baš smrću i ničim drugim? Nije bio mrtav, nego je nestao onako kako jedna, pojedinačna nota nestaje, da se više nikad ne pojavi, kad postane nerazaznatljivi i nerazdvojni deo neke improvizovane melodije. Taj mlađani Severijan mrzeo je smrt i zahvaljujući milosti Inkreatora, čija nas milost zaista (kao što je na mnogo mesta mudro rečeno) zbunjuje i satire, on nije umro.
     Te žene su okretale svoje dugačke vratove da pogledaju dole, ka meni. Njihova ovalna lica bila su savršena, simetrična, bez ikakvog izraza, a opet pohotljiva; i ja sasvim nenadano shvatih da one nisu - ili, bar, više nisu - dvorkinje Kuće Apsoluta, već da su postale naložnice iz Kuće Azura.
     Neko vreme se, takav je bio moj utisak, parada tih zavodljivih, neljudskih žena nastavljala, ali su one pri svakom otkucaju moga srca (a svoga pulsa bio sam svestan kao retko kad, tako da mi se činilo da mi bubanj drhti u prsima) preokretale svoje uloge, ne menjajući pri tom ni najmanju pojedinost svoje spoljašnjosti. Baš kao što sam u snovima ponekad znao da izvesna prilika zapravo jeste neko na koga ni najmanje ne liči, tako sam i sada znao jednoga trenutka da su te žene znamenja autarškog prisustva, a već sledećeg trenutka da će one noćas biti prodavane za šaku oričoka.
     Za sve to vreme, a takođe i u mnogo dužim razdobljima pre i posle ovog, bilo mi je silno neudobno. One paukove mreže, za koje sam postupno uvideo da su obične ribarske mreže, nisu sa mene uklonjene; ali vezali su me i konopcima, na takav način da je jedna moja ruka bila čvrsto pritegnuta uz telo, a druga savijena tako da su mi prsti šake, koja je ubrzo utrnula, maltene dodirivali lice. Dok je dejstvo droge bilo na vrhuncu, dogodila mi se inkontinencija, pa su mi sada pantalone bile natopljene mokraćom, hladne i smrdljive. Pošto su moje halucinacije postajale manje žestoke, a razmaci između njih duži, beda u koju sam zapao sve jače me je mučila, a počeo sam i strahovati šta će mi se desiti kad budem, najzad, izveden iz besprozorne magacinske sobe u koju sam bačen. Pretpostavio sam da je hetman od nekog estafeta saznao da nisam ono za šta se predstavljam, kao i, nesumnjivo, činjenicu da sam begunac od arhonove pravde; jer smatrao sam da se on, inače, ne bi usudio da postupi sa mnom ovako. Pod takvim okolnostima, mogao sam se samo pitati da li će me likvidirati lično (davljenjem u vodi, jasna stvar, na takvome mestu), ili će me predati nekom sitnom etnarhu, ili vratiti u Traks. Odlučio sam da svoje usmrćenje izvedem sam, ako mi ponude tu mogućnost, ali izgledi za to činili su se tako malenim, da sam, u svome očaju, bio spreman i da počinim samoubistvo.
     Najzad su se otvorila vrata. Svetlost je, iako je dopirala samo iz jedne mutno osvetljene sobe u kući debelih zidova, izgledala zasenjujuće. Dvojica me izvukoše napolje, pokretima kao da tegle vreću brašna. Imali su velike brade, pa zato pretpostavljam da su to bili oni koji su upali kod Pie i mene u sobu i za koje mi se učinilo da umesto lica imaju životinjska krzna. Uspravili su me na noge, ali noge me nisu htele držati, pa su me morali odvezati i ukloniti mreže kojima sam, posle neuspeha Tifonove mreže, ipak ulovljen. Kad sam opet bio u stanju da stojim, dadoše mi vrč vode i traku usoljene ribe.
     Posle izvesnog vremena ušao je hetman. Iako je stajao u onoj pozi važnosti kakva je, nesumnjivo, za njega bila stvar navike kad je upravljao seoskim poslovima, nije mogao sprečiti drhtanje svog glasa. Nije mi bilo jasno zbog čega bi se on još mene plašio, ali lepo se videlo da se plaši. Naredio sam mu (zato što takvim pokušajem nisam imao šta da izgubim, a mogao sam sve dobiti) da me oslobodi.
     "To ne mogu učiniti, veliki majstore", reče on. "Postupam po naređenju."
     "A mogu li ja upitati ko se to usudio da ti naredi da ovako postupaš prema predstavniku tvoga autarha?"
     Pročistio je grlo. "Uputstva iz dvorca. Moja ptica-pismonoša odnela je prošle večeri tvoj safir tamo, a jutros se vratila druga, sa znakom koji znači da treba da te dovedemo."
     Prvo sam pomislio da on to govori o zamku Acies, gde je bio štab jednog od dimarških bataljona, ali sledećeg trenutka shvatih da je ovde, na udaljenju od najmanje dvadeset liga od utvrđenja Traksa, do krajnosti neverovatno da bi hetman imao u vidu baš taj dvorac. Rekoh: "A koji je to dvorac? I da li tvoja uputstva zabranjuju da se ja operem pre nego što se tamo predstavim? I da moja odeća bude oprana?"
     "Valjda bi se to moglo uraditi", reče on neodlučno; onda upita jednoga od svojih ljudi: "Kako stoji vetar?"
     Oslovljeni mu odgovori delimičnim sleganjem ramena; ta kretnja meni nije značila ništa, ali činilo se da je hetmanu prenela traženo obaveštenje.
     "U redu", reče mi on. "Da te oslobodimo, to ne možemo, ali opraćemo ti odelo i daćemo ti nešto za jelo, ako hoćeš." Odlazeći, okrenuo se sa izrazom lica gotovo izvinjavajućim. "Dvorac je, veliki majstore, blizu, a autarh je daleko. Razumeš. Imali smo velike nevolje u prošlosti, ali sad imamo mir."
     Nameravao sam da se raspravljam s njim, ali mi on ne dade priliku. Vrata se za njim zatvoriše.
     Malo kasnije dođe Pia, sad u nekoj dronjavoj kućnoj haljini. Morao sam se podvrći poniženju da me ona svlači i pere; ali sam tokom tog postupka iskoristio priliku da joj se šapatom obratim, te je zamolih da se pobrine da moj mač bude poslat za mnom, bez obzira na to kud budem upućen - jer, nadao sam se da ću pobeći, makar prethodno morao sve priznati gospodaru tog tajanstvenog zamka i ponuditi mu da udružimo snage. Baš kao što me je prenebregla kad sam joj, ranije, predložio da podmetne neku cepanicu pod svoj lanac da bi on mogao ploviti po vodi, tako mi ni sad ni po čemu nije stavila do znanja da me je čula; ali otprilike jednu smenu vremena kasnije, kad su me, celom selu za nauk, paradno sprovodili do brodića, ona dotrča za našom malom povorkom noseći u naručju Terminus Est. Izgleda da je hetman imao nameru da zadrži oružje tako fine izrade, te joj se poče protiviti; ali ja sam onda, dok su me odvlačili na brodić, uspeo da ga upozorim da ću, kad u dvorac stignem, prijaviti onome ko me tamo primi, pa ma ko to bio, da postoji i moj mač; konačno, hetman popusti.
     Bio je to tip lađice kakav nikad ranije ne videh. Oblikom je mogao biti ksebek, oštar na pramcu i krmi, širok u sredini, sa krmenim delom dugačkim, nadnetim nad vodu, a pramčanim još dužim. Međutim, plitkogazno brodsko korito bilo je načinjeno od svežnjeva plovnosposobne trske, uvezanih jednim posebnim načinom sličnom pletenju korpi. Nije mogla postojati podloga za uobičajenu katarku na tako krhkom brodskom koritu, ali su zato postojale motke, uzdignute i međusobno povezane, koje su sačinjavale jedan jednakokraki trougao. Njegova uzana osnova prostirala se vodoravno, od jedne do druge bočne strane brodice; kraci su se dizali visoko u vazduh i spajali čineći vrh trougla, a na tom mestu se nalazila koturača kroz koju sada, baš kad smo hetman i ja ulazili u brodicu, potegoše konopac, koji za sobom povuče u visinu jedno laneno jedro, širokim prugama obojeno. Hetman je sada držao moj mač; baš u trenutku kad su konopac za vezivanje brodića bacili sa obale u vodu, Pia, zvečeći lancem, uskoči u lađicu.
     Besan zbog ovoga, hetman je udari; ali nije lako, kad imaš takvo plovilo, spuštati jedro i brzo se vratiti nazad i zato je on na kraju dopusto da robinja, iako je morala u suzama pobeći na pramac, ostane unutra. Odvažih se da upitam zašto je ona želela da pođe, iako sam smatrao da odgovor znam.
     "Moja žena je oštra s njom kad ja nisam kod kuće", reče mi on. "Mlati je i tera je da riba po ceo dan. To je, prirodna stvar, dobro za devojčicu, posle se raduje kad vidi da se ja vraćam. Ali, eto, htelo dete da pođe sa mnom, a ja u tome ne mogu videti neku veliku krivicu."
     "Ni ja", rekoh, nastojeći da okrenem lice podalje od njegovog kiselog daha. "Osim toga, devojčica će dobiti priliku da vidi dvorac, koji, pretpostavljam, nikad ranije nije videla."
     "Ma videla je ona zidine sto puta. Ona je od bezemljaškog naroda, jezerskog, a njih vetar nosi tamo-ovamo, pa zato oni vide sve."
     Ako je vetar nosio te bezemljaše, nosio je i nas. Vazduh čist poput duha ispuni prugasto jedro, zanjiha se čak i to, tako široko, brodsko korito, i mi odosmo pljuskajući preko talasa; najzad selo nestade ispod ruba obzorja - iako su beli vrhunci planinski još vidljivi bili, uzdignuti, činilo se, iz jezera samog.

30. SODIJUM

     Toliko su primitivno bili naoružani ti ribari sa obale jezera - daleko primitivnije, zapravo, nego autohtonski "primitivci" koje sam po Traksu viđao - da sam tek posle dužeg vremena shvatio da su uopšte naoružani. Na palubi ih je bio veći broj nego što je bilo potrebno da bi se krmanilo i jedrom rukovalo, ali ja sam u prvi mah pretpostavio da su pošli samo da bi bili veslači, ili da bi uvećavali prestiž svoga hetmana kad me on izvede pred svog gospodara, u dvorcu. Za opasačima su nosili noževe kakve ribari svuda koriste - takav nož je prav, a uzan; u prednjem delu brodića ležao je i jedan snop ribarskih kopalja sa unazad posuvraćenim bodljama na vrhu, ali meni to ništa nije značilo. Tek kad se na vidiku pojavilo jedno od tih ostrva koja sam toliko želeo da vidim i kad sam primetio da jedan ribar opipava močugu obrubljenu životinjskim zubima, shvatio sam da su povedeni da budu branioci i da, zapravo, tu postoji nešto od čega se treba braniti.
     U izgledu tog ostrvca nije se moglo zapaziti ništa naročito, sve dok nije postalo očigledno da se ono zaista kreće. Bilo je to nisko ostrvce, veoma zeleno, sa jednom minijaturnom kolibom (ispletenom, poput našeg brodića, od trske; krov je bio biljni, od naslage tog istog materijala) na najvišoj tački. Nekoliko vrba je na ostrvcu raslo, a jedan uzani čamac, opet trščani, bio je privezan uz samu obalu njegovu. Kad dospesmo bliže, videh da je i samo ostrvo sačinjeno od vodenog bilja, ali živog. Stabljike tih biljaka davale su ostrvu osobenu zelenu boju; osnova ostrva, slična splavu, sigurno se sastojala od isprepletanog korenja. Na toj upetljanoj živoj masi zemljište se nagomilalo samo od sebe, ili su ga doneli žitelji. Tu je i drveće izniklo i sad je vuklo svoje korenje kroz vodu jezera. Videla se i jedna mala, bujna leja povrća.
     Pošto su i hetman i svi ostali u brodiću, izuzev Pie, bacali mrgodne poglede na tu stranu, ja sam ovu majušnu zemlju posmatrao sa naklonošću; a čoveku koji ju je video onako kako sam je ja tada video - kao tačku zelenila naspram hladnog i prividno beskrajnog plavetnila Diuturninog lica i naspram dubljeg, toplijeg, ali uistinu beskonačnog plavetnila Suncem krunisanog, zvezdama poprskanog neba - bilo je i lako da je voli. A da sam taj isti prizor posmatrao kao umetničku sliku, našlo bi se u njoj i teže simbolike - platno presečeno ravnom linijom obzorja na dve jednake polovine, mrljica zelenog, sa svojim zelenim drvećem i smeđom kolibom - nego u onim slikama koje kritičari umetnosti, kako su već navikli, ismevaju zbog preteranog simbolizma. Ali, opet, ko bi mogao reći šta je ona značila? Nemoguće je, rekao bih, da su svi simboli koje vidimo u prirodnim pejzažima prisutni samo zato što ih mi gledamo. Niko ne okleva da proglasi ludima solipsiste, koji bukvalno veruju da svet postoji samo zato što ga mi gledamo i da građevine, planine, pa čak i mi sami (sa kojima je solipsista razgovarao do pre jednog trenutka) iščezavamo onda kad on okrene glavu na drugu stranu. A zar nije jednaka ludost verovati da i značenje tih objekata nestaje na isti način? Ako je Tekla simbolizovala onu ljubav, za koju se nisam osećao dostojan, a znam da je tako bilo, da li je, onda, njena simbolska moć nestajala kad god sam ja zaključao vrata za sobom? To bi bilo kao da kažeš da će tekst u ovoj knjizi, nad kojom toliko mnogo smena vremena u mukotrpnome radu provedoh, iščeznuti, u zamrljanu crvenu površinu se pretvoriti, čim je poslednji put sklopim i u večitu biblioteku, koju stari Ultan drži, pošaljem.
     Veliko pitanje, dakle, o kome razmišljah, posmatrajući ploveće ostrvo čežnjivim očima, i vrpoljeći ruke u konopcima kojima zauzlane behu, i psujući u svome srcu tog hetmana, bilo je: kako odrediti šta ti simboli znače po sebi i za sebe. Mi smo kao deca koja gledaju štampani tekst i vide zmiju u pretposlednjem i mač u poslednjem slovu.
     Koja je to bila nameravana poruka za mene u toj malenoj, domaćinskoj kolibi i njenoj zelenoj baštici okačenoj između dva beskraja, ne znam. Ali značenja koja sam ja u nju učitao bila su: sloboda, dom; tada sam osetio jaču želju za slobodom, za mogućnošću da slobodno lutam i po gornjim i po donjim svetovima kako mi je volja, noseći sa sobom onoliko udobnosti koliko je meni potrebno - jaču želju nego, čak, kad sam bio zatvorenik u predsoblju Kuće Apsoluta, jaču nego kad sam bila klijentkinja mučilaca u Staroj Citadeli.
     Onda, baš kad sam ponajviše poželeo da budem slobodan i kad smo se ostrvcu primakli najviše što nas je tadašnja putanja mogla približiti, iz kolibe iziđoše dvojica muškaraca i jedan dečko od možda petnaest godina. Jedan trenutak su proveli stojeći ispred svojih vrata i gledajući nas kao da odmeravaju i brodić i posadu. U našem brodiću su, osim hetmana, bila još petorica seljaka i činilo se očigledno da ostrvljani ne mogu ništa da učine protiv nas, ali oni se nadadoše svojim vitkim čamcem za nama; muškarci su veslali lopatastim dvoručnim veslima, svako samo sa po jedne strane čamca, a dečak je podigao jedno primitivno jedro od asure.
     Pored mene je sedeo hetman, sa Terminus Estom položenim poprečno u krilo, i okretao se s vremena na vreme natrag da ih pogleda. Meni se činilo da bi svakog trenutka mogao ostaviti mač postrani i otići do krmenog dela da porazgovara sa krmanošem, ili napred, da priča sa onom četvoricom koji su besposličili u pramčanom delu. Ruke su mi bile vezane ispred mene, tako da mi je bio dovoljan samo jedan tren da izvučem mač tako da oštrica izviri iz kanije koliko je palac širok, te da presečem konope, ali ta prilika mi se nije pružila.
     U vidik se uzdiže i drugo ostrvce i nama se pridruži drugi čamac; u ovome su bila dvojica. Sad je odnos snaga bio kudikamo nepovoljniji, a hetman pozva jednoga od seljana k sebi i ode korak ili dva ka krmi, noseći moj mač. Otvoriše jednu metalnu kantu koja je dotad bila sakrivena tamo, ispod krmanoševe platforme, i izvukoše jedno oružje kakvo ne videh ranije, luk napravljen tako što su dva vitka luka vezana u jedan, ali i dalje sa posebnim kanapima i sa umetnutim komadima drveta koji su zadržavali te lukove na međusobnom rastojanju od oko pola pedlja. Sredina jednog i sredina drugog kanapa bejahu posebnim vezama spojene, tako da je na tom mestu postojalo nešto nalik na praćku za izbacivanje nekakvih hitaca.
     Dok sam motrio na tu nesvakidašnju skalameriju, Pia mi se kradomice primakla. "Paze na mene", prošaputala je. "Ne mogu te sad odvezati. Ali, možda..." Značajno je pogledala ka čamcima koji su nas pratili.
     "Hoće li oni napasti?"
     "Neće ako im se ne pridruži još drugih. Imaju samo koplja za ribe i pačoe." Videći moj pogled nerazumevanja, dodala je: "Štapove sa zubima - kao što ima jedan od ovih ovde."
     Onaj seljak koga je hetman pozvao k sebi sad je iz kante vadio nešto nalik na zamotuljak od krpa. Razmotao ga je na prevrnutom poklopcu; ukazalo se nekoliko metalnih valjaka srebrnosive boje, uljastog izgleda.
     "Kuršumi sile", reče Pia. Zvučala je uplašeno.
     "Šta misliš, da li će doći još tvojih?"
     "Ako prođemo pored još ostrva. Ako jedno ili dva ostrva pođu za obalskim čamcem, pođu i svi ostali da bi učestvovali u deljenju onoga što se tu može uzeti. Ali mi ćemo vrlo skoro imati obalu opet na vidiku..." Njena se prsa, ispod otrcane kućne haljine, naglo podigoše: videla je kako taj seljak, obrisavši šaku o kaput, uzima jedan srebrnasti komad i namešta ga u "praćku" između dva luka.
     "To je samo kao neki težak kamen..." počeh ja. On zateže kanape do svoga uha i odape, tako da taj metak fijuknu kroz prostor između jednog i drugog vitog luka. Pia je pokazivala toliko straha, da sam ja napola očekivao da će se taj komad metala u letu preobraziti u nešto drugo, možda u jednog od onih paukova za koje sam još i sad napola verovao da sam ih video kad su me, drogiranog, spetljali ribarskim mrežama.
     Nije se dogodilo ništa slično. Komad je poleteo - kao traka blistanja u vazduhu - preko vode i pljusnuo u jezero desetak koraka ispred pramca bližeg čamca.
     Posle toga se, u trajanju od još jednog daha, ništa nije desilo. Onda uslediše oštri prasak, plamena lopta i gejzir pare. Nešto tamno, a činilo se da je to bio isti onaj projektil, još netaknut, izbačen uvis snagom eksplozije koju je sam izazvao, polete u vazduh, pa opet pade, sad između dva goneća čamca. Dogodi se nova eksplozija, malčice manje silovitosti od prve, i talas vode umalo da potopi jedan čamac. Drugi čamac oštrim zaokretom poče da se udaljava. Dogodi se treća eksplozija, pa četvrta, ali taj komad metala, ma kakve druge sposobnosti posedovao, nije ispoljio sposobnost da prati čamce onako kako su notule sledile Jonasa i mene. Svaka ga je eksplozija odbacivala sve dalje, a posle četvrte njegova snaga je bila istrošena. Dva goneća čamca zaostadoše daleko za nama, ali ja sam se divio njihovoj hrabrosti što su, do tad, uopšte preduzimali gonjenje.
     "Kuršumi sile donose vatru iz vode", reče mi Pia.
     Klimnuh glavom. "To i ja vidim." Nastojao sam da dovučem noge ispod sebe i dobro ih postavim, namera mi je bila da se na te svežnjeve trske pouzdano oslonim.
     Nije osobito težak trik plivati čak i sa rukama vezanim iza leđa - Drote, Rohe, Eata i ja smo ponekad vežbali plivanje na taj način, da plivač iza leđa drži samoga sebe za palčeve; znao sam da ću ovako, sa rukama vezanim ispred mene, moći da se dugo održim na površini vode, ako to bude potrebno; brinuo sam se, međutim, zbog Pie, pa joj rekoh da ode što dalje može ka pramcu.
     "Ali onda neću moći da te odvežem."
     "To nikad nećeš ni moći dok nas gledaju", prošaputah. "Idi napred. Ako se ovaj brodić raspadne, drži se za neki svežanj trske. Ti svežnjevi će i dalje ploviti. Ne raspravljaj se."
     Oni na pramcu nisu zaustavili robinju, pa ona stade tek kad je došla do tačke gde je snop upletenog bilja zalazio u sam kljun brodice. Udahnuo sam duboko i skočio u jezero.
     Da sam hteo, mogao sam uroniti praktično bez ijednog talasića, ali ja sam obgrlio rukama kolena, do prsa privučena, da bih pljusnuo što jače; zbog težine čizama potonuo sam daleko dublje nego što bih potonuo da sam bio svučen za plivanje. Upravo u vezi s tim bio sam zabrinut; video sam, kad je hetmanov strelac ispalio projektil, da je eksplozija nastala tek posle određene pauze. Znao sam da sam dobro pokvasio ne samo njih dvojicu nego i sve komade metala raspoređene po nauljenoj krpi - ali nisam mogao biti siguran da će eksplodirati pre nego što izronim.
     Voda je bila hladna, a dok sam ronio sve dublje, postajala je još hladnija. Otvarajući oči, video sam veličanstvenu kobaltnu boju koja je, vrtložeći se oko mene, postajala sve tamnija. Osetih paničnu želju da hitno, ritanjem, zbacim čizme s nogu; ali to bi me na površinu iznelo brzo, pa sam zato učinio nešto drugo, ispunio sam svoj um divotom boje i razmišljanjima o onim neuništivim leševima koje sam viđao razbacane po brdima jalovine oko Saltusa - leševima koji će tonuti večito kroz plavu provaliju vremena.
     Počeh se obrtati lagano, bez napora. Najzad sam mogao nazreti mrko korito hetmanove lađice, okačeno iznad mene. Neko vreme ta mrlja mrke boje i ja kao da bejasmo zaleđeni u svojim položajima; ležao sam ispod nje onako kako mrtvac leži ispod ptice-lešinarke koja je napunila svoja krila vetrom, pa se čini kao da lebdi ispod samih zvezda nekretnica.
     Onda sam se, sa plućima koja samo što nisu prsla, počeo dizati.
     Kao da je to bio signal, čuo sam prvu eksploziju; grunulo je tupo, daleko. Plivao sam nagore kao žaba, slušajući sledeću, pa još jednu; svaka je zvučala oštrije od prethodne.
     Kad sam izbio glavom kroz površinu vode, video sam da se zadnji deo hetmanove lađice otvorio i da se trska širi na sve strane kao mnoštvo slamčica iz metle. Jedna zaostala eksplozija, desno od mene, na trenutak me je zaglušila i zasula mi lice sitnim vodenim kapljicama koje su ubadale bolno kao grad. Hetmanov strelac se batrgao u vodi, nedaleko od mene, ali je hetman lično (još čvrsto držeći, što sam sa oduševljenjem video, Terminus Est u šakama) uspeo, sa Piom i ostalima, da se zadrži na pramčanom delu brodice, koji je, zahvaljujući plovnosti trske, i sad plutao, mada uronjen nižim krajem u vodu. Počeo sam zubima da kidam konope na svojim rukama i time sam se bavio sve dok mi dvojica ostrvljana ne pomogoše da se popnem u njihov čamac; tad oni konop presekoše.

31. JEZERSKI NAROD

     Pia i ja provedosmo noć na jednom od plovećih ostrva, gde ja, koji sam u Teklu ulazio tako često dok je bila bez lanaca, ali neslobodna, sad uđoh u Piu, ulančenu, ali slobodnu. Posle je ležala na mojim prsima i plakala od radosti - ne toliko što je bila sa mnom, nego, rekao bih, više od radosti što je slobodna, bez obzira na to što njeni sunarodnici, ostrvljani, koji ne raspolažu nikakvim metalom osim ako ga dobiju od obalskog naroda trgovinom ili krađom, nisu imali ni kovača koji bi razbio njene okove.
     Čuo sam izjave pojedinih muškaraca koji su mnogo žena znali da oni, na kraju, počnu da primećuju ljubavne sličnosti između nekih od tih žena, a ja sad prvi put u svome ličnom iskustvu nađoh da je to istina zato što je Pia, sa svojim gladnim ustima i gipkim telom, podsećala na Dorkas. Ali ta je sličnost bila, do neke mere, i lažna; Dorkas i Pia su u ljubavi nalikovale kao što lica sestara ponekad jedno na drugo nalikuju, ali ja se nikad ne bih zbunio toliko da za ljubav jedne pomislim da je ljubav druge.
     Do ostrva kad smo stigli bio sam previše iscrpljen da bih svu čudesnost njegovu ceniti mogao, a i noć nas je bila već, maltene, stigla. Čak i sad pamtim samo kako smo izvlačili čamac na obalu i išli u kolibu, gde je jedan od naših spasilaca zapalio zaista majušnu vatru od naplavinskog drveta, i kako sam nauljio Terminus Est koji su ostrvljani uzeli od zarobljenog hetmana i vratili meni. Ali kad je Urta opet okrenula lice ka Suncu, kako je čudesno bilo stajati, jednom rukom oslonjen na ljupko vrbovo stablo, i osećati da se ispod mene njiše celo ostrvo!
     Naši domaćini su nam, za doručak, skuvali ribu; pre nego što smo tu ribu pojeli, stiže čamac sa još dvojicom ostrvljana, koji donesoše još ribe i jestivo korenje nekog povrća koje nikad ranije nisam okusio. Ukus je podsećao više na kesten nego na ma šta drugo čega se mogu setiti. Još tri čamca dođoše, onda i jedno ostrvce sa četiri stabla i po jednim ispupljenim, četvrtastim jedrom u krošnji svakog stabla, tako da sam, videći to ostrvo sa razdaljine, pomislio za njega da je flotila. Kapetan je bio jedan postariji čovek; ostrvljanima je bio nešto kao poglavica, ili tome najpribližnije što je kod njih postojalo. Zvao se L-Libio. Kad me je Pia njemu predstavila, zagrlio me je kao što očevi grle sinove; to mi nikad ranije niko nije uradio.
     Kad smo se iz tog zagrljaja razdvojili, svi ostali, pa i Pia, odstupili su dovoljno daleko da bi nama ostala mogućnost da razgovaramo u četiri oka, za šta je, doduše, bilo neophodno i da govorimo veoma tiho; neki su otišli u kolibu, a neki (sad je tu bilo ukupno desetak osoba) na onu drugu stranu ostrvceta.
     "Čuo sam da si veliki borac i sasecatelj ljudi", poče L-Libio.
     Rekoh mu da sasecatelj jesam, ali ne veliki.
     "Pa tako je to. Svaki čovek se bori unatraške - da bi druge ljude ubijao. Ipak, njegova pobeda ne proističe iz toga što ubija druge, nego iz toga što ubije izvesne delove sebe."
     Da bih pokazao da sam ga razumeo, rekoh: "Mora biti da si ti ubio sve najgore delove svog sopstvenog bića. Tvoj narod te voli."
     "Ni u to se ne treba pouzdati." Zastao je, bludeći pogledom preko voda. "Siromašni smo i malobrojni, a da je narod tokom ovih godina slušao nekog drugog..." On odmahnu glavom.
     "Daleko sam putovao i primetio sam da siromašni ljudi obično imaju više pameti i vrline nego bogati."
     Na to se osmehnuo. "Ljubazan si. Ali kod nas se sad nakupilo pameti i vrline toliko da samo što ne pomremo. Nikad nismo imali brojnost, a mnogi pomreše prošle zime kad se puno vode zaledilo."
     "Nisam pomislio na to kako zima mora biti teška tvom narodu, bez vune i krzna. Ali uviđam, sad kad si mi na to ukazao, da mora biti zaista veoma teška."
     Stari odmahnu glavom. "Mi se namažemo mašću, što znatno pomogne, a foke nam daju finije ogrtače nego što zemljaši imaju. Ali kad dođe led, naša ostrva ne mogu da se kreću, a zemljaši mogu da dođu i bez brodova do njih i mogu da nas napadnu celom svojom brojnošću. Svakog leta se borimo protiv njih kad dođu po našu ribu. Ali oni nas svake zime ubijaju, kad dođu preko leda po roblje."
     Pomislih tad na Kandžu, koju je hetman uzeo od mene i poslao u zamak, pa rekoh: "Obalski narod sluša naređenja gospodara dvorca. Ako biste se vi sa njim pomirili, možda bi oni prestali da vas napadaju."
     "Nekada, kad sam bio mlad čovek, te svađe su odnosile dva ili tri života godišnje. Onda je došao graditelj zamka. Znaš li tu priču?"
     Odmahnuo sam glavom.
     "Sa juga je doputovao, odakle si, koliko čujem, i ti. Imao je mnoge stvari koje su obalski ljudi želeli, na primer tkanine, srebro i mnoge dobro iskovane alate. Po njegovim uputstvima dvorac mu izgradiše. To su bili očevi i dedovi ovih koji sada jesu obalski narod. Tim alatkama oni su radili za njega i, kao što im je obećao, dozvolio im je po završetku posla da ih zadrže, a uz te, dodao im je i mnoge druge stvari. Otac moje majke je otišao do njih dok su argatovali i pitao ih, zar ne uviđaju da sami sebi gospodara nameću jer će graditelj zamka moći da im uradi šta god hoće, pa onda da se povuče iza tih jakih zidova, koje su oni njemu podigli, i da tamo bude za njih nedostižan. Smejali su se ocu moje majke i rekli su mu da je njih mnogo, što je bilo tačno, i da je graditelj zamka potpuno sam, što je takođe bilo tačno."
     Zapitah ga da li je graditelja ikad video, a ako jeste, kako taj izgleda.
     "Jednom jesam. Stajao je na jednoj steni i razgovarao sa obalskim narodom dok sam ja svojim čamcem prolazio. Mogu ti reći da je to bio malen čovek, čovek koji tebi, da si tamo stao, ne bi dosezao više nego do ramena. Ne takav čovek da bi strah ulivao." L-Libio opet zastade, gledajući zamućenim očima ne vode svog jezera, nego vremena davno prošla. "Ipak, strah je došao. Spoljašnji bedem je bio gotov i obalski ljudi su se vratili svome lovu, svojim košarama za hvatanje ribe i svojim krdima. Onda najveći čovek među njima dođe kod nas i reče da smo krali životinje i decu, pa, ako ne vratimo, da će nas oni uništiti."
     L-Libio mi se zagleda u lice i zgrabi moju šaku svojom, koja je bila tvrda kao drvo. Tada, njega videći, videh i nestale godine. Morale su izgledati i te kako surove u to vreme, a budućnost koja se iz njih rodila - ova budućnost u kojoj sam ja, s mačem preko krila, sedeo s njim i slušao njegovu priču - bila je i surovija nego što je on onda mogao znati. A ipak, bilo je radosti za njega u tim godinama. Bio je tada snažan mlad čovek; o tome, možda, nije sada razmišljao, ali su to njegove oči pamtile.
     "Rekli smo im da decu ne jedemo, da nam nisu potrebni nikakvi robovi za ribolov i da nemamo gde da napasamo stoku. Čak i tada oni su morali znati da to nisu naša dela, jer nisu krenuli u rat protiv nas. Ali kad su se naša ostrva bližila obali, čuli smo naricanje njihovih žena kroz noć. U tim vremenima dan posle punog meseca bio je uvek pazarni dan, tad su oni naši ljudi, koji su to želeli, dolazili na obalu po so i noževe. Kad je došao sledeći dan za trgovanje, videli smo da obalski narod zna kuda su im otišla deca, a i životinje takođe, i da o tome šapuću između sebe. Onda smo ih pitali zašto ne odu do dvorca i ne zauzmu ga na juriš jer su mnogobrojni. A oni, umesto toga, pohvataše našu decu, a i muškarce i žene svih doba starosti, i vezaše ih lancima ispred vrata svojih kuća da ne bi bio njihov narod odvođen - čak su neke od naših terali do kapija dvorca i vezivali ih tamo."
     Zapitah ga koliko je to trajalo.
     "Mnogo godina - još od kad sam bio mlad čovek, kao što ti rekoh. Ponekad su se obalnjaci borili. Najčešće ipak nisu. Dvaput su dolazili ratnici sa juga koje je poslao onaj ponosit naroda iz visokih kuća sa južne obale. Dok su oni tu bili, borbe su prestajale, ali šta se u zamku govorilo, ja ne znam. Onog graditelja, o kome ti pričah, niko više ne vide od kad je njegov dvorac dovršen."
     Čekao je da progovorim. Imao sam, kao što mi se često dešava kad pričam sa starim ljudima, osećaj da su reči koje je on izgovorio i reči koje sam ja čuo, sasvim različite, da u njegovom govoru postoji čitavo nagomilano bogatstvo nagoveštaja, ključeva za odgonetanje izvesnih stvari i skrivenih značenja, ali za mene nevidljivo poput njegovog daha, kao da je Vreme neka vrsta belog duha koji stoji između nas i, svojim dugačkim, opuštenim rukavima, briše veći deo onoga što je rečeno pre nego što to stigne do mene. Najzad rekoh: "Možda je mrtav."
     "Sad tamo boravi jedan zli džin, ali graditelja nije video niko."
     Jedva uzdržah osmeh. "Ipak, rekao bih da njegovo prisustvo znatno doprinosi da obalski narod ne napadne to mesto."
     "Pre pet godina napadoše, povrveše jedne noći po tom zamku kao mladunci lososa kad se sjate oko mrtvog čoveka. Dvorac su spalili i one unutra zatečene pobili."
     "Zar to znači da ratovanje protiv vas nastavljaju iz navike?"
     L-Libio odmahnu glavom. "Posle ovogodišnjeg otapanja leda vratili su se ljudi iz tog zamka. Ruke su im pune poklona bile - bogatstava i onih čudnih oružja koja si ti okrenuo protiv obalskog naroda. Dolaze sad tamo i neki drugi, ali ne znamo da li kao sluge ili kao gospodari."
     "Sa severa, ili sa juga?"
     "Sa neba", reče on i pokaza prstom uvis, tamo gde su visile zvezde, blede, zasenjene veličanstvenošću Sunca; ali ja to shvatih tako kao da on hoće da kaže da su posetioci dolazili letećim čamcima i ne postavih nikakvo dalje pitanje.
     Celog tog dana stizali su pripadnici jezerskog naroda. Mnogi su bili u čamcima nalik na one koji su hetmanovu lađu pratili; ali drugi su se opredelili da se celim svojim ostrvom pridruže L-Libiovom ostrvu, tako da smo najzad bili u središtu jednog plovećeg kontinenta. Nijednog trenutka nisu otvoreno zatražili od mene da ih povedem u napad na taj dvorac. Ipak, dok je dan odmicao, uvideo sam da je to njihova želja, a oni su uvideli da ću ja biti voljan. Mislim da je običaj, u knjigama, da se te stvari obavljaju uz vatrene govore; stvarnost je ponekad drugačija. Divili su se mojoj visini i mom maču, a Pia im je rekla da sam predstavnik autarhov i da sam poslat da ih oslobodim. L-Libio je rekao: "Iako smo mi ti koji najviše stradaju, obalski narod je uspeo da učini taj zamak svojim. Oni su u ratu jači od nas, ali nije ponovo izgrađeno sve što su spalili, a nisu ni imali vođu sa juga." Ispitivao sam njega i druge o predelima oko dvorca i rekao im da ne treba da napadamo dok noć ne oteža stražarima na zidinama da vide naše primicanje. Iako im to nisam rekao, drugi razlog što sam želeo da sačekam tamu bio je taj da bi dobro gađanje bilo nemoguće; ako je gospodar dvorca dao "kuršume sile" hetmanu, činilo se verovatno da je daleko ubojitija oružja zadržao za sebe.
     Kad smo zaplovili, bio sam na čelu grupe od oko sto ratnika, mada je većina njih imala samo koplja čiji su vrhovi bili napravljeni od plećnih kostiju foka, zatim pačoe i noževe. Godilo bi mome samouvažavanju sada da napišem da sam prihvatio da vodim ovu malu vojsku zbog osećanja odgovornosti i zbog saosećanja sa njihovom nevoljom, ali ne bi istinito bilo. A nisam pošao ni zbog straha od onoga što bi mi oni mogli učiniti ako odbijem, mada sam naslućivao da bih mogao loše proći ako, odbijajući, ne bih postupio diplomatski, ako ne bih raznim dosetkama odugovlačio, ili izmislio nekakve koristi za ostrvljane od neborenja.
     Istina je bila da sam osećao iznudicu jaču od njihove. L-Libio je nosio oko vrata ukras u vidu ribe, izrezbaren od jednog zuba; a kad sam ga zapitao šta je to, rekao je da je to Oanes i pokrio to šakom da ne bi moje oči skrnavile amajliju, jer znao je da ja ne verujem u Oanesa koji je, valjda, riba-bog kod ovog naroda.
     Verovao nisam, ali mi se ipak činilo da o Oanesu znam sve što je važno znati. Znao sam da taj mora živeti u najmračnijim dubinama jezera, ali da ga za vreme oluja viđaju kakao skače uvis između talasa. Znao sam da je on pastir dubina, koji ostrvljanima puni mreže; takođe da se ubice ne mogu otisnuti na vodu bez straha, jer se može uz bok lađe pojaviti i onda je prevrnuti, on, Oanes, čije su oči velike kao meseci.
     U Oanesa nisam verovao, niti ga se plašio. Ali sam znao odakle dolazi - znao sam da u Vaseljeni postoji jedna sveprisutna sila i da su sve ostale sile njene senke. Znao sam da bi u krajnjoj liniji moje poimanje te sile bilo podjednako smešno (ali i podjednako ozbiljno) kao i predstava o Oanesu. Znao sam da je Kandža njegova i osećao sam da jedino za Kandžu to znam; među tolikim oltarima i svetinjama sveta, jedino za Kandžu. Nju sam u ruci držao mnogo puta, nju sam podigao iznad glave u Vinkuli, njome sam dotakao autarhovog ulana, a i bolesnu devojku u onoj straćari u Traksu. Tada sam beskonačnost posedovao, silom beskrajnosti raspolagao; nisam više bio siguran u to da ću je moći pitomo predati Pelerinkama ako ih ikad nađem, ali sam i te kako pouzdano znao da neću pitomo dopustiti da je izgubim u korist ma koga drugog.
     Osim toga, sticao sam utisak da sam, na neki način, izabran da držim - makar i za kratko - tu moć. Pelerinke su je izgubile zbog mog neodgovornog postupka, koji se sastojao u tome što sam dopustio Agiji da natera, svojim podbadanjem, našeg kočijaša na trku; prema tome, meni je pripala i dužnost da se za Kandžu brinem, a i da je koristim, pa možda da je i vratim, ali svakako dužnost da je spasem iz onih ruku, po svim izveštajima čudovišnih, kojih je Kandža sada, mojom nepažnjom, dopala.
     Nije mi bila namera, kada sam započinjao ove spise o svome životu, da otkrivam ma koju od onih tajni naše gilde koje su mi preneli majstor Palaemon i majstor Gerlous neposredno pre mog unapređenja, na gozbi Svete Katerine, u rang kalfe. Ali otkriću jednu od tih tajni sada, zato što ono, što sam na jezeru Diuturni uradio, ne može biti shvaćeno ako se ta tajna ne razume. A tajna se sastoji naprosto u tome što smo mi mučitelji poslušni. U celom uzvišenom poretku državne politike, u toj piramidi sazdanoj od mnogobrojnih života, koja je viša od Dvorca sa zvonom, viša od Zida Nesusa, viša od planine zvane Tifon, u piramidi koja se proteže od autarha na Feniksovom tronu do najsmernijeg ćatice koji škrabuca u službi najnepoštenijeg trgovca - dakle, do sbodobe koja je niža i od najbednijeg prosjaka - mi smo jedini zdrav kamen. Niko nije zaista poslušan, ako nije spreman da učini, iz poslušnosti, i nezamislive stvari; a niko ne pristaje da radi to nezamislivo, niko osim nas.
     Kako bih mogao ne dati Inkreatoru ono što sam dobrovoljno autarhu dao kad sam Katarini odrubio glavu?

32. KA DVORCU

     Preostala ostrva su se sada razdvojila; iako su između njih krstarili čamci, iako su, štaviše, sa svake grane polazila, nadimajući se, jedra, nisam se mogao oteti utisku da smo nepokretni pod redovima oblaka koji su nebom tekli, a da je naše kretanje samo poslednji privid jedne zemlje koja se davi.
     Mnoga od onih plovećih ostrvaca koja sam ranije toga dana video ostavljena su iza nas da posluže kao utočišta za žene i decu. Ukupno je samo šest ostrvaca plovilo ka dvorcu, a ja sam stajao na najvišem mestu najvećeg, L-Libiovog ostrvca. Na njemu je, osim tog starog čoveka i mene, bilo još sedam boraca. Na ostalim ostrvcima po četvorica ili petorica. Imali smo i tridesetak čamaca i u svakome po dva ili tri borca.
     Nisam se zavaravao da su naših stotinu ljudi, sa svojim noževima i harpunima, neka zastrašujuća sila; petorica ili šestorica Abdiesusovih dimarha bi to rasterali kao plevu. Ali to su bili moji sledbenici, a kad vodiš ljude u bitku, to je osećanje koje se ni sa čim drugim ne može uporediti.
     Na vodama jezera nije se video ni najmanji treptaj svetlosti, izuzev zelenog, odraženog svetla koje je padalo sa mirijade listova Mesečeve šume, udaljene pedeset hiljada liga. Navodile su me te vode na pomisao o čeliku, uglačanom i podmazanom. Vetar je bio slab, nije stvarao nikakvu penu na talasima, nego ih je samo podgurivao; a talasi su bili dugački i niski, kao metalni brežuljci.
     Posle nekog vremena jedan oblak je zaklonio Mesec i ja se, nakratko, zapitah da li će jezerci u mraku izgubiti orijentaciju. Međutim, oni svojim plovilima nastaviše da rukuju kao da je blistavo podne; osim toga, iako su ostrvca i čamci često bili u međusobnoj blizini, ja tokom celog tog putovanja nisam video nijedan slučaj ma i najmanje opasnosti da se sudare.
     Biti prevožen tako kao što sam ja bio, pri zvezdanoj svetlosti i u tami, u središtu mog sopstvenog arhipelaga, bez ikakvog zvuka osim šapata vetra i zamakanja lopatastih dvoručnih vesala koja su se dizala i spuštala pravilno poput kuckanja časovnika, voziti se bez ikakve kretnje koju bi čovek mogao da oseti, osim blagog izdizanja i spuštanja zbog talasa - to je moglo biti umirujuće, čak i uspavljujuće, jer umoran sam bio, mada sam nešto malo odspavao pre nego što smo krenuli; međutim, oštra hladnoća noćnog vazduha i pomisao na ono što smo nameravali da učinimo održavali su me u budnom stanju.
     Ni L-Libio ni ma ko drugi od ostrvljana nije bio u stanju da mi obezbedi više od najmutnijih obaveštenja o unutrašnjosti zamka koji je trebalo da zauzmemo na juriš. Postojala je glavna zgrada i postojao je bedem oko nje. Da li je ta glavna zgrada pravo tvrđavsko središnje zdanje - što će reći, utvrđena kula dovoljno visoka da na bedeme gleda odozgo - to pojma nisam imao. A nisam znao ni da li postoje još kakve zgrade osim glavne (recimo, neko izdvojeno utvrđenje), da li je bedem ojačan kulama ili kulicama i koliko bi branilaca moglo biti. Izgradnja zamka trajala je, uz upotrebu mesne radne snage, dve ili tri godine; nije to mogao, dakle, biti dvorac onako zastrašujući kao što je Acies; ali i nešto sa četvrtinom snage Aciesa bilo bi za nas neosvojivo.
     Bio sam potpuno svestan toga koliko sam slabo opremljen da predvodim jedan takav pohod. Nijednu bitku nisam nikad u životu ni video, a kamoli u njoj učestvovao. Moje poznavanje vojnog neimarstva poticalo je od toga što sam u Citadeli odgajen i što sam ovlaš razgledao utvrđenja Traksa; a ono što sam znao - ili zamišljao da znam - o taktici bilo je napabirčeno čitanjem jednako ovlašnim. Prisetih se kako sam se, kao dečko, u nekropolisu - gradu mrtvih, igrao rata, kako smo imali svoje kobajagi okršaje, sa drvenim mačevima, i od te misli mi je, maltene, pripala muka. Ne zato što bih se nešto mnogo plašio za svoj život, nego zato što sam znao da bi jedna moja greška mogla izazvati pogibiju većine ovih neukih i nedužnih ljudi koji su od mene očekivali vođstvo.
     Nakratko zasija opet Mesec, preko koga su promicali crni obrisi jednog jata roda. Obalu sam sagledao kao traku gušće noći na obzorju. Jedna nova masa oblaka odseče tu svetlost, a kapljica vode me udari po licu. Zbog te kapljice osetih nenadano veselje, ne razumevajući razlog - a razlog je nesumnjivo bio taj što sam se nesvesno prisetio kako je napolju padala kiša one noći kad sam odbio alzabov napad. Možda sam, takođe, pomislio i na one ledene vode koje kuljaju iz ulaza u rudnik čovekomajmuna.
     Ipak, ostavljajući po strani sve te slučajne primisli, postojala je činjenica da je kiša mogla biti pravi blagoslov za nas. Nismo imali lukove; ako bi ona pokvasila kanape lukova naših protivnika, utoliko bolje. Svakako bi onemogućila i upotrebu onih "kuršuma sile" koje je hetmanov strelac bio ispaljivao. Osim toga, kiša bi doprinosila uspehu napada koji bi se zasnivao na prilaženju krišom, a ja sam odavno zaključio da naš napad može imati nekakve nade za uspeh jedino ako se prišunjamo neopazice.
     Bio sam zadubljen u planiranje kad se oblaci opet razbiše i ja videh da plovimo kursom koji je uporedan sa obalom; a obala se sastojala od litica koje su se dizale desno od nas. Ispred nas, u jezero je zadiralo jedno poluostrvo, sačinjeno od stenja još višeg; odoh do prednje tačke našeg ostrva i zapitah čoveka koji je tamo bio postavljen da li se zamak nalazi na poluostrvu. On odmahnu glavom i reče: "Obilazimo."
     Tako smo i učinili. Odvezaše, pa za druge grane zavezaše, donje vrhove svih jedara. Daščane branike, kamenjem otežane, spustiše u vodu sa jedne strane ostrva, a trojica navališe na gredu krme da je okreću. Pade mi na um da je L-Libio svakako naredio da kopnu priđemo na ovaj način kako bismo izmakli pažnji onih stražara koji, možda, motre na vode jezera. U tom slučaju morali smo se opet naći u opasnosti da budemo primećeni onog časa kad to poluostrvo više ne bude između dvorca i naše malene flote. Takođe mi pade na um sledeća misao: pošto se graditelj nije opredelio da svoje utvrđenje postavi na taj visoki krš, koji je sada, dok smo plovili oko njega, izgledao gotovo neosvojivo, to bi moglo značiti da je našao neko još bezbednije mesto.
     Onda smo obišli najistureniju tačku poluostrva i ugledali svoje odredište, jedva četiri lanca daleko niz obalu - jedno stenovito uzdignuće, od tog poluostrva i više i strmije, a na njegovom vrhu tvrđavski zid, sa pravom tvrđavskom kulom u sredini, ali kulom koja kao da je imala nemogući oblik ogromne pečurke.
     Gledao sam, ne verujući svojim očima. Od velikog, vitkog središnjeg stuba, za koji sam bio siguran da je obla kula od ovdašnjeg kamena, širio se metalni sklop u obliku sočiva, deset puta većeg prečnika i, činilo se, podjednako stamen kao i sama kula.
     Svuda oko našeg ostrvca ljudi su u čamcima i na drugim ostrvcima šaputali između sebe i jedan drugome pokazivali prstom prema kuli. Činilo se da je taj neverovatni prizor novost i za njih u istoj meri kao i za mene.
     Izmagličasta svetlost Meseca, poljubac mlađe sestrice upućen licu umiruće starije, obasjavala je gornju površinu tog ogromnog diska. Ispod njega su, u gustoj senci njegovoj, postojale iskrice narandžaste svetlosti. One su se kretale, klizile su gore-dole, ali tako sporo da sam ja njihovog kretanja postao svestan tek posle nekog vremena. Najzad se jedna tačka svetlosti podigla toliko da se činilo da se nalazi tik ispod diska; tada je nestala. Neposredno pre nego što smo dospeli do obale, druge dve se pojaviše na istom mestu.
     Jedna majušna plaža ležala je u senci litice. L-Libiovo ostrvce se, međutim, nasukalo pre nego što smo do plaže stigli; morao sam još jednom da skočim u vodu, ovoga puta držeći Terminus Est iznad glave. Srećom, nije bilo velikih talasa, a kiša, iako je i sad pretila, još nije počinjala. Pomogao sam nekima od jezeraca da izvuku svoje čamce na obalski krupni šljunak; drugi su vezivali ostrvca za stene pomoću debele užadi od upletenih žila.
     Posle mog putovanja kroz planine, uzana, nepouzdana staza kojom pođoh bila bi laka da je nisam morao savladavati po mraku. A ovako, činilo mi se da bih radije još jednom išao onom silaznom putanjom duž zakopanog grada, prema Kesdoinoj kući, mada je taj put bio pet puta duži, nego ovom uzlaznom.
     Kad smo stigli do vrha, bili smo još na izvesnoj udaljenosti od zida, koji je od nas bio zaklonjen šumarkom kržljavog zimzelenog drveća. Sakupio sam ostrvljane oko sebe i postavio im pitanje - retoričko - da li znaju odakle je došao taj nebeski brod koji se našao iznad zamka. A kad su me uverili da ne znaju, ja im rekoh da ja znam (što je bilo tačno, jer me je Dorkas upozorila na njih, mada nikad ranije nisam tako nešto video) i da će, zbog njegove prisutnosti, biti bolje da ja izvidim situaciju pre nego što navalimo.
     Niko nije progovarao, ali sam bio svestan njihovog osećanja bespomoćnosti. Do maločas su verovali da su našli junaka koji će ih predvoditi, a sad, evo, vide da će ga izgubiti pre nego što bitka i počne.
     "Ući ću unutra ako budem mogao", rekoh ja. "Vratiću se do vas, ako to bude moguće, a za vas ću ostaviti onoliko otvorenih vrata koliko budem mogao."
     L-libio upita: "Ali, pretpostavimo da se ne možeš vratiti. Kad bude došao trenutak da isučemo noževe, kako ćemo to znati?"
     "Daću neki signal", rekoh i počeh naprezati mozak da smislim kakav bih signal mogao dati ako budem u nemogućnosti da iziđem iz te crne kule. "Mora biti da oni, u ovakvoj noći, imaju vatre. Pokazaću buktinju na nekom prozoru, pa ću je i baciti ako budem mogao, tako da ćete videti traku svetlosti u padu. Ako ne načinim nikakav signal i ako vam se ne budem mogao vratiti, možete pretpostaviti da su me zarobili - onda krenite u napad čim prva svetlost dotakne planine."
     Posle kratkog vremena stao sam pred kapiju zamka i počeo udarati velikim gvozdenim zvekirom, koji je imao oblik (koliko sam ja to mogao prstima osetiti) ljudske glave, o ploču od tog istog metala, u hrastovo drvo uglavljenu.
     Niko se nije odazvao. Čekao sam desetak dahova, onda ponovio kucanje. Iznutra sam čuo odjeke, prazna vibriranja nalik na podrhtavanje srca, ali nikakve glasove. Ona jeziva lica koja sam u autarhovom vrtu video ispunila su moj um, pa sam čekao, u strahu, da odjekne pucanj, iako sam znao da ja, ako hieroduli odluče da me upucaju - a sva energetska oružja dolazila su, u krajnjem sagledavanju, od njih - pucanj najverovatnije neću ni čuti. Vazduh je bio tako miran da se činilo da i atmosfera čeka sa mnom. Sa istoka se dovalja grmljavina.
     Konačno se začuše koraci, tako hitri i laki da sam maltene mogao pomisliti da su dečji. Jedan neodređeno poznati glas doviknu. "Ko je tamo? Šta ćeš?"
     A ja odgovorih: "Majstor Severijan iz Reda tragalaca za istinom i pokajanjem - dolazim kao ruka autarha, čija pravda je njegovim podanicima hleb."
     "Ma nije moguće!" uzviknu, širom otvarajući kapiju, doktor Talos.
     Jedan trenutak sam mogao samo zuriti u njega.
     "Pa pričaj, šta želi autarh od nas? Kad sam te poslednji put video, bio si na putu ka Gradu krivih noževa. Stiže li ikad do njega?"
     "Autarh je želeo da zna zašto su tvoji vazali ugrabili jednoga od njegovih slugu", rekoh. "Naime, mene. Ovim je bačena kudikamo drugačija svetlost na to pitanje."
     "I jeste! I jeste! Ali i sa naše tačke gledanja, razumeš. Nisam znao da si ti taj tajanstveni posetilac u Mureni. Siguran sam da ni jadni stari Boldanders nije znao. Uđi, pa ćemo popričati o tome."
     Zakoračih kroz kapiju u bedemu, a doktor, iza mene, gurnu tešku kapiju u zatvoreni položaj i položi rezu - a to je bila jedna gvozdena šipka - na njeno mesto.
     Rekoh: "Zapravo nema mnogo šta da se priča, ali mogli bismo početi sa jednim vrednim draguljem koji mi je silom oduzet i, koliko sam obavešten, poslat tebi."
     Međutim, još dok sam ovo govorio, moju pažnju je od tih reči odvukao, svojom ogromnošću, brod hierodula, koji se nalazio neposredno iznad moje glave, sad kad sam kroz bedem prošao. Gledajući uvis, ka njemu, dospeh do istog onog osećanja izmeštenosti koje me je ponekad obuzimalo kad sam gledao, kroz dvostruku krivinu lupe, dole; ispupčena donja strana tog broda imala je izgled nečeg što je tuđinsko ne samo svetu ljudskih bića nego i čitavom vidljivom svetu.
     "A, da", reče dr Talos. "Kod Boldandersa je tvoja đinđuva, rekao bih. Zapravo, bila je kod njega, pa ju je strpao negde. Siguran sam da će ti je vratiti."
     Iz unutrašnjosti te okrugle kule, koja je na sebi prividno (siguran sam da to ni u kom slučaju nije bilo stvarno moguće) nosila težinu čitavog broda, dopre slabašno jedan zvuk, usamljen, strašan, zvuk koji je mogao biti zavijanje vuka. Ništa slično tome nisam čuo još od kad sam iz naše kule Matahinske otišao; ali sam znao šta je to, pa rekoh doktoru Talosu: "Imaš zatvorenike ovde."
     Klimnuo je glavom. "Jeste. Bojim se da sam stvarno bio toliko zauzet danas da nisam stigao da nahranim te jadne stvorove." Neodređeno je mahnuo rukom prema brodu iznad nas. "Nadam se da ti ne smeta da se susrećeš sa kakogenima, Severijane? A to ćeš, bojim se, morati, ako ti je namera da se penješ gore i zatražiš od Boldandersa svoj dragulj. Boldanders je tamo, razgovara s njima."
     Rekoh da nemam ništa protiv takvih susreta. Ali, dok sam to izgovarao, u sebi sam, bojim se, zadrhtao.
     Doktor se osmehnu, pokazujući iznad svoje crvene brade red onih oštrih, blistavih zuba koje sam tako dobro pamtio. "Divno ti je to. Oduvek si ti bio jedna divno bespredrasudna osoba. Ako se mogu tako izraziti, svojom obukom si, pretpostavljam, pripremljen da sa svakim bićem postupiš jednako."

33. OSIPAGO, BARBATUS I FAMULIMUS

     Kao što često biva kod tih kula tipa "pele", ovde nije postojao nikakav ulaz na nivou tla. Jedno usko, strmo stepenište, bez ikakve ograde, vodilo je do jednako uskih vrata, nekih deset lakata iznad pločnika kojim je dvorište bilo prekriveno. Ova su vrata već stajala otvorena i ja sa oduševljenjem primetih, posle našeg prolaska, da ih doktor Talos nije za nama zatvorio. Prođosmo kroz jedan kratki hodnik koji je, nesumnjivo, bio samo debljina zida kule i uđosmo u jednu dvoranu koja je ostavljala utisak (kao i sve ostale dvorane koje sam u toj kuli video) da zaprema celokupni postor raspoloživ na svome spratu. Bila je ispunjena mašinama koje su izgledale bar isto onoliko stare koliko i mašine koje smo imali u Matahinki, kod kuće, ali o namenama ovih ni nagađati nisam umeo. Na jednoj strani ove sobe postojalo je drugo stepenište, takođe uzano, koje je vodilo na gornji sprat, a na suprotnoj strani stajao je mračni stepenišni bunar kojim se moglo sići u to mesto, ko zna kakvo, gde je urlajući zatvorenik bio zatočen; čuo sam, naime, njegov glas kako doplovljava iz crnih ustiju tog stepeništa.
     "Ovaj je poludeo", rekoh ja, pokazujući naginjanjem glave ka tom mestu.
     Dr Talos potvrdno klimnu glavom. "Većina njih je poludela. Bar većina onih koje sam ja pregledao. Ja im dajem preparate smućene od crne čemerike, ali ne mogu reći da se zapaža neko veliko poboljšanje."
     "Mi smo na trećem nivou naše ublijete takve klijente čuvali, jer smo zakonskim začkoljicama bili prisiljeni da ih zadržavamo kod sebe; naime, vidiš, ima ko da nam ih preda, ali posle nema nikoga ko je na vlasti, a ko bi bio voljan da odobri da oni budu pušteni."
     Doktor me je vodio prema uzlaznom stepeništu. "Saosećam sa vašim nevoljama."
     "Oni su kod nas, vremenom, umirali", nastavio sam uporno. "Ili od posledica naših ekskrucijacija, ili iz drugih razloga. Nikakav stvarni cilj nije postizan njihovim ostankom u zatočeništvu."
     "Pretpostavljam da nije. Obrati pažnju na ovu spravu sa kukom. Ona pokušava da te uhvati za ogrtač."
     "Onda, zašto čuvaš ovoga? Nisi zakoniti zadržavalac, svakako ne u onom smislu kao mi."
     "Pa valjda zbog delova. Glavnina ovog krša služi Boldandersu za to." Doktor Talos se sada, sa jednom nogom na prvom stepeniku, okrete da me pogleda. "Sad imaj u vidu da treba dobro da se ponašaš. Oni, znaš, ne vole da ih neko naziva kakogenima. Kad im se obraćaš, koristi ona imena kojima će se oni ovog puta predstaviti, pa ma kako glasila, i ne pominji sluz. Zapravo, ne pominji ništa neugodno. Jadni Boldanders je toliko truda uložio da popravi odnose s njima, posle onog slučaja kad je izgubio prisebnost u Kući Apsoluta. Ako ti sad pokvariš sve, neposredno pre njihovog odlaska, to će ga stvarno zgromiti."
     Obećah da ću se ponašati krajnje diplomatski.
     Znajući da taj brod lebdi iznad kule, pretpostavio sam da će se Boldanders i zapovednici broda nalaziti u najvišoj sobi. Pretpostavio sam pogrešno. Dok smo se peli stepeništem, čuo sam mrmor glasova, a onda duboke tonove diva, koji su zvučali, kao i toliko puta dok sam sa njim putovao, kao da se u daljini obrušava neki ruševni zid.
     I u ovoj dvorani su bile mašine. Ali su ove, mada možda podjednako stare kao one dole, odavale utisak da su spremne za rad; štaviše, i utisak da stoje jedna sa drugom u nekom logičnom, mada nerazumljivom odnosu, kao aparati u Tifonovoj dvorani. Boldanders i njegovi gosti nalazili su se na udaljenijem kraju dvorane; tamo se njegova glava, tri puta veća od glave ma koga običnog čoveka, uzdizala nad gužvu metala i kristala kao glava nekog tiranosaura nad lisnate krošnje šume. Dok sam išao ka njima, videh da pod jednim zvonastim poklopcem, u treperavoj svetlosti, leže ostaci tela neke mlade žene koja je mogla biti Pijina sestra. Trbuh joj je bio rasečen i otvoren, a pojedini organi izvađeni iz stomaka i raspoređeni oko tela. Činilo se da je leš u ranim fazama raspadanja, međutim njene usne su se pomicale. U trenutku dok sam pored nje prolazio, oči joj se otvoriše, a onda se opet sklopiše.
     "Došlo društvo!" pozva doktor Talos. "Nećeš pogoditi ko je."
     Divova glava se polako okrete ka meni; pogledao me je, međutim sa isto onoliko neshvatanja kao i kad ga je dr Talos probudio prvoga jutra u Nesusu.
     "Boldandersa poznaješ", nastavi doktor, obraćajući se sada meni, "ali moram te predstaviti našim gostima."
     Trojica ljudi, ili, bar, stvorenja nalik na ljude, skladno ustadoše. Jednoga bih, da je bio ljudsko biće, opisao izrazima "mali i debeo". Druga dvojica su bila za dobru glavu viša od mene, visoki poput aristokrata. Maske na glavama sve trojice davale su im lica rafiniranih sredovečnih ljudi, misaonih i otmenih; ali bio sam svestan da kroz očne proreze na maskama one dvojice visokih gledaju oči veće od ljudskih, a da ona niža prilika nema oči uopšte, već samo tamu, vidljivu u očnim prorezima. Sva trojica bejahu u belo obučena.
     "Vaše obožavanosti! Evo našeg velikog prijatelja, majstora Severijana iz esnafa mučiteljskog. Majstore Severijane, dozvolite da predstavim časne hierodule Osipagoa, Barbatusa i Famulimusa. Ove uzvišene osobe ulažu trud da ugrade mudrost u ljudsku rasu - koja ovde ima dvojicu predstavnika, a to ste Boldanders i, od ovog trenutka, ti."
     Ono biće, koje je Talos predstavio imenom Famulimus, progovori. Glas je taj mogao biti sasvim ljudski, osim što je bio zvonkiji i muzikalniji od ijednog stvarno ljudskog glasa koji je ikad dopro do mog sluha, zbog čega sam imao, maltene, osećaj da slušam govor nekog gudačkog instrumenta koji je oživeo. "Dobro došao", zapeva taj glas. "Nema za nas veće radosti nego da pozdravimo tebe, Severijane. Ti nam se iz učtivosti klanjaš, ali mi ćemo i kolena saviti." I on i ostala dvojica nakratko kleknuše.
     Ništa, baš ništa što bi oni mogli reći ili učiniti ne bi me tada u većoj meri iznenadilo; bio sam odveć zatečen iznenađenjem da odgovorim na ma koji način.
     Onaj drugi visoki kakogen, Barbatus, progovori na način kako bi to mogao učiniti neki dvorjanin rešen da popuni neprijatnu prazninu koja je u razgovoru nastala. Njegov glas bio je dublji od Famulimusovog i činilo se da u sebi ima nečeg vojničkog. "Dobro si došao ovde - veoma dobro došao, kao što je moj dragi prijatelj rekao i kao što smo svi pokušali da nagovestimo. Ali tvoji prijatelji moraju ostati napolju dokle god smo mi ovde. Ti to, naravno, znaš. A ja to pominjem samo forme radi."
     Treći kakogen progunđa tonom tako dubokim da ga je čovek mogao pre osetiti nego čuti: "Nije to važno", i kao da se plaši da bih ja mogao primetiti prazne očne proreze njegove maske, okrete se i poče demonstrativno zuriti kroz uski prozor koji se iza njega nalazio.
     "Pa, onda, možda i nije važno", reče Barbatus. "Osipago, ipak, zna najbolje."
     "Ti ovde imaš prijatelje, a?" prošaputa doktor Talos. Jedna od njegovih neobičnih osobina sastojala se u tome što se grupi ljudi gotovo nikad nije obraćao na način kako to većina ljudi čini, nego je ili govorio samo jednom pojedincu u toj grupi, maltene kao da je sa njim nasamo, ili se postavljao govornički, kao da se obraća hiljadama slušalaca.
     "Neki od ostrvljana mi dadoše pratnju", rekoh ja, nastojeći da stvari okrenem tako da se pojave u najpovoljnijoj svetlosti. "Sigurno znaš za njih. Stanuju na plutajućim masama vodenog bilja u jezeru."
     "Dižu se na bunu protiv tebe!" reče dr Talos divu. "Upozorih te da će do toga doći." On pojuri ka prozoru kroz koji je, činilo se, gledalo i biće zvano Osipago; ramenom odgurnu Osipaga u stranu i poče piljiti u noć. Onda se okrete ka tom kakogenu, dograbi ga za šaku i poljubi je. Sasvim jasno se videlo da je ta šaka samo rukavica od nekog fleksibilnog materijala, obojenog da na meso nalikuje, a da se u rukavici nalazi nešto što nije šaka.
     "Ti ćeš nam pomoći, obožavanosti, zar ne? Imate fantasine u svome brodu, zacelo. Rasporedite duž zida razne užase samo jednom i mi ćemo biti bezbedni sledećih sto godina."
     Svojim sporim glasom Boldanders reče: "Severijan će biti pobednik. Zašto bi, inače, oni klekli pred njim? Doduše, on može poginuti, a mi možemo i ne poginuti. Ti, doktore, znaš kako oni postupaju. Kroz njihovu pljačku može doći i do širenja znanja."
     Dr Talos se jarosno okrete ka njemu. "A je li došlo ranije? Pitam ja tebe!"
     "A ko zna, doktore?"
     "Znaš ti da nije. Oni su iste onakve neuke, sujeverne životinje kakve su uvek i bile!" Opet se hitro okrenuo. "Uzvišeni hieroduli, odgovor mi dajte. Vi morate znati, ako iko zna."
     Famulimus načini jedan gest; nikad nisam bio svesniji nego u tom trenutku istine iza njegove maske, jer taj njegov pokret ne bi nijedna ljudska ruka mogla izvesti. Bio je to, inače, jedan pokret bez značenja, koji nije prenosio ni slaganje, ni neslaganje, ni razdraženost, ni utehu.
     "Neću govoriti o svim onim stvarima koje znaš", reče on. "Da su oni kojih se plašiš naučili da te savladaju. Može biti istina da su još i sad jednostavni; ipak, nešto odneto kući može ih mudrima učiniti."
     Obraćao se doktoru, ali ja se više nisam mogao uzdržati, pa rekoh: "Mogu li zapitati o čemu govorite, sire?"
     "Govorimo o vama, o svima vama, Severijane. Sad vam štetu ne može naneti da ja govorim."
     Barbatus ubaci: "Samo ako to ne činite odveć olako."
     "Postoji jedna oznaka koju upotrebe na svetu nekom, pa tu naš istrošeni brod nađe odmor najzad. To je zmija sa po jednom glavom na svakom kraju. Jedna glava je mrtva, a druga je grize."
     Ne okrećući se od prozora, Osipago reče: "To je ovaj svet, mislim."
     "Nema sumnje, Kamoena može otkriti svoj dom. Ali, ipak, nije važno ako to znate. Razumećete me jasnije. Živa glava predstavlja uništenje. Ona koja ne živi izgradnju. Prva se drugom hrani i hraneći se ishranjuje svoju hranu. Mogao bi pomisliti, dečko - ako prva umre, mrtva, neimarska stvar bi pobedila, pretvarajući svog blizanca u stvar sada poput sebe. Istina je da bi obe brzo istrunule."
     Barbatus reče: "Kao što se to često dešava, moj dobri prijatelj nije baš jasan. Pratite li šta hoće kazati?"
     "Ja ne!" saopšti doktor Talos besno. Okrete se kao da mu se zgadilo, pa pohita niz stepenište.
     "To ne mari", reče Barbatus, "jer prati njegov gospodar."
     Zastade kao da čeka da Barbatus ove njegove reči opovrgne, onda nastavi, govoreći i dalje meni. "Naša je želja, vidiš, da unapredimo, a ne da nametnemo mišljenje vašoj rasi."
     "Jezerski narod da unapredite?" upitah.
     Za sve to vreme jezerske vode su mrmljale svoj noćni jad kroz prozor. Sa tim zvukom kao da se stopi glas Osipaga, koji reče: "Vas sve..."
     "Znači, istina je! Ono što su toliki mudraci naslućivali. Vi nas nadzirete, a tokom epoha naše istorije, epoha koje su vama morale izgledati samo kao dani, vi ste nas dizali iz divljaštva." U svome poletu, izvukao sam smeđu knjigu, još unekoliko vlažnu od kvašenja koje joj se, mojom krivicom, dogodilo ranije toga dana, iako je bila umotana u nauljenu svilu. "Evo, da vam pokažem šta ovde kaže: 'Čovek, koji mudar nije, ipak jeste predmet mudrosti. Ako mudrost nalazi da joj je on podesan predmet, da li je za njega mudro svojoj se gluposti podsmevati?' Tako nekako."
     "Grešiš", reče mi Barbatus. "Epohe su eoni za nas. Moj prijatelj i ja bavimo se tvojom rasom manje vremena nego što iznosi tvoj životni vek."
     Boldanders reče: "Ove stvari žive samo po dvanaestak godina, kao psi." Njegov ton mi je kazao više nego što je ovde napisano, jer je svaka reč padala kao kamen bačen u neku duboku cisternu.
     Rekoh: "To ne može biti."
     "Vi ste rad za koji živimo", objasni Famulimus. "Taj čovek koga zoveš Boldandersom živi da uči. Mi gledamo da on nakuplja znanje prošlo - tvrde činjenice kao semenke da mu snagu daju. Vremenom će on umreti od ruku koje ne nakupljaju, ali umreti sa nekom malom dobiti za vas sve. Misli o drvetu koje cepa stenu. Skuplja vodu i sunčevu životodavnu toplinu... i sve životne stvari za svoju upotrebu. Vremenom umre i trune da obuče zemlju, koju je njegovo sopstveno korenje napravilo od kamena. Kad nema više senke njegove, niknu semenke nove; vremenom šuma buja tamo gde je stajalo."
     Doktor Talos se opet pojavi iz stepenišnog bunara, pljeskajući lagano i podrugljivo.
     Upitah: "Znači, vi ste im ostavili ove mašine?" Govoreći, bio sam oštro svestan da ta žena izvađene utrobe mumla ispod svog stakla, negde iza mene; bila je to pojava koja svojevremeno ne bi ni najmanje zasmetala Severijanu mučitelju.
     Barbatus reče: "Ne. Ove je on našao, ili sazdao sam. Famulimus je rekao da je hteo da uči, a mi smo gledali da to radi, a ne da mu dajemo pouke. Mi ne učimo nikog ničemu, a trgujemo samo onim spravama koje su odveć složene da ih umnožavaju ljudi vaši."
     Doktor Talos reče: "Ova čudovišta, ove avetinje, ne pomažu nam ni najmanje. Video si ih - znaš šta su. Kad je moj jadni pacijent podivljao i zaleteo se među njih u pozorištu u Kući Apsoluta, umalo da ga ubiju svojim pištoljima."
     Div se pomače u svojoj ogromnoj fotelji. "Nema potrebe da glumiš saosećanje, doktore. Loše ti stoji. Glumiti budalu, pred njihovim pogledima..." Njegova ogromna pleća se podigoše i spustiše. "Nije trebalo da dopustim da me to savlada. Oni su se sad saglasili da zaborave."
     Barbatus reče: "Mogosmo lako ubiti tvog tvorca te noći, kao što znaš. Pekli smo ga samo koliko je bilo potrebno da skrenemo njegove navale."
     Prisetih se šta mi je džin rekao kad smo se rastajali u gori, onostran autarhovih vrtova - da je on doktoru gospodar. Sad, pre nego što sam imao vremena da razmislim šta to činim, dograbih doktora za šaku. Njegova koža je ostavljala osećaj da je topla i živa koliko i moja, mada neobično suva. Sledećeg trenutaka on istrže šaku iz moje.
     "Šta si ti?" postavih pitanje, a kad mi doktor ne dade nikakav odgovor, okrenuh se bićima koja su sebe nazivala imenima Famulimus i Barbatus. "Jednom sam, gospodo, poznavao čoveka koji je samo delom bio od ljudskog mesa načinjen..."
     Umesto da mi odgovore, pogledali su ka Boldandersu; iako sam znao da su njihova lica samo maske, osetio sam snagu njihovog zahteva.
     "Homunkulus", zabrunda Boldanders.

34. MASKE

     Kiša je počela dok je on to izgovarao, hladna kiša koja je poput milion ledenih pesnica tukla po grubo obrađenim, sivim kamenim blokovima dvorca. Seo sam i stegao Terminus Est između kolena da mi se ne bi tresla.
     "Ja sam već zaključio", rekoh, trudeći se da pokažem što veću prisebnost, "da su ostrvljani, kad su mi govorili o jednom malom čoveku koji je platio za izgradnju ovog dvorca, mislili na doktora. Ali rekli su da si ti, džin, došao kasnije."
     "Taj mali bio sam ja. Doktor je došao kasnije."
     Ispred prozora jedan kakogen pokaza svoje košmarno, kapljuće lice, pa nestade. Može biti da je on preneo neku poruku Osipagu, ali ja ništa nisam čuo. Osipago, ne okrećući se, reče: "Rast ima i mane, mada je za vašu vrstu to metod jedini pomoću koga se mladost može povratiti."
     Doktor Talos skoči na noge. "Savladaćemo mi njih! On se sam predao u moje ruke."
     Boldanders reče: "Bio sam prisiljen. Nije bilo nikog drugog. Stvorio sam svog sopstvenog lekara."
     Šetajući pogledom između doktora i Boldandersa, nastojao sam da povratim mentalnu ravnotežu; nije bilo nikakvih promena u izgledu, niti u držanju, ni jednog ni drugog. "Ali on te tuče", rekoh. "Video sam."
     "Jednom sam te slučajno prisluškivao dok si se poveravao onoj manjoj ženi. Uništio si jednu drugu ženu koju si voleo. A ipak si bio njen rob."
     Dr Talos reče: "Moram ga prisiljavati na ustajanje, vidiš. Njemu je neophodno vežbanje, a to je deo onoga što ja za njega činim. Rečeno mi je da autarh - čije je zdravlje sreća njegovih podanika - ima u svojoj odaji za spavanje jedan izohronon, poklon od nekog drugog autarha, koji živi onostran ruba sveta. Može biti da je to gospodar ove gospode ovde. Ne znam. U svakom slučaju, on se boji da mu neko ne stavi bodež pod grlo, pa ne pušta nikog blizu sebe kad spava, a ovaj aparat mu kazuje koliko je noćnih smena vremena minulo. Kad dođe zora, aparat ga budi. Pa kako to može biti da on, gospodar Komonvelta, dozvoljava da jedna obična mašina uznemirava njegov san? Boldanders je, kao što ti je rekao, stvorio mene da mu budem lekar. Severijane, poznaješ me već neko vreme. Da li bi ti rekao da sam mnogo zahvaćen odvratnim porokom lažne skromnosti?"
     Odmahujući glavom, uspeo sam i da se osmehnem.
     "Onda ti moram reći da za svoje vrline, one koje imam, nisam zaslužan ja. Boldanders je, mudro, uredio da budem sve što on nije, da bih bio protivteža njegovim nedostacima. Na primer, nisam ljubitelj novca. Za pacijenta je odlično ako je lekar takav. Takođe, odan sam svojim prijateljima, zato što je on prvi od njih."
     "Ipak", rekoh, "uvek sam se sa zaprepašćenjem pitao zašto te on ne ubije." U sali je bilo toliko hladno da sam čvršće pritegao ogrtač oko sebe, iako sam verovao da sadašnji varljivi mir neće još dugo potrajati.
     Kolos reče: "Mora biti da znaš zašto držim svoj temperament pod uzdom. Video si me kad sam tu kontrolu izgubio. Da oni tamo sede i gledaju me kao da sam medved na lancu..."
     Doktor Talos ga pipnu po šaci; u tom gestu je bilo nečeg ženstvenog. "U pitanju su njegove žlezde, Severijane. Endokrini sistem i tireoidea. Mora se tako pažljivo upravljati svim tim, inače bi on rastao suviše brzo. Osim toga, moram paziti i da mu se, od njegove sopstvene težine, ne polome kosti, a moram i na hiljadu drugih stvari paziti."
     "Mozak", potmulo reče div. "Mozak je od svega najgori i najbolji."
     Rekoh: "Da li ti je Kandža pomogla? Ako nije, možda hoće, u mojim rukama. Ona je za mene učinila više, i to u kraćem roku nego što je tokom mnogih leta učinila za Pelerinke."
     Pošto Boldandersovo lice nije pokazalo nikakav znak shvatanja, dr Talos reče: "On misli na onaj dragulj koji su ribari poslali. Taj, navodno, postiže čudesna izlečenja."
     Na to Osipago konačno okrete lice ka nama. "Kako je to zanimljivo. Imate ga ovde? Možemo li ga videti?"
     Doktor poče šetati brižnim pogledom od kakogenove bezizrazne maske do Boldandersovog lica i nazad, govoreći za to vreme: "Molim te, obožavanosti, to nije ništa. Komad korunda."
     Tokom svog vremena koje je proteklo od kad sam ušao na ovaj nivo kule nijedan od kakogena se nije pomakao za više od jednog lakta kroz prostoriju; sada Osipago priđe mojoj stolici, koracima pačijim i kratkim. Mora biti da sam uzmakao od njega, jer on reče: "Ne treba da me se plašiš, iako mi tvojoj vrsti mnogo nažao činimo. Hoću da čujem o toj Kandži, za koju nam kaže homunkulus da je samo mineralni uzorak."
     Čuvši te njegove reči, pobojao sam se da bi on i njegovi kompanjoni mogli uzeti Kandžu od Boldandersa i odneti je u svoj dom, iza vakuuma, ali sam razmišljao i ovako: oni to neće moći ako ga prvo ne prisile da je pokaže, a ako ga budu prisilili, možda ću ja imati priliku da Kandžu uzmem za sebe, priliku koja mi se, bez toga, možda neće ukazati. Zato ispričah Osipagu o svim onim stvarima koje je Kandža postigla dok sam je ja čuvao - o ulanu na drumu, o čovekomajmunima i o svim drugim emanacijama njene moći koje sam ovde već zabeležio. Dok sam govorio, džinovo lice postajalo je sve tvrđe, a doktorovo, rekao bih, sve zabrinutije.
     Kad sam završio, Osipago reče: "A sad, moramo videti i to čudo samo. Iznesi ga, molim te." Boldanders ustade i pruži korake preko sale, čineći da pokraj njega tako krupnog sve njegove mašine izgledaju kao igračke; najzad povuče ladicu jednog malog stola sa belom gornjom površinom i izvuče dragulj. Bio je u njegovoj šaci tuplji nego što sam ga ikad video; mogao je biti i komad plavog stakla.
     Kakogen uze dragi kamen od njega i podiže ga svojom obojenom rukavicom u vazduh, ali ne okrećući pri tome lice nagore da ga pogleda, kao što bi čovek učinio. Gore su se nalazile žute svetiljke, iz kojih je svetlost izrastala nadole; Kandža kao da je tu svetlost uhvatila, jer u njoj je sevnula čistom azurnom bojom. "Vrlo divno", reče on. "I krajnje zanimljivo, iako dela ovome pripisana ovo nisu mogla izvesti."
     "Očigledno", otpeva Famulimus i načini još jedan od tih gestova koji su me toliko podsećali na kipove u vrtovima autarhovim.
     "To je moje", rekoh im. "Obalski narod mi je to silom oteo. Mogu li sada dobiti tu stvar nazad?"
     "Ako je tvoje", reče Barbatus, "odakle ti?"
     Pristupih zadatku da opišem svoj susret sa Agijom i razaranje oltara Pelerinki, ali me on prekide.
     "Sve to je prazno umovanje. Nisi ti video taj dragulj na oltaru, a nisi ni video ženinu ruku kad ti ga je dala, ako uopšte jeste. Odakle ti?"
     "Našao sam ga u jednoj pregradi u mojoj jahačkoj torbici, ovoj na opasaču." Činilo se da nisam imao šta drugo da kažem.
     Barbatus se okrete od mene, kao da je razočaran. "A ti..." Pogledao je ka Boldandersu. "Osipago sada ima taj dragulj, a dobio ga je od tebe. Odakle tebi?"
     Boldanders zagudi: "Videli ste me. Iz ladice tog stola."
     Kakogen je klimnuo glavom na taj način što je šakama pomakao masku dole pa gore. "Eto vidiš, onda, Severijane, njegovo polaganje prava na vlasništvo postalo je jednako dobro kao tvoje."
     "Ali dragulj je moj, a ne njegov."
     "Nije naš zadatak između vas da sudimo; to ćete morati rešiti kad mi odemo. Ali pitaću iz radoznalosti, koja muči čak i tako čudna bića za kakva nas vi smatrate - Boldanderse, hoćeš li to zadržati?"
     Div odmahnu glavom. "Ne bih želeo da čuvam takav spomenik praznoverju u svojoj laboratoriji."
     "Onda ne bi trebalo da bude mnogo teškoća u postizanju razrešenja", proglasi Barbatus. "Severijane, da li bi voleo da gledaš uzletanje našeg plovila? Boldanders uvek dođe da nas isprati; on, doduše, nije tip koji bi uživao u prizorima veštačkim ili prirodnim, ali meni lično se čini da je to nešto što mora biti vredno da se vidi." Okrete se na drugu stranu, podešavajući svoju belu odeždu.
     "Obožavani hieroduli", rekoh, "ja bih to veoma rado gledao, ali želim nešto da vas pitam pre nego što odete. Kad sam stigao, rekli ste da za vas nema veće radosti nego da me vidite, pa ste i kleknuli. Da li ste stvarno mislili to što ste rekli, ili išta slično? Ili ste pogrešili, misleći da sam ja neko drugi?"
     Boldanders i doktor Talos su se digli na noge čim je kakogen prvi put pomenuo svoj odlazak. Sada su, iako je Famulimus ostao da sasluša moje pitanje, druga dvojica već krenula, udaljavajući se od nas; Barbatus se peo stepenicama koje su vodile ka spratu iznad nas, a Osipago je, još i sad noseći Kandžu, išao ne mnogo iza njega.
     Pođoh i ja, plašeći se da ne budem od Kandže razdvojen, a Famulimus pođe uz mene. "Iako nisi sada položio naš test, mislio sam ono što sam ti i rekao, ne manje." Njegov glas bio je kao muzika neke divne ptice, muzika koja premošćuje ponor dopirući iz neke šume nedostižne. "Koliko smo se često savetovali, vladaoče. Koliko često smo jedan drugome činili po volji. Vodene žene znaš, rekao bih. Zar da Osipago, zar hrabri Barbatus, zar i ja da budemo toliko manje razumni nego one?"
     Duboko sam udahnuo. "Ne znam šta hoćeš da kažeš. Ali imam osećanje, iz nekog razloga, da ste ti i tvoj rod, iako izgledate užasno, dobri. A da undinke to nisu, iako su toliko divotne, a ujedno i tako čudovišne da jedva mogu podneti da ih pogledam."
     "Je li čitav svet rat dobra i zla? Zar nisi pomislio da bi svet mogao biti i nešto više?"
     To nisam bio pomislio, do tada; zato sam mogao samo da zurim.
     "I, da li bi bio ljubazan da podnosiš moj izgled. Bez uvrede, mogu li skinuti ovu masku? Obojica znamo da je maska, a vrućina je. Boldanders je ispred nas, pa neće videti."
     "Ako ti je volja, obožavani", rekoh. "Ali zar mi nećeš reći..."
     Brzim zamahom jedne šake i načinom kao da mu to donosi olakšanje, Famulimus smače krinku. Lice koje je time otkrio nije ni bilo lice, bile su to samo oči u ravnoj gnjileži. Onda se šaka pomače još jednom na isti način, pa i taj lik pade. Ispod njega bila je ona čudna, smirena lepota koju sam video urezanu u lica pokretnih kipova u vrtovima Kuće Apsoluta, ali lepota od toga različita u onom smislu kako je lepota žive žene različita od realistične maske koja bi toj istoj ženi mogla biti stavljena posle smrti.
     "Zar se nikad nisi dosetio, Severijane", reče ona, "da bi onaj ko nosi jednu masku, mogao nositi još jednu? Ali ja, koja sam dve nosila, ne nosim tri. Nikakve nas više neistine ne razdvajaju sada, kunem se. Dodirni, vladaoče, prstima lice moje."
     Plašio sam se, ali ona dohvati moju šaku i podiže je do svog lica. Osećaj je bio da je to tkivo prohladno, ali živo, osećaj tačno suprotan od suve vreline doktorove kože.
     "Sve one čudovišne maske koje si video da nosimo samo su tvoji sugrađani na Urtu. Jedan insekt, jedna vrsta vodene zmijuljice, sada leprozni bolesnik na samrti. Sve vaša braća, mada se izmičete unazad kad ih vidite."
     Već smo bili blizu najvišeg sprata kule; povremeno smo gazili po ugljenisanom drvetu, zaostalom posle onog požara kojim su Boldanders i njegov lekar ranije bili isterani. Kad sam sklonio ruku sa njenog lica, Famulima opet namesti svoju masku. "Zašto to radite?" upitah.
     "Da biste nas mrzeli i svih nas se plašili. Koliko bi dugo, Severijane, da nije toga, obični ljudi trpeli vladavinu koja nije vaša? Nije nam volja da vašoj rasi ukrademo pravo da sama nad sobom vlada; zar autarh ne drži Feniksov tron time što štiti vašu vrstu od nas?"
     Osećao sam se kao pokatkad u planinama, kad sam se, prilikom buđenja iz sna, začuđeno pridizao u sedeći položaj i osvrtao, pa video zeleni mesec priboden vrhom jele za nebo i svečana lica planina, mrgodna ispod njihovih isprelamanih dijadema - umesto da ugledam sanjane zidove radne sobe majstora Palaemona, ili trpezariju našu, ili koridor sa ćelijama gde sam ispred Teklinih vrata sedeo za stražarskim stočićem. Nekako izgovorih: "Pa onda, zašto si mi pokazala?"
     A ona odgovori: "Iako nas vidiš, mi tebe više videti nećemo. Naše prijateljstvo ovde počinje i ovde se završava, bojim se. Nazovi ovo poklonom dobrodošlice dobijenim od odlazećih prijatelja."
     Onda je doktor, ispred nas, energičnim pokretom otvorio vrata; bubnjanje kiše pretvorilo se u urlanje, a ja osetih kako u hladni, mrtvački vazduh kule prodire struja lednog, ali živog spoljašnjeg vazduha. Boldanders se morao sagnuti i iskrenuti da bi se progurao kroz vrata i mene odjednom obuze uviđanje da će doći dan kad Boldanders ni ovako neće moći da prođe, ma kako se doktor Talos trudio oko njega - vrata će morati da budu proširena, a možda i stepenište, jer ako bi pao, on bi sigurno poginuo. Onda sam razumeo ono što me je ranije zbunjivalo: zašto su prostorije u toj njegovoj kuli tako ogromne, a tavanice u njima tako visoke. Zapitah se, dalje, kakvi li su, u stenama, lagumi gde on drži svoje od gladi umiruće zatvorenike.

35. SIGNAL

     Iako je, odozdo gledajući, čovek sticao utisak da brod leži na samom zdanju kule, to nije bilo tako. Sad se činilo da lebdi pola lanca, ili više, iznad nas - previsoko da bi pružio mnogo zaklona od kiše, zbog koje je glatka oblina brodskog korita svetlucala kao crni sedef. Dok sam zurio gore, ka njemu, nisam se mogao uzdržati od razmišljanja o jedrima koja bi takvo vozilo moglo raširiti da bi uhvatilo vetrove koji duvaju između svetova; a tada, baš kad sam se pitao da li je moguće da posada baš nikad ne virne dole da vidi nas, nas muške i ženske iz sveta sirena, nas neuke koji neko vreme šetaju po dnu ispod njihovog brodskog korita, pojavi se, odista, jedan od njih, i to izlazeći nadole, a glavom napred, kao veverica, obmotan narandžastom svetlošću, i pođe po koritu, prislanjajući šake i stopala uz njega, iako je bilo mokro toliko da nijedan kamen u reci ne može biti mokriji i uglačano kao sečivo Terminus Esta. Na sebi je imao masku one vrste koju sam često opisivao, ali sam sad znao da je to maska. Kad je video, dole, Osipagoa, Barbatusa i Famulimu, prestao se spuštati, a sledećeg trenutka jedna vitka linija, koja je takođe sijala žarećom narandžastom bojom, tako da se činilo da je konopac od svetlosti, bačena je odozgo, odnekud.
     "Sad moramo ići", reče Osipago Boldandersu i dade mu Kandžu. "Razmišljaj dobro o svim onim stvarima koje ti nismo rekli i pamti dobro ono što ti nije pokazano."
     "Hoću", reče Boldanders; glas mu je bio sumoran u tolikoj meri da ga sumornijeg nisam nikad čuo.
     Onda je Osipago uhvatio tu liniju i počeo kliziti po njoj, do mesta gde je ona zalazila iza krivine brodskog korita; tamo produži i on i nestade sa vidika. Ali činilo se, nekako, da on ne klizi nagore, nego zapravo nadole, kao da je taj brod jedan zasebni svet koji sve što mu pripada vuče k sebi slepom glađu, kako to Urt čini; a možda je, u stvari, posredi bilo samo to da je Osipago postao lakši od našeg vazduha, da bi bio kao mornar koji je sa svog broda skočio u more, te da bi izronio kao što sam ja izronio posle skoka iz hetmanovog brodića.
     Bilo kako bilo, Barbatus i Famulima pođoše za njim. Famulima je mahnula trenutak pre nego što ju je nadignuće korita zaklonilo od naših pogleda; nema sumnje da su doktor i Boldanders mislili da to ona njima želi da kaže zbogom; ali ja znadoh da je mahnula meni. Čitav jedan čaršav kiše udari me po licu, zaslepljujući me iako sam imao kapuljaču na glavi.
     U početku sporo, pa zatim sve brže i brže, brod se uzdizao i odmicao i najzad je nestao, ne kretanjem uvis, niti ka severu, jugu, istoku ili zapadu, nego smanjivanjem zbog toga što je zalazio u neki pravac ka kome ja, kad je otišao, više nisam mogao prstom upreti.
     Boldanders se okrete ka meni. "Čuo si ih."
     Ovo nisam razumeo, pa sam odgovorio: "Jeste, razgovarao sam sa njima. Doktor Talos me je i pozvao da to učinim kad mi je otvorio vrata na tvrđavskom zidu."
     "Nisu mi rekli ništa. Nisu mi pokazali ništa."
     "Njihovu lađu videti", rekoh ja, "i sa njima razgovarati - te stvari, zasigurno, ne možemo oceniti kao 'ništa'."
     "Oni mene gone napred. Uvek napred. Teraju me kao vola na klanje."
     Otišao je do bedema i zagledao se napolje, preko ogromnog prostranstva jezera, čije su se vode toliko od kiše usklobučale, da se činilo da je to more mleka. Merloni, uzdignuti grudobranski delovi između proreza kroz koje strelci treba da gađaju, bili su nekoliko pedalja viši od moje glave, ali je on na njih naslonio ruke kao na ogradu kakvog balkona, a ja videh plavi blesak Kandže u jednoj stisnutoj pesnici. Doktor Talos me povuče za ogrtač, mrmljajući da bi bolje bilo da uđemo i sklonimo se sa oluje, ali ja ne htedoh da pođem sa tog mesta.
     "Počelo je to mnogo pre nego što si ti rođen. U prvo vreme su mi pomagali, mada samo tako što su podsticali neke misli, postavljali pitanja. A, evo, sad samo nagoveštavaju. Sad samo dopuste da procuri da takva i takva stvar može biti urađena. Večeras nije bilo čak ni toga."
     Želeći da od njega zatražim da više ne uzima ostrvljane za svoje opite, ali ne znajući kako to da mu kažem, rekoh da sam video njegove eksplozivne metke koji su svakako prava divota, veoma veliko dostignuće.
     "Sodijum", reče on i okrete se da me pogleda; njegova ogromna glava uzdizala se ka mračnome nebu. "Ništa ti ne znaš. Sodijum, natrijum, to ti je jedna elementarna tvar koju more daje u beskrajnom izobilju. Misliš li ti da bih ja to ribarima dao da je išta više od igračke? Ne, moje veliko delo sam ja. Štaviše, ja sam svoje jedino veliko delo!"
     Doktor Talos prošaputa: "Pogledaj oko sebe - zar ne prepoznaješ ovo? Tačno je onako kako on kaže!"
     "Šta ti to znači?" uzvratih, takođe šapatom.
     "Dvorac? Čudovište? Čovek od nauke? Eto, tek sad mi je palo na um. Svakako ti je poznato da baš kao što epohalni događaji iz prošlosti bacaju svoje senke napred niz vekove, tako i sada, kad se Sunce primiče tami, naše sopstvene seni jure u prošlost da uznemiravaju snove ljudskog roda."
     "Ti si lud", rekoh. "Ili šalu zbijaš."
     "Lud?" potmulo reče Boldanders. "Ti si lud. Ti, sa tvojim fantazijama o teurgiji. Kako nam se, mora biti, sad smeju. Smatraju sve nas varvarima... Ja, koji sam tri ljudska veka proveo radeći naporno."
     Pružio je ruku i otvorio šaku. Sad je Kandža bleštala za njega. Posegnuh ka njoj, a on je iznenadnim pokretom baci. Kako je sevala, u toj kišom tučenoj mračnosti! Bilo je to kao da je sam blistavi Skuld pao iz noćnog neba.
     Tada začuh opšti poklič jezerskih ljudi koji su dotle čekali izvan bedema. Ja im nikakav signal nisam dao; no on je ipak dat, i to postupkom koji je bio upravo onaj jedini koji me je mogao navesti da signal dam (zapravo, jedini uz još jedan, koji bi se sastojao u fizičkom napadu na mene i koji bi me možda jednako opredelio). Palošina je izišla iz svoje kanije dok je vetar još nosio njihovu bojnu viku. Digoh Terminus Est da zadam udarac, ali pre nego što sam mogao diva dohvatiti, dr Talos skoči između nas. Digao je jedno oružje da mome udarcu parira i ja pomislih da je to samo njegov štap za šetnju; da mi srce nije bilo iskidano zbog gubitka Kandže, nasmejao bih se glasno u trenutku kad sam zasecao u taj predmet. Moje sečivo zazvoni po čeliku; njegovo sam sečivo oterao ka njemu, ali, ipak, Talos je uspeo da zadrži moj udarac. Boldanders jurnu pored mene pre nego što sam se mogao povratiti i odbaci me na grudobran.
     Doktorov ubodni zamah nisam bio u stanju da izbegnem, ali zavarao ga je, rekao bih, moj fuliginski ogrtač; Talosov mač vrhom me je ogrebao po rebrima, ali je onda ipak zazveketao po kamenu. Tresnuh Talosa drškom mača tako da se on zatetura.
     Boldandersa više nije bilo na vidiku. Trenutak kasnije uvideh da je njegova jurnjava morala biti usmerena ka vratima iza mene, a da je udarac meni upućen morao biti tek jedna njegova uzgredna pomisao, kao kad čovek čije su misli okrenute nekim drugim stvarima ugasi sveću pre nego što iziđe iz sobe.
     Doktor se opružio po kamenom pločniku koji je bio, istovremeno, i krov kule; te ploče su, možda, na Sunčevoj svetlosti bile samo sive, ali sada su izgledale kao da imaju kišom udavljenu crnu boju. Njegova crvena kosa i brada još su se videle, što mi je omogućilo da uočim da leži potrbuške i da mu je glava zavrnuta na jednu stranu. Meni se nije činilo da sam ga maločas baš tako jako udario, mada je moguće da sam jači nego što znam; to su mi nekoliko puta rekli. Ipak, osećao sam da je doktor Talos, ispod sveg svog junačnog šepurenja, bio slabiji nego što je iko od nas, osim Boldandersa, pretpostavljao. Lako sam ga tada mogao ubiti, bilo je dovoljno da izmahnem Terminus Estom tako da mu se jedan ugao sečiva zarije u lobanju.
     To nisam uradio, nego sam podigao njegovo oružje, slabo vidljivu srebrnastu liniju koja mu je bila ispala iz ruke. Bilo je to sečivo sa samo jednom oštricom, široko otprilike kao moj kažiprst, veoma oštro - kao što i dolikuje maču jednoga hirurga. Jedan trenutak kasnije shvatio sam da drška tog mača nije ništa drugo nego drška Talosovog šetačkog štapa, koji mi je toliko puta bio na vidiku; bio je to štap sa mačem skrivenim unutra, nalik na onaj kojim se Vodalus jednom poslužio u našem nekropolisu i ja se tu pod kišom osmehnuh na pomisao da je doktor prevalio toliko liga noseći svoj mač na taj način, bez mog znanja, dok sam ja uz njega mukotrpno nosio svoj natovaren na leđa. Polomio je vrh o kamen kad je pokušao da me probode; bacih to slomljeno sečivo preko grudobrana, kao što je Boldanders Kandžu bacio, i onda pođoh dole u njegovu kulu da ga ubijem.
     Kad smo išli uz te stepenice, bio sam odveć zadubljen u razgovor sa Famulimom da bih obratio mnogo pažnje na dvorane kroz koje smo prolazili. Onu koja je činila najviši sprat zapamtio sam samo kao mesto u kome sve kao da je bilo obloženo zastorima skerletno crvene boje. Sad videh i crvene loptaste svetiljke koje su gorele bez vatre, slično onom srebrnom cveću koje je, kao da je iz nje izniklo, virilo iz tavanice one prostrane sobe u kojoj sam sreo ona tri bića koja više nisam mogao nazivati kakogenima. Ove lopte su stajale na pijedestalima od slonovače, koji su izgledali laki, a vitki kao ptičje kosti i koji su se uzdizali iz poda koji i nije bio pod nego samo more tkanina, bez izuzetka u crvenoj boji, ali različitih preliva i tekstura. Iznad ove sobe bilo je razapeto "nebo" od tkanine koju su držali Atlanti. Ona je bila skerletne boje, ali sa hiljadu našivenih srebrnih ploča, toliko uglačanih da su bile ogledala savršena maltene kao oklop autarhovih pretorijanaca.
     Tek kad sam gotovo sasvim sišao niz ovo stepenište, razumeo sam da je taj prizor, zapravo, samo divova spavaća soba, s tim što je krevet, pet puta prostraniji od normalnog, ugrađen u pod, na takav način da je gornja površina kreveta u istoj ravni sa podom; krevetski pokrivači, trešnjacrvene i karmincrvene boje, bili su razasuti i po podu. Baš tad videh među tom upetljanom krevetninom jedno lice. Podigoh palošinu, i to lice nestade, ali ja onda pređoh sa stepeništa u sobu i počeh potezati jednu od tih paperjastih tkanina. Taj katamit, dečak namenjen homoseksualnom iživljavanju (ako je ovaj uistinu to bio), ustade i suoči se sa mnom, pokazujući onu hrabrost koja se kod dece ponekad primećuje. A bio je, zaista, malo dete, iako visok maltene kao ja; goli dečak toliko nagojen, da je njegov rašireni trbuh gotovo sasvim zaklanjao majušne polne organe njegove. Ruke su mu bile kao ružičasti jastuci obmotani kanapima od zlata, a uši probušene i u njih zadenuti zlatni obruči iskićeni majušnim zvonima. Kosa mu je bila takođe zlatna i kovrdžava; ispod te kose gledao me je širokim, plavim očima bebe.
     Iako je dečko bio tako krupan, nikad nisam mogao poverovati da je Boldanders s njim upražnjavao pederastiju u uobičajenom smislu tog izraza, mada je moguće da se nadao da počne kad dečko bude još krupnijeg rasta. Mora biti da je Boldanders, održavajući sopstveni rast pod kontrolom i dozvoljavajući da se on nastavlja samo onoliko koliko je bilo neophodno da bi njegovo planinasto telo izmaklo pustošenjima protičućih godina, istovremeno ubrzavao rast ovog jadnog dečaka do krajnosti koju je mogao svojim antropozofskim znanjem postići. Ovo kažem zato što mi se čini izvesno da je taj dečak mogao potpasti pod Boldandersovu kontrolu tek neko vreme posle rastanka Boldandersa i doktora Talosa od Dorkas i mene.
     (Tog dečaka sam ostavio tu gde sam ga našao i do dana današnjeg nemam pojma šta je posle bilo s njim. Znatna je verovatnoća da je izgubio život; ali moguće je, takođe, da su ga jezerci sačuvali i othranili, ili da su to isto učinili hetman i njegovi ljudi, ako su ga, nešto kasnije, našli.)
     Čim sam sišao na sprat ispod toga, novi prizor potpuno je izbrisao tog dečka iz moje svesti. Ta sala bila je u isto tolikoj meri obavijena maglom (koja, siguran sam, nije bila prisutna pri mome prvom prolasku tamo), koliko ona gornja crvenim tkaninama; bila je to neka živa magla, koja se vrtložila onako kako bih mogao zamisliti da se uvijao logos dok je izlazio iz usta Pankreatorovih. Dok sam je posmatrao, jedan čovek od magle, beo kao grobni crv, uzdigao se ispred mene, uzmahujući zupčastim kopljem. Pre nego što sam shvatio da je to samo prikaza, sečivo mog mača prohujalo je kroz njegov šačni zglavak, sa lakoćom kao da prolazi kroz stub dima. Čovek se odmah poče sažimati, činilo se da se ta magla obrušava sama u sebe, tako da je najzad stajao jedva viši od mog struka.
     Krenuo sam napred, niz još stepenika, i najzad ostao stojeći u hladnoj, klobučavoj belini. Onda preko njene površine dođe, u skokovima, jedno grozno biće, sazdano, kao i taj čovek, od magle same. Kod kepeca koje sam ja do tada viđao glava i torzo su normalnih, ili uvećanih razmera, ali ruke i noge, ma koliko mišićave bile, ostaju dečje veličine; ovaj kepec bio je poseban, njegove ruke i noge bile su krupnije od mojih, ali su izrastale iz zakržljalog trupa.
     Taj antikepec mahao je estokom; otvorio je usta, ispustivši neki svoj nečujni krik, i zario to oružje čoveku u vrat, ne obraćajući ni najmanje pažnje na koplje koje se njemu samome sjurilo u prsa.
     Začuo sam tada smeh i odmah sam znao čiji je, iako sam njega retko kad veselog čuo.
     "Boldanderse!" povikah.
     Njegova glava se digla iz magle, poput onih planinskih vrhova koje sam viđao kako iz nje u zoru izranjaju.

36. BITKA U DVORIŠTU ZAMKA

     "Evo neprijatelja koji stvarno postoji", rekoh. "I ima oružje takođe stvarno." Krenuo sam dole, u maglu, pipajući sečivom mača ispred sebe.
     "Vidiš ti i u mojoj odaji oblaka stvarne neprijatelje", zabrunda Boldanders, glasom sasvim mirnim. "Osim što se nalaze napolju, u dvorištu dvorca. Onaj prvi bio je jedan od tvojih prijatelja, a drugi jedan od mojih neprijatelja."
     Dok je to govorio, magla se razišla i ja videh da Boldanders sedi u jednoj masivnoj stolici, blizu središta odaje. Kad sam se okrenuo ka njemu, on je ustao, dohvatio tu stolicu za naslon i hitnuo je kroz vazduh onako lako kako bih ja bacio nekakvu korpu. Promašila me je jedva za pedalj.
     "A sad ćeš ti pokušati da me ubiješ", reče on. "Sve za jednu glupavu amajliju. Trebalo je da te ubijem one noći kad si spavao u mojoj postelji."
     Mogao sam i ja da kažem to isto, ali nisam se trudio da odgovorim. Bilo je jasno da on pokušava da me, glumeći bespomoćnost, namami u neobazriv napad; iako se činilo da nema nikakvo oružje, bio je, ipak, dvaput viši od mene, a, uz to, kao što sam imao razloga da verujem, i četvorostruko, ili više jači. Osim toga bio sam svestan, dok sam mu se približavao, da mi tu ponavljamo glumu onih marioneta koje sam video u snu tokom one noći na koju me je on upravo podsetio, a u tom snu drveni džin bio je naoružan močugom. Ovaj je uzmicao od mene, korak po korak, dok sam ja nastupao; a ipak, činilo se da je spreman da se u svakom trenu uhvati sa mnom ukoštac.
     Sasvim iznenada, kad smo, udaljavajući se od stepeništa, prešli možda tri četvrtine te dvorane, on se okrete i poče bežati. Bilo je to nešto zapanjujuće, kao da vidiš stablo koje je potrčalo.
     Bilo je, takođe, i veoma brzo. Iako nezgrapan, on je svakim svojim korakom prelazio dva normalna ljudska, pa je stigao do zida - do mesta gde se nalazio samo jedan prozor, uzak, sasvim sličan onome kroz koji je Osipago gledao - znatno pre mene.
     Tokom jednog trenutka nisam uspevao da se dosetim kakve bi njegove namere mogle biti. Taj prozor nije imao ni približno onu širinu koja bi bila potrebna da bi Boldanders mogao da se provuče. Zavukao je obe svoje ogromne šake u prozor i ja začuh struganje kamena o kamen.
     U poslednji čas sam se dosetio i uspeo da odskočim nekoliko koraka natrag. Sledećeg trenutka u njegovim šakama bio je blok kamena iščupan iz zida. Digao ga je iznad glave i bacio na mene.
     Odskočio sam u stranu, a on je izvukao drugi blok, pa treći. Već kod trećeg morao sam se baciti u očajničko kotrljanje da bih izbegao četvrti, a kameni blokovi su posle toga stizali sve učestanije, jer je nedostatak onih već izvađenih razlabavljivao sklop čitavog zida. Čistom slučajnošću to kotrljanje primaklo me je jednom kovčežicu, predmetu ne većem od kutije koju bi neka skromna domaćica mogla imati za svoje prstenje, koji je ležao na podu.
     Stvar je bila ukrašena malom obrtnom dugmadi, čiji me je oblik po nečemu podsetio na onu dugmad koju je majstor Gerlous okretao da bi postigao podešavanja prilikom Tekline ekskrucijacije. Pre nego što je Boldanders stigao da otrgne sledeći kamen, dočepah se te kutije i zavrnuh jedno od dugmadi. Najednom ona iščezla magla opet proključa iz poda, brzo stižući do visine moje glave, tako da ostadoh bez vida u tom moru beline.
     "Našao si", reče Boldanders svojim dubokim, sporim tonovima. "Trebalo je da je isključim. Sad te ne mogu videti, ali ni ti mene."
     Ćutao sam zato što sam znao da on stoji sa kamenim blokom podignutim i spremnim za bacanje i da samo čeka zvuk mog glasa. Povukao sam možda još dvanaest dahova, a onda krenuo ka njemu malo po malo, najtiše što sam mogao. Bio sam siguran da on, i pored sveg svog lukavstva, ne može da korakne a da ja to ne čujem. Četiri koraka sam prevalio, onda kamen grunu o pod iza mene i začu se buka izvlačenja sledećeg iz zida.
     Taj je bio onaj jedan prekomerni; nastade zaglušna tutnjava, po kojoj sam znao da se čitav jedan deo zida iznad tog prozora odronio ka dvorištu. Na tren sam se usudio da se ponadam da je to ubilo Boldandersa; ali magla se odmah poče razređivati zato što je kuljala kroz provaljeni deo zida u noć i u kišu napolju, a ja Boldandersa videh kako stoji i sad pored tog ogromnog otvora.
     Taj poslednji iščupani blok sigurno je ispustio kad je došlo do odronjavanja zida; stajao je praznoruk. Pojurio sam na njega, u nadi da ću ga zakačiti pre nego što shvati da sam napao. On se još jednom pokaza prebrz. Videh kako se hvata za ostatak zida i silazi napolje, a kad stigoh do tog mesta, on je već bio odmakao niz zid. Ono što je uradio činilo se neizvodljivo; ali kad sam pomnije pogledao taj deo kule, obasjan svetiljkama iz sobe u kojoj sam još stajao, videh da su kameni blokovi isklesani grubo i naslagani jedan na drugi bez maltera, tako da je ostalo, između njih, mnogo pukotina znatne veličine; videh, takođe, da zid ima izvestan nagib, zakošenost ka unutra, kad se gleda od podnožja nagore, ka vrhu.
     Bio sam u iskušenju da vratim Terminus Est u kaniju i da krenem za Boldandersom, ali da sam tako postupio, našao bih se u sasvim ranjivoj položaju, jer bi Boldanders sigurno pre mene stigao do te tačke na tlu. Bacih taj kovčežić za njim; ubrzo, u kiši, izgubih Boldandersa iz vida. Pošto mi ništa drugo nije preostalo, krenuo sam, pipajući, nazad sve do stepeništa i sišao na onaj sprat na koji sam, ulazeći u ovaj zamak, prvo bio dospeo.
     Tada je to bio sprat tišine i na njemu nije bilo nikog osim drevnih mehanizama. A sad - pandemonijum. Preko mašina, i ispod i kroz njih, vrvele su rulje gnusnih stvorova nalik na ono avetinjsko biće sa čijom sam se utvarom susreo u sali koju je Boldanders nazvao svojom odajom oblaka. Neki stvorovi imali su, kao Tifon, dve glave; neki četiri ruke; na neke se obrušilo prokletstvo koje se sastojalo u tome da su im udovi bili nesrazmerni - noge dvaput duže od tela, ili ruke dvaput deblje od butina. Svi su bili naoružani i, koliko sam mogao oceniti, ludi, jer nasrtali su jedni na druge podjednako slobodno kao i na ostrvljane koji su se protiv njih borili. Onda se setih onog što mi je Boldanders rekao: da je dvorište ispod nas puno mojih prijatelja i njegovih neprijatelja. To je, sumnje nema, rekao tačno; te spodobe bi i njega napale čim bi ga ugledale, baš kao što su se napadale uzajamno.
     Pre nego što sam stigao do izlaza, tri takva stvora sam sasekao, a, osim toga, uspeo sam, odmičući napred, da okupim oko sebe one jezerce koji su u kulu ušli i da im kažem da je neprijatelj koga tražimo napolju. Pošto sam video koliko se užasavaju tih sumanutih čudovišta koja su i dalje iskakala iz mračnog stepenišnog bunara (a u kojima nisu uspeli prepoznati ono što su ta bića nesumnjivo bila - ruševine njihove braće i dece njihove), iznenadih se kako su uopšte skupili hrabrost da uđu u kulu. Bilo je, međutim, divno videti kako je moje prisustvo očvrslo jezerske borce; pustiše da ih povedem napred, a ja po njihovim pogledima videh da su spremni da za mnom krenu ma kuda. Tada sam, čini mi se, prvi put stvarno shvatio prirodu onog zadovoljstva koje je majstor Gerlous morao izvlačiti iz svog položaja; do tad sam pretpostavljao da se ono sastojalo naprosto od stalne slave koja je proisticala iz njegove sposobnosti da nameće svoju volju drugima. Shvatih, takođe, zašto je na dvoru bilo tako mnogo mladih muškaraca koji su ostavili svoje verenice, moje drugarice, u životu koji sam kao Tekla provela, da bi prihvatili da zapovedaju kojekakvim mračnim regimentama.
     Kiša je popustila, iako je i dalje padala u srebrnim čaršavima. Po stepeništu su ležali mrtvi ljudi i, u daleko većem broju, divove spodobe - nekoliko tela sam morao ritanjem skloniti sa svoga puta jer sam se plašio da ću pasti ako pokušam da gazim preko njih. Dole, u dvorištu, bilo je bitke još mnogo, ali nijedna od tamo zatečenih spodoba nije krenula uz stepenište da nas napadne, a sa druge strane jezerci su branili gornji kraj stepeništa od onih nakaza koje smo u kuli ostavili. Boldandersa nigde nisam video.
     Iskustvom sam došao do saznanja da je bitku teško opisati, iako je uzbudljiva u smislu da izvodi čoveka iz samoga sebe. A kad bitka bude gotova, ono što čoveku najviše ostane u pamćenju jesu pauze između okršaja, a ne zamasi i blokade, zato što je u trenucima borenja um odveć zauzet da bi mnogo šta mogao beležiti. U dvorištu Boldandersovog dvorca razmenjivao sam mahnite udarce sa ukupno četiri pripadnika te legije čudovišta koju je on iskovao, ali sad ne mogu reći u kojim trenucima sam se borio valjano, a u kojim loše.
     Mrak i kiša išli su u prilog onom divljem stilu borenja koji mi je bio nametnut građom Terminus Esta. Ne samo formalno mačevanje rapirima nego i svako drugo nadmetanje mačevima i kopljima koje liči na rapirsku borbu zahteva da osvetljenost bude dobra, jer svaki takmac mora videti oružje onog drugog. Ovde je svetlosti bilo sasvim malo, ili nimalo. Osim toga, Boldandersova stvorenja imala su samoubilačku hrabrost koja im nije mnogo dobra donosila. Pokušavali su da nadskoče putanju mog zamahnutog mača, ili da se ispod te putanje provuku i zato su najčešće bivali zahvaćeni sledećim, unazadnim trzajem moga oružja. U svakoj od tih pojedinačnih borbi u izvesnoj meri su učestvovali i ratnici sa ostrvaca, a u jednom slučaju su baš i ubili, umesto da ja to učinim, moga protivnika. U preostala tri slučaja skretali su mu pažnju, ili su ga ranjavali pre nego što sam stizao da ga sasečem. Nijedan od tih obračuna nije bio zadovoljavajući u onom smislu u kome pogubljenje, kad je dobro izvedeno, zadovoljava.
     Kad je palo i četvrto čudovište, prestadoše da nailaze; njihovi mrtvi i umirući sadruzi ležali su posvuda. Okupih ostrvljane oko sebe. Bili smo svi u onom uzbuđenom stanju koje ide sa pobedom, pa su oni bili i te kako voljni da napadnu ma kakvog diva, ma koliko ogromnog; ali čak i oni koji su bili u dvorištu dok je kamenje padalo zaklinjali su se, sada, da nikakvog diva nisu videli. I upravo kad sam počeo da pomišljam da su slepi, a kad su oni, svakako, već bili spremni da poveruju da sam ja lud, spasao nas je Mesec.
     Kako je to neobično. Svako ko u nebo gleda traži na njemu znanje - neko izučava uticaj sazvežđa na događaje, neko je željan, kao Boldanders, da preotme nebo od onih osoba koje neznalice nazivaju kakogenima, a neko samo, poput ratara, ribara i sličnih, traži znake dolazećih atmosferskih prilika; ali niko ne očekuje od neba neposrednu pomoć, iako je dobijamo često, kao što je te noći dobih i ja.
     U pitanju je bio samo jednan procep u oblacima. Kiša, koja je već padala samo na mahove, nije stvarno prestala; ali tokom jednog vrlo kratkog vremena svetlost Meseca koji se nalazio u fazi smanjivanja (i koji je bio visoko na nebu, jedva nešto malo više no upola pun i vrlo blistav) pala je na divovo dvorsko dvorište, tačno na onaj način kako svetlost nekog od najvećih svetlećih tela u odeonu na oneirijskom nivou Kuće Apsoluta obično pada na pozornicu. Pod tom lučom glatke, mokre kamene površine pločnika zablistale su kao barice mirne, mračne vode i ja u njima videh, odražen, prizor tako fantastičan da se sad pitam kako sam uopšte uspeo da reagujem, a ne samo da zurim u njega sve do trenutka svoje smrti - a taj bi trenutak došao brzo.
     Jer, Boldanders je padao na nas, ali je padao polagano.

37. TERMINUS EST

     Postoje u onoj knjižici smeđe boje slike koje prikazuju anđele kako se obrušavaju ka Urtu, tačno u toj pozi: glava zabačena unazad, ali telo nagnuto pod takvim uglom da su lice i gornji deo prsa ipak u istom nivou. Mogu zamisliti kakvo bi čudo bilo i kakav užas kad bi čovek video da se ka njemu na taj način spušta ono veliko biće koje sam na trenutak ugledao u knjizi u Drugoj kući; ipak, mislim da dejstvo zastrašivanja ne bi moglo biti veći. Kad se ja, sada, setim Boldandersa, prvo mi pred oči iziđe ta njegova poza. Lice mu je bilo stisnuto, a u uzdignutoj ruci držao je nešto nalik na malj, ili čekić "macolu", sa fosforescentnom kuglom na vrhu.
     Razbežasmo se kao vrapci kad se sova, u suton, sjuri među njih. Osetih na leđima vetar od njegovog udarca i okretoh se na vreme da ga vidim kako prizemljuje, ali dočekujući se na jednu šaku, a ne na noge; šakom se odbio od tla i tek tad se dočekao na noge, kao što sam svojevremeno video da rade pojedine ulične akrobate; na sebi je imao opasač kakav ranije nisam viđao, debeo, sačinjen od metalnih prizmi međusobno povezanih. Ni do danas, međutim, nisam doznao kako je Boldanders uspeo da uđe još jednom u svoju kulu i da uzme malj i taj opasač, dok sam ja mislio da se on spušta niz zid; možda je negde postojao prozor veći od onih koje sam video, možda su postojala čak i izlazna vrata čija je svrha bila da daju pristup do nekog proširenja kule koje je izgorelo u požaru posle napada obalskog naroda. Čak je moguće i da je samo posegnuo jednom rukom kroz neki prozor. Ali, u kakvoj tišini je sletao, sa kakvom gracioznošću se on, velik kao neka od onih koliba u kojima tako mnogo siromašnih ljudi stanuje, dočekao na šaku i onda jednim skokom dovio do stojećeg, uspravnog položaja. Najbolji način opisivanja tišine sastoji se u tome da ništa i ne kažemo, ali - kakva gracioznost!
     Okrenuo sam se naglo, tada, dok je vetrušina šibala mojim ogrtačem iza mene, i digao mač, kao i toliko puta ranije, za udarac - i onda shvatio odgovor na jedno pitanje kojim se nikad ranije nisam bavio: naime, zašto me je moja sudbina poslala da lutam preko pola kontinenta, da se suočim sa opasnostima iz vatre, i sa onima iz dubina Urta, i onima iz vode, i sad iz vazduha, snabdeven ovim oružjem, tako ogromnim i teškim da napasti ma kog običnog čoveka njime nije teže nego sekirom sasecati ljiljane. Boldanders me vide i diže malj, čija je glava blistala žutom i belom bojom; mislim da je to bila neka vrsta pozdrava.
     Petorica ili šestorica jezeraca okružiše ga naperenim kopljima i zubatim motkama, ali ga ne napadoše. Činilo se da je Boldanders središte nekog hermetičkog kruga. Dok smo se nas dvojica približavali jedan drugome, otkrio sam i zašto ne napadaju: obuzeo me je strah koji nisam mogao ni razumeti ni obuzdam. Nisam se ja plašio Boldandersa, niti sam se plašio smrti, nego sam se jednostavno plašio. Osećao sam kako mi se kosa na glavi pokreće kao pod rukom nekog duha; o toj pojavi sam, ranije, mnogo puta slušao, ali sam je uvek odbacivao kao preterivanje, kao govornu figuru koja je prerasla u laž. Kolena su mi bila slaba i drhtala su - tako silno da sam bio zahvalan što je mrak, pa ih niko nije mogao videti. Ali, približismo se.
     Znao sam sasvim dobro, na osnovu veličine tog malja i veličine ručerde iza malja, da udarac njime zadat ne bih nikako mogao preživeti; jedina mi je mogućnost bila da izmičem i odskakujem. Boldanders, jednako, ne bi mogao preživeti udarac Terminus Esta, jer, iako je bio dovoljno krupan i jak da nosi oklop debeo poput onog na prsima i bokovima destrijera, nije nosio nikakav, tako da bi sečivo tako teško, a sa oštricom tako finom, sečivo sposobno da lako preseče običnog čoveka od glave do pupka, moglo da mu udeli smrtnu ranu jednim jedinim zasekom.
     To je on znao i zato smo se borili na način sasvim sličan glumačkom mačevanju na pozornici, širokim zamasima, ali bez stvarnog kidisanja. Sve to vreme držao me je onaj strah, tako jak da mi se činilo da će mi srce, ako odmah ne pobegnem, pući. Nešto mi je pevalo u ušima; posmatrajući glavu malja, koja je, zbog svog bledog nimbusa, bila i odveć vidljiva, postadoh svestan da to pevanje dopire odatle. To oružje je zujalo jednom visokom, nemenjajućom notom, kao vinska čaša udarena nožem, a onda pokrenuta u kristalastom vremenu.
     Ovo otkriće me je, nesumnjivo, pomelo, makar samo za trenutak. Malj, umesto da udara koso, jurnu pravo nadole, kao čekić kojim zakucavaš u zemlju jedan od klinova za razapinjanje šatora. U poslednji tren sam koraknuo u jednu stranu, a ta raspevana, svetleća glava sevnula je pokraj mog lica i tresnula ispred mojih stopala, u kamenu ploču, koja se rasprsla i razletela na komadiće kao glineni ćup. Jedna od krhotina me raseče po čelu i osetih da mi je tu linula krv.
     To je Boldanders video i njegove tupe oči su zasijale likovanjem. Od tog trenutka svakim udarcem je gruvao po kamenu i svakim udarcem razbijao po jednu od tih ploča na paramparčad. Morao sam da uzmičem ponovo, i ponovo, i uskoro me je div doterao do bedema. Duž njega sam nastavio da se povlačim, a džin je koristio svoje oružje uspešnije nego ikad, izmahujući vodoravno i udarajući po zidu opet i opet. Često su me kamene krhotine, oštre kao nožići od kremena, promašivale; često, međutim, i nisu, pa mi je uskoro krv lila u oči, a moja prsa i ruke bejahu grimizni.
     Kad sam, možda po stoti put, odskočio da bih izbegao malj, nešto me je udarilo u petu i tad zamalo da padnem. Bio je to najniži u jednome nizu stepenika koji su vodili uz bedem. Pođoh tim putem uvis, ostvarujući izvesnu prednost zbog visine, ali ne dovoljnu da bih mogao prekinuti svoje povlačenje. Duž vrha bedema postojala je uska staza za povlačenje. Potiskivan, morao sam unatraške, korak po korak, ići tom stazom. Sad sam, zaista, želeo da se okrenem i dam u bekstvo, ali se nisam usuđivao, jer sam pamtio kako se brzo div pokrenuo kad sam ga iznenadio u odaji oblaka; znao sam da bi me sustigao jednim skokom, baš kao što sam ja, kao dečak, sustizao pacove u ublijeti ispod naše kule i štapom im lomio kičme.
     Međutim, nisu sve okolnosti išle Boldandersu u prilog. Nešto belo je sevnulo između nas i koplje sa koštanim vrhom se našlo zariveno u jednu ogromnu ruku, kao kad biku zabiju u vrat pero ilespila. Sada su jezerski borci bili toliko daleko od raspevanog malja, da ih užas, koji je ta sprava u njima budila, više nije sprečavao da bacaju svoja oružja. Boldanders je oklevao jedan trenutak, pa je koraknuo unazad da izvuče to koplje. Ali u to ga drugo udari, okrznu ga po licu.
     Tada osetih nadu, pa skočih napred, ali u skoku izgubih oslonac na kamenu razlomljenom, od kiše skliskom. Zamalo da odletim preko ruba; u poslednjem trenu uhvatih se za grudobran - taman na vreme da vidim blistavu glavu džinovog mača kako se spušta. Nagonski digoh Terminus Est da odbijem taj udarac.
     Razlegao se takav vrisak kao da su se na zidu okupile aveti svih onih muškaraca i žena koji su od te palošine poginuli - onda i eksplozija, zaglušujuća.
     Jedan trenutak sam ležao, omamljen. Ali i Boldanders je ležao ošamućen, a jezerski ljudi su, sad kad je čarolija malja bila razbijena, povrveli po bedemu, sa obe strane, ka njemu. Možda je čelik palošine, koji je imao svoju sopstvenu prirodnu učestalost i, kao što sam često primećivao, odzvanjao čudesnom slatkoćom kad ga kucneš prstom, bio prejak izazov za neznani mehanizam koji je džinovom mlatilu davao te čudne moći. Možda se dogodilo jednostavno to da je oštrica mača, oštrija od hirurškog noža, a tvrđa od opsidijana, prosekla sebi put kroz glavu malja. Šta god da se desilo, mača više nije bilo na vidiku, a meni u rukama ostade samo drška, iz koje je virio, u dužini manjoj od jednog lakta, razmrskani metal. Onaj hidrargirum koji je unutra, u tami, tako dugo i naporno radio, sada je u vidu srebrnih suza isticao iz tog ostatka mača.
     Pre nego što sam mogao ustati, jezerski borci počeše da me preskaču. Jedno koplje se zari divu duboko u prsa, jedna hitnuta močuga tresnu ga u lice. Od jednog razmaha njegove ruke dvojica ratnika padoše sa zida, tumbajući se i vrišteći. Drugi ga zaskočiše istog trena, ali ih on strese sa sebe. Izborih se nekako da stanem na noge, još i sad samo upola razumevajući šta se dogodilo.
     Jedan trenutak Boldanders je stajao u ravnoteži, navrh grudobrana; onda je skočio. Nema sumnje da mu je taj njegov opasač mnogo pomogao, ali, ipak, i snaga njegovih nogu morala je biti ogromna. Polako, teško, lučnom putanjom, leteo je u daljinu i sve dalje, nisko, i još niže. Trojica koja su se predugo držala za njega popadaše i pogiboše na stenama blizu vode.
     Najzad pade i on, silovito pade, kao da je - on sam i on jedini - neka vrsta letećeg broda koji je izgubio kontrolu. Jezero je, belo kao mleko, uzvratilo erupcijom, a onda se sklopilo nad njim. Neki predmet koji se izvijao poput zmije, odbleskujući povremeno svetlošću, uzdiže se iz vode i ode u nebesa, tako da najzad nestade među zlovoljnim oblacima; nesumnjivo, to je bio onaj opasač. Ostrvljani su stajali, kopalja uzdignutih, ali njegova glava nikad se ne ukaza iznad talasa.

38. KANDŽA

     Te noći jezerci su opustošili dvorac; ja im se nisam pridružio, niti sam između njegovih zidina prespavao. U središtu onog šumarka borova, gde smo svoj ratni savet bili držali, pronašao sam jedno mesto granama tako zaklonjeno, da je tepih od popadalih iglica bio još suv. Tu sam, kad su moje rane bile oprane i previjene, legao. Drška palošine koja je donedavno bila moja, a pre mene pripadala majstoru Palaemonu, ležala je uz mene, tako da sam imao osećaj da spavam sa nečim mrtvim; ali to mi nikakve snove ne donese.
     Kad sam se probudio, u mojim nozdrvama bio je divni miris borova. Urt se bio već gotovo celim svojim licem okrenuo Suncu. Čitavo telo mi je bilo izmučeno, a posekotine koje sam zadobio od letećih krhotina kamena pekle su me i bolele, ali to je bio najtopliji dan koji sam doživeo od kad sam iz Traksa u visinske predele krenuo. Izišao sam iz šumarka i video jezero Diuturnu kako se iskriči na Suncu, kao i travu, svežu, kako raste između kamenja.
     Seo sam na jednu isturenu stenu; zidine Boldandersovog dvorca uzdizale su se iza mene, plavo jezero se širilo ispod mojih nogu, a ja, poslednji put, izvukoh stražnji produžetak upropašćenog sečiva koje je nekad bilo Terminus Est iz divotne drške od srebra i oniksa. Mač je sečivo, a Terminus Est više ne postoji; ali ja sam tu dršku nosio sa sobom sve do kraja mojih putovanja, mada sam kaniju, napravljenu delom i od ljudske kože, spalio. U taj balčak će jednog dana neko drugo sečivo biti usađeno, ali neće moći da bude onako savršeno i neće moje biti.
     Ostatak moga sečiva sam poljubio i hitnuo u vodu.
     Onda sam počeo svoje traganje među stenama. Imao sam samo nejasnu predstavu o pravcu u kome je Boldanders bacio Kandžu, ali sam ipak znao da je to bilo ka jezeru; video sam da je dragulj preleteo preko bedema, ali sam smatrao da postoji mogućnost da čak ni ruka tako moćna kao što je njegova nije uspela da baci predmet tako malen daleko od obale.
     Ubrzo sam, međutim, utvrdio da Kandža, ako je u jezero pala, mora biti izgubljena sasvim, jer je voda svuda bila mnogo ela duboka. Međutim, činilo se da još ima i neke verovatnoće da Kandža nije ni stigla do vode, nego da je zapala u neku pukotinu, zbog čega se njeno zračenje nije moglo videti.
     I tako sam tragao, plašeći se da tražim od ostrvljana da mi pomognu, ali, takođe, plašeći se da odustanem od traganja, ili jedem, zbog mogućnosti da neko drugi nastavi traganje. Dođe noć i sa njom krik ptice zvane "severni gnjurac", koja se na takav način oglasi prilikom umiranja svetlosti, a jezerci mi ponudiše da me povedu na svoja ostrva, ali ja to odbih. Plašili su se da će obalski ljudi doći, štaviše da već pripremaju neki napad kojim bi Boldandersa osvetili (ja se nisam usuđivao da im saopštim svoje naslućivanje da on nije mrtav, nego da nastavlja život u jezeru, ispod vode), i tako, najzad, na moje navaljivanje, oni mene ostaviše samog da nastavim da se vučem četvoronoške između oštrouglastih stena od kojih se ta uzvisina sastojala.
     Najzad sam se zamorio toliko da više nisam mogao da lovim po mraku, pa sam legao uz jednu zakošenu kamenu ploču da sačekam dan. S vremena na vreme pričinjavalo mi se da vidim azurni sjaj kako zrači iz neke pukotine blizu mesta moga ležanja, ili iz samih voda, koje su bile dole; ali kad god sam pružio ruku u želji da dragulj dohvatim, ili kad sam pokušao da ustanem da bih otišao do ruba ploče i pogledao dole, probudio sam se sa trzajem i uvideo da su to bili snovi.
     Stotinu puta sam se zapitao nije li neko drugi našao taj dragi kamen dok sam spavao pod borom i opsovao sebe što sam to učinio. Stotinu puta sam, takođe, podsetio sebe koliko bi bolje bilo da je nađe ma ko nego da bude izgubljena zauvek.
     Baš kao što meso ubijeno u leto privlači muve, tako i dvor privlači lažne mudrace, tobožnje filozofe i akosmiste, koji tu ostanu onoliko dugo koliko to mogu, svojom kesom para i svojom dovitljivošću, postići, u nadi (u početku) da će biti primljeni kod autarha i (kasnije) da će se ubaciti na učiteljski položaj pri nekoj porodici uzvišenih. Kad je Tekla imala otprilike šesnaest godina, bila je privučena, kao što je kod mladih žena, rekao bih, često, njihovim predavanjima o teogoniji, teodiciji i sličnim stvarima; zapamtila sam naročito jednu lekciju, u kojoj je jedna febada ponudila, kao da je reč o nekoj krajnjoj istini, prastaru sofisteriju o postojanju tri Adonaisa, i to gradskog (ili narodnog), onda onog koji pesnicima pripada i onog koji pripada filozofima. Njeno razmišljanje išlo je ovako: od početka postojanja ljudske svesti (ako je takvog početka ikad bilo) živelo je silno mnoštvo ljudi koji su pripadali tim trima kategorijama i koji su se trudili da proniknu u tajnu božanskog bića. Ako božanstvo ne postoji, trebalo je da oni tu činjenicu otkriju odavno; a ako postoji, nije moguće da ih je sama Istina vodila pogrešnim putevima. A ipak, uverenja kojih se stanovništvo drži, zatim uvidi rapsodičara i teorije metafizičara, međusobno su se toliko razlikovali da je malo ko od njih mogao čak i da razume šta oni drugi kažu; neko ko o njihovim idejama ne bi ništa znao, mogao bi odbiti da poveruje da između njihovih iskaza o tim temama ima ikakve povezanosti.
     Pa zar, onda, ne može biti, pitala je ona (a ja čak ni sad nisam sigurna da mogu odgovoriti), da su ti ljudi, umesto da putuju, kao što se uvek verovalo, niz tri druma ka istom odredištu, zapravo putovali ka tri sasvim različita odredišta? Mi, najzad, ako u običnom životu vidimo tri druma koji kreću iz iste raskrsnice, ne pretpostavimo da sva tri vode ka istom cilju.
     Našao sam (i nalazim) da je ova zamisao koliko razložna, toliko i odbojna, jer je, sa moje tačke gledanja, tipičan primer onog monomanijačkog uplitanja argumenata kojim se dobije tkanina tako gusta da iz njenog zahvata ne može pobeći ni najmajušnije protivljenje, ni iskrica svetla - dobije se mreža u koju se ljudski umovi zapetljaju kad god je reč o nekoj temi kod koje nije moguće pribeći činjeničnoj proveri.
     Činjenica je da je Kandža bila, u ovom smislu, jedna nesamerivost. Nikakva količina novca, nikakvo nagomilavanje raznih arhipelaga ili carstava nije se moglo, svojom vrednošću, Kandži primaći, baš kao što umnožavanja vodoravnih razdaljina, čak ni ako je beskonačno, ne može dati okomito rastojanje. Ako je Kandža bila, kao što sam verovao, predmet donet iz nekog prostora izvan Vaseljene, onda je njena svetlost, čiji sam slabi sjaj viđao često, a jaki retko, bila, u jednom smislu, jedina svetlost koju smo imali. Njenim konačnim uništenjem bili bismo ostavljeni da pipanjem tražimo put kroz tamu.
     Verovao sam da sam je cenio visoko, u svim onim danima koje provedoh noseći je; ali dok sam sedeo tu, na kosoj kamenoj ravni iznad unoćenih voda jezera Diuturne, shvatio sam koliko sam lud bio što sam Kandžu uopšte nosio, kroz sve one moje divlje škripce i bezumne pustolovine, sve dok je konačno nisam izgubio. Neposredno pre izlaska Sunca položih zakletvu da ću samome sebi život oduzeti ako je ne pronađem pre nego što opet padne mrak.
     Da li sam bio u stanju, ili nisam bio u stanju, da tu zakletvu održim, ne mogu reći. Život volim od kad za sebe znam. (Upravo mi je, verujem, ta ljubav prema životu dala svu veštinu koju sam u svojoj umetnosti imao, jer nisam mogao podneti da gledam kako taj plamen, meni tako drag, biva gašen na nesavršen način.) I te kako sam, jasna stvar, voleo i svoj sopstveni život, sad sa Teklinim životom izmešan, voleo sam ga koliko i drugi. Da sam tu zakletvu pogazio, ne bi mi bila prva.
     Nije zatrebalo. Negde sredinom tog prepodneva, u jednome od najprijatnijih dana koje sam ikad doživeo, kad je Sunce bilo toplo milovanje i kad je voda, dole blago pljuskajući, stvarala nežnu muziku, ja dragulj nađoh - ili, bar, ono što je od njega ostalo.
     Sasvim se rasprsnuo pri udaru o stene; bilo je komada tako velikih da bi se njima mogao ukrasiti prsten tetrarha, a bilo je i čestica ne većih od onih sjajnih tačkica koje u liskunu vidimo, ali ničeg drugog nije bilo. Suze roneći, skupljao sam ove krhotine, malo po malo, a kad sam se uverio da su beživotne kao oni dragulji koje rudari iskopavaju svakodnevno, kao taj pljačkom dobavljeni nakit davno mrtvih, odneo sam komadiće do jezera i bacio ih unutra.
     Tri puta sam tako silazio do ruba vode, noseći u dlanu jedne ruke svaki put po jednu hrpicu plavkastih parčića, vraćajući se svaki put na mesto gde sam ih pronašao, rešen da tražim još; a posle trećeg vraćanja našao sam nešto, u pukotinu između dva kamena tako duboko uglavljeno da sam konačno morao da odem do onog borovog šumarka u kome sam prenoćio i nalomim grančice kojima ću tu stvarčicu osloboditi i iščeprkati - našao sam nešto što nije bilo ni azurno, a ni dragulj, ali što je sijalo snažnom belom svetlošću, kao zvezda.
     Izvukao sam taj predmet iz radoznalosti, ne iz uvažavanja. Bio je toliko nesličan blagu za kojim sam tragao - ili, bar, nesličan razbijenim delićima tog blaga koje sam nalazio - da mi nije ni na um palo, dok ga nisam uzeo u ruku, da bi mogao imati sa Kandžom neke veze. Ne mogu reći kako je moguće da jedan predmet, sam po sebi crn, daje svetlost, ali ovaj je to postizao. Kao da je od smolastog uglja gagata bio izvajan, tako tmast bejaše i tako glatke površine; ipak, i sijao je: kandža je to jedna bila, dugačka kao poslednji deo mog najmanjeg prsta ruke, kandža surovo kukasta, sa vrhom oštrim kao igla; stvarnost mračnog jezgra skrivenog do tada u srcu dragulja, eto šta je bila, a dragulj je njoj samo poslužio, nesumnjivo, kao posuda za prenošenje, kao lipsanoteka ili kutija za čuvanje dragocenosti.
     Dugo sam klečao, leđima okrenut dvorcu, i gledao naizmenično u to blešteće blago i u talase, upirući se da shvatim smisao otkrića. Sad, kad sam tu kandžu video bez njenog safirnog omotača, duboko preživeh jedno osećanje koje uopšte nisam primetio tokom svih onih dana pre nego što mi je oduzeta u hetmanovoj kući. Naime, činilo se da gledanje u nju dovodi do brisanja misli. Ne u onom smislu kako vino, ili izvesne droge, brišu misli, onesposobljavajući um da se bavi razmišljanjem; ta kandža je zamenjivala razmišljanje nekim višim stanjem, za koje nemam naziv. Osećao sam kako u ovo stanje uzlećem iznova i iznova i svaki put dostižem sve veće visine, pa sam se najzad počeo plašiti da mi neće biti moguć povratak u onaj oblik svesti koji ja nazivam normalnošću; zato sam se svaki put, iznova, otrzao iz tog stanja. A pri svakom izlasku iz njega, činilo mi se da sa sobom donosim neka uviđanja, neiskaziva, u vezi sa nekim stvarnostima ogromnih razmera.
     Konačno sam, posle dugog niza tih odvažnih nadiranja i strahom obojenih uzmicanja, shvatio da nikad neću steći nikakvo pravo znanje o toj malenoj stvari koju sam držao, a sa tom mišlju (jer, to jeste bila misao) nastupi jedno treće stanje, koje se sastojalo u radosnoj poslušnosti prema ne-znam-čemu, poslušnosti bez ikakvog razmišljanja, jer se više nije imalo o čemu razmišljati, poslušnosti bez i najmanjih primesa pobune. Ovo stanje me je držalo celog tog dana i tokom velikog dela sledećeg dana, a do tad sam već daleko zašao u bregove.
     Ovde zastajem, jer sam preneo tebe, čitateljko, od tvrđave do tvrđave - od obzidanog grada Traksa, koji preovlađuje gornjim tokom Acisa, do divovog zamka, koji preovlađuje severnom obalom zabačenog jezera Diuturne. Traks je za mene bio kapija za izlazak u divlje planine. Kasnije se pokazalo da je i ova usamljena kula bila kapija - i sam prag rata; okršaj koji se na tom mestu upravo okončao bio je zapravo jedan daleki delić tog rata. Od toga dana, pa do danas, taj rat je zaokupljao moju pažnju gotovo bez prestanka.
     Zastajem, ovde. Ako nemaš želje da se baciš, rame uz rame sa mnom, u tu borbu, čitateljko, ne osuđujem te. Nije laka.

DODATAK

     Beleška o provincijskoj upravi

     Severijanov kratki zapis o njegovom boravku u Traksu predstavlja najbolje (mada ne i jedino) svedočanstvo koje imamo u vezi sa obavljanjem upravnih poslova u epohi Komonvelta, zato što su tu pokazani poslovi onostran blistavih hodnika Kuće Apsoluta i vrvećih ulica Nesusa. Tu, očito, ne važe ona razlikovanja koja mi pravimo između zakonodavne, izvršne i sudske grane vlasti - upravnici kao što je Abdiesus nesumnjivo bi se nasmejali našoj zamisli da zakone treba jedna grupa ljudi da donosi, druga grupa da sprovodi, a treća po njima da sudi. Oni bi smatrali takav sistem neprimenjiv, a on to, kao što u poslednje vreme vidimo, i jeste.
     U razdoblju koje pokriva ovaj rukopis, arhone i tetrarhe je naimenovao autarh, koji je, kao predstavnik naroda, imao u svojim rukama svu vlast. (Pogledajte, međutim, kakvu primedbu je Famulima iznela Severijanu u vezi sa ovom temom.) Od tih zvaničnika se očekivalo da silom sprovode ono što autarh zapovedi i da dele pravdu u skladu sa prihvaćenim tradicijama žitelja nad kojima su vladali. Arhoni i tetrarsi takođe su imali ovlašćenje da donose mesne zakone - važeće samo na zakonodavčevoj teritoriji i samo dok je on lično na svojoj dužnosti - pa i da obezbeđuju, koristeći i pretnju smrtnom kaznom, da se ti njihovi zakoni sprovode. U Traksu, kao i u Kući Apsoluta i u Citadeli, ostavljanje čoveka u zatvoru tokom nekog određenog razdoblja - najčešća kazna kod nas - kao da nije poznato. U Vinkuli zatvorenici ostaju zato što čekaju da budu mučeni ili smaknuti, ili zato što su taoci utamničeni da bi se njihovi prijatelji i rodbina ponašali kako treba. Kao što rukopis jasno pokazuje, nadzor nad mestom zvanim Vinkula (što znači "kuća lanaca") bio je samo jedna od dužnosti liktora ("onoga koji vezuje"). Među onim službenim licima koja su arhonu podređena, taj zvaničnik je glavni kad je posredi sprovođenje pravde u vezi sa zločinačkim delima. U izvesnim ceremonijalnim prilikama liktor hoda ispred svog gospodara noseći goli mač, moćni podsetnik na arhonovu vlast. Tokom sednica arhonovog suda od liktora se očekuje (Severijan se na to žali) da stoji levo od sudijskog stola. Smaknuće i druge glavne postupke po presudama izvršava liktor svojeručno, ali on i nadgleda delatnosti klavigera ili ključara.
     Ti ključari nisu samo čuvari Vinkule; oni rade i kao detektivi i policajci, a taj posao im je olakšan činjenicom da mogu iznuđivati obaveštenja od svojih zatvorenika. Nose ključeve koji su, izgleda, dovoljno veliki da posluže i kao pendreci, što će reći da je za njih ključ i oružje, i alat, i znamenje vlasti.
     Dimarsi ("oni koji se bore na dva načina") su arhonu i uniformisana policija i vojska. Izgleda, međutim, da se njihov naziv ne odnosi na tu dvojnu dužnost, nego na njihovu opremljenost i obučenost zahvaljujući kojima su sposobni da dejstvuju i kao pešadija i kao konjica, već prema potrebi. Njihove redove, reklo bi se, popunjavaju profesionalni vojnici, veterani iz ratnih pohoda na severu - i to oni koji, po rođenju, nisu iz tih krajeva.
     Sam Traks je, očigledno, grad-tvrđava. Od takvog uporišta zaista se ne bi moglo očekivati da odoleva duže od jednog dana ascijanskom neprijatelju - jer sazdano je, svi su izgledi, da odbija napade bandita, kao i pobune mesnih aristokrata i armigera. (Sajriakin muž, koji bi u Kući Apsoluta bio čovek maltene nedostojan da na njega iko obrati pažnju, očigledno je u izvesnoj meri značajan, pa čak i opasan, u okolini Traksa.) Iako je, čini se, uzvišenima i armigerima zabranjeno da drže privatne vojske, manje-više je jasno da su mnogi njihovi pratioci, iako imaju zvanja "lovac", "stjuard" i slično, zapravo borci. Njihovo angažovanje je, valjda, bitno kad treba braniti vile od pljačkaša i skupljati porez, ali ako bi došlo do građanskih nemira, oni bi bili ozbiljan izvor opasnosti za funkcionere kao što je Abdiesus. Utvrđena varoš, koja je opkoračila reku, dala bi mu, ako bi se ikakav sukob tog tipa dogodio, prednost gotovo odlučujuću.
     Maršruta za koju se Severijan opredelio kad je morao bežati nagoveštava kako se izlaz iz grada mogao valjano nadgledati. Arhonova lična tvrđava, zamak Acies (što bi značilo "oružani logor na vrhu") štiti severni kraj doline. Ta tvrđava kao da je potpuno odvojena od palate, a i od grada samog. Južni kraj je pregrađen Kapulusom ("balčakom mača"), a to zdanje je, izgleda, jedan složeno izgrađeni utvrdni zid, umanjena imitacija Zida Nesusa. Čak su i vrhovi litica zaštićeni utvrđenjima, koja su međusobno povezana zidinama. Pošto grad poseduje neiscrpni izvor sveže vode, reklo bi se da je sposoban da izdrži dugotrajnu opsadu ma kojih snaga koje ne raspolažu teškim naoružanjem.

     Dž. V.