Volf Džin

URT NOVOG SUNCA
Prevod: Nedeljković B. Aleksandar

Wolfe Gene URTH OF THE NEW SUN (THE), 1987.

Serija "Novo Sunce"
(5)

POLARIS
1991.

1. GLAVNA KATARKA

     Pošto sam već jedan rukopis bacio u okean vremena, počinjem, evo, ponovo. Da je to besmisleno, sumnje nema; ja čak i ne pretpostavljam - jer nisam i neću da budem do te mere besmislen - da će ovo ikad naći ijednog čitaoca. Ni ja sam neću biti taj čitalac. Onda, neka mi bude dopušteno da opišem nikome, ničemu ko sam i šta sam Urtu učinio.
     Moje pravo ime je Severijan. Prijatelji, koje nikada nisam imao mnogo, zvali su me Severijan Sakati. Vojnici moji (koje nikad nisam imao dovoljno, mada sam svojevremeno komandovao velikim mnoštvima njih) zvahu me Severijan Veliki. Moji neprijatelji, koji su se množili kao muve i kao muve iznicali iz lešina kojima su moja bojna polja ostajala posuta, zvali su me Severijan Mučitelj. Bio sam poslednji autarh našeg Komonvelta i kao takav jedini zakoniti vladar ovog sveta kada smo ga imenom Urt zvali.
     Ali kakva je boleština ovo - ova sklonost ka pisanju! Pre nekoliko godina (ako vreme još ikakav smisao ima) pisao sam u svojoj kabini, u Catkilinoj lađi, stvarajući na osnovu pamćenja još jedan primerak one knjige koju sam ranije napisao u klerestorijumu, gornjim odajama sa prozorima Kuće Apsoluta. Sedeo sam tada i gurao pero, kao ma koji ćata, izrađivao tačnu kopiju teksta koji sam bez muke dozivao iz sećanja, obuzet osećanjem da obavljam završni smisleni čin - ili, tačnije, završni besmisleni čin - u svome životu.
     Pa sam pisao, i spavao, i ustajao da opet pišem, tako najzad ponovo proživeo i trenutak kad sam, ušavši u kulu jadne Valerije i čuvši kako mi govore i ta kula i sve ostale kule, osetio kako se gordi teret muške odraslosti spušta na moja pleća i shvatio da više nisam mladić. Ovako sam razmišljao: eto šta je bilo pre deset godina. Deset godina je bilo minulo do časa kad sam to, u njenoj kuli doživljeno, zapisao u Kući Apsoluta. A gle sad - prošlo je još stotinu godina, možda i više. Ko bi to mogao znati?
     Bio sam poneo sa sobom na lađu jedan uzani olovni kofer sa hermetično zaptivajućim poklopcem. Kofer se najzad, kao što sam i očekivao, sasvim ispunio tim mojim rukopisom. Zaklopio sam ga, zaključao, onda sam podesio pištolj na najslabije dejstvo i zatopio zrakom ivicu, tako da su se metal poklopca i metal kofera spojili u jednu celinu.
     Ko hoće da iziđe na palubu, mora da prođe čudnim brodskim hodnicima; oni su često ispunjeni jednim odjekujućim glasom koji ne možeš jasno da razaznaš, ali uvek možeš da ga razumeš. Kad čovek dođe do hermetičnih vrata za izlazak iz lađe, mora se obaviti omotačem vazduha, a to je nevidljiva atmosfera koja se prianja uz tebe; nju, tako se bar čini, drži na okupu samo jedna sjajna ogrlica sačinjena od međusobno povezanih cilindara. Postoji i kapuljača od vazduha za glavu, a ruke su ti zaštićene rukavicama od vazduha (ali one se istanje kad nešto uhvatiš, pa kroz to mesto počne da se uvlači hladnoća); oko nogu imaš čizme od vazduha i tako dalje.
     Te lađe koje plove između sunaca nisu kao urtovske lađe. Nije tu posredi jedna paluba i jedno korito, nego postoji mnoštvo uzastopnih paluba; skočiš preko ograde jedne palube i nađeš se na sledećoj, po kojoj nastaviš da hodaš. Palube su od drveta, materijala koji se smrtonosnoj hladnoći opire na način kako to metal neće; ali ispod drveta nalaze se, ipak, metal i kamen.
     Iz svake palube strše katarke, koje svojom visinom nadmašuju stotinu puta Admiralsku kulu u Citadeli. Čini se kao da su sve one ravne, ali kad nekoj katarci priđeš blizu pa pogledaš uzduž, što je kao gledanje niz neki umorni drum koji odlazi čak iza obzorja, vidiš da je malo savijena zbog toga što trpi pritisak vetra sa mnogih sunaca.
     Katarki ima nebrojeno mnogo; svaka ima po hiljadu poprečnih greda, a sa svake grede visi jedro od fuligina i srebra. Jedrima je nebo ispunjeno, tako da čovek koji želi da ugleda kako daleka sunca plamsaju limun-žutom, belom, ljubičastom i ružičastom bojom mora dobro da se potrudi da ih ugleda između jedara, isto kao što bi se morao truditi da ih ugleda između oblaka u nekoj jesenjoj noći.
     Ponekad se dešava (to mi je i brodski poslužitelj rekao) da neki mornar, gore među jedrima, izgubi oslonac. Kad se to desi na Urtu, nesretnik, najčešće, tresne na palubu i pogine. Ovde takve opasnosti nema. Iako je lađa tako moćna i ispunjena takvim bogatstvima, a mi znatno bliži njenom središtu nego što su oni koji Urtom hodaju središtu Urta primaknuti, ipak je privlačna sila lađe sasvim slabašna. Nemarni mornar otplovi, između jedara, nadole, kao čičkova vunica, a glavnina njegovog stradanja sastoji se u tome što mu se drugari podsmevaju; njihove glasove on, međutim, ne čuje. (Jer praznina utuli svaki govor do nečujnosti, mada govornik čuje samoga sebe; jedini način da se dvojica čuju sastoji se u tome da se primaknu jedan drugome toliko da njihove odežde od vazduha postanu jedna atmosfera.) Čuo sam i tvrdnju da bi, bez ovog protivzvučnog svojstva praznine, od tutnjave sunaca ogluvela Vaseljena.
     Malo šta od toga sam znao kad sam prvi put prošetao palubom. Bilo mi je rečeno da moram nositi tu ogrlicu i da su hermetična vrata napravljena tako da moraju unutrašnja biti zatvorena pre nego što se spoljašnja otvore. I - praktično ništa više. Zamislite, onda, moje iznenađenje kad sam iskoračio napolje, noseći olovno sanduče pod rukom.
     Iznad mene su se uzdizali crni jarboli i jedra njihova, red za redom jedara, toliko u visinu da se napokon činilo da će njima biti i zvezde istisnute. Konopi su bili takvi da bi se mogli uporediti sa paučinom - kad bi pauk bio veliki koliko i sama lađa; a lađa je bila veća nego mnoga ostrva koja imaju palatu i u palati armigera koji sebe smatra maltene monarhom. Sama ta paluba bila je prostrana kao neka ravnica; morao sam sabrati svu svoju hrabrost da bih prvi korak po njoj načinio.
     Dok sam sedeo u kabini i pisao, jedva sam primećivao da je moja težina smanjena za sedam osmina. Sad sam izgledao samome sebi kao duh, ili, tačnije, kao čovek od hartije, prikladan muž za one papirnate žene koje sam, kao dete, bojio i ređao u parade. Snaga sunčevog vetra manja je od snage najblažeg zefir-povetarca na Urtu; ali, i tako malenu, osetio sam je i uplašio se da bih mogao biti oduvan. Činilo mi se da, maltene, lebdim iznad palube, umesto da hodam po njoj; znam da je to bilo zato što je sila ogrlice održavala spoljašnje, dodatne "tabane" od vazduha između dasaka palube i đonova mojih čizama.
     Osvrnuo sam se, nastojeći da pogledom pronađem nekog mornara koji bi mi mogao dati savete o najboljim načinima penjanja; pretpostavio sam da će na palubama biti mnogo mornara, kao na brodovima na Urtu. Ali nikog nije bilo; da se ne bi vazduh u njihovim vazdušnim ogrtačima ustajao i istrošio, mornari ostaju ispod palube, sem kad baš moraju na nju izlaziti, a to se dešava retko. Onda sam, u svome neznanju, pozvao glasno. Nije mi stigao, naravno, nikakav odgovor.
     Nekoliko lanaca daleko odatle nalazio se je jedan jarbol, ali čim sam ga ugledao, bilo mi je jasno da nema nikakve nade da se uz njega popnem; bio je deblji od ijednog drveta koje je ikad ukrašavalo naše šume, a gladak kao metal. Pođoh napred, pešice, plašeći se stotinu stvari koje mi nisu nimalo mogle nauditi, a sasvim lišen znanja o stvarnim opasnostima koje su mi pretile.
     Te ogromne palube su ravne, tako da marin na jednom mestu može signalisati svome drugaru na izvesnom udaljenju; kad bi bile zaobljene, da bi svojom površinom bile svuda na jednakom rastojanju od gladi broda, razdvojeni članovi posade ne bi se mogli ni videti, kao što se brodovi ne mogu uzajamno videti kad zađu pod obzorja Urta. Ali zato što su ravne, uvek se čini da stoje iskošeno, osim ako se posmatrač nalazi tačno u središtu. Otud sam imao utisak, iako sam bio tako lak, da se penjem nekim avetinjskim bregom.
     Taj moj "uspon" trajao je mnogo dahova, možda pola smene vremena. Tišina mi je pritiskala duh, do mrvljenja jako; bila je to ćutnja opipljivija od broda samog. Čuo sam vrlo slabe zvuke sopstvenih, nejednakih koraka po palubi, a povremeno i neko treperenje ili zujanje ispod nogu. Osim tih vrlo tihih zvukova nije bilo nikakvih drugih šumova. Još od kad sam, kao dete, sedeo na časovima kod majstora Malrubiusa, znao sam da prostor između sunaca nije ni u kom slučaju prazan; kroz njega putuju stotine, možda i hiljade brodova. Kasnije sam saznao da u tom prostoru ima i drugih stvari - ona undina, koju sam dvaput sreo, rekla mi je da ponekad tamo pliva, a tu lete i ona krilata bića koja sam na tren ugledao u knjizi Oca Inirea.
     Sad sam otkrio ono što nikad ranije nisam stvarno znao: da su svi ti brodovi samo jedna jedina šaka semenja razasuta preko pustinjskog prostranstva koje ostaje i posle tog zasejavanja jednako prazno kao što je uvek i bilo. Tad sam poželeo da se okrenem i othramam nazad u svoju kabinu, a to bih i učinio samo da nisam uviđao da bi me, posle povratka, ponos naterao da krenem ponovo.
     Naposletku sam se primakao tankim, paučinastim uzlaznim konopima, to jest kablovima; oni su ponekad hvatali zvezdanu svetlost, a ponekad se gubili u tami ili postajali nevidljivi naspram silno visokih srebrnih obala koje su, zapravo, bile najviša jedra sa niže palube. Iako su kablovi izgledali tako mali, svaki je u prečniku bio, u stvari, deblji od velikih stubova naše katedrale.
     Bio sam odeven i u jedan vuneni ogrtač, a ne samo u taj vazdušni; sada sam zadigao vuneni i vezao ga u čvor oko struka, stvarajući svojevrsnu vreću, u koju sam stavio kofer. Prenoseći svu svoju snagu na zdravu nogu, skočio sam.
     Pošto je čitavo moje telo davalo osećaj kao da je izatkano od paperja, pretpostavio sam da ću se dizati polako, da ću ploviti uvis onako kao što mi je rečeno da mornari plove između katarki i konopa. Nije se desilo tako. Skočio sam jednako brzo, možda i brže nego što iko ikad skače ovde na planeti Ušas; ali ovde takav skakač odmah počne i da usporava, a ja nisam usporio uopšte. Moj let se nastavio početnom brzinom, nesmanjenom - leteo sam uvis i uvis, a to je bilo divno i strašno osećanje.
     Ubrzo se moj strah povećao zato što nisam mogao da se zadržim u željenom položaju; stopala su mi se podizala tako da sam uskoro leteo poprečno, najzad se počeh u letu obrtati kao mač hitnut uvis u trenutku pobede.
     Pokraj mene je prosevao jedan blistavi kabel, tik izvan dohvata. Začuo sam jedan pridavljeni krik i tek po njegovom okončanju shvatio da je bio iz mog grla. Ispred mene je zablistao drugi kabel. Hteo-ne hteo, stuštio sam se ka njemu kao da jurišam na nekog neprijatelja. Uhvatio sam ga i zadržao, mada je napor bio takav da je malo nedostajalo pa da izglavim sebi ruke iz ramena; a olovni kofer - koji je proleteo pokraj moje glave - zamalo da me udavi mojim sopstvenim ogrtačem. Obuhvatio sam obema nogama čvrsto taj ledeni kabel i uspeo da dođem do daha.
     Po vrtovima Kuće Apsoluta nekada je lunjalo mnoštvo majmuna drekavaca; kako ih je niža posluga (vrtlari, nosači i slični) ponekad hvatala raznim zamkama da bi ih jela, zazirali su od ljudi. Često sam te majmune gledao i zavideo im što su u mogućnosti da tako jurcaju uz stablo drveta, a da ne padnu - zapravo, kao da i ne znaju za Urtovu bolnu glad. Sad sam ja postao takva životinja. Vučna snaga kojom je brod dejstvovao na mene govorila mi je da se "dole" nalazi tamo gde je prostranstvo palube; ali to je bilo nešto manje od uspomene na uspomenu, bilo je kao pomisao da sam možda, nekad, negde, pao i da se sad sećam sećanja na taj pad.
     Ali taj kabel bio je kao staza u pampi: poći njome i na jednu i na drugu stranu podjednako je lako, naime, vrlo je lako. Pošto je kabel bio upleten od mnoštva tanje užadi, imao sam hiljade rukohvata, pa sam krenuo nagore kao neka mala zver dugačkih butina, kao zec koji skače po deblu.
     Uskoro je taj kabel došao do jedne poprečne grede, koja je sa donje strane držala niže od dva glavna gornja jedra. Odatle preskočih na drugi, tanji kabel, pa sa njega na treći. Kad sam se popeo na poprečnu gredu, uvideh da tu više nema penjanja; ono prošaptano dole više se nije čulo, sivosmeđe brodsko korito jednostavno je plutalo negde blizu ruba mog vidnog polja.
     U prostoru, s one strane gde mi je bila glava, dizale su se sve dalje i dalje mase oblaka, prividno isto onako beskonačne kao što su bile pre nego što je moje penjanje počelo. Levo i desno od mene katarke drugih paluba razgranavale su se kao vlakna u repnom peru strele - tačnije, kao vlakna u mnogobrojnim redovima takvih strela i pera, jer iza tih katarki videlo se još mnogo drugih, udaljenih bar po nekoliko desetina liga. Kao prsti Inkreatorovi, katarke su pokazivale ka krajevima Vaseljene; njihova najviša jedra bila su samo trunčice sjajne ukrasne folije, trunčice izgubljene među blistavim zvezdama. Sa nekog takvog mesta mogao sam baciti kovčežić (kao što sam i nameravao da učinim) u pustoš, da bi ga jednom našao, možda, pripadnik neke druge rase, ako bude takva volja Inkreatorova.
     Dve stvari me zadržaše. Prva je bila ne toliko misao koliko prisećanje: prisećanje na odluku koju sam prvu doneo dok sam u brodu pisao i dok su mi hierodulski brodovi bili novost. Odlučio sam, naime, da pre bacanja sačekam da se naš brod probije kroz tkaninu vremena. Prvi manuskript svojih uspomena bio sam već poverio majstor-Ultanovoj biblioteci, a u njoj on nije mogao istrajati duže nego što istraje sam Urt.
     Ovaj novi primerak bio sam (u početku) namenio jednom novom postanju; da bi, čak i ako padnem na velikom oprobavanju koje me je čekalo, ipak poslao jedan delić našeg sveta - makar koliko tričav - na drugu stranu palisade kojom je ova Vaseljena ograđena.
     Sad sam osmotrio zvezde, sunca tako daleka da se planete, koje oko njih kruže, ne mogu videti, iako su neke možda veće od Serenusa; gledao sam i one kovitlace koji su tako udaljeni da, iako se sastoje od silnih milijardi zvezda, izgledaju kao pojedinačne zvezde. Onda sam ostao u neverici pred zapamćenom činjenicom da mi je, ranije, sve to izgledalo premaleno za moju ambiciju; zapitah se da li je u međuvremenu Vaseljena porasla (mada mističari tvrde da ona više ne raste) ili sam porastao ja.
     Ni ono drugo što me je zadržalo nije, po svemu sudeći, bila misao, nego pre instinkt neki i jedna nadmoćna želja: htelo mi se da odem do vrha. Ako bi trebalo da takvu svoju odluku branim, mogao bih reći da sam znao da mi se takva prilika možda nikad više neće ukazati; takođe da baš ne bi bilo u skladu sa mojom ulogom da se zadovoljim manjim usponom od onog koji postiže običan mornar kad god njegove dužnosti to od njega zahtevaju i tako dalje.
     Sve to bi bila odmeravanja - uspon je, sam po sebi, bio veličanstven. Godinama nisam uživao ni u čemu osim u pobedama, a sad sam se opet osetio kao dečak. Kad sam, svojevremeno, osećao želju da se popnem na vrh Velikog dvora, ni na kraj pameti mi nije bilo da bi Veliki dvor mogao želeti da se popne na nebo. Sad je moje znanje bilo kudikamo veće. Ali bar ovaj brod je stvarno krenuo usponom onostran nebesa, pa sam i ja poželeo da se penjem s njim.
     Što sam se više peo, utoliko je lakši, ali i opasniji, moj uspon postajao. Nisam više imao ni delić svoje težine. Skakao sam ponovo i ponovo, dohvatao svaki put neko jedro ili uže za dizanje jedra, snalazio se da nekako stanem nogama na njega i skakao dalje.
     Posle desetak takvih skokova ka visinama pade mi na um da nema razloga da se zaustavljam pre nego što stignem do vrha katarke, te da ću i jednim jedinim skokom stići tamo, pod uslovom da sam ne izazivam prekide. Od tog trenutka leteo sam kao vatrometna raketica u dugodnevničkoj noći; nije mi bilo teško da zamislim da uz put i zviždim kao te rakete, ili da za sobom ostavljam perjanicu plavih i crvenih iskara.
     Jedra i kablovi proletahu u beskrajnoj procesiji. U jednom trenutku učinilo mi se da vidim kako u prostoru između dvaju jedara visi (tako je bar izgledalo) neki nejasni zlatni oblik prošaran grimiznim venama; obratio sam vrlo malo pažnje na tu pojavu, ali sam ipak stigao da pomislim da je to, valjda, neki instrument postavljen baš tu da bi bio bliži zvezdama - ili možda samo neki predmet koji je nemarno ostavljen da leži na palubi, posle čega je zbog neke male promene kursa otplutao daleko.
     Moj munjeviti let nagore je - trajao.
     Najviši red jedara pojavio mi se na vidiku. Posegnuo sam prema kablovima. Sad su bili jedva nešto deblji od mog prsta, mada je svako jedro moglo pokriti i po stotinu i više livada.
     Slabo sam bio odmerio; kabel je ostao taman izvan mog dohvata. Prolete, sevnuvši, još jedan.
     Pa još jedan - bar tri lakta izvan domašaja.
     Pokušao sam da se izvijem kao plivač, ali sam jedino uspeo da podignem koleno. Blistavi kablovi bili su, čak i daleko dole, na velikim međusobnim rastojanjima; tamo je katarki bilo stotinu, ovde je preostala samo još ta jedna. A na njoj samo još jedno malo jedro na samom vrhu. Prstima sam ga očešao, ali uhvatiti ga nisam mogao.

2. PETI MORNAR

     To je značilo da je mome životu došao kraj i toga sam bio svestan. Na lađi "Samru" imali su jedan dugački konopac, pričvršćen za zadnju ogradu lađe, koji su večito vukli za sobom kroz vodu, da bi poslužio kao pomoć nekom brodaru kada bi kojim slučajem pao u vodu. Da li je ovaj naš sadašnji brod vukao za sobom neko takvo uže, nije mi bilo poznato; ali, i da jeste, ja od toga nikakve koristi ne bih imao. Moja teškoća (moja tragedija, u iskušenju sam da napišem) nije se sastojala u nekom padu sa ograde i zaostajanju za brodom, nego u tome što sam se ja digao iznad cele te šume katarki. I nastavio svoje uzletanje - tačnije, svoje udaljavanje od broda, jer sve je bilo isto kao i da sam padao naglavačke - još i sad onom istom početnom brzinom kojom sam bio skočio.
     Ispod mene, ili, bar, u pravcu mojih nogu, brod je izgledao kao smanjujući kontinent srebra, čije su crne katarke i poprečne grede na katarkama bile tanane kao rogovi cvrčka. Oko mene su zvezde gorele nesmanjenom žestinom, plamsale veličanstvenošću koja se na Urtu nikada ne viđa. Jedan trenutak provedoh tražeći Urt pogledom gore, ne zato što mi je mozak tako radio, nego zato što nije radio; pomišljao sam da će biti zelen, kao zelena Luna, ali sa belim površinama na vrhu i na dnu, tamo gde se led sklapa oko naših hladnih područja. Ne pronađoh pogledom ni Urt, a ni grimiznim crvenilom prošiljeni narandžasti disk starog sunca.
     Onda uvideh da sam gledao na pogrešnu stranu. Ako bi se Urt uopšte mogao videti, nalazio bi se iza krme. Pogledah tamo i ugledah, ne naš Urt, nego jedan rastući, okrećući, uskomešani vrtlog fuligina, boje koja je crnja od crnog. Bilo je to nešto nalik na ogromni vrtlog praznine; ali oko njega je postojao krug obojenog svetla, kao da pleše milijardu milijardi zvezda.
     Tad mi je bilo jasno da se čudo već dogodilo, a da ja to nisam ni opazio; dogodilo se dok sam drugi put ispisivao neku gnjavežnu rečenicu o majstoru Gerlousu ili o ascijanskom ratu. Već smo se probili kroz tkivo vremena, a taj fuliginski vrtlog iza nas označavao je kraj Vaseljene.
     Ili početak. Ako je označavao početak, onda je onaj treperavi zvezdani obruč bio obilje mladih sunaca, jedini stvarno magični prsten koji će u ovoj Vaseljeni ikada postojati. Tim zvezdama u pozdrav, počeo sam radosno vikati, mada moj glas nije čuo niko osim Inkreatora i mene.
     Privukao sam vuneni ogrtač i iz njega izvukao olovni kofer; pa sam digao kofer obema rukama iznad glave i hitnuo ga, kličući na sav glas, iz mog nevidljivog ogrtača od vazduha i iz čitave te Vaseljene koja je koferu i meni bila poznata, u jedno novo postanje, kao poslednju ponudu iz starog.
     Istovremeno me je moja sudbina zgrabila i povukla nazad. Ne pravo nadole ka onom mestu na palubi odakle sam uzleteo (u takvom spuštanju mogao sam i poginuti,) nego koso, napred nadole, ka pramcu lađe, tako da sad videh kako katarke, jedna za drugom, brzo prolaze pored mene. Izvijajući vrat, pogledah ka sledećoj: ta je bila poslednja. Da sam poleteo samo aršin-dva desno, moglo se lako desiti da mi sam vrh katarke razvali lobanju. Umesto toga, sevnuo sam između poslednjeg kabla i poprečne grede, a nijedan kabel nije mi se našao na dohvatu. Tako sam nadbrzao našu lađu.
     Na ogromnoj daljini i pod sasvim drugim uglom pojavi se još jedna od tih nebrojenih katarki. Sa nje su na sve strane bila iznikla jedra, kao lišće sa drveta; i to ne ona na koja sam se već počeo navikavati, četvrtasta, nego trouglasta. Neko vreme je izgledalo da ću prestići i ovu katarku, potom da ću naleteti na nju. Grčevito posegnuh ka jednom od kablova za učvršćenje jednog slobodnog, "letećeg", trouglastog jedra.
     Oko njega se počeh vrteti kao zastava u promenljivom vetru. Još jedan trenutak sam se držao za njegovu bolnu hladnoću, zadihan, a onda se bacih niz pramčani jarbol - jer to je, naravno, bio onaj poslednji, kosi jarbol ispružen iz samog pramca broda - svom snagom svojih ruku. Mislim da tad ne bih zažalio ni da sam tresnuo o palubu; nisam želeo ništa više i ništa drugo, osim da dodirnem korito lađe, na bilo kom mestu, na bilo koji način.
     Ali to se nije desilo, nego sam uleteo u jedno od jedara i otklizio po njegovoj ogromnoj srebrnoj površini. A to je bila i te kakva površina, mada se činilo da nema više mase nego šapat; imao sam utisak da se jedino od površine i sastoji, ili da je, maltene, tvorevina čiste svetlosti. Ona me je okretala, prevrtala, zatim izručila na palubu, gde sam se kotrljao i tumbao kao listić vetrom nabačen.
     Bio sam, zapravo, izručen na neku palubu; nikad ne nađoh dokaz da sam se vratio na onu istu sa koje sam se i otisnuo. Na njoj sam ležao opružen celom dužinom, pokušavajući da dođem do daha; moja sakata noga bila je u užasnim bolovima, a privlačna sila broda me je - mada najmanjom snagom - držala.
     Moje silno dahtanje nikako nije prestajalo, nije se ni usporavalo; posle stotinu takvih grabljenja za vazduh, shvatio sam da moj vazdušni ogrtač neće moći da održava moj život još dugo. Borio sam se da ustanem. Iako sam bio napola ugušen, ustajanje je bilo lako i prelako - malo je nedostajalo da se opet vinem ka visinama. Jedna hermetična vrata bila su samo lanac daleko. Doteturao sam se do njih, poslednjom snagom ih široko otvorio i za sobom zatvorio. Unutrašnja vrata otvoriše se, maltene sama od sebe, ili mi se bar tako učinilo.
     Istog trenutka moj vazduh postade svež, kao da je neki plemeniti, mladi vetrić prodro u smradnu ćeliju robijašnice. Da bih ubrzao ovaj proces, skidoh ogrlicu i iziđoh u hodnik, gde ostadoh neko vreme nepomičan, samo udišući taj prohladni, čisti vazduh, jedva svestan gde sam - ispunjen jedino blagoslovenim znanjem da sam opet unutar lađe i da nisam zalutali komadić otplavina onostran njenih jedara.
     Uzan i blistav bejaše taj hodnik, bolno osvetljen plavim svetlostima koje su polako puzile duž njegovih zidova i tavanice i namigivale; činilo se da zaviruju u hodnik, ali da nisu njegov deo.
     Ništa ne može izmaći mom pamćenju, osim ako sam u nesvesti, ili blizu nesvesti; bio sam upamtio svaki od onih hodnika koji su mi poslužili za kretanje od moje kabine do palube, ali ovo nije bio nijedan od njih. Većina je imala unutrašnje uređenje nalik na dnevne sobe u aristokratskim zamkovima, sa slikama na zidovima i sa uglačanim podovima. Ovde je umesto smeđim drvetom, kao paluba, pod bio pokriven nekim zelenim tepihom nalik na travu; majušni zeleni zubi dizali su se iz njega i obuhvatali đonove mojih cipela kao neka mala sečiva.
     Bio sam, dakle, suočen sa jednom odlukom koja mi se nije dopadala. Hermetična vrata bila su iza mene. Mogao sam opet izaći napolje i tragati od palube do palube da bih pronašao svoj deo broda. Druga je mogućnost bila da nastavim ovim hodnikom i tragam iznutra. Ogroman nedostatak te alternative sastojao se u tome što bih se lako mogao izgubiti u unutrašnjosti broda. Međutim, da li bi to bilo gore nego da se izgubim, kao maločas, među katarkama i jedrima? Ili, kao što se zamalo nije desilo, da odlutam u beskrajni prostor između sunaca?
     Stajao sam tu, dvoumeći se, sve dok ne začuh glasove. To me podseti da mi je ogrtač još, komično, vezan u čvor, oko pojasa. Razdreših ga; upravo kad sam to dovršio, ljudi čije sam glasove čuo pojaviše se na vidiku.
     Svi su bili naoružani i na tome se njihova međusobna sličnost završavala. Jedan je izgledao kao sasvim običan čovek, koji bi mogao biti ma kog dana viđen na dokovima Nesusa; drugi je pripadao nekoj rasi koju u svim svojim putovanjima nisam nijednom video, jer bio je visok kao egzultant, a koža mu nije bila one ružičastosmeđe boje koju mi nazivamo belom zato što nam se tako sviđa, već prave bele boje, poput pene; glava mu je bila krunisana kosom isto tako belom. Treća osoba bila je žena, jedva nešto malo nižeg rasta od mene, ali debljih ruku i nogu nego što sam ikad kod ijedne žene video. Iza to troje kretala se, maltene kao da ih goni napred, masivna prilika čoveka u potpunom oklopu.
     Mislim da bi oni bez reči prošli pored mene da sam to dozvolio, ali ja iskoračih u sredinu hodnika, prinuđujući ih da stanu i objasnih svoju nezgodnu situaciju.
     "Prijavio sam to", reče mi oklopna prilika. "Doći će neko po tebe, ili ću ja biti poslat s tobom. A dotle moraš poći sa mnom."
     "A gde vi idete?" upitah, ali on se već okretao i gestom nešto pokazivao toj dvojici muškaraca.
     "Ma hajde", reče žena i poljubi me. Nije to bio dug poljubac, ali je u njemu bilo neke sirove strasti. Dohvatila me je za mišicu zahvatom za koji se činilo da je čvrst kao muški.
     Onaj obični mornar (koji, zapravo, nije uopšte izgledao obično, jer je imao veselo i lepuškasto lice i žutu kosu - kao južnjaci) reče: "Moraćeš poći, inače oni neće znati gde da te traže - ako iko bude i tražio. Valjda stvar neće ispasti osobito loše." To je govorio već u hodu, preko ramena, a žena i ja krenusmo za njim.
     Belokosi reče: "Možeš ti meni pomoći, možda."
     Pomislih da me je prepoznao; pošto sam smatrao da će mi biti potrebni svi saveznici koje mogu naći, rekoh mu da ću pomoći ako budem u mogućnosti.
     "Za ljubav Danaida, ućuti", reče mu ona. A meni: "Imaš oružje?"
     Pokazah joj pištolj.
     "Moraš pažljivo s tim, ovde. Možeš ga podesiti na slabije?"
     "Već jesam."
     I ona i ostali nosili su kalivere, puške koje znatno liče na fuzilke, osim što su nešto kraće, imaju deblje kundake i tanje cevi. Za pojasom je imala dugački bodež; obojica muškaraca imali su bolo-noževe, kratke, teške, širokosečivne, za džunglu.
     "Ja sam Purn", reče mi plavušan.
     "Severijan."
     Pružio je ruku, koju sam prihvatio - bila je to mornarska šaka, krupna, gruba, mišićava.
     "Ovo je Guni."
     "Burgundofara", reče žena.
     "Mi je zovemo Guni. On je Idas." Gestom je pokazao ka belokosom čoveku.
     "Tišina!" odreza oklopnik, koji je stupao iza nas i gledao iza sebe. Nikad dotad nisam video da neko može toliko obrnuti glavu unazad. "Kako se on zove?" šapnuh Purnu.
     Umesto Purna, odgovori Guni. "Sidero." Činilo se da se, od njih troje, ona najmanje plaši Sidera.
     "Kuda nas vodi?"
     Sidero je dugim skokovima prošao pored nas i otvorio jedna vrata. "Ovde. Ovo je dobro mesto. Naše samopouzdanje je veliko. Razdvojte se znatno. Ja ću biti u sredini. Ne nanosite štetu, osim ako budete napadnuti. Upozoravajte glasom."
     "Za ime Inkreatorovo", rekoh, "šta mi to, uopšte, radimo?"
     "Pravimo istragu aporta, unetih bića s one strane. Ne moraš obraćati mnogo pažnje na Sidera. Ako budu izgledali opasno, ti pucaj."
     Dok je to govorila, usmeravala me je ka otvorenim vratima. Sad Idas reče: "Ne brini, verovatno ih neće biti uopšte", i zakorači iza nas, tako blizu da sam kroz vrata prošao tako reći automatski.
     Bilo je katranski mračno, ali odmah sam osetio da više ne stojim na čvrstom podu, nego na nekakvoj otvorenoj i klimavoj rešetki; takođe da ulazim u prostoriju mnogo veću od obične sobe.
     Guni je provirila pored mene, u mrak; pri tome se njena kosa očešala o moje rame, donoseći pomešane mirise parfema i znoja. "Pali svetla, Sidero. Ništa ovde ne vidimo."
     Blesnuše svetla, bojom žućom od one u hodniku iz koga smo upravo izišli; to zračenje je svojim izgledom podsećalo na bolest, na žuticu, i činilo se da isisava boju iz svega. Stajali smo, zbijeni sve četvoro u jedinstvenu masu, na podu od crnih šipki koje nisu bile deblje od čovekovog malog prsta. Nikakve ograde nije bilo, a prostor ispred i ispod nas (tavanica, koja se nalazila neposredno iznad naših glava, sigurno je na sebi nosila palubu) bio je dovoljno veliki da u sebe primi našu kulu Matahinku.
     U tom prostranstvu sada se nalazila divovska hrpa robe: kutije, bale, burad i sanduci svih vrsta; mašine i delovi mašina; džakovi, mnogi od nekog svetlucavog, delimično prozirnog, tankog materijala; naslage drvne građe.
     "Tamo!" kresnu Sidero. Prstom je pokazivao ka jednim paučinasto tankim lestvicama koje su vodile niz zid.
     "Hajde ti prvi", rekoh.
     Nije bilo nikakvog zaletanja ka meni - rastojanje između njega i mene nije bilo ni pedalj - pa, zbog toga, nije bilo ni vremena da potegnem pištolj. Ščepao me je snagom koja me je zaprepastila, prinudio me da uzmaknem jedan korak, a onda me silovito gurnuo. Jedan trenutak sam glavinjao po rubu platforme, grabeći vazduh prstima raširenim poput kandži; onda sam pao.
     Na Urtu bih, svakako, slomio vrat. Na ovom brodu moglo se maltene reći da sam plovio nadole. Ali sporost padanja nije nimalo ublažila moj užas izazvan činjenicom da padam. Gledao sam kako se tavanica i ta platforma okreću iznad mene. Bio sam svestan da ću pasti na leđa, te da će kičma i lobanja podneti udar, ali se nisam mogao okrenuti. Mlatarao sam, ne bih li našao kakav oslonac, a moja mašta je grozničavo, predano domađijavala kabel onog prednjeg letećeg jedra. Četiri lica iznad mene - Siderov oklopni vizir, Idasovi obrazi beli kao kreda, Purnov široki osmeh, Gunine lepe, okrutne crte - izgledala su kao maske iz noćne more. Sigurno je da nijedan nesretnik koji je, u svesnom stanju, bačen sa vrha Kule zvonare nije imao toliko vremena za razmišljanje o sopstvenom uništenju.
     Grunuo sam tako da mi je sav vazduh izleteo iz pluća. Ostadoh ležeći. Tokom sledećih stotinu ili više otkucaja srca samo sam grabio vazduh, kao što sam činio i kad sam se konačno vratio u unutrašnjost lađe. Postepeno uvideh da, iako jesam doživeo pad, nisam nastradao ništa više nego da sam pao sa kreveta na pod, obuzet nekim zlim snom o Tifonu. Dižući se u sedeći položaj, ne nađoh nijednu slomljenu kost.
     Moj tepih sastojao se od svežnjeva nekakvih hartija; pade mi na um da je Sidero sigurno znao da se svežnjevi nalaze tu i da neću biti ozleđen. Onda ugledah, pokraj sebe, jedan ludo naheren mehanizam, sav klinast od silnih poluga i osovina.
     Ustadoh. Daleko iznad mene platforma je bila prazna, a vrata koja su vodila ka hodniku bila su zatvorena. Potražih pogledom one vrlo tanke lestvice, ali ta mašina pokraj mene stajala je tako da sam od nje mogao videti samo najgornje prečage. Zato pođoh polako oko mašine; smetali su mi svežnjevi papira, nejednako naslagani (bili su povezani kudeljnim kanapom, koji se ponegde i iskidao, tako da sam se klizao i pomicao po hartiji kao po snegu), ali mi je lakoća mog tela mnogo pomagala.
     Pošto sam gledao dole kako bih našao oslonac za stopala, nisam primetio stvorenje ispred mene sve dok se nisam našao tačno pred njegovim slepim licem.

3. KABINA

     Šaka mi polete ka pištolju - izvukoh ga i uperih ravno u tog stvora, tako reći i pre ikakve svesne namere da to učinim. Površina tog stvorenja izgledala je raščupano; meni se učinilo da se ni po čemu ne razlikuje od onog pogurenog salamandera koji zamalo da me svojevremeno spali u Traksu. Očekivao sam da će se sad propeti, uspraviti i otkriti rasplamsalo srce u sredini.
     To se nije dogodilo, a i ja nisam potegao obarač sve dok nije bilo prekasno. Jedan trenutak provedosmo čekajući, nepomični; onda je stvor počeo bežati, skačući i grabeći preko kutija i buradi kao neko trapavo štene koje juri za živahnom loptom koja je ono samo. Pokrenut onim gadnim nagonom koji kod svakog čoveka postoji da treba da ubije sve ono čega se plaši, opalio sam. Zrak je - i sad moguće smrtonosan, mada sam ga bio podesio na najmanju snagu da bih zatopio olovni kofer - rascepio vazduh i pogodio u jedan metalni ingot stamenog izgleda, koji poče odzvanjati kao gong. Ali to stvorenje, šta god da je bilo, već je odmaklo desetak i više aršina, a sledećeg trenutka je i nestalo iza jednog kipa obmotanog zaštitnim materijalom.
     Neko je viknuo; učinilo mi se da prepoznajem Gunin promukli kontraalt. Začu se nešto nalik na fijuk strele, zatim povik iz nekog drugog grla.
     Raščupano stvorenje opet se pojavi, sad jureći nazad, ali ja sam se već bio dovoljno prizvao pameti, pa nisam pucao. Pojavi se Purn i ispali kaliver, mlatarajući kao da gađa ptice u letu. Ja sam očekivao zrak, ali iz cevi izlete nešto nalik na konopac, nešto elastično i brzo; izgledalo je, u toj čudnoj svetlosti, crno, a u letu je pevalo kao odapeta strela - takav isti fijuk sam bio čuo maločas.
     To crno uže ošinu po čupavom biću i umota se jednom ili dvaput oko njega, ali, činilo se, bez ikakvog drugog učinka. Purn povika i skoči kao skakavac. Meni do tog časa nije bilo palo na um da u tom ogromnom prostoru mogu da skačem isto kao maločas na palubi, ali sad pokušah da ga oponašam. Skočih i ja (uglavnom zato što nisam želeo da izgubim vezu sa Siderom pre nego što mu se osvetim); umalo, zbog toga, ne razbih glavu o tavanicu.
     Ali tokom tog uzletanja stekao sam veličanstven pogled na magacin koji se ispod mene prostirao. Video sam i tog stvora sa vrlo neravnom površinom kože, stvora čija je boja pod Urtovim suncem možda mogla biti i lojno žuta, a koji je sad, isprugan crnom bojom, i dalje odskakivao, nošen svojom mahnitom energijom; pred mojim očima Siderov kaliver išarao ga je novim crnim trakama. Purn je bio na domaku da zgrabi to biće, a nisu mnogo zaostajali ni Idas i Guni. Ona je pucala u trku, izvodeći velike skokove preko ispreturanog tovara, s jednog visoko uzdignutog mesta na drugo.
     Doskočio sam nedaleko od njih i popeo se nesigurno na nagnuti zatvarač jednog brdskog karonad-topa; stvorenje je skakalo ka meni, ali ja to jedva da sam i primetio, sve dok mi nije uskočilo tako reći u naručje. Kažem "tako reći" zato što ga nisam stvarno dohvatio, a ono sasvim sigurno nije dohvatilo mene. Ipak, ostadosmo zajedno - jer su crni konopci prianjali i za moju odeću isto tako snažno kao i za pljosnate trake (ni krzno ni perje) tog raščerupanog stvora.
     Trenutak posle našeg zajedničkog pada sa topa otkrio sam još jednu osobinu tih konopaca: jednom rastegnuti, skupljali su se ponovo, ali na dužinu manju nego na početku; to su činili velikom snagom. Boreći se da se od njih oslobodim, uvideh da me stežu sve jače i jače. Guni i Purn su smatrali da je ta okolnost veoma zabavna.
     Sidero je zasuo to dronjavo biće, unakrst, novim konopcima, a onda rekao Guni da me oslobodi, što je ona i učinila, sekući bodežom konopce sa mene.
     "Hvala", rekoh.
     "Stalno se to dešava", reče ona. "Tako sam i ja jednom upala u korpu. Nemoj da te to zabrinjava."
     Predvođeni Siderom, Purn i Idas su već odnosili tog stvora. Ustadoh. "Bojim se da više nisam naviknut da mi se neko smeje."
     "A nekad si bio? Ne izgledaš tako."
     "Kao šegrt. Mlađim šegrtima se smeje svako, a naročito im se smeju stariji šegrti."
     Guni slegnu plećima. "Polovina stvari koje jedna osoba radi su smešne, ako malo porazmisliš o tome. Na primer, ako spavaš otvorenih usta. Ako si starešina spavaonice, niko se ne smeje. Ali ako nisi, tvoj najbolji prijatelj će ti ubaciti u usta grudvicu one upletene sobne prašine, flame. Ne pokušavaj da ih skidaš."
     Crni konopci su se držali za somot moje košulje, a ja sam ih pomalo čupao. "Trebalo bi da nosim nož", rekoh.
     "Šta, hoćeš li reći da ga nemaš?" Pogledala me je sažaljivo; njene su oči bile krupne, tamne i meke kao oči krave. "Pa svako treba da ima nož."
     "Nekada sam nosio mač", rekoh. "Posle nekog vremena, odustao sam od toga, osim u vreme svetkovina. Kad sam polazio iz moje kabine, mislio sam da će mi pištolj biti više nego dovoljan."
     "Za borbu. Ali koliko se mora boriti čovek koji izgleda kao ti?" Načinila je jedan korak unazad i odglumila da ocenjuje moj izgled. "Ne verujem da se tebi često dešava da ti neko pravi probleme."
     Uistinu, ona je, u svojim mornarskim čizmama debelih đonova, bila visoka koliko i ja. Na onim mestima gde muškarci i žene imaju i težinu, Guni je morala biti i jednako teška kao ja; na kostima je imala prave mišiće, a preko njih i znatnu količinu sala.
     Nasmejao sam se i priznao da mi je nož mogao dobro poslužiti kad me je Sidero bacao sa platforme.
     "A, ne", reče ona. "Nož njega ne bi zagrebao." Široko se osmehnula. "Kao što reče gazda kurvarnice, videći da dolazi onaj mornar." Nasmejao sam se, a ona provuče ruku ispod moje ruke. "Nego, nož i nije prevashodno za borbu. On je za rad, ove ili one vrste. Kako da spleteš dva konopca uzdužno, bez noža, kako da otvoriš kutije sa hranom? Dobro motri dok idemo. Nikad se ne zna na šta čovek može naići u ovim tovarnim prostorima."
     "Pošli smo u pogrešnom pravcu", rekoh.
     "Znam drugi put, a ako bismo izišli istim putem kojim smo došli, ti nikad ništa ne bi pronašao. Prekratak je."
     "Šta će biti ako Sidero isključi svetla?"
     "Neće. Kad ih probudiš, ona blistaju sve dok tu ima ikoga ko ih može gledati. A-ha, vidim nešto. Pogledaj onamo."
     Pogledah, iznenada siguran da je ona taj nož primetila još dok smo lovili dronjavo stvorenje i da sad samo glumi da ga je ovog trenutka pronašla. Mogla se videti samo koštana drška.
     "Hajde. Niko neće zameriti ako ga uzmeš."
     "Ne razmišljam ja o tome", rekoh joj.
     Bio je to lovački nož, sa suženim vrhom i teškim sečivom, čija je zadnja ivica bila testerasta, dugačkim oko dva pedlja. Prava stvar, pomislih ja, za grube poslove.
     "Uzmi i futrolu. Ne možeš ga nositi u ruci po čitav dan."
     Ta futrola, ili kanija, bila je od obične, crne, štavljene kože, ali je u sebi imala i džep u kome se nekada nalazila neka sitna alatka; to je podsećalo na džep za brusni kamen u kaniji od ljudske kože, koju je imao Terminus Est. Već mi se bio počeo sviđati taj nož, a svideo mi se i više kad sam video taj džep.
     "Stavi ga na opasač."
     Učinih kako mi je rečeno, nameštajući nož levo, da bi činio protivtežu pištolju. "Očekivao bih da se stvari u magacinima bolje čuvaju u ovako velikoj lađi."
     Guni je slegnula ramenima. "Ovo nije stvarno brodski teret. Ovo su samo kojekakvi nabacani ostaci. Znaš li kako je sagrađena?"
     "Ni najmutniju predstavu nemam."
     Na ovo se nasmejala. "Ah, pa valjda nema ni ma ko drugi. Imamo mi ideje i prenosimo ih jedni drugima, ali obično se to završi tako što saznamo da su bile pogrešne. Ili bar delimično pogrešne."
     "Meni bi bilo normalno da svoju lađu poznajete."
     "Prevelika je i sadrži premnogo mesta gde mi nikad ne budemo odvedeni, niti ih možemo sami naći, niti u njih prodreti. Ali to je lađa koja ima sedam strana, da bi ponela više jedara, razumeš?"
     "Jasno mi je."
     "Na nekim palubama - na tri palube, rekla bih - postoje duboki magacini. Tamo je glavni tovar. Na ostale četiri palube na tim mestima su prazni prostori klinastog oblika. U neke se trpaju razne koještarije, kao i u ovaj magacin. Neki služe da tu budu kabine i smeštaj za posadu i šta već ne. Ali kad smo kod smeštaja, hajde da se vratimo."
     Povela me je do drugih lestvica i druge platforme. Rekoh: "Zamišljao sam, nekako, da ćemo proći kroz neki tajni panel, ili možda otkriti da te razne koještarije, kako si ih ti nazvala, postaju, dok kroz njih šetamo, vrt."
     Guni odmahnu glavom, pa se isceri. "Vidim da si već video ponešto na lađi. Ti si malo i pesnik, a? I dobar lažov, kladim se."
     "Bio sam autarh Urta; tu je bilo potrebno pomalo lagati, ako hoćeš tako da se izražavaš. Mi smo to nazivali diplomatijom."
     "Pa, da ti kažem: ovaj brod radi - problem je samo u tome što ga nisu izgradili ljudi kao ti i ja. Autarh, da li to znači da upravljaš celim Urtom?"
     "Ne, upravljao sam samo malim njegovim delom, ali sam, ipak, bio zakoniti poglavar celog Urta. I znao sam, još od početka svog putovanja, da se, ako uspem, neću vratiti kao autarh. Ne izgledaš ni najmanje zadivljeno."
     "Ima tih planeta toliko", reče ona. Sasvim neočekivano, čučnula je i skočila, te se uzdigla u vazduh, slična golemoj, plavoj ptici. Iako sam i ja ranije činio takve skokove, bilo je čudno videti da to jedna žena čini. Njena uzlazna putanja dovela ju je do na lakat visine, ili manje, iznad platforme; sasvim istinito se može reći da se onda na nju spustila kao lebdeće biće.

     I ne razmišljajući, bio sam pretpostavio da će posada biti smeštena u neku uzanu sobu, koja bi ličila na onu "kućicu" na prednjoj palubi "Samru". Ovde je, međutim, postojala jazbina sa mnogo velikih kabina, na mnogo nivoa koji su izlazili na staze pružene u vazduh, oko jedne središnje okomite šupljine. Guni je rekla da se mora vratiti na dužnost i preporučila da potražim neku praznu kabinu.
     Bilo mi je na vrh jezika da joj kažem da već imam kabinu, iz koje sam pre samo jedne smene vremena pošao; ali nešto mi ne dade. Klimnuh glavom i upitah je koje bi mesto bilo najbolje; time sam hteo da kažem (a ona je to tako i shvatila) koja bi bila najbliža njoj. Pokazala mi je mesto, onda se rastadosmo.
     Na Urtu se starije brave otvaraju čarobnim rečima. Moja luksuzna kabina imala je govornu bravu, hermetična vrata mogla su se otvarati bez ikakvih reči, ona vrata koja je Sidero onako energično otvorio nisu zahtevala nijednu reč, ali vrata maslinaste boje, na ovim apartmanima za posadu, bila su takođe opremljena govornim, to jest govorećim bravama. Prva i druga vrata kojima sam pristupio obavestila su me da čuvaju već zauzete kabine. Mora biti da su to bili baš stari mehanizmi; primetio sam, naime, početak razdvajanja njihovih ličnosti.
     Treća vrata su me pozvala da uđem, govoreći: "Kako je to slatka kabinica!"
     Zapitah, kad je poslednji put slatka kabinica bila zauzeta.
     "Ne znam, gospodaru. Pre mnogo putovanja."
     "Ne zovi me 'gospodaru'", rekoh vratima. "Nisam još doneo odluku da uzmem tvoju kabinu."
     Odgovora nije bilo. Nema sumnje da je umnost takvih brava sasvim ograničena; inače bi mogle primati mito, a svakako bi brzo i poludele. Sledećeg trenutka vrata se, razmahom, otvoriše. Zakoračih unutra.
     Kabina nije bila, u poređenju sa onom elegantnom iz koje sam krenuo, osobito fina. Imala je dva uzana ležaja, orman, škrinju, u uglu sanitarije. Sve je bilo pokriveno tako debelom prašinom, da sam lako mogao zamisliti kako ona izleće iz ventilacionih otvora, i to u vidu sivih oblaka, mada bi te oblake mogao videti samo čovek koji ima na raspolaganju neki način da zbija vreme, kao što ga ova lađa zbija; čovek koji bi, možda, živeo kao drvo, pa da mu svaka godina promine kao jedan dan; ili koji bi živeo kao Đol, koji provodi cele svetske ere tekući Nesuskom dolinom.
     Premišljajući o takvim stvarima (a za to razmišljanje bilo mi je potrebno daleko više vremena nego što ga sad utroših pišući o tome), pronašao sam u ormanu krpu, nakvasio je u umivaoniku i počeo brisati prašinu. Kad sam primetio da sam već obrisao gornju stranu kovčega i čelični ram jednog ležaja, postalo mi je jasno da je odluka da ovde ostanem već doneta, makar samo u mojoj podsvesti. Nameravao sam, dakako, i da pronađem svoj apartman i da tamo spavam češće nego ovde.
     Ali želeo sam da imam i ovu kabinu, pa kad mi bude dosadno, da se pridružim posadi i na taj način da o lađi saznajem više nego što bih kao putnik mogao.
     Imao sam na umu i Guni. Kroz moje ruke do tad je već bilo prošlo dovoljno žena. Da se prestanem gorditi zbog tog broja - čovek brzo shvati da sparivanje uništava ljubav, ako je ne pojačava; često sam mislio i na jadnu Valeriju; ipak, bio sam gladan i Gunine naklonosti. Malo sam ja prijatelja, osim Oca Inirea, imao kao autarh, a među njima je samo jedan bila žena: Valerija. Neka osobina Guninog osmeha podsetila me je na sretno detinjstvo koje sam provela sa Teom (ah! kako mi ona i sad nedostaje!) i na dugo putovanje prema Traksu sa Dorkas. U ono vreme to putovanje sam doživljavao kao puko izgnanstvo, pa sam iz dana u dan samo navaljivao napred. Sad mi je izišla pred oči istina da je to putovanje bilo, u mnogo čemu, leto mog života.
     Opet sam isprao krpu, svestan da sam to već mnogo puta učinio; nisam mogao odrediti koliko puta; osvrnuh se da potražim još neku prašnu površinu za brisanje, ali videh da sam ih već obrisao sve.
     Nije bilo tako lako izboriti se sa madracem, ali morao sam ga nekako očistiti - nije bio nimalo čistiji od svih ostalih stvari u toj sobi donedavno, a mi smo znali da ćemo ponekad želeti tu da legnemo. Izneo sam madrac na stazu koja se pružala kroz vazduh duž uspravnog otvora i navalio da gruvam po njemu sve dok prašina nije prestala da izlazi.
     Kad sam završio i kad sam počeo namotavati madrac da bih ga uneo nazad u kabinu, sa vetrom iz tog uspravnog ventilacionog tunela dolete jedan divlji krik.

4. GRAĐANI JEDARA

     Odozdo. Virnuo sam preko ograde, tanke poput grančice, i, vireći, začuo ponovo krik. Bio je ispunjen stravom i usamljenošću, a odjeci su mu se razlamali i vraćali između tih rešetkastih metalnih stazica za hodanje i metalnih spratova sa metalnim kabinama.
     Kad sam ga čuo, učinilo mi se, na tren, da je to moj krik, da se nešto - što sam zadržavao duboko u sebi još od onog pretpraskozorja kad sam hodao po plaži sa akvastornim majstorom Malrubiusom i video kako se akvastorni Triskele raspada u svetlucavu prašinu - oslobodilo, odvojilo od mene i obrelo dole i da sad zavija u slaboj, izgubljenoj svetlosti.
     Našao sam se u iskušenju da skočim preko ograde zato što tada nisam znao dubinu tog uspravnog ventilacionog tunela. Ipak, samo sam bacio madrac kroz vrata moje nove kabine i krenuo niz usko, svijajuće stepenište, skačući sa jednog odmorišta na drugo.
     Odozgo viđena, provalijska dubina tog otvora za provetravanje izgledala je neprozirna, jer je čudno zračenje žutih svetiljki uzalud udaralo po njoj. Pretpostavio sam da će ta neprozirnost iščeznuti kad se spustim na niže spratove - ali ona se samo zgusnula, tako da se setih Boldandersove oblačne komore, mada ipak nije bilo baš toliko loše. Uskomešani vazduh postao je i topliji, pa je moguće da se izmaglica, kojom je sve bilo zaogrnuto, stvarala prosto zbog mešanja toplog, vlažnog vazduha iz utrobe broda sa hladnijom atmosferom gornjih nivoa. Ubrzo se počeh u svojoj somotskoj košulji znojiti.
     Ovde su vrata mnogih kabina stajala odškrinuta, ali je u njima vladala tama. Nekada je ova lađa, tako mi se bar činilo, morala imati brojniju posadu, ili je, možda, upotrebljavana za prevoz zatvorenika (te kabine bi dobro poslužile i kao ćelije ako bi se bravama dala drugačija uputstva) ili vojske.
     Krik se ponovi, a uz njega se začu i nešto nalik na tresak čekića po nakovnju, mada je u tom drugom zvuku postojala neka nota koja mi je kazala da to nije doprlo ni iz kakve kovačnice, nego iz usta, načinjenih od mesa. Mislim da bi ti zvuci, noću, u planinskoj pustoši, bili strašniji od grozovučjeg urlanja. Koliko je tuge, straha i usamljenosti, koliko užasa i očajanja bilo u njima!
     Zastao sam da dođem do daha i osvrnuo se. Mogao se steći utisak da su u kabinama na još nižim nivoima zatočene neke zveri. Ili, možda, ludaci; tako smo mi, mučitelji, zatvarali svoje klijente poludele od bolova u najniži, treći nivo našeg potpodruma. Ko je mogao tvrditi da su svaka vrata zatvorena? Zar nije bilo moguće da su neka od tih stvorenja nezatočena i da ih na gornjim nivoima nema pukom slučajnošću, ili zato što se plaše ljudi? Potegoh pištolj, proverih da li je podešen na najslabiju jačinu paljbe i da li ima pun naboj energije.
     Prvi pogled na vivarijum, koji se nalazio dole, potvrdio je moje najgore strahove. Vrlo tanko, prozirno drveće njihalo se na rubu jednog glečera, vodopad se tumbao, pevajući, jedna dina dizala je svoju sterilnu žutu krestu, a po tim prostorima se šunjalo dvadeset četiri stvorenja. Posmatrao sam ih tokom desetak dahova i onda počeo naslućivati da su ipak bez slobode da iziđu; još pedeset dahova i ja sam u to bio siguran. Svaki od tih stvorova imao je svoj deo zemljišta; oni se nisu mogli mešati jedni s drugim, baš kao što to ni zveri u Medveđoj kuli nisu mogle. Kakva je to čudna grupa stvorova bila! Kad bi neko pročešljao sve močvare i šume Urta, tražeći neobičnosti, ne verujem da bi mogao sastaviti takvu zbirku. Neki stvorovi su blebetali, neki zurili, većina je obamrlo ležala.
     Vratio sam pištolj u futrolu i povikao: "Ko se dernjao?"
     Bila je to samo šala, koju sam namenio samome sebi; međutim, dođe jedan odziv - jedno cviljenje iz zadnjeg dela vivarijuma; krenuo sam obazrivo između zveri, krivudavom, uzanom i gotovo nevidljivom stazom koju su, kao što ubrzo saznah, načinili mornari zaduženi da ih hrane.
     Cvililo je ono dronjavo stvorenje u čijem hvatanju sam, u jednom brodskom magacinu, pomogao; videći ga, osetih izvesnu toplinu prepoznavanja. Toliko sam samovao od kada me je brodski čamac preneo iz vrtova Kuće Apsoluta u ovu lađu, da mi se ponovljeni susret, čak i sa ovako uvrnutim bićem, činio maltene kao ponovni sastanak sa starim poznanikom.
     Do neke mere me je i samo to stvorenje zanimalo, zato što sam učestvovao u njegovom hvatanju. Kad smo ga gonili, izgledalo je maltene loptastog oblika; sad videh da je to jedna od onih životinja kratkih udova i kratkog tela koje uglavnom žive u podzemnim jazbinama - drugim rečima, nešto nalik na glodara zvanog "tunguska pijka". Video sam okruglu glavu nasađenu na vrat tako kratak da je čovek mogao samo "na časnu reč" poverovati da to biće uopšte ima vrat; telo - takođe okruglo, takvo da se činilo da je glava samo njegov nastavak; četiri kratke noge, od kojih je svaka bila okončana sa po četiri dugačke, tupe kandže i jednom kratkom kandžom; sve to, pokriveno smeđosivim, uz telo priljubljenim dlakama i dva blistava crna oka koja su zurila u mene.
     "Jadničak", rekoh ja. "Kako si ti uopšte dospeo u ono skladište?"
     Stvor je došao do granice nevidljive barijere koja ga je okruživala; pošto se sad nije plašio, kretao se mnogo sporije.
     "Jadničak", rekoh opet.
     Propeo se na zadnje noge, kao što pijke ponekad čine, a prednje noge je gotovo sasvim prekrstio preko belog stomaka. Trake crnog konopca bile su i sad na njegovom belom krznu. To me podseti da se komadi istog takvog konopca nalaze i na mojoj košulji. Počeh čupati njihove ostatke, nalazeći da su sada slabi i da mi se neki raspadaju pod prstima. Činilo se da otpada i užad na krznatom stvoru.
     Ječao je tiho; nagonski, pružih ruku da ga utešim kao što bih nekog zabrinutog psa, onda povukoh ruku k sebi, bojeći se da bi me mogao ugristi ili kandžama ogrebati.
     Već sledećeg trenutka opsovah sebe kao kukavicu. On nije naneo zlo nikome u onom spremištu, a kad sam se rvao sa njim, nije bilo nikakvog znaka da pokušava išta da učini osim da pobegne. Gurnuh kažiprst kroz prepreku (koja, pokazalo se, za mene nije bila prepreka) i počeškah tog stvora pokraj njegovih majušnih usta. On okrete glavu baš kao što bi pas učinio i osetih, ispod krzna, male uši.
     Iza mene neko reče: "Cakan je, a?" Okrenuh se da pogledam. Bio je to Purn, široko nasmešeni mornar.
     Odgovorih: "Izgleda sasvim bezazleno."
     "Većinom jesu bezazleni." Purn je oklevao. "Ali većina umre i otpluta. Priča se da mi samo ponekog vidimo."
     "Guni ih je nazvala aportima", napomenuh. "Razmislio sam o tome. Donose ih jedra, a?"
     Purn rasejano klimnu glavom i, kao ja, gurnu kažiprst kroz barijeru da počeška dronjavo stvorenje.
     "Dva susedna jedra mora biti da su kao dva velika ogledala. Povijena su, tako da negde - na raznim mestima, zapravo - moraju biti i uporedna; obasjava ih svetlost zvezda", rekoh.
     Purn opet klimnu glavom. "Da nije te stvari, ne bi lađa ni išla, kao što reče onaj kapetan kad su ga pitali šta će cura na brodu."
     "Poznavao sam jednog čoveka po imenu Hetor, koji je prizivao smrtonosna bića da mu služe. Drugi neko, po imenu Vodalus - ali, priznaću da Vodalus nije bio čovek u koga bi trebalo imati poverenja - rekao mi je da je Hetor to postizao pomoću ogledala. Imam i jednog prijatelja koji izvodi čarolije sa ogledalima, mada njegove čarolije nisu zle. Hetor je nekada bio mornar na ovakvom brodu."
     Ovo je privuklo Purnovu pažnju. Povukao je prst i okrenuo se ka meni. "Znaš li njeno ime?"
     "Ove lađe? Ne, ne bih rekao da ga je on ikad pomenuo. Čekaj... Rekao je da je plovio na nekoliko lađa. 'Dugo sam bio pod ugovorom na brodovima sa srebrnim jedrima, onim sa sto katarki koje kad se pruže dodirnu zvezde'."
     "Ah." Purn klimnu glavom. "Neki pričaju da postoji samo jedna takva lađa. O tome se ponekad zapitam."
     "Pa mora ih biti mnogo. Čak i kad sam bio dečko, ljudi su mi pričali o njima, o brodovima kakogena koji sleću u Port Lunu."
     "Gde ti je to?"
     "Luna? To je mesec mog sveta, mesec Urta."
     "A, pa to su bile neke sitnarije", reče mi Purn. "Barke, tovarni šlepovi i tako dalje. Niko nikad nije rekao da nema kol'ko 'oćeš te sitneži koja putuje tamo-amo između raznoraznih planeta i sunaca. Dočim, ova lađa ovde, i druge njoj slične ako ih ima, uglavnom ne prilaze tako blizu. One to mogu, ali je to vrlo neizvestan posao, lako se pogreši. Osim toga, obično postoje i silne kamenčine koje jurcaju ukrug oko sunca."
     Pojavi se belokosi Idas, noseći zbirku alata. "Zdravo!" dobaci on, a ja mu mahnuh.
     "Trebalo bi ja da radim", progunđa Purn. "Ja, i ovaj ovde, treba da ih pazimo. Pa i doš'o sam da vidim da li je sve u redu s njima, a onda sam video da si tu ti, hmm... ti, ovaj..."
     "Severijan", rekoh. "Bio sam autarh... vladar... Komonvelta; sad sam ovde surogat za Urt i ambasador Urta. Jesi li ti poreklom sa Urta, Purne?"
     "Može biti, mada ne bi' rek'o da sam ikad bio tamo." Izgledao je kao da se zadubio u misli. "Veliki beli mesec?"
     "Ne, zelen je. Možda si bio na Verthandiju; čuo sam da su njegovi meseci bledosive boje."
     Purn slegnu ramenima. "Ne znam."
     Dotle nam je već bio prišao Idas, koji reče: "To mora biti divno." Pojma nisam imao o čemu priča. Purn se okrete od mene i poče posmatrati životinje.
     Kao da smo dvojica zaverenika, Idas prošaputa: "Nemoj se brinuti zbog njega. On se plaši da ću ga prijaviti što ne radi."
     "A zar se ti ne plašiš da ću ja prijaviti tebe?" upitah. Smetalo mi je nešto kod Idasa; možda samo utisak da je slab.
     "Gle, a poznaješ li Sidera?"
     "Koga ja poznajem, moja je stvar, rekao bih."
     "Ne verujem ja da ti poznaješ ikoga", reče on. A onda, kao da je samo malo pogrešio u pogledu lepog ponašanja, nastavi. "Dobro, možda i poznaješ. Ili bih te ja mogao upoznati sa nekima. A i hoću, ako si voljan."
     "Jesam", rekoh mu. "Da me upoznaš sa Siderom, prvom prilikom. Zahtevam da budem vraćen u svoju luksuznu kabinu."
     Idas klimnu glavom. "Hoću. Možda ti neće smetati i ako navratim tamo, ponekad, da popričamo. Ti nemaš... nadam se da se nećeš ljutiti što to kažem... ti nemaš pojma o brodovima, a ja o mestima kao što je taj... hm..."
     "Urt?"
     "Ne znam ništa o svetovima. Video sam nekoliko slika, ali ništa drugo ne znam, osim ovo što gledam ovde." Neodređena kretnja njegove šake nagovestila je da misli na životinje. "A one su rđave, uvek rđave. Al' možda na svetovima ima i dobrih stvari, samo te dobre nikad ne prežive dovoljno dugo da bi mogle naći put do paluba."
     "Nikako ne može biti da su sve životinje zle."
     "A, jesu", reče on. "Jesu, jesu, i te kako. Ja moram da čistim za njima, i da ih hranim, i da im podešavam atmosferu ako im je to potrebno, a ja bi' ih najradije sve pobio; samo, Sidero i Zelezo bi me izudarali kad bi' to uradio."
     "Ne bih se iznenadio ni da te ubiju", rekoh mu. Nije mi se dopadala pomisao da bi takva zapanjujuća zbirka mogla biti uništena zbog zlobe ovog ništavnog čoveka. "A bilo bi i pravedno, bar po mom uverenju. Izgledaš kao da bi te trebalo staviti među njih."
     "A, ne", reče on ozbiljno. "Tako izgledate ti, Purn i ostali. Ja sam rođen ovde, na brodu."
     Nešto u njegovom držanju govorilo mi je da pokušava da me uvuče u razgovor i da bi se rado i svađao sa mnom ako bi time to postigao. Ja, međutim, nisam uopšte bio željan ni razgovora, a kamoli svađe. Osećao sam se umoran od padanja, a bio sam i silno gladan. Rekoh: "Ako spadam u ovu zbirku egzotične zveradi, onda je tvoja dužnost da mi obezbediš ishranu. Gde je kuhinja?"
     Idas je jedan trenutak oklevao i lepo se videlo da ima na umu neku izmenu saznanja: da on meni pokaže put, ako ja njemu odgovorim na sedam pitanja o Urtu, ili već nešto tako. Onda je uvideo da sam spreman da ga oborim jednim dobrim udarcem, ako napravi neki pokušaj te vrste, pa mi reče, mada veoma neraspoloženo, kako se do kuhinje stiže.
     Jedna od prednosti ovako dobrog pamćenja kao što je moje, koje sve čuva, a ništa ne zaboravlja, sastoji se u tome što je u takvim prilikama jednako pouzdano kao papir. (Doista, to može biti i jedina njengova prednost.) U ovom slučaju, međutim, pamćenje mi nije pomoglo ništa više nego u onoj prilici kad sam pokušao da idem po uputstvima onog lohagora peltasta, koga sam upoznao na mostu preko Đola. Idas je, nesumnjivo, pretpostavio da brod poznajem bolje nego što sam ga stvarno poznavao i da neću brojati vrata, niti tačno odmeravati zaokrete.
     Ubrzo videh da sam skrenuo s pravog puta. Hodnik se granao u tri kraka tamo gde je trebalo da se grana samo u dva, a jedno obećano stepenište nije se pojavilo. Pošao sam istom putanjom nazad, našao tačku kod koje sam (to je bilo moje tadašnje uverenje) odlutao; odatle krenuh još jednom. Nađoh se, tako reći sledećeg trenutka, u jednom širokom, pravolinijskom hodniku; Idas je bio rekao da će me baš takav dovesti do kuhinje. Pretpostavljajući, tada, da je to taj rečeni pravac od koga nije trebalo da skrećem, snažnim koracima pođoh dalje.
     Bio je to, po merilima ovog broda, hodnik i te kako širok i vetrovit. Nesumnjivo, to je bio upravo onaj koji prima atmosferu pravo iz mašina koje obezbeđuju njeno prečišćavanje i kruženje, jer mirisala je kao južni vetrić kišnog prolećnog dana. Pod nije bio pokriven onom neobičnom travom koju sam ranije video, niti je bio od onih metalnih rešetaka koje sam već počeo mrzeti, nego je bio od poliranog drveta sahranjenog pod debeo, sasvim providan sloj laka. Zidovi ovde nisu bili one tamne, samrtne sive boje kao u boravištu posade, nego beli; jednom ili dvaput prođoh i pored mekano obloženih sedišta koja su bila naslonom okrenuta ka zidu.
     Hodnik poče zaokretati; činilo mi se i da se usmerava, veoma malo, uvis, mada je težina koju sam svojim koračanjem dizao bila tako mala da nisam mogao biti siguran. Na zidovima su bile slike, od kojih su se neke i kretale - među njima se našla i slika naše lađe, onako kako bi je mogao naslikati neko veoma udaljen; nisam mogao odoleti želji da zastanem i razgledam je. Stresao sam se na pomisao kako je malo nedostajalo pa da i ja sagledam ovu lađu tako.
     Još jedan zaokret - ali pokaza se da to nije zaokret, već da se hodnik tu završava jednim krugom vrata. Odabrao sam nasumce jedna vrata i stupio u hodnik tako uzan i mračan, da sam jedva mogao videti išta više od tavaničnih svetiljki.
     Nekoliko trenutaka posle toga uvideh da sam maločas prošao pored jednih hermetičnih vrata za izlaz u spoljašnji prostor; bila su to prva takva vrata koja sam video od kada sam se vratio u unutrašnjost lađe. Još ne sasvim oslobođen onog straha koji me je zahvatio pri pogledu na onu strašnu i divnu sliku, izvadih svoju ogrlicu i, hodajući dalje, proverih da nije oštećena.
     Hodnik je skrenuo još dvaput, podelio se na dva hodnika, počeo krivudati kao zmija.
     Jedna vrata se otvoriše dok sam prolazio pored njih, a iz njih se raširi miris pečenog mesa. Jedan glas, i to tanki mehanički glas brave, reče: "Dobro došli natrag, gospodaru."
     Pogledah kroz ta vrata i videh svoju sopstvenu kabinu. Ne, naravno, onu koju sam uzeo u odeljenju za posadu, nego onu luksuznu iz koje sam bio krenuo pre samo jedne ili dve smene vremena, rešen da lansiram olovni sandučić u veliku svetlost nove Vaseljene koja se rađala.

5. HEROJ I HIERODULI

     Stjuard je bio doneo moj ručak, ali ga je, videći da nisam u kabini, ostavio na stolu. Meso je, pod zvonastim poklopcem, bilo još toplo; pojedoh ga pregladnelo, i uz meso svež hleb, slani buter, celer sa repastim korenom i povrće zvano turovet, i popih crno vino. Posle toga sam se svukao, oprao i legao da spavam.
     Probudio me je, drmajući me za rame. Čudno je to: kad sam se - ja, autarh Urta - ukrcao u lađu, jedva sam i primećivao njega, poslužitelja, iako mi je on donosio jela i sa voljom obavljao razne sitne poslove po mojoj želji; nesumnjivo ga je upravo ta njegova voljnost odstranila, nepravedno, iz moje pažnje. A sad, kad sam proveo izvesno vreme kao član posade, činilo mi se kao da se on okrenuo, kao da pokazuje neko drugo lice.
     Ono je sad gledalo dole, ka meni, lice tupih crta, ali ipak umno, lice na kome su oči blistale od suzbijenog uzbuđenja. "Neko želi da Vas vidi, autarše", promrmlja on.
     Digao sam se u sedeći položaj. "Neko takav da si ti smatrao da me zbog njega vredi probuditi?"
     "Da, autarše."
     "Kapetan, možda." Hoću li biti kažnjen što sam izlazio na palubu? Ona ogrlica mi je bila data za slučaj nevolje; ipak, nije izgledalo verovatno da bih sad mogao biti kažnjen.
     "Ne, autarše. Naš kapetan Vas je video, to sam siguran. Troje hierodula, autarše."
     "Da?" Nastojao sam da dobijem na vremenu. "Taj glas koji ja ponekad čujem u hodniku - da li je kapetanov? Kad me je video? Ne sećam se da sam ja video njega."
     "Ne znam uopšte, autarše. Ali naš kapetan Vas je video, siguran sam. Verovatno je da Vas je često viđao. Naš kapetan vidi ljude."
     "A, tako." Oblačio sam čistu košulju i vario taj nagoveštaj da unutar ovog broda postoji i jedan tajni brod, baš kao što je u Kuću Apsoluta bila smeštena i Tajna kuća. "To mu sigurno smeta da se bavi svojim drugim poslovima."
     "Ne bih rekao, autarše. Oni čekaju ispred vrata - možete li požuriti?"
     Posle toga sam se, jasna stvar, oblačio još sporije. Da bih mogao izvući opasač iz prašnjavih pantalona, morao sam skinuti pištolj i nož koji je Guni našla za mene. Stjuard mi reče da mi te dve stvari neće biti potrebne; zato ih stavih opet na sebe, osećajući se, neverovatno, kao da ću izvršiti pregled neke obnovljene formacije polukopljanika. Ta nožekanja bila je maltene dovoljno dugačka da se nazove mačem.
     Do tog časa još mi nije bilo palo na um da bi to troje mogli biti Osipago, Barbatus i Famulima. Koliko je meni bilo tada poznato, ostavio sam ih daleko iza sebe, na Urtu, a u brodskom čamcu kojim sam prevezen sasvim sigurno nisu bili, mada je njima bila na raspolaganju, dakako, njihova sopstvena letelica. A sad su se našli tu, maskirani (loše) u ljudska bića, baš kao pri našem prvom susretu u Boldandersovom dvorcu.
     Osipago se naklonio kruto kao i uvek, Barbatus i Famulima graciozno, takođe kao i uvek. Uzvratio sam na njihove pozdrave najbolje što sam mogao i nagovestio da će biti dobro došli u mojoj kabini ako žele da razgovaraju sa mnom; izvinio sam se unapred zbog nereda koji unutra vlada.
     "Ne možemo ulaziti", reče mi Famulima. "Ma koliko bismo to želeli. Soba u koju bismo te odvedeli nije daleka." Njen glas je, kao uvek, bio kao glas ševe.
     Barbatus dodade, svojim muževnim baritonom: "Kabine kao tvoja nisu onako sigurne kao što bismo mogli poželeti."
     "Onda ću poći kud god me povedete", rekoh. "Znate šta, zaista je razvedrujuće videti vas troje opet. Vaša lica su lica iz moga doma, svejedno što su lažna."
     "Vidim da nas znaš", reče Barbatus kad pođosmo hodnikom, "ali ona lica ispod, previše su za tebe užasna, bojim se."
     Hodnik nije bio dovoljno širok da sve četvoro hodamo naporedo, pa smo on i ja išli uporedo, a iza nas Famulima i Osipago. Očaj koji me je obuzeo tog trenutka uspeo sam da odbacim tek mnogo kasnije. "Ovo je prvi put?" upitah. "Niste me sreli ranije?"
     Famulima reče svojim ptičjim akordima zvuka: "Iako mi tebe ne znamo, ti znaš nas, Severijane. Videla sam kako si zadovoljno izgledao kad si prvi put ušao u naš vidik. Često smo se sretali i prijatelji smo."
     "Ali se više nikad nećemo sresti", rekoh ja. "Ovo je prvi susret za vas, koji ćete kroz vreme putovati sve do dana kad ćete me ostaviti. Prema tome, za mene je sad ovo poslednji susret. Kad smo se prvi put sreli, rekli ste: 'Dobro došao. Nema za nas veće radosti nego da pozdravimo tebe, Severijane', i bilo vam je žao kad smo se rastajali. Veoma dobro pamtim - ja sve veoma dobro pamtim, to odmah da vam bude jasno - kako ste se naginjali preko ograde vašeg broda da mi mahnete dok sam stajao na krovu Boldandersovog dvorca."
     "Od nas troje samo Osipago ima pamćenje kao ti", prošaputa Famulima. "Ali ja neću zaboraviti."
     "Znači, sad je red na mene da kažem 'dobro došli' i da budem tužan što se rastajemo. Poznajem vas troje već više od deset godina i znam da su ta grozna lica ispod vaših maski takođe samo maske - Famulima je svoju skinula kad smo se prvi put sreli, mada tad nisam razumeo da je to zato što ju je i ranije često skidala. Znam da je Osipago mašina, mada ne onako preduzimljiva kao Sidero, koji je, to počinjem da verujem, takođe mašina."
     "To ime 'gvožđe' znači", reče Osipago, progovarajući prvi put. "Mada ja ne znam njega."
     "A tvoje znači 'onaj koji uzgaja kosti'. Ti si se starao o Barbatusu i Famulimi kad su bili mali, brinuo si da imaju dovoljno hrane i tako dalje i ostao si sa njima od tada stalno. To mi je Famulima jednom ispričala."
     Barbatus reče: "Došli jesmo" i otvori vrata ispred mene.
     U detinjstvu zamišljaš da bi se bilo koja neotvorena vrata mogla otvoriti da otkriju čudo, da bi iza njih moglo biti nešto različito od svih mesta koja su ikome poznata. To je zato što se u detinjstvu vrlo često događa baš to: dete, ne znajući ništa ni o jednom mestu osim onog gde živi, biva zapanjeno i oduševljeno prizorima koji su novi, ali koje bi odrastao čovek sasvim spremno očekivao. Kad sam bio samo dečkić, vrata jednog mauzoleja bila su za mene kapija čudesa; kad sam preko tog praga stupio, nisam doživeo razočarenje. Na ovom brodu opet sam bio dete, jer svet oko sebe nisam poznavao ništa bolje no dete.
     Komora u koju me je Barbatus uveo bila je čudesna za Severijana odrasloga - autarha Severijana, koji je imao na raspolaganju, za crpljenje znanja i iskustava, i Teklin život, i život staroga autarha, i živote stotina drugih - u istoj onoj meri u kojoj bi taj mauzolej bio čudo za dete. U iskušenju sam da napišem da je ta odaja izgledala kao da je pod vodom, ali nije bila. Činilo se, zapravo, da je utopljena u neki fluid koji nije voda, ali vrši, na nekom drugom svetu, isti posao kao voda na Urtu; ili, možda, da smo zaista pod vodom, ali tako hladnom da bi na toj temperaturi morala odavno biti smrznuta u ma kom jezeru u Komonveltu.
     Sve to je bio, verujem, samo svetlosni učinak - u ledenom vazduhu, koji se odajom vrlo sporo kretao, bili su razni prelivi zelenog, sa primesama crnog i plavog; viridijanska boja, i berilinska, i akvamarin; ponegde se videlo prigušeno sjaktanje zaprljanog zlata i požutele slonove kosti.
     Predmeti u toj odaji nisu bili nameštaj u našem smislu reči. Mrljasto šarene ploče od nečeg što je izgledalo kao kamen ali se pod mojim dodirom ugibalo bile su ukrivo naslonjene na dva zida i rasute po podu. Mekane trake, podatne strujanjima vazduha, iskidane u dronjke, visile su sa tavanice, ali kako su bile sasvim lake, a privlačna sila našeg broda jedva osetna, činilo se da im i nije potrebno da budu okačene o ma šta. Koliko sam ja mogao oceniti, vazduh je ovde bio jednako suv kao onaj u hodniku; ipak, na lice mi je naletalo nešto slično duhu preostalom od mlaza ledenih čestica.
     "Ovo čudnovato mesto, je li to vaša luksuzna kabina?" upitah Barbatusa.
     Klimnuo je glavom i skinuo svoje maske, otkrivajući lice koje je bilo istovremeno i zgodno, i neljudsko, i dobro znano. "Videli smo odaje koje tvoja rasa pravi. One nas uznemiravaju u istoj meri u kojoj naše odaje moraju uznemiravati tebe, pa, kako je nas troje..."
     "Dvoje", reče Osipago. "Svejedno meni."
     "Nisam uvređen, oduševljen sam! Za mene je najveća povlastica da vidim kako vi živite kad živite onako kako vi hoćete."
     Nestalo je i Famulimino lažno ljudsko lice, ispod koga se pokazao neki užas sa ogromnim očima i iglastim zubima; sljuštila je i to sa sebe, pa sam video (poslednji put; tako sam, bar, tad bio uveren) lepotu boginje koja nije od žene rođena. "O kako brzo učimo, Barbatus, da ovaj jadni narod koji ćemo susretati, a koji jedva da iole zna ono što mi znamo najbolje, zna učtivost gostiju."
     Da sam na te njene reči obratio pažnju, nasmešio bih se zbog njih, tada. Ali bio sam odveć zauzet razgledanjem te neobične kabine. Konačno rekoh: "Znam da su vašu rasu stvorili hierogramati i da im je naum bio da ličite na one koji su nekada oblikovali njih. Sad, evo, vidim, ili mislim da vidim, i to da ste vi nekad bili žitelji jezera i bazena, da ste bili kao oni vodeni vilenjaci koji se pominju u našim seoskim narodnim pričama."
     "Na našem domu, kao i na vašem", reče Barbatus, "život se digao iz mora. Ali ova dvorana nije svoj utisak dobila iz tog mutnog početka ništa više nego tvoja iz drveća gde su tvoji preci đipali."
     Osipago zabrunda: "Rano je za svađu počinjati." On svoju masku nije uklonio, valjda zato što mu pod njom nije bilo ništa manje udobno; ja ga, zapravo, nikada nisam ni video bez maske.
     "Barbatus, on govori dobro", otpeva Famulima. Onda reče meni: "Ostavi mač, Severijane. Isto kao ti, mi troje ostavljamo. Penjemo se uz struju vremena - ti si sa strujom nošen, niz nju. Ovaj brod nas nosi obojicu. Za tebe su prošle godine kad ćemo ti savete davati. Za nas sad one počinju. Pozdravljamo te sada, autarše, savetima koje smo doneli. Da spaseš sunce svoje rase, potrebno samo jedno jeste: da ti moraš služiti Cadkil."
     "Ko je to?" upitah. "I kako da mu služim? Nikad nisam ni čuo za njega."
     Barbatus frknu. "Što je manje nego iznenađujuće, pošto Famulima to ime da ti da nije trebalo. Nećemo ga više upotrebiti. Ali on - osoba koju Famulima je pomenula - jeste sudija za tvoj slučaj naimenovan. Hierogramat je, kao što se i moglo očekivati. Šta o njima znaš?"
     "Vrlo malo, izvan činjenice da su vama gospodari."
     "Onda vrlo malo zaista znaš; a čak i to ti je pogrešno. Ti nas nazivaš 'hieroduli', a to je vaša reč, a ne naša, baš kao što su Barbatus, Famulimus, Osipago vaše reči, a koje smo izabrali zato što nisu obične i jer nas opisuju bolje nego što bi druge reči mogle. Šta hierodul znači, znaš li, ta reč tvog sopstvenog jezika?"
     "Znam da ste stvorovi ove Vaseljene, koje su oblikovali stvorovi iz jedne susedne da im služite ovde. I da je usluga, koju oni od vas traže, to da oblikujete našu rasu, ljudsku, zato što smo mi kognati onih koji su oblikovali njih u eonima ranijeg postanja."
     Famulima kao kroz slavujski cvrkut reče: "Hierodul je 'sveti rob'. Sveti kako bismo mogli biti, ako ne bismo Inkreatoru služili? On je gospodar naš, i samo on."
     Barbatus dodade: "Ti si vojskama zapovedao, Severijane. Kralj i heroj si, ili bar bio si, dok nisi pošao sa svog sveta. A može se desiti i da ponovo vladaš, ako uspeh ne postigneš. Moraš znati da vojnik ne služi svom oficiru, ili, bar, ne bi trebalo. Služi svom plemenu, a dobija naređenja od svog oficira."
     Klimnuo sam glavom. "Hierogramati su vam, dakle, oficiri. Razumem. Posedujem uspomene moga prethodnika, što vi možda ne shvatate; znam, dakle, da je na test izveden i da je podbacio. I uvek sam imao utisak da je uistinu bilo surovo ono što su učinili njemu: vratili su ga bez muškosti da gleda kako stanje na Urtu postaje sve gore, da preuzme odgovornost za sve i uz to da zna da je pretrpeo neuspeh u jedinom pokušaju koji je mogao dovesti sve u red."
     Famulimino lice bilo je gotovo uvek uozbiljeno; sada, činilo mi se, i ozbiljnije nego ikad. "Njegove uspomene, Severijane? Zar ništa više osim uspomena nemaš?"
     Prvi put posle mnogo godina osetih kako mi se krv diže u obraze. "Lagao sam", rekoh. "Ja sam on, baš kao što sam i Tekla. Vas troje ste mi bili prijatelji kad sam prijatelja imao malo, pa ne bi trebalo da lažem vas, mada tako često moram lagati samog sebe."
     Famulima otpeva: "Onda moraš znati da isti korbač šiba po svima jednako. A ipak, što je nekom uspeh bliži, to gori bol oseća. To je zakon koji mi menjati ne možemo."
     Napolju, u hodniku, ne mnogo daleko, prolomi se nečiji vrisak. Krenuh ka vratima, a vrisak se okonča onim krkljavim tonovima koji kazuju da se grlo napunilo krvlju.
     Barbatus odsečno reče: "Čekaj, Severijane!" a Osipago se pokrete da mi zapreči pristup ka vratima.
     Famulima započe tonovima pesme, ali i hitnosti: "Samo još jedno da kažem imam. Cadkil je pravedan i plemenit. Mada je moguće da ćeš patiti mnogo, imaj to na umu."
     Besno povikah na nju; nisam se mogao obuzdati. "Pamtim ja ovo - stari autarh svoga sudiju nikad nije ni video! Imena se nisam prisećao zato što se on tako žestoko trudio da ga zaboravi; ali sad se sećamo svega: ime je glasilo Cadkil. Stari autarh je bio čovek sa više dobrote nego Severijan, više pravednosti nego Tekla. Kakve izglede, dakle, ima Urt sada?"
     Ne znam čija je to šaka bila - Teklina, možda, ili ruka neke od onih mutnih prilika iza starog autarha - ali, nečija šaka se spustila na moj pištolj; nije mi poznato ni na koga bih pucao, osim možda na samog sebe. Pištolj nije izišao iz futrole, jer me je Osipago ščepao s leđa i čeličnim zahvatom onemogućio obe moje ruke.
     "Cadkil će odlučiti", reče mi Famulima. "Urt ima onoliko izgleda, koliko mu ih ti daš."
     Osipago je nekako uspeo da otvori vrata, ne puštajući me, ili su se, možda, sama otvorila zbog neke komande koju ja nisam uspeo čuti. On me hitro oko sebe obrte i gurnu napolje, u koridor.

6. SMRT I MRAK

     Moj poslužitelj je to bio. Ležao je u hodniku potrbuške, a ishabani đonovi njegovih pomno uglačanih čizama bili su jedva tri lakta daleko od mojih vrata. Vrat mu je bio gotovo u celosti presečen. Jedan nož na presavijanje, još sklopljen, ležao je pokraj njegove desne šake.
     Deset godina sam nosio onu crnu kandžu koju sam izvukao iz svoje ruke blizu okeana. Kad sam se uzdigao do autarhije, u prvo vreme sam često pokušavao da je upotrebim, svaki put bez uspeha; tokom poslednjih osam godina jedva da sam na nju ijednom i pomislio. Sad je izvadih iz kožne kesice koju je Dorkas za mene sašila u Traksu, dodirnuh njome stjuardovo čelo i pokušah da opet učinim ono (šta god da je to bilo) što sam učinio za devojčicu u blatnoj izbi, za čovekomajmuna pokraj vodopada i za mrtvog ulana.
     Opisaću, iako radije ne bih, šta se tada desilo: jednom, kad sam bio zarobljenik Vodalusov, ugrizao me je slepi miš krvopijac. Bol je bio vrlo slab, ali je osećaj opuštanja postajao, iz trenutka u trenutak, sve zavodljiviji. Kad sam pomakao stopalo i time šišmiša uplašio i naterao da prekine svoju gozbu, vetar stvoren mahanjem njegovih tamnih krila činio se kao izlazeći dah Smrti same. No, to je samo senka bila, samo predukus ovog što u hodniku osetih. Bio sam u tom trenu jezgro Vaseljene, kao što svako od nas uvek i jeste - samome sebi; a Vaseljena se pocepala poput satrunulih dronjaka na nekom klijentu, rastrošila u meki sivi prah, pala i postala ništa.

     Dugo sam ležao drhteći u tami. Možda sam bio pri svesti. Ali ako jesam, svakako nisam bio toga svestan, ni bilo čega drugog osim sveprisutnosti crvenog bola i onakve slabosti kakvu, mora biti, osećaju mrtvi. Najzad ugledah jednu iskru svetlosti; pade mi na um da sam sigurno oslepeo, ali da, ako mogu tu varnicu videti, neka nada, makar i najmanja, ipak postoji. Digoh se u sedeći položaj, iako sam bio tako uzdrman i oslabljen da je taj napor bio prava borba sa smrću.
     Ta iskrica se ponovo pojavila: infinitezimalni sev, manje od onoga što bi se moglo odbiti sa vrha igle ako bi bio obasjan sunčevim zrakom. U mojoj šaci je iskrica ležala, ali se i ugasila pre nego što sam to shvatio; onda je još mnogo vremena prošlo pre nego što sam, smogavši snagu da pomaknem svoje ukrućene prste, otkrio da su klizavi od krvi.
     Iskra je došla iz kandže, iz tog tvrdog, oštrog, crnog trna koji se bio zabio u moju ruku pre tako dugog vremena. Sigurno sam bio stisnuo pesnicu; zario sam tu kandžu sebi u srednji, ravni deo kažiprsta, tako duboko da je koža bila probijena i drugi put, sa unutrašnje strane, kao da je prst namaknut na udicu. Istrgoh trn, jedva svestan tog bola, i gurnuh ga, još mokrog od moje krvi, natrag u kesicu.
     Do tada je u meni opet preovladalo uverenje da sam slep. Ležao sam na glatkoj površini i činilo se da je to samo pod hodnika; nekako sam se digao na noge, a onda su moji prsti, nasumičnim traganjem, naišli na zid obložen pločama, koji je lako mogao biti zid tog istog hodnika. Međutim, hodnik je ranije bio dobro osvetljen. Ko me je to mogao preneti na neko drugo mesto, u ovaj mrak, i učiniti da mojim telom vladaju očajnički bolovi? Čuo sam ljudsko ječanje, svoje, pa stisnuh šakom usta da to prekinem.
     U mladosti, kad sam sa Dorkas putovao od Nesusa do Traksa, a onda, uglavnom sam, od Traksa do Orithije, nosio sam sa sobom kremen i ognjilo da bih mogao ukresivati vatru. Sad nisam imao ni jedno ni drugo. Pretraživao sam svoj um i svoje džepove, ne bih li našao nešto čime bih mogao stvoriti svetlost, ali ne nađoh ništa bolje od pištolja. Potegoh ga, a istovremeno napunih pluća vazduhom, misleći da treba da povičem upozorenje; tek tad mi pade na um da viknem za pomoć.
     Odgovora nije bilo. Slušao sam, ali ničije korake nisam čuo. Uverih se da je pištolj još podešen na najmanju jačinu i reših da ga upotrebim.
     Namera mi je bila da ispalim samo jedan hitac. Ako ne bih mogao videti njegov ljubičasti plamen, znao bih da sam izgubio vid. U tom slučaju mogao bih odmah razmisliti da li želim i život da izgubim, dok još imam dovoljni stepen očajanja, ili želim da zatražim lečenje koje ovaj brod možda može ponuditi, kakvo god ono bilo. (A ipak, znao sam i tad da ja... mi... ne možemo umreti, pa makar se i opredelili da umremo. Jer koja bi druga nada Urtu ostala?)
     Levom rukom sam dotakao zid da bih mogao uperiti cev niz hodnik. Desnicom sam digao pištolj do visine ramena, kao strelac koji hoće da gađa neki dalek cilj.
     Tačka svetlosti, velika kao ubod iglom, zablista ispred mene, kao crveni Verthandi kad ga vidiš kroz oblake. Ovaj prizor me toliko iznenadi, da, maltene, i ne primetih da je moj ranjeni prst jednim trzajem potegao obarač.
     Energija procepi tamu. Zableštala je ljubičasta boja i u njoj videh poslužiteljevo telo; iza njega, poluotvorena vrata moje kabine; i jedan oblik koji se grčio; i sev čelika.
     Tama se sledećeg momenta vratila, ali nisam bio slep. Bila mi je muka, svi udovi su me boleli, osećao sam se kao da me je tornado zavrteo i grunuo mojim telom o nekakav stub - ali nisam bio slep. Ne slep!
     Umesto toga, brod se našao u tami kao da je noć pala. Začuh još jednom ljudsko ječanje, ali ovog puta ne moje. Još neko se, dakle, nalazio u ovom hodniku; neko čija je namera bila da mi oduzme život, jer ono što sam na tren ugledao bilo je, van svake sumnje, sečivo nekakvog oružja. Oslabljeni zrak opekao je tog nekog, kao što su oslabljeni zraci hierodula jednom prilikom opekli Boldandersa. Ovo ovde nije nikakav džin, pomislih ja, ali još je živ, kao što je i Boldanders ostao živ; a možda nije sam. Sagnuvši se, počeh pipati slobodnom rukom, nađoh na taj način stjuardovo telo, popeh se preko njega kao osakaćeni pauk i uspeh, najzad, da se uvučem kroz vrata moje luksuzne sobe i da ih za sobom zatvorim rezom.
     Svetiljka, uz čiju sjaj sam još jednom bio napisao svoj rukopis, bila je jednako besvetlosna kao i hodničke svetiljke, ali petljajući oko pisaćeg stočića da je nađem, dodirnuh voštani štapić i prisetih se da tu postoji i jedna zlatna sveća namenjena topljenju tog voska, sveća koja se pali pritiskom na jednu izbočinu. Ova domišljata spravica bila je smeštena u jedno četvrtasto udubljenje, tako da je trebalo da bude dovoljno da samo pomislim na nju, pa da je odmah i nađem. Sveća se, međutim, nije nalazila u svome udubljenju, ali je uskoro nađoh među stvarima razbacanim po pisaćem stočiću.
     Njen bistri, žuti plamen odmah liznu uvis. Pri njegovoj svetlosti videh u kakvim je ruševinama moja soba. Odelo su mi razbacali po podu i rasporili svaki šav svakog odevnog predmeta. Neko oštro sečivo otvorilo je i moj madrac, s kraja na kraj. Ladice tog eskritoar-stočića bile su izvađene i prevrnute, moje knjige rasute po podu, čak su i same vreće, u kojima je moj prtljag unet u lađu, bile rasporene.
     Prva moja pomisao bejaše da je to puki vandalizam; da je neko, ko me mrzi (a na Urtu je takvih bilo mnogo) iživeo svoj bes što me nije našao na spavanju. Uz malo razmišljanja sagledah da je razaranje bilo odveć temeljito za to. Neko je ovde bio ušao gotovo istog trenutka kad sam ja izišao. Nesumnjivo su hieroduli, čije vreme teče suprotno od vremena nama poznatog, predvideli dolazak te osobe, pa su poslali poslužitelja po mene velikim delom i zato da bi me izmakli tom napadaču. A on je, videći da me nema, počeo da traži, u mojoj imovini, neki predmet tako malen da bi i u okovratniku košulje mogao biti skriven.
     Šta god je tražio, ja sam samo jedno blago posedovao: pismo koje mi je majstor Malrubius bio dao, a u kome se potvrđuje da sam legitimni autarh Urta. Pošto nisam očekivao da će moja kabina biti opljačkana, nisam pismo uopšte ni krio, nego sam ga samo stavio u jednu ladicu, zajedno sa nekim drugim hartijama koje sam sa Urta doneo; sad pisma, naravno, više nije bilo.
     Kad je izlazio iz moje kabine, pretraživač je sreo poslužitelja, a ovaj ga je sigurno zaustavio i pokušao da mu postavlja pitanja. To se nije moglo otrpeti, jer bi poslužitelj posle mogao meni da opiše napadačev izgled. Pretraživač je potegao svoje oružje; stjuard se pokušao braniti nožem na rasklapanje, ali je bio suviše spor. Ja sam čuo njegov krik dok sam razgovarao sa hierodulima, ali mi je Osipago onemogućio izlazak da ne bih na tog tragača naišao. Činilo se da je taj niz događaja jasan.
     Ali iza toga je dolazio najčudniji deo celog događaja. Kad sam našao poslužiteljevo telo, pokušao sam oživljavanje, koristeći taj trn umesto Kandže Pomiritelja. Nije mi uspelo; ali nije uspelo ni u jednom jedinom od svih onih slučajeva kad sam pokušao da uz pomoć trna prizovem onu silu kojom sam raspolagao ranije kad je Kandža bila uz mene. (Prvi takav pokušaj bio je, verujem, kad sam u našoj ublijeti dodirnuo onu ženu koja je od ukradene dece sastavila nameštaj za svoju sobu.)
     Ti neuspesi, međutim, nisu bili ništa silovitiji od neuspeha reči koja nije prava reč moći: čovek je izgovori, ali vrata se ne otvore. Doticao sam ja ljude trnom, tako, ali se ni izlečenja ni ozdravljenja nisu događala.
     Ovog puta zbilo se nešto sasvim drugo; dogodilo se, meni, ošamućenje posle koga sam ostao obuzet mučninom i slabošću, koji su još trajali, a o uzroku toga nisam baš ništa znao. Iz ovoga se, mada to može zvučati besmisleno, rodila nada. Jer, bar se nešto dogodilo, mada me umalo nije života koštalo.

     Šta bilo da bilo, ostao sam u nesvesti, a mrak se spustio. Ohrabren njime, tragač se vratio. Čuo je moj poziv u pomoć (dobronamerna osoba bi se na to odazvala glasno,) pa je krenuo napred da me ubije.
     Za sve te misli bilo je potrebno daleko manje vremena nego što potroših zapisujući ih ovde. Vetar sve jače duva, sada, i odnosi našu novostečenu zemlju, trunčicu po trunčicu, u pravcu našeg potopljenog Komonvelta; a ja, ja ću još malo pisati, a onda ću se povući u svoj senjak da spavam: zapisaću da je jedini upotrebljiv zaključak do koga su me te misli dovele bio da je moguće da tragač još leži u hodniku ranjen. U tom slučaju mogao bih ga navesti da otkrije svoje pobude i saučesnike, pod pretpostavkom da ima pobuda i da ima saučesnike. Ugasio sam sveću, otvorio vrata najtiše što sam mogao, a onda sam iskliznuo napolje; trenutak osluškivanja, a onda sam se odvažio da je ponovo upalim.
     Moj neprijatelj više nije bio tu, ali ništa drugo se nije promenilo. Mrtvi poslužitelj ostao je mrtav, rasklopni nož ostao je pokraj njegove šake. Hodnik je bio prazan dokle god je to malo kolebljive žute svetlosti moglo u njega prodreti.
     Plašeći se da ću sveću uskoro istrošiti, ili da ću odati svoj položaj, ugasih je ponovo. Činilo se da će za borbu izbliza taj lovački nož koji je Guni za mene našla biti korisniji nego pištolj. Držeći nož u jednoj ruci, a drugom ovlašno dotičući zid, pođoh polako hodnikom, tragajući za apartmanom hierodula.
     Kad smo Famulima, Barbatus, Osipago i ja išli tamo, nisam obraćao pažnju ni na pravac kretanja, ni na rastojanje; ipak, bio sam u stanju da se setim svakih vrata pored kojih smo prošli i maltene svakog koraka. Iako mi je za drugi odlazak do njihove kabine bilo potrebno daleko više vremena nego za prvi, znao sam (ili sam mislio da znam) tačan trenutak stizanja.
     Pokucao sam na vrata, ali odgovora nije bilo. Prislonio sam uho na njih, ali ono nije otkrilo nikakav zvuk iznutra. Pokucah opet, jače, ali ne i sa boljim ishodom; najzad počeh lupati po vratima drškom noža.
     Kad je i to ostalo bez učinka, počeh se polako vući kroz pomrčinu, te priđoh vratima levo i onima desno od njihovih (ali sam zapazio da su i jedna i druga udaljenija nego što je trebalo da budu; i jedna i druga na pogrešnim udaljenjima, u to sam bio siguran) i zalupah na njih takođe. Ni tu nije nikakvog odaziva bilo.
     Da sam se tad vratio u svoju kabinu, time bih zaista prizivao atentat na sebe; zato sebi oduševljeno čestitah što sam već obezbedio drugi smeštaj. Na nesreću, da bih do njega stigao, onim jedinim meni poznatim putem, morao bih proći pored vrata prve, luksuzne kabine. Kada sam, svojevremeno, izučavao istorije svojih prethodnika čija su sećanja bila stopljena s mojim, iznenadilo me je koliko je bio veliki broj onih koji su izgubili život prilikom poslednjeg ponavljanja neke rizične delatnosti - prilikom predvođenja poslednjeg juriša u nekoj pobedi, ili prilikom oproštajne tajne posete nekoj ljubavnici u gradu. Pošto sam putanju pamtio, zaključih da ću moći da pogodim u kom delu broda leži moja nova kabina; odlučih da produžim hodnikom dalje, da skrenem kad to bude moguće i onda krenem natrag, da bih, pre ili kasnije, stigao do svog cilja.
     Preskočiću ovde svoja lutanja, koja su me i te kako zamorila, jer nije potrebno da zamaraju i tebe, mog mogućeg čitaoca. Neka bude dovoljno da kažem da sam našao jedno stepenište ka nižem nivou i jedan hodnik za koji se činilo da ide ispod prvog, ali koji se završio novim stepeništem, koje je vodilo do lavirinta kojekakvih staza, merdevina i hodničića, što je sve bilo u najgušćoj tmini; pod se tu pomicao ispod mojih nogu, a vazduh je postajao sve topliji i vlažniji.
     Najzad je sa tim preznojavajućim vazduhom do mene dopro i neki prodoran i čudnovato znani miris. Pošao sam za njim, prateći ga što sam bolje mogao; tako se dogodilo da ja, koji sam se toliko puta hvalio svojim pamćenjem, idem i njuškam vazduh kao lovački pas - najmanje jednu ligu daleko, činilo se; bio sam spreman maltene i da zaskičim od radosti pri pomisli da ću doći na poznato mesto, posle tolike praznine, tišine i crnog prostora.
     Onda sam stvarno i podvrisnuo, jer sam video, u daljini, svetlucanje neke slabe svetlosti. Moje oči su se, tokom tih smena vremena provedenih u lutanju kroz utrobu broda, bile toliko privikle na tamu da sam sad, iako je ta svetlost bila sasvim slaba, video otpornu supstancu ispod mojih nogu i mahovinaste zidove oko mene; vratih tad nož u kaniju i potrčah.
     Trenutak kasnije oko mene su bili kružni habitati, životne sredine za pojedina bića; u njima se nalazilo stotinu čudnih zverki. Bio je to moj povratak u onu čudnovatu menažeriju gde su aporti zatvarani - a sjaj je dopirao iz jednog od tih njihovih boravišta. Priđoh mu i videh da je stvorenje unutra upravo ono dronjavo u čijem sam hvatanju pomogao. Stvor je stajao na zadnjim nogama, oslanjajući se prednjim na nevidljivi zid koji je ograničavao njegovo kretanje; fosforescentni sjaj spuštao se u talasima niz njegov trbuh i snažno blistao iz njegovih prednjih šapa, koje su sličile šakama. Počeh mu govoriti, kao što bih po povratku sa putovanja govorio nekoj omiljenoj mački, a on me je, činilo se, i prihvatio sa dobrodošlicom na način kako bi to mačka mogla; pritiskao je svoje krznato telo uz nevidljivi zid, mijaukao i gledao me molećivo.
     Trenutak docnije njegova mala usta se rascepiše režanjem, a oči mu sevnuše kao demonu. Ustuknuo bih tada od njega, ali me jedna ruka obuhvati oko vrata, a jedno sečivo sevnu ka mojim prsima.
     Uhvatio sam ubicu za zglavak šake i zaustavio nož jedva na nokat daljine od sebe, a onda pokušao da čučnem da bih ga bacio preko glave.
     Za mene se govorilo da sam snažan čovek, ali ubica je bio prejak za mene. Lako sam ga mogao podići - na toj lađi mogao sam i dvanaestoricu podići - ali njegove noge obuhvatile su moj struk kao čeljusti klopke za zveri; pognuo sam se da ga zbacim, ali sam postigao samo to da smo se obojica svalili na zemlju. Mahnito sam se uvijao tamo-amo da bih izmakao njegovom nožu.
     Kriknuo je od bola, tako reći pravo u moje uvo.
     Naš pad uneo nas je u habitat te životinje, a njeni zubi zarili su se u njegovu šaku.

7. SMRT NA SVETLOSTI

     Dok sam se pribrao dovoljno da bih ustao, atentator je nestao. Nekoliko mrlja krvi, gotovo crnih u svetlosti zlatne sveće, ostalo je u kružnom prostoru gde je vladao moj raskuštrani prijatelj. Sad je on seo na stražnjicu, a zadnje noge, pri tom, podavio ispod sebe, na način čudnovato ljudski; njegova svetlost bila je ugašena; lizao je šape, a onda njima zaglađivao svilastu kosu oko usta. "Hvala ti", rekoh, a on, na taj zvuk, nakloni glavu na jednu stranu, kao da pokazuje da sluša.
     Atentatorov nož ležao je nedaleko odatle; bio je to veliki, širokosečivi, u ponečemu i nezgrapni bolo-nož sa ishabanom drškom od nekog tamnog drveta. Dakle, ubica je bio, po svemu sudeći, običan mornar. Ritnuo sam taj nož od sebe i prizvao u sećanje izgled njegove šake, koju sam na tren ugledao - bila je to muška šaka, krupna, jaka i gruba, ali nije imala nikakve određujuće oznake, ili ih, bar, ja nisam video. Moglo je zgodno poslužiti, da je na toj šaci nedostajao jedan prst, ili dva, ali nije. Zato je sad bar postojala mogućnost da je znake stekao: mornar sa gadno ugrizenom šakom.
     Zar me je tako daleko pratio kroz mrak, niz toliko stepeništa i merdevina, duž tolikih krivudavih, uzanih prolaza? To nije izgledalo verovatno. Znači, slučajno je na mene ovde nabasao, iskoristio je priliku koja mu se ukazala i stupio u dejstvo - opasan čovek. Činilo mi se da je bolje odmah ga potražiti, nego čekati i čekanjem mu omogućiti da se pribere i da izmisli nekakvu lagariju kojom bi objasnio povredu na šaci. Ako bih mogao otkriti ko je, saopštio bih to oficirima lađe; a ako za to ne bi bilo vremena, ili ako oni ne bi hteli ništa da preduzmu, ubio bih ga sam.
     Držeći zlatnu sveću visoko podignutu, krenuo sam uz stepenište ka odeljenju sa kabinama posade, kujući planove mnogo brže nego što su me koraci nosili. Sada će oficiri - onaj kapetan koga je mrtvi poslužitelj pomenuo - obezbediti novi nameštaj za moju sobu, ili će mi dati drugu sobu za posebno ugledne putnike. Ispred vrata će biti postavljen stražar, ne toliko da bih ja bio zaštićen (jer nisam nameravao tamo da se zadržavam duže nego što je neophodno radi održanja privida), nego, prvenstveno, da bi moji neprijatelji imali metu za svoj napad. Onda ću...
     Između jednog i drugog daha sva svetla u tom delu broda se upališe. Sagledah metalno stepenište, pruženo svojom dužinom kroz vazduh, bez oslonaca; kroz isprepletane crne metalne trake njegovih stepenika ugledah bledozelene i žute boje vivarijuma. Desno od mene zraci nejasno vidljivih svetiljki gubili su se u sedefastoj izmaglici; daleki zid levo od mene presijavao se sivocrnom bojom zbog vlage, kao tamno jezerce zaokrenuto da stoji na svojoj ivici. Prostor iznad izgledao je kao da tamo i nema ničega brodskog, kao da je to samo naoblačeno nebo pod opsadom kružećeg sunca.
     Ovo je trajalo samo jedan dah. Čuo sam daleke povike; mornari su se dovikivali, skrećući jedan drugome pažnju na ono što se ni u kom slučaju ne bi moglo prevideti. Onda opet pade tama, koja je sad izgledala još strašnije nego pre. Popeh se uz daljih stotinu stepenika; svetla zatreperiše kao da su sve svetiljke umorne poput mene, onda se opet pogasiše. Hiljadu stepenika i plamen zlatne sveće se smanji na plavu tačku. Ugasih je da uštedim to malo preostalog goriva i nastavih uspon u mraku.
     Osetih - možda samo zbog toga što sam izlazio iz dubina broda i peo se ka onoj najvišoj palubi koja je zadržavala našu atmosferu da ne pobegne - žestoku hladnoću. Pokušah da se brže penjem, ne bi li me taj napor zagrejao, ali uvideh da to ne mogu. Jedini ishod žurbe bio je taj da sam se počeo spoticati; noga koju mi je rascepio neki ascijanski pešadinac u trećoj bici za Orithiju vukla je sada ostali deo mene ka grobu.
     Neko vreme sam se plašio da neću prepoznati onaj sprat u kome su bile moja i Gunina kabina, ali u jednom trenutku siđoh, ne razmišljajući, sa stepeništa, upalih zlatnu sveću samo na tren i - eto već škriputa šarki: vrata se otvaraju.
     Za sobom sam ih i zatvorio i našao svoj ležaj pre nego što sam osetio da nisam sam. Pozvah glasno; glas Idasa, belokosog mornara, uzvrati mi tonom koji je bio mešavina straha i znatiželje.
     "Šta radiš ti ovde?" upitah.
     "Čekam tebe. Ja... nadao sam se da ćeš doći. Ne znam zašto, ali eto, prosto sam mislio da ćeš možda naići. Nisi bio dole sa ostalima."
     Ne rekoh ništa, a on nastavi: "Nisi radio, mislim. Zato sam se i ja izvukao, pa sam došao ovamo."
     "U moju kabinu. Brava nije trebalo da te pusti."
     "Ali nisi joj rekao da me ne pusti. Opisao sam te, a ona me, vidiš, poznaje. Moja kabina je blizu. Rekao sam bravi istinu, a to je da samo želim da te čekam."
     Rekoh: "Narediću joj da ne pušta nikog osim mene."
     "Moglo bi biti mudro načiniti izuzetak kad su u pitanju tvoji prijatelji."
     Rekoh mu da ću razmisliti o tome; a stvarno sam mislio da on sasvim sigurno neće biti takav izuzetak. Guni, možda.
     "Imaš svetlo. Zar ne bi bilo zgodnije ako bi ga upotrebio?"
     "Kako znaš da ga imam?"
     "Tako što se napolju na trenutak videlo svetlo kad su se vrata otvorila. To si ti nešto držao, zar ne?"
     Klimnuo sam glavom, a onda uvideo da me on u mraku ne može videti i rekao: "Radije bih da ga ne potrošim sasvim."
     "U redu. Al' baš me je iznenadilo kad ga nisi upotrebio da nađeš taj krevet."
     "Dovoljno sam dobro zapamtio gde je."
     Istina je bila da sam se od paljenja zlatne sveće uzdržao zbog samodiscipline. Bio sam u iskušenju da je upotrebim da bih video da li je Idas opečen ili ugrizen. Ali razum mi je govorio da onaj opečeni atentator ne bi mogao biti u stanju da izvede i drugi pokušaj da me ubije, a da onaj koji je ugrizen najverovatnije ne bi stigao do gvozdenog stepeništa u uspravnom vazdušnom tunelu tako dugo pre mene da bi se njime mogao popeti, a da ga ja ne čujem.
     "Da li bi ti smetalo ako bih pričao s tobom? Kad smo se ranije sreli, govorio si o svom rodnom svetu i meni se tad veoma mnogo pričalo."
     "Rado", rekao bih, "ako ni tebi ne smeta da odgovoriš na poneko pitanje." Ono što bi mi, tada, zaista bilo po volji, bila bi prilika da se odmorim. Još nisam bio ni približno oporavljen, ali ni izglede za dobijanje obaveštenja nije trebalo proćerdati.
     "Neće mi smetati", reče Idas. "Ni najmanje - veoma će mi prijati da odgovaram na tvoja pitanja ako ti budeš odgovarao na moja."
     Nastojeći da počnem na neki bezazlen način, skinuo sam čizme i opružio se po ležaju, koji se na to oglasi svojim tihim negodovanjem. "Pa, onda, kako nazivaš jezik kojim govoriš?" počeh.
     "Kao što sad govorimo? Pa, to je brodski, naravno."
     "A znaš li i neke druge jezike, Idase?"
     "Ne znam. Ja sam, vidiš, na brodu rođen. To je jedna od stvari o kojima sam želeo da te pitam - kako se razlikuje život onih koji su rođeni na nekom stvarnom svetu. Čuo sam mnogo priča od članova posade, ali to su samo neuki mornari. Jasno mi je da si ti osoba koja misli."
     "Hvala. Pošto si rođen ovde, imao si puno prilika da posećuješ prave svetove. Jesi li našao mnogo onih na kojima se govori brodskim jezikom?"
     "Iskreno rečeno, nisam se za izlazak na obalu javljao onako često koliko sam mogao. Moj izgled... verovatno si primetio..."
     "Odgovori na moje pitanje, molim te."
     "Pa, valjda na većini svetova govore brodski." Pomislih da Idasov glas sad zvuči za nijansu bliže nego pre.
     "A-ha. Na Urtu jezik koji ti nazivaš brodskim govori se samo u našem Komonveltu. Mi smatramo da je to jezik drevniji od drugih, ali ja, sve do sada, nisam bio stvarno siguran da je to tačno." Odlučih da usmerim razgovor ka neznanom uzroku koji je doveo do toga da sve utone u tamu. "Ovo bi mnogo bolje bilo kad bismo se nas dvojica mogli i videti, a?"
     "O, da! Zar nećeš upotrebiti tvoje svetlo?"
     "Možda, kroz koji trenutak. Šta misliš, da li će brodska svetla biti uskoro opravljena?"
     "Popravljaju ih tako da najvažniji delovi sad već imaju svetlo", reče Idas. "Ovaj deo nije važan."
     "A šta se pokvarilo?"
     Njegovo sleganje ramenima sam, maltene, video. "Sigurno je nešto provodljivo palo preko terminala u jednoj od velikih ćelija, ali niko nije uspeo da pronađe šta je to bilo. U svakom slučaju, ploče su progorele. A i neki kablovi, a to nije trebalo da se desi."
     "I svi ostali mornari sad rade tamo?"
     "Glavnina moje družine."
     Bio sam siguran da je on sad još bliže; ni aršin daleko od mog ležaja.
     "Poneko je otišao i na druge poslove. Tako sam se i ja izvukao. Severijane, tvoj rodni svet... je li tamo lepo?"
     "Divno, ali i strašno. Možda su najlepša stvar ledena ostrva koja plove sa juga kao lađe argosije. Boje su bele i bledozelene, a kad sunce na njih padne, ostrva se iskriče kao dijamanti ili smaragdi. More oko njih izgleda crno, ali je tako providno da pogledom možeš da zađeš duž korita takvih ostrva u pelagijske dubine..."
     Idasov dah veoma tiho zašišta. Čuvši to, izvukoh nož što sam tiše mogao.
     "... a svako ostrvo se uzdiže uvis kao planina; iza njega je nebo kraljevski plave boje, poprašeno zvezdama. Ali ništa na tim ostrvima ne može da živi... ništa ljudsko. Idase, spava mi se. Možda je bolje da ideš."
     "Hteo bih i mnogo, mnogo više da te pitam."
     "Pa i pitaćeš, neki drugi put."
     "Severijane, da li se na tvom svetu muškarci nekad dodiruju? Stisnu šaku jedan drugome u znak prijateljstva? Na mnogim svetovima to rade?"
     "Pa i na mom", rekoh i premestih nož u levu šaku.
     "Onda, da se rukujemo, pa da ja idem."
     "Važi", rekoh mu.
     Dodirnusmo se vrhovima prstiju, a kabinska svetla se tog trena upališe.
     Držao je bolo-nož, tako da mu je oštrica bila ispod šake. Sad zamahnu njime nadole, ulažući u to celu svoju težinu. Moja desnica polete nagore. Taj udarac nikako nisam mogao zaustaviti, ali uspeo sam da ga skrenem; široki vrh probode mi košulju i zari se u madrac, tako blizu moje kože da sam osetio hladnoću čelika.
     Pokušao je da istrgne bolo iz kreveta, ali ja ga dohvatih za šačni zglob; iz tog mog zahvata nije se mogao izvući. Lako sam ga mogao ubiti, ali nisam to učinio, nego sam samo probio svojim sečivom njegovu podlakticu, da bih ga naterao da ispusti dršku.
     Kriknuo je - ne toliko od bola, nego više, rekao bih, zbog prizora: moje sečivo je virilo iz njegovog mesa. Bacih ga na pod i sledećeg trena mu prislonih nož pod gušu.
     "Tišina", rekoh mu, "ili te ubijam odmah. Koliko su debeli ovi zidovi?"
     "Moja ruka..."
     "Zaboravi svoju ruku. Imaćeš dovoljno vremena da ližeš svoju krv. Odgovaraj!"
     "Nisu uopšte debeli. Zidovi i podovi su samo metalne table."
     "Dobro. To znači da u blizini nema nikog. Dok sam ležao na krevetu, osluškivao sam i nije se čuo nijedan korak. Možeš da zakukavaš do mile volje. A sad, ustaj."
     Dobru je oštricu imao taj lovački nož: rasekao sam Idasovu košulju, parajući je niz leđa, od okovratnika nadole, a onda sam je smakao i otkrio dojke koje su počinjale da pupe, kao što sam napola i pretpostavljao da ću videti.
     "Ko te je ukrcao u ovu lađu, devojko? Abaja?"
     "Znao si!" Idas je zurila u mene, svojim bledim, sad široko otvorenim očima.
     Odmahnuo sam glavom i odsekao iz košulje jednu traku platna. "Hajde, previj ruku ovim."
     "Hvala ti, ali nije važno to. Moj život je u svakom slučaju završen."
     "Rekoh ti, zavoj stavi. Neću da mi se odeća okrvavi, kad počnem da te obrađujem, više nego što je već okrvavljena."
     "Neće biti potrebno da me mučiš. Da, bila sam robinja Abajina."
     "Poslata da me ubije da ne bih doveo novo sunce?"
     Ona klimnu glavom.
     "Odabrana zato što si još dovoljno mala da prođeš kao ljudsko biće. Ko su oni ostali?"
     "Nema nikakvih ostalih."
     Krenuh da je zgrabim, ali ona diže desnu ruku. "Kunem se lordom Abajom! Možda ima i drugih, ali ja ne znam koji su."
     "Ti si mi ubila poslužitelja?"
     "Jeste."
     "I pretresla kabinu?"
     "Jeste."
     "Ali nisam tebe opekao pištoljem. Ko je to bio?"
     "Samo neki mornar koga sam za hrisos unajmila; bila sam dole u hodniku kad si opalio. Vidiš, htela sam da bacim telo sa broda, da otpluta, ali nisam bila sigurna da ću moći bez nečije pomoći da ga nosim, a istovremeno i da upravljam hermetičnim izlaznim komorama. Osim toga..." Njen glas zamre.
     "Osim toga, šta?"
     "Osim toga, on bi morao kasnije da mi pomogne i u nekim drugim stvarima. Zar nije tako? A sad, kako si znao? Molim te, reci mi."
     "Ni kod aportskih torova me nisi ti napala. Ko je to bio?"
     Idas odmahnu glavom, kao da je hoće razbistriti. "Nisam uopšte znala da si napadnut."
     "Koliko godina imaš, Idas?"
     "Ne znam."
     "Deset? Trinaest?"
     "Mi godine ne brojimo." Slegnula je ramenima. "Ali ti si rekao da nismo ljudska bića, a mi to jesmo, jednako kao i vi. Mi smo Drugi narod, narod Velikih voždova koji stanuju pod morem i pod zemljom. A sad, molim te, odgovarala sam na tvoja pitanja, odgovori i ti na moja. Kako si znao?"
     Sedoh na krevet. Uskoro sam morao početi mučenje ovog mršavog deteta, a kalfa Severijan sam bio davno - možda pre nego što je ona rođena; taj zadatak mi se nije dopadao. Napola sam se nadao da će ona jurnuti ka vratima.
     "Kao prvo, nisi govorila na mornarski način. Imao sam jednom jednog prijatelja koji je govorio mornarski, pa i sad primetim kad ljudi tako govore, mada je to priča odveć duga za ovu priliku. Moje nevolje - ubistvo mog stjuarda i tako dalje - počele su ubrzo posle susreta sa tobom i ostalima. Ti si mi odmah rekla da si na lađi rođena, ali svi ostali, osim Sidera, govorili su kao moreplovci, a ti nisi."
     "Purn i Guni su sa Urta."
     "Osim toga, dala si mi pogrešna uputstva kad sam pitao gde je kuhinja. Mislila si da me pratiš i da me ubiješ kad ti se ukaže prilika, ali ja sam našao svoju luksuznu kabinu, a tebi se učinilo da je to još bolje. Mogla si da sačekaš da zaspim, a onda da ubediš bravu da ti se otvori. To ti ne bi bilo teško, pretpostavljam, jer član si posade."
     Idas klimnu glavom. "Ponela sam alat i rekla sam tvojoj bravi da su me poslali da popravim jednu ladicu."
     "Ali ja nisam bio unutra. Kad si izlazila, poslužitelj te je zaustavio. Za čim si tragala unutra?"
     "Za tvojim pismom, a to je bilo ono koje su ti akvastori Urta dali za ovog hierogramata. Našla sam ga i spalila sam ga evo baš ovde u tvojoj kabini." Sad je u njenom glasu bila pobednička nota.
     "To si mogla da nađeš lako. Tražila si ti još nešto, nešto za šta si pretpostavila da će biti skriveno. Za koji trenutak ozlediću te veoma gadno ako mi ne kažeš šta je to bilo."
     Odmahnula je glavom. "Mogu li da sednem?"
     Klimnuh glavom, očekujući da će ona sesti na sanduk ili na drugi ležaj, ali ona potonu na pod. Sad je, najzad, izgledala kao pravo dete, uprkos svojoj visini.
     "Maločas si", nastavih, "uporno tražila da upalim svoje svetlo. Posle drugog takvog zahteva nije bilo teško pogoditi da hoćeš sa sigurnošću da me ubiješ prvim ubodom. Zato sam upotrebio reči argosija i pelagijski, jer Abajinim robovima to su lozinke; nedavno mi je neko, za koga sam na trenutak pomislio da bi mogao biti jedan od vas, pokazao posetnicu na kojoj je pisalo da njega ljudi mogu naći u ulici Argosi; a Vodalus mi je jednom rekao - možda si čula za njega - da predam poruku onome ko mi kaže da 'Pelagijska argosija vidi...'"
     Nikad taj citat ne dovrših. Na tom brodu, gde je sve bilo tako male težine, ta devojčica je padala veoma sporo; ali, ipak, dovoljno brzo da se začuje jedan blagi udar u trenutku kad joj je čelo udarilo o pod. Siguran sam da je morala biti mrtva maltene pri samom početku mog praznohvalisavog malog govora.

8. PRAZAN RUKAV

     Kad je bilo prekasno, reagovao sam veoma brzo, položio sam Idas na leđa, pokušao da joj opipam puls, počeo da je udaram po prsima da bi od šoka srce počelo novi život, ali sve to ostade savršeno uzaludno. Nikakav puls ne nađoh, a iz njenih usta me zapahnu prodorni smrad otrova.
     Otrov je morao biti skriven negde na njoj. Ne u košulji, osim ako je u mraku već bila ubacila ampulu u usta, sa namerom da je pregrize i proguta ako ne postigne uspeh. U kosi, možda (mada se činilo da joj je kosa odveć kratka da bi se u njoj moglo išta sakriti); ili u opasaču njenih pantalona. I sa jednog i sa drugog od ta dva mesta mogla je lako preneti ampulu, neprimetno, do usta, dok je zaustavljala krv iz podlaktice.
     Imajući u vidu šta se desilo kad sam pokušao oživljavanje poslužitelja, nisam se usudio da pokušam da je vratim u život. Pretražih njen leš, ali ne nađoh praktično ništa osim devet zlatnih hrisosa, koje stavih u džepić u futroli noža. Rekla je da je jedan hrisos dala nekom mornaru da joj pomaže; činilo se razumnim pretpostaviti da joj je Abaja (ili neko od njegovih ministara, onaj koji ju je poslao na zadatak) dao deset. Kad sam razrezao i skinuo njene čizme, videh da su nožni prsti, njima skriveni, dugački i međusobno spojeni plovnim kožicama. Čizme sam isekao na komadiće, tragajući na isti način kako je ona po mojim stvarima tragala pre dve smene vremena, ali nisam našao ništa više nego ona.
     Sedeo sam na svome ležaju, zamišljao gledajući njeno telo, pa mi pade na um da je neobično što sam tako prevaren, a u početku svakako jesam bio prevaren, ali ne toliko zbog Idasinog izgleda, koliko zbog zapamćenog izgleda one vodene nimfe koja me je izbavila iz nenufara Đola, a kasnije mi se na gazu jedne reke obratila sa svojim predlozima. To je bila gigantkinja; zato se dogodilo da sam sagledao Idas kao visokog mršavog mladića, a ne kao divovsko dete, iako je Boldanders držao jedno slično dete - dečaka, i to mnogo mlađeg - u svojoj kuli.
     Kosa one undine bila je zelena, a ne bela; možda me je upravo to najviše zavaralo. Trebalo je da shvatim da se takva prava, živopisna zelena boja ne viđa ni kod ljudi ni kod zveri koje imaju dlake ili krzno, a ako se prividno i pojavi, da je to zbog dejstva algi, poput onih koje žive u krvi zelenog čoveka koga sam u Saltusu našao. Ako ostaviš konopac da leži u vodi neke bare, on će uskoro biti zelen; kakva sam budala bio.
     Idasina smrt bila je nešto što sam morao prijaviti. Prva moja pomisao bila je da se obratim kapetanu, ali da bi me on saslušao sa dobrom voljom, trebalo je da razgovor zakažem preko Barbatusa ili Famulime.
     Tek što sam zatvorio za sobom vrata kabine, uvideo sam da takav uvod neće biti moguć. Naš razgovor u njihovoj luksuznoj kabini bio je njihov prvi susret sa mnom; prema tome i moj poslednji susret sa njima. Do kapetana ću morati da dođem na neki drugi način, zatim da dokažem ko sam, u stvari, i onda da izvestim šta se dogodilo. Idas je rekla da se opravke obavljaju dole, a ako je tako, sigurno će njima rukovoditi neko od starešina. Još jednom siđoh niz stepenike vetrom brisane, ali ovog puta prođoh pored aporta u njihovim kavezima i zađoh u još topliju i još vlažniju atmosferu.
     Mada se može činiti da je ovo nemoguće, osetio sam, nekako, da moja težina, koja je na nivou moje kabine bila vrlo mala, postaje sve manja što se dalje spuštam. Ranije, kad sam se peo kroz konope, primetio sam da sa daljim usponom težina postaje sve manja; iz toga je trebalo da proističe da će postajati sve veća što dublje budem zalazio u unutrašnjost broda. Mogu jedino reći da se nije tako dogodilo, ili, bar, da se meni činilo da se ne događa tako, nego baš suprotno.
     Uskoro sam čuo korake ispod mene na stepeništu. Tokom prethodnih nekoliko smena vremena naučio sam, ako ništa drugo, bar to da svaki neznanac na koga slučajno naiđem može biti čvrsto rešen da me usmrti. Zastadoh, dakle, da bih oslušnuo i potegoh pištolj iz futrole.
     U isto vreme prestade i to slabo odzvanjanje u metalu, a onda se opet začu, brzo ali neujednačeno: bila je to buka penjača koji beži i u bekstvu se spotiče. Jednom se začu zveketanje kao da je negde ispušten mač, ili kaciga; tad je nastala još jedna pauza, a onda su se neujednačeni koraci nastavili. Ja sam, činilo se da tu sumnje ne može biti, silazio prema nečemu od čega je neko drugi, u isti mah, pokušavao da pobegne. Zdrav razum mi je nalagao da bežim i ja, ali sam ipak oklevao, odveć ponosit i odveć nepametan da bih se umeo povući pre nego što sagledam u čemu se opasnost sastoji.
     Nije bilo potrebno da čekam dugo. Sledećeg trenutka ugledao sam ispod sebe čoveka u oklopu, koji se peo grozničavom brzinom. Još trenutak i između nas dvojice ostade samo još jedno odmorište, pa ga uspeh dobro pogledati: nije imao desnu ruku, činilo se zapravo da mu je otrgnuta od tela, jer njeni pokidani ostaci još su virili iz uglačanog prsnog oklopa i krvarili.
     Činilo se da nema mnogo razloga za bojazan da će me taj prestravljeni i ranjeni čovek napasti, ali da su i te kako dobri izgledi da on počne da beži ako mu se učini da sam ja opasan. Vratih pištolj u futrolu i pozvah ga, pitajući šta nije u redu i mogu li mu pomoći.
     Stao je i podigao lice u viziru da me osmotri. Bio je to Sidero; tresao se. "Jesi li odan?" povika on.
     "Odan čemu, prijatelju? Tebi nikakvo zlo ne spremam, ako to hoćeš da kažeš."
     "Lađi!"
     Nije baš bilo jasno kakvog smisla ima obećavati odanost nečemu što je, ipak, samo jedan hierodulski proizvod, ma koliko veliki; ali, očito, nije bio trenutak za takvu vrstu razgovora. "Pa naravno!" povikah. "Do smrti veran, ako treba." U srcu počeh moliti majstora Malrubiusa, koji je jednom pokušao da me nauči nečemu u vezi sa odanošću, da oprosti.
     Sidero poče opet da se penje uz stepenice, sad malo sporije i smirenije, ali ipak uz spoticanje. Pošto sam ga sad mogao bolje videti, shvatio sam da je ona tamna, sporo cureća tečnost, za koju sam pretpostavio da je ljudska krv, viskozna u daleko većoj meri nego što bi krv mogla biti i da je crnkasto-zelene, a ne grimizne boje. Dronjci za koje sam bio pomislio da su ljudsko tkivo sastojali su se od mešavine žica i nekog materijala nalik na pamuk.
     Sidero je, dakle, bio android, automat u ljudskom obličju, kao što je nekad i moj prijatelj Jonas bio. Prekorih sebe što to nisam ranije uvideo, ali, ipak, osetih olakšanje; dovoljno sam se krvi nagledao gore u kabini.
     Do tad je Sidero već savladavao poslednje stepenika do odmorišta na kome sam stajao. Kad mi je prišao, zastao je, klateći se na nogama. Na onaj grubi, energično zahtevajući način kome, i nesvesno, pribegavamo kad se nadamo da ulijemo pouzdanje nekome, rekoh Sideru da mi pokaže tu ruku. On je pokaza, a ja zapanjen ustuknuh.
     Ako bih samo napisao da je bila šuplja, to bi zazvučalo, bojim se, kao da je šuplja u onom smislu u kome se za kost kaže da je takva. A bila je, zapravo, prazna. Žičice i pramičci vlakana natopljeni tom mrkom tečnošću bili su potrgani samo iz spoljašnjeg omotača te ruke, koji je izgledao kao da je od čelika. U tom omotaču, unutra, nije se nalazilo ništa - baš ništa.
     "Na koji način mogu da ti pomognem?" upitah. "Nemam iskustva u obrađivanju ovakvih rana."
     Kao da je oklevao. Da me je neko ranije pitao, rekao bih da lice pokriveno vizirom ne može izražavati osećanja; ali ovo lice je i to uspevalo svojim pokretima, naginjanjem tamo ili ovamo pod nekim određenim uglom i igrom senki koje su se pojavljivale na njegovim crtama.
     "Moraš postupati tačno prema uputstvu koje ti dam. Hoćeš li to činiti?"
     "Naravno", rekoh. "Priznaću da sam se zakleo, ne tako davno, da ću baciti ja tebe sa visine, kao što si ti bacio mene. Ali neću se osvećivati na povređenom čoveku." Prisetih se tada koliko je jadni Jonas priželjkivao da bude smatran čovekom (a čovekom smo ga zaista smatrali i ja i mnogi drugi) i da bude, zaista, čovek.
     "Ja moram imati poverenje u tebe", reče on.
     Izmakao se jedan korak unazad, a onda se njegova prsa - ceo njegov torzo - otvoriše kao veliki čelični cvet. A on u sebi nije imao ništa: otvorivši se, pokazao je prazninu.
     "Ne razumem", rekoh mu. "Kako da ti pomognem?"
     "Gledaj." Preostalom rukom pokaza ka unutrašnjoj površini jedne od tih, laticama sličnih, ploča od kojih se njegov prazni grudni koš sastojao. "Vidiš nešto napisano?"
     "Da, linije i simbole, u mnogo boja. Ali ja to ne mogu pročitati."
     Onda on opisa jedan složeni simbol i nekoliko drugih, koji su ga okruživali; posle izvesnog traganja nađoh ga.
     "Uvuci oštar metal u to mesto", reče on. "Okreni nadesno, jednu četvrtinu okreta, ne više."
     Prorez je bio vrlo uzan, ali moj lovački nož je imao iglasti vrh, koji sam i očistio brisanjem o Idasinu košulju. Uglavih taj vrh u mesto koje je Sidero opisao i zaokrenuh koliko je rekao. Curenje tamne tečnosti se uspori.
     On opisa drugi simbol, na drugoj ploči; dok sam za njim tragao, rekoh Sideru da nikad nisam ni čuo ni čitao o takvom biću kao što je on.
     "Hadid ili Hiero bi ti mogli dati bolja objašnjenja o nama. Ja obavljam svoje dužnosti. Ne razmišljam o takvim stvarima. Ne često."
     "Razumem", rekoh.
     "Žališ se da sam te gurnuo sa visine. To sam uradio zato što nisi pazio na moje uputstvo. Ja sam došao do saznanja da su ljudi kao što si ti opasni za lađu. Ako zadobiju povredu, to nije ništa gore od onog što bi oni učinili meni. Šta misliš, koliko puta su takvi ljudi pokušali da me unište?"
     "Pojma nemam", rekoh, i dalje pregledajući tu ploču da bih našao simbol koji mi je Sidero opisao.
     "Ni ja. Mi uplovljavamo u vreme, pa izlazimo iz njega, pa se opet vraćamo. Samo jedna lađa postoji, kaže kapetan. Sve lađe koje pozdravljamo između galaksija ili sunaca jesu ova ista lađa. Kako mogu znati koliko su često pokušali, ili koliko puta su uspeli?"
     On postaje nerazuman, pomislih; onda nađoh taj simbol. Uvukoh vrh mog lovačkog noža i u taj prorez, pa načinih obrtaj i curenje tog fluida prestade gotovo sasvim.
     "Hvala", reče Sidero. "Gubio sam mnogo pritiska."
     Zapitah ga da li će morati da popije novu tečnost da bi zamenio izgubljenu.
     "Pre ili kasnije, da. Ali sad opet imam svoju snagu, a imaću je u celosti kad izvršiš poslednje podešavanje." Zatim mi je objasnio gde se nalazi treće mesto i šta treba da učinim.
     "Pitao si kako smo postali", nastavi on. "Znaš li kako je tvoja rasa postala?"
     "Znam samo da smo bili životinje koje su živele na drveću. To kažu mistici. Nismo bili majmuni, jer majmuni još postoje. Možda smo bili nešto kao zoantropi, ali sitnijeg rasta. Zoantropi uvek krenu u planine, to sam zapazio, a tamo se, u visokoj džungli, penju na drveće. U svakom slučaju, te životinje su se ophodile jedna prema drugoj, kao što čak i goveda i vuci čine - izvesnim glasovima i pokretima. Najzad se dogodilo, voljom Inkreatorovom, da su opstali oni koji su to činili najbolje, a propali oni koji su to radili slabo."
     "Nema ničeg drugog tu?"
     Odmahnuo sam glavom. "Kad je njihova sposobnost saopštavanja toliko uznapredovala da bi se moglo reći da su progovorili, postali su ljudi. A to smo i sada. Naše su šake stvorene da se držimo za grane, naše oči da vidimo sledeću granu dok idemo sa drveta na drvo, naša usta da govorimo i da žvaćemo voće i mladunce ptica. I još su, ti naši delovi, takvi. Ali šta je sa tvojom rasom?"
     "Veoma nalik tvojoj. Ako je istina ono što se priča, oficiri su hteli da budu nečim zaštićeni od praznine, od razornih zraka, od neprijateljskog oružja i od drugih stvari. Načinili su tvrde omotače za sebe. A hteli su i jači da budu, za ratovanje i za rad na palubi. Onda su stavili u nas tu tečnost, koju si video, da bi se naše ruke i noge kretale kako oni hoće, ali snažnije. Sipali su je, trebalo je da kažem, u naše genatore. Bilo im je potrebno i da komuniciraju, pa su ugradili govorna elektronska kola. Dodali su i druga kola da bismo mi mogli raditi jedan posao dok oni rade drugi. I kontrolne mehanizme, da bismo govorili i dejstvovali čak i kad to oni nisu mogli. Najzad smo mi počeli razgovarati u magacinima u koje su nas ostavljali, a počeli smo i da stupamo u dejstvo bez oficira u sebi. Ne možeš da nađeš?"
     "Još trenutak i naći ću", rekoh mu. A istina je bila da sam ja taj prorez našao još pre nekog vremena, ali sam želeo da on nastavi da govori. "Hoćeš li reći da oficiri ovog broda nose vas kao odela?"
     "To sad više ne čine često. To obeležje je kao zvezda, sa jednom pravolinijskom oznakom pokraj sebe."
     "Znam", rekoh, predomišljajući se šta ću i odmeravajući pogledom tu šupljinu u njemu. Moj opasač, sa nožem i pištoljem u futroli, nikako ne bi stao unutra, pomislih; ali bez tih predmeta ja bih se lepo mogao uvući.
     Rekoh Sideru: "Čekaj malo. Moram da radim u položaju napola čučećem da bih ovo našao. Žuljaju me ovi predmeti." Otkačih opasač i stavih ga dole, a pored njega nož u kaniji i pištolj u futroli. "Lakše bi išlo ako bi ti legao."
     On leže, brže i gracioznije nego što bih pomislio da je moguće; doduše, sad više nije toliko krvario. "Brz budi. Nemam vremena za rasipanje."
     "Slušaj", rekoh mu, "da te je neko jurio, već bi bio tu, a ja nikog čak i ne čujem." Glumio sam nerad, a za to vreme sam razmišljao neverovatnom brzinom; ideja je izgledala ludo, ali dobio bih i zaštitu i skrivenost ako bih uspeo. Ja sam, ranije, često bio u oklopu. Zašto ne bih obukao poboljšani oklop?
     "Misliš li ti da sam ja od njih bežao?"
     Čuo sam te Siderove reči, ali sam na njih obratio vrlo malo pažnje. Trenutak ranije govorio sam o slušanju; a sad se imalo šta i slušati, pa sam oslušnuo i ubrzo prepoznao taj zvuk: bio je to spori lepet velikih krila.

9. PRAZAN VAZDUH

     Vrhom noža odavno sam našao taj prorez. Zavrnuh ga sad, ali i zbacih ogrtač sa sebe i ukotrljah se u Siderovo otvoreno telo. Nisam ni pokušao da vidim šta ta krila donose, kakvog stvora, sve dok nisam ugurao glavu (što nije prošlo bez izvesnog bola) u Siderovu glavu, posle čega sam mogao pogledati kroz njegov vizir.
     Ali ni tad ne videh ništa, ili gotovo ništa. Taj uspravni tunel za provetravanje, koji je na ovoj dubini ranije bio manje-više prozračan, sad kao da se ispunio izmaglicom; nešto je donelo onaj prohladni vazduh, sa veće visine, i pomešalo ga sa toplim, vlažnim, smrdljivim vazduhom koji smo mi disali. To "nešto" sada je komešalo izmaglicu, stvarajući utisak da kroz nju prolazi hiljadu aveti koje za nečim tragaju.
     Nisam više čuo ni krila, niti išta drugo. Bilo je kao da je moja glava zaključana u neku prašnjavu kasu, iz koje, kroz ključaonicu, virim napolje. Onda se začu Siderov glas - ali ne u mojim ušima.
     Ne znam kako bih to tačno mogao opisati. Dobro mi je poznato kako izgleda kad u svome umu imaš tuđe misli; Tekline su misli dolazile u moj um, kao i misli starog autarha pre nego što sam s njima srastao u jedno. Ovo nije bilo to. Ali nije bilo ni slušanje zvuka, ne u onom smislu kako sam ranije slušao. Ne mogu stvar bolje opisati nego da kažem da postoji, iza uha, još nešto što čuje i da se Siderov glas našao tamo, iako nije prethodno prošao kroz uši da bi tamo dospeo.
     "Mogu te ubiti."
     "A ja te popravio? Znao sam za nezahvalnost, ali nikada za takvu njenu dubinu." Njegova prsa čvrsto su se zatvorila, a ja sam se sad borio da uguram noge u njegove; šakama sam se oslanjao o šupljine njegovih ramena. Da sam mogao još trenutak duže da se zadržim napolju, bio bih izuo čizme i tada bi noge prošle lako. Ovako mi se činilo da samo malo nedostaje pa da polomim oba skočna zgloba.
     "Nemaš prava da budeš u meni!"
     "Savršeno imam prava. Napravljen si da štitiš ljude, a ja sam čovek kome je potrebna zaštita. Zar nisi čuo ona krila? Ne možeš me naterati da poverujem u to da u lađi treba da se na slobodi nalazi takvo stvorenje."
     "Oslobodili su aporte."
     "Ma, ko?" Moja zdrava noga se najzad ispravila. Trebalo je da osakaćena prođe lakše, jer su se mišići na njoj sparušili; ali nisam mogao skupiti dovoljno snage da je uguram dole.
     "Rugači."
     Osetih kako me neko saginje napred, kao što čoveka ponekad saviju u rvanju; to se Sidero dizao u sedeći položaj. Zatim je i ustao; čineći to, pomerio je i mene, taman dovoljno da mi se obogaljena noga ispravi. Posle toga bilo je lako zavući levu ruku u njegovu. Moja desna ruka jednakom lakoćom prođe kroz rame, ali iziđe u prazan prostor, pokraj oklopnih prsa; samo u ramenu ostade zaštićena.
     "E sad je bolje", rekoh. "Čekaj jedan trenutak."
     Nije čekao, nego je jurnuo uz stepenice; sad je bio u stanju da preskače po tri stepenika odjednom.
     Ja sam stao, okrenuo se i sišao opet na isto mesto.
     "Ubiću te za ovo."
     "Zato što se vraćam po nož i pištolj? Mislim da ne bi trebalo da to učiniš; nož i pištolj nam mogu zatrebati." Sagnuo sam se i podigao ih, nož desnom rukom, a pištolj onom levom, koja se nalazila u Siderovoj. Moj opasač bio je kliznuo kroz jedan otvor tog rešetkastog poda, ali ja ga sad lako izvukoh, navukoh kaniju i futrolu na njega i pripasah se oko Siderovog struka; dužina kaiša to je jedva dozvolila, ostao je još samo palac viška.
     "Napolje!"
     Pričvrstio sam ogrtač sebi na njegova leđa. "Sidero, imao sam i ja ljude u sebi, mada ti to možda nećeš poverovati. To može biti prijatno i korisno. Zato što jesam tu gde jesam, imamo desnu ruku. Rekao si da si odan brodu. I ja sam. Zar ćemo..."
     Nešto bledo ispade iz blede izmaglice. Imalo je prozračna krila, kao insekt, ali savitljivija nego što su krila slepih miševa. I ogromna, tolika da su ogrnula to odmorište na kome smo stajali kao kad zavese odasvud sakriju nečiji odar.
     Iznenada mi se vratila mogućnost da čujem. Sidero je uključio kola za prenos zvukova iz njegovih ušiju u moje; ili je, možda, bio odveć nepažljiv da nastavi sprečavanje njihovog delovanja. U svakom slučaju, začuh oko nas huku vetra stvorenog mahanjem tih velikih, avetinjskih krila i šištanje kao da je hiljadu usijanih sečiva zariveno u vodu radi kaljenja.
     Pištolj mi je bio u šaci, mada nisam bio svestan da sam ga izvukao. Besomučno sam tragao za nečim što bih mogao gađati - gledao sam gde je glava, gde su kandže. Ničeg nije bilo, ali, ipak, nešto me je obuhvatilo oko nogu i počelo dizati i mene i Sidera kao što dete diže lutku. Opalih nasumce. Procep - ali, oh, kako mali procep! - pojavi se u titanskim krilima; njegov rub bio je određen, jedva vidljivo, uzanom trakom nagorelosti.
     Stepenišna ograda udari me u kolena. Istovremeno opalih još jednom i osetih miris dima.
     Izgledalo je da gori moja sopstvena ruka. Kriknuo sam. Sidero se borio, i bez moje volje, sa krilatim stvorenjem. Već je bio potegao lovački nož, pa se na trenutak uplaših da me nije posekao po ruci i da taj gorući bol koji osećam možda nije onaj koji osetimo kad znoj uđe u ranu. Pomislih da ga pištoljem gađam, ali se prisetih da je u njegovoj ruci moja.
     Još jednom me zahvati groza mašine revolucionarke; borila sam se da uništim samu sebe i nisam više znala jesam li Severijan ili Sidero ili ona Tekla koja će živeti ili ona koja je za smrt. Zavrtesmo se u kovitlacu, glavom nadole.
     I padosmo.
     Neopisiv je užas toga. Zdravim razumom sam znala da u ovoj lađi možemo samo sporo padati; čak sam bila napola svesna da na ovim, nižim nivoima ne padamo ništa brže. Ali ipak, padali smo, vazduh je zviždao oko nas sve brže, zidovi tunela su promicali tako brzo da su izgledali zamućeno.

     Eto, sve su to snovi bili. Baš neobično. Sanjao sam o ukrcavanju na veliku lađu koja sa svih svojih strana ima palube i o pentranju u čoveka od kovine. I sad sam budan, konačno. Ležim na ledenoj planinskoj kosi, negde dalje od Traksa, vidim dve zvezde i zamišljam, napola sanjam, da su oči.
     Moja desna ruka suviše se vatri primakla, ali nema vatre. Znači, od hladnoće ona tako gori. Valerija me premešta na mekše tlo.
     Najdublje zvono bije u Dvorcu sa zvonom. Koji se noćas na stubu vatre digao, a u zoru sleteo kod Acisa. Gvozdeno grlo velikog zvona urla prema stenama, a one drhte u odjecima tog zvuka.
     Dorkas je pustila snimak "Duboka zvona izvan pozornice". Jesam li izgovorio svoj završni tekst? "U budućim vremenima, to se govori odavno, smrt Starog sunca uništiće Urt. Ali iz njegovog groba uzdići će se čudovišta i jedan novi narod i Novo sunce. Stari Urt rascvetaće se kao kad leptir izbije iz svoje suve ljuske, a novi Urt nosiće ime Užas." Koje fanfare, ej! Sa scene odlazi prorok.
     Krilata iz knjige oca Inirea čeka me u krilima zgrade. Šakama je pljesnula samo jednom, reda radi, kao kad velika dama poziva sluškinju. Šake se razmiču, a među njima je tačka belog svetla, vrućeg i gorućeg. Ma, to kao da je moje sopstveno lice, ali moje lice kao da je maska koja zuri u to.
     Stari autarh, koji živi u mom umu ali retko progovara, promrmlja kroz natečene usne, moje: "Nađi sledećeg..."
     Desetak zadihanih dahova i tek onda sam shvatio šta nam je on kazao: da je došlo vreme da predamo ovo telo smrti, vreme da se mi - Severijan, Tekla, i svi ostali koji u njegovoj senci stoje - pomaknemo, da načinimo, i mi, korak u senku. Vreme da nađemo nekog drugog.
     On je ležao između dve velike mašine, već isprskan nekim tamnim sredstvom za podmazivanje. Ja se sagnuh ka njemu i umalo da padnem; želja mi je bila da objasnim šta mora da učini.
     Ali mrtav je bio, njegov obraz sa ožiljcima bio je pod mojim dodirom hladan, njegova sparušena noga bila je slomljena, iz kože je virila bela kost. Svojim prstima mu sklopih oči.
     Neko je dolazio žurnim koracima. Ali pre nego što su ti koraci stigli do mene, neko drugi mi se nađe uz rame i zavuče mi šaku pod glavu. Videh svetlost njegovih očiju, namirisah mošus tog dlakavog lica. On prinese pehar mojim usnama.
     Okusio sam, nadajući se vinu. Voda; ali čista i hladna; njen ukus mi je prijao bolje od ikakvog vina.
     Ženski glas, ali dublji, pozva: "Severijane!", a krupni mornar čučnu uz mene. Tek kad je opet progovorila, shvatio sam da je to maločas bio njen glas. "Dobar si. Mi smo se... ja sam se plašila..." Ponestale su joj reči, pa se sagla i, umesto da ma šta dalje kaže, poljubila me. U tom trenutku dlakavo lice poljubi i nju i mene. Poljubac tog dlakavog bića bio je brz, ali je njen trajao i trajao.
     I ostavio me bez daha. "Guni", rekoh, kad me je najzad pustila.
     "Kako se sad osećaš? Plašili smo se da ćeš umreti."
     "Plašio sam se i ja." Sada sam se dizao u sedeći položaj, mada sam u to morao ulagati najveći napor. Boleo me je svaki zglob, glava još i više, a ruka me je pekla kao da sam je nedavno gurnuo u vatru. Taj rukav moje somotne košulje visio je, u dronjke pretvoren, a koža ruke bila je premazana nekim žutim melemom. "Šta se desilo sa mnom?"
     "Sigurno si pao niz spirakulu, tu smo te našli. Naime, Zek te je našao. Onda je doveo mene." Guni trzajem glave pokaza tog dlakavog patuljka koji je držao pehar vode za mene. "Pretpostavljam da si pre toga sevnut."
     "Sevnut?"
     "Opečen električnim lukom kad je nešto pregorelo. Isto se desilo i meni. Vidi." Na njoj je bila siva radna košulja; Guni je sad smače dovoljno da vidim da joj je koža između dojki opržena toliko da je dobila besnu crvenu boju i da je premazana istim melemom. "Radila sam u centrali. Kad sam zadobila opekotine, poslali su me u bolnicu. Namazali ovo na mene i dali mi jednu tubu za kasniju upotrebu - zato je, valjda, Zek odabrao mene. Ti nisi dovoljno jak da sve ovo slušaš, a?"
     "Pretpostavljam da nisam." Zidovi su stajali pod čudnim uglovima, a sad su počeli i da se obrću; kružili su sa sporim dostojanstvom, kao one lobanje koje su, jednom prilikom, letele oko mene.
     "Lezi ti opet, idem da ti donesem nešto za jelo. Zek će stražariti, za slučaj da naiđu rugači. Mada se čini da ih na ovoj dubini nema."
     Imao sam utisak da bi trebalo da joj postavim stotinu pitanja. I mnogo jači utisak da treba da legnem i da spavam ako bol to bude dopustio; i tek što to pomislih, nađoh se na leđima i u polusnu.

     Onda se vratila Guni, sa činijom i kašikom. "Atole", reče ona. "Jedi ovo." Ukus je bio kao da jedem bajat hleb prokuvan u mleku, ali je ta hrana bila topla i punila je stomak. Mislim da sam pojeo gotovo sve, a onda sam ponovo zaspao.

     Kad sam se sledeći put probudio, nisam bio tako blizu umiranju, ali sam bolove još trpeo. Zubi koji su mi ranije nedostajali i dalje su nedostajali, usta i vilica bili su mi i sad izgrebani; na jednoj slepoočnici imao sam čvorugu veličine golubijeg jajeta, a na koži moje desne ruke počinjale su se pojavljivati, uprkos melemu, naprsline. Prošlo je već deset ili više godina od kad sam dobio poslednje batine od majstora Gerlousa ili od nekog od kalfi i sad otkrih da veštinom izbacivanja bola iz svesti ne vladam više onako dobro kao nekad.
     U nameri da svoju pažnju skrenem na nešto drugo, počeh pregledati okolinu. Činilo se da mesto na kome ležim nije kabina, već nekakva pukotina u nekom velikom mehanizmu, jedna od onih gde čovek nalazi stvari koje kao da su došle niotkud - ali pukotina mnogostruko uvećana. Iskošena tavanica je bila udaljena bar deset ela. Nikakva vrata nisu čuvala privatnost niti sprečavala pristup uljezima; iz jednog ugla vodio je prolaz, koji ničim nije bio zatvoren.
     Ležao sam na gomili čistih krpa, blizu onog ugla koji je bio dijagonalno suprotan tom prolazu. Kad sam se pridigao do sedećeg položaja, iz senki se pojavi onaj kosmati patuljak koga je Guni nazivala imenom "Zek" i čučnu pokraj mene. Nije ništa govorio, ali mu je držanje izražavalo da je zabrinut za moju dobrobit. Rekoh: "Dobro je meni, nema brige", a on kao da se, čuvši to, malo opustio.
     Jedina svetlost u toj odaji dopirala je kroz vrata; iskoristio sam je da osmotrim svog bolničara što sam bolje mogao. Činilo mi se da to nije kepec, nego malen čovek - ovim hoću reći da se nije primećivala nesrazmera između trupa i udova. Njegovo lice nije se bitno razlikovalo od ma kog ljudskog lica, osim što je bilo nadsvođeno obiljem raščupane kose i što je imalo raskošnu smeđu bradu i još raskošnije brkove; činilo se da ta brada i ti brkovi nikada nisu bili dodirnuti makazama. Čelo mu je bilo nisko, nos unekoliko spljošten, a vilica (koliko se o njoj moglo nagađati) ne mnogo istaknuta; ali mnogi muškarci imaju takve crte. A muškarac je bio, zaista; i to muškarac sasvim nag, osim što mu je celo telo bilo gusto pokriveno dlakama; ali kad je video da sam bacio pogled ka njegovim preponama, izvukao je jednu krpu iz te gomile i vezao je sebi oko struka kao pregaču.
     Ne bez izvesnih teškoća, ustao sam i othramao preko te prostorije. On me prestiže i stade na izlaz, zaprečivši mi ga. Dok je tu stajao, svaka linija njegovog tela podsećala me je na jednog poslužitelja koga sam svojevremeno gledao, a koji se trudio da obuzda jednog pijanog uzvišenog: bila je to poza koja me je preklinjala da ne uradim ono što sam naumio, ali istovremeno iskazivala i spremnost da budem obuzdan silom ako pokušam.
     Nije u meni bilo pripravnosti ni za kakvu silu; štaviše, bio sam u najvećoj mogućoj meri udaljen od one bezobzirne vrste veselosti u kojoj smo voljni i sa svojim prijateljima da se tučemo ako neprijatelji nisu pri ruci. Oklevao sam. On pokaza prstom niz taj prolaz, a onda istim prstom pređe vodoravno preko svog grla: značenje tog gesta bilo je nepogrešivo jasno.
     "Opasnost, tamo?" upitah. "Verovatno si u pravu. U poređenju sa ovom lađom, neka od bojnih polja koja sam video izgledala bi kao javni vrtovi. U redu, neću ići napolje."
     Bilo je teško govoriti kroz usne koje su pretrpele toliki uboj, ali činilo se da me je razumeo; sledećeg trenutka se nasmešio.
     "Zek?" rekoh, pokazujući prstom ka njemu.
     Ponovo se osmehnuvši, klimnuo je glavom.
     Ja dotakoh svoja prsa. "Severijan."
     "Severijan!" Razvukao je usta u širok osmeh, pokazavši oštre zubiće; onda je odigrao mali ples radosti. Ne prestajući da se veseli, uzeo me je za levu šaku i poveo nazad ka hrpi dronjaka.
     Njegova šaka bila je smeđa, ali u senkama se činila i pomalo fosforescentna.

10. MEĐUIGRA

     "Tresnulo te je po glavi baš dobro", reče Guni. Sedela je uz mene i gledala kako jedem supu.
     "Znam."
     "Trebalo je da te odvedem u bolnicu, ali tamo je opasno. Ne treba biti ni na jednom mestu za koje drugi ljudi znaju."
     Klimnuh glavom. "To važi naročito za mene. Dvoje ljudi je pokušalo da me ubije. Možda troje. Čak možda i četvoro."
     Pogledala me je kao da podozreva da sam od pada malo poremetio pameću.
     "Sasvim ozbiljno govorim. Među njima je bila i tvoja drugarica Idas. Sad je mrtva."
     "Evo, popij i vode. Kažeš li ti to da je Idas bio žensko?"
     "Da. Devojka."
     "A ja to nisam znala?" Guni je oklevala. "Ne izmišljaš tek onako?"
     "Nije to važno. Važno je da me je pokušala ubiti."
     "A ti si ubio njega."
     "Ne, Idas se ubila sama. Ali postoji bar još jedan, a možda i više njih. Ali ti, Guni, nisi o njima pričala, rekao bih. Mislim da si imala na umu one koje je Sidero pomenuo, brljače. Ko su oni?"
     Protrljala je kažiprstima kožu na uglovima očiju: ženski pokret koji odgovara muškom češkanju po glavi. "Ne znam kako bih to objasnila. Ne znam čak ni da li ih razumem ja sama."
     Rekoh: "Pokušaj, Guni, molim te. Može biti važno."
     Čuvši u mome glasu hitnost, Zek napusti samom sebi zadatu dužnost motrenja da ne naiđu uljezi, ali samo na trenutak, dovoljno dugo da mi dobaci jedan zabrinuti pogled.
     "Znaš kako ovaj brod plovi?" upita Guni. "Zalazi u vreme, izlazi iz vremena i povremeno otplovi do kraja Vaseljene i još dalje."
     Klimnuh glavom, grebući kašikom po dnu zdele.
     "Nas članova posade ima ne znam koliko. Tebi to može zvučati smešno, ali ne znam. Lađa je, vidiš, tako velika. Kapetan nikad ne pozove sve nas istovremeno. Predugo bi trajalo, danima bi trebalo pešačiti samo da bismo svi dospeli na isto mesto, a onda ne bi bilo nikog ko bi radio dok mi idemo i vraćamo se."
     "Razumem", rekoh joj.
     "Mi potpišemo ugovor, a oni nas odvedu u ovaj ili onaj deo broda. Tu i ostanemo. Upoznamo one koji su već u tom delu, ali mnoge druge mornare ne vidimo nikad. Ono odeljenje za stanovanje posade, koje se nalazi iznad moje kabine, nije jedino. Ima mnogo drugih. Stotine drugih, možda hiljade drugih takvih mesta."
     "Pitao sam o brljačima", rekoh.
     "Pa pokušavam da ti kažem. Postoji mogućnost da se neko, bilo ko, izgubi u lađi zauvek. Mislim, baš, na večnost, jer ovaj brod do nje ide i iz nje se vraća, a zbog toga se vremenu događaju čudne stvari. Neki ljudi na brodu ostare i umru, ali neki rade dugo i nikad ne postanu nimalo stariji i zarade ogromno, onda brod svrati do njihovog rodnog sveta i oni vide da je na tom svetu maltene isto ono doba iz koga su i pošli; iskrcaju se i bogati su. Neki jedno vreme postaju stariji, a potom neko vreme postaju mlađi." Oklevala je, jer se, u tom trenutku, plašila da kaže ono sledeće. Onda reče: "To se desilo meni."
     "Nisi ti stara, Guni", rekoh joj. To je bila istina.
     "Ovde", reče ona, dohvativši moju levu šaku i prislonivši je sebi na čelo. "Ovde sam stara, Severijan. Toliko mi se dešavalo toga što želim da zaboravim. I ne samo da zaboravim, želim da tu budem opet mlada. Kad se čovek napije ili drogira, zaboravi. Ali ono što ti te stvari učine, ostaje u tebi, ostaje u tvom načinu razmišljanja. Razumeš šta pričam?"
     "Vrlo dobro", rekoh joj. Povukoh šaku sa njenog čela i dohvatih, istom rukom, njenu šaku.
     "Ali, vidiš, pošto se te stvari dešavaju i pošto to mornari znaju i o tome pričaju, bez obzira na to što im većina obalskih ljudi ne veruje, na brod dospevaju i osobe koje nisu stvarno mornari i neće da rade. Ili se, možda, mornar potuče sa nekim oficirom i bude zapisan za kažnjavanje. On tada ode i pridruži se brljačima. Zovemo ih tako zato što se za lađu kaže da 'brlja' kad čini zaokrete koje mi ne želimo."
     "Razumem", rekoh opet.
     "Mislim da neki od njih samo ostaju na jednom mestu, kao mi ovde. Neki putuju u potrazi za novcem ili bitkom. Možda u tvoju trpezariju naiđe samo jedan i ima neku priču. Ponekad dođe toliko njih da niko ne želi s njima da se zakačinje, zato glumiš da su i oni posada, onda oni jedu i, ako imaš sreće, odu."
     "Ti, dakle, kažeš da su to obični mornari koji su se pobunili protiv kapetana." Pomenuo sam kapetana zato što sam želeo da joj kasnije postavljam pitanja i o njemu.
     "Ne." Odmahnula je glavom. "Ne uvek. Posada je sa raznih svetova, čak i iz drugih galaksija, pa možda i iz drugih kosmosa. To ne znam sigurno. Ali ono što je za tebe i mene prost mornar, može biti nekom drugom poprilično čudno. Ti si sa Urta, zar ne?"
     "Jeste."
     "I ja sam, i većina ostalih ovde. Smešteni smo zajedno zato što govorimo i mislimo isto. Ali kad bismo otišli u neko drugo odeljenje za posadu, stvari bi mogle biti drugačije."
     "A ja mislio da sam proputovao mnogo", rekoh, smejući se samome sebi. "Sad vidim da nisam onoliko daleko išao koliko mi se činilo."
     "Bilo bi ti potrebno nekoliko dana samo da bi izišao iz onog dela lađe u kome moreplovci većinom izgledaju otprilike kao ti i ja. Ali brljači putuju kroz lađu, pa se i mešaju. Ponekad se potuku između sebe; ali biva i da se udružuju, tako da u jednoj bandi najzad imaš tri-četiri različite žive vrste. Neki put se sparuju, pa žena rodi decu kao što je Idas. Samo ta deca obično ne mogu imati decu. Tako sam bar čula."
     Bacila je značajan pogled ka Zeku, a ja šapnuh: "Je li i on takav?"
     "Mislim da mora biti. Našao te, onda je došao i doveo mene ovamo. Zato sam mislila da te smem ostaviti s njim dok odem po jelo. Ne može da govori, ali nije ti učinio ništa nažao, a?"
     "Nije", rekoh. "Fin je bio. U drevnim eonima, Guni, narodi Urta putovali su između sunaca. Mnogi su se konačno kući vratili, ali mnogi drugi su ostali na ovoj ili onoj planeti. Mora biti da su, do sada, heterohtoni svetovi preoblikovali ljudsku vrstu, prilagođujući je svojim kalupima. Na Urtu, ili Erti, mistici znaju da svaki kontinent ima svoj obrazac za ljudski rod: ako se ljudi sa jednog kontinenta na drugi presele, kroz vrlo kratko vreme - pedesetak pokolenja - počnu da liče na dotadašnje žitelje. Obrasci na drugim svetovima moraju biti još izrazitiji; pa ipak, mislim da bi ljudska rasa ostala ljudska."
     "Nemoj reći 'do sada'", odvrati Guni. "Ne znaš koje bi vreme bilo ako bismo sad stali kod nekog sunca. Severijane, mnogo smo pričali, izgledaš umoran. Zar ne bi sad legao?"
     "Samo ako legneš i ti", rekoh. "Umorna si koliko i ja, ili umornija. Išla si da skupljaš hranu i lekove za mene. Odmori se sad i pričaj mi još o brljačima." Istina je bila da sam se osećao oporavljeno u dovoljnoj meri da opet poželim da zagrlim ženu ili čak da se u nju zakopam; a kod mnogih žena, među koje je, rekao bih, spadala i Guni, nema boljeg puta za postizanje bliskosti nego da ih pustiš da pričaju i da ih slušaš.
     Ispružila se pokraj mene. "Već ti ispričah gotovo sve što znam. Većina mornara se dala na zlo. Neki su njihova deca, rođena na brodu i skrivana dok ne dorastu za borbu. A onaj aport, pamtiš kako smo ga uhvatili?"
     "Pa, jasno da pamtim", rekoh.
     "Nisu svi aporti životinje, ali velika većina jesu. Ponekad su to ljudi i ponekad se dogodi da ostanu živi dovoljno dugo da uđu u brod, gde ima vazduha." Zakikotala se. "Znaš, oni drugi na njihovim matičnim svetovima sigurno se čudom čude gde su ovi aportovani nestali. A naročito ako je posredi neko važan."
     Bilo je pomalo neobično čuti tako masivnu ženu da se kikoće; zato sam se nasmešio i ja koji se retko smešim.
     "A neki ljudi, opet, pričaju da mi pojedine brljače unesemo u lađu sa tovarom, da su to kriminalci koji su na svojim svetovima bili progonjeni i koji tako, kao ilegalni putnici, uđu. Ili da su oni na svojim svetovima samo životinje, te da su ovde poslati kao živi tovar, iako jesu ljudi poput nas. Mi bismo na tim svetovima bili samo životinje - čini se meni."
     Njena kosa je, sada blizu mog lica, odavala divan, prodoran miris; a meni pade na um da to ne bi moglo baš uvek tako biti, odnosno da se ona namirisala za mene pre povratka u naš kutak.
     "Neki ljudi ih zovu 'mutaći' zato što je mnogo njih lišeno sposobnosti govora. Možda imaju neki svoj jezik; ali ne mogu sa nama da razgovaraju, a kad uhvatimo nekog, on se mora sporazumevati znacima. Ali Sidero je jednom rekao da mutinir znači buntovnik, odmetnik."
     Rekoh: "Kad već pomenu Sidera, da li je on bio u blizini kad te je Zek doveo do dna vazdušnog tunela?"
     "Ne, nije bilo nikog osim tebe."
     "A da li si videla moj pištolj, ili onaj nož koji si mi dala pri našem prvom susretu?"
     "Ne, nije tamo ničeg bilo. Da li si te stvari imao na sebi kad si padao?"
     "Imao ih je Sidero. Nadao sam se da će biti dovoljno častan da ih vrati; bar me nije ubio."
     Guni je odmahnula glavom na taj način što ju je na krpama zaokrenula levo i desno; tim postupkom jedan njen obraz, okrugao, lep poput behara, dođe u dodir sa mojim obrazom. "Ne bi on to učinio. On ume ponekad da bude grub, ali nisam čula da je ikad ikoga ubio."
     "Mislim da me je sigurno udario dok sam bio u nesvesti. Nisam mogao, u padu, ovako da povredim usta. Bio sam u njemu, da li sam ti to rekao?"
     Odmakla se da mi uputi jedan dug pogled. "Stvarno? Ti to možeš?"
     "Mogu. Nije mu se dopalo, ali mislim da u njegovoj građi postoji nešto što mu je onemogućilo da me izbaci dok sam bio pri svesti. Kad smo pali, sigurno se otvorio i izvukao me svojom očuvanom rukom. Sreća je moja da mi nije obe noge polomio. A kad me je izvukao, udario me je, sigurno. Ubiću ga zbog toga kad se opet sretnemo."
     "On je samo mašina", reče Guni tiho. Kliznu šakom pod moju upropašćenu košulju.
     "Iznenađuje me da ti to znaš", rekoh. "Činilo mi se da ga smatraš osobom."
     "Moj tata je bio ribar, pa sam odrasla na brodovima. Brodu daš ime i oči, a on se mnogo puta i ponaša kao osoba, čak ti i kaže štošta. Ali nije osoba, ne stvarno. Ribari su luckasti ljudi ponekad, ali moj tata je govorio da stvarno ludog možeš poznati po tome što će svoju lađu, ako mu se više ne dopada, potopiti umesto da je proda. Lađa ima duh, ali potrebno je i nešto više od duha da bi se dobila osoba."
     Zapitah: "Da li je tvoj otac odobrio da potpišeš ugovor za rad na ovoj lađi?"
     "Pre toga se udavio", reče ona. "Svi ribari se udave. To je moju majku ubilo. Vraćala sam se na Urt prilično često, ali nikad u vreme kad su oni živeli."
     "Ko je bio autarh kad si bila dete, Guni?"
     "Ne znam", reče ona. "Za tu vrstu stvari mi nismo marili."
     Malo je plakala. Pokušao sam da je utešim, a iz toga smo vrlo lako i prirodno mogli kliznuti u vođenje ljubavi; ali njoj je opekotina pokrivala gotovo cela prsa i stomak, a, osim toga, iako sam milovao Guni i ona mene, uspomena na Valeriju takođe se ubacivala između nas.
     Najzad ona reče: "Ovo te nije bolelo, a?"
     "Ne", rekoh joj. "Samo, žao mi je što sam tebi doneo toliko bola."
     "Ma, nisi. Nimalo."
     "Ali jesam, Guni. Tebe sam opekao u hodniku ispred moje luksuzne kabine, to oboje znamo."
     Ruka joj pođe ka bodežu, ali bila ga je ostavila još dok se svlačila. Sad joj je ležao ispod odeće, daleko van dohvata.
     "Reče mi Idas da je unajmila nekog moreplovca da joj pomogne u izbacivanju leša mog posilnog. Upotrebila je za tog moreplovca reč 'on', ali je oklevala jedan tren pre nego što je to kazala. Ti si joj bila jedna od drugarica u poslu; čak i ako nisi znala da je žensko, bilo je sasvim prirodno da ona zatraži pomoć žene ako nije imala muškarca-ljubavnika."
     "Koliko dugo si znao?" prošaputa Guni. Nije počela ponovo da jeca, ali joj u uglu jednog oka videh suzu, veliku i okruglu poput Guni same.
     "Od početka, kad si mi donela tu kašu. Moja ruka je bila izložena i zato ju je ono leteće stvorenje opeklo svojim sokovima za varenje. To je bio jedini deo mene koji nije bio zaštićen Siderovom metalnom kožom i ja sam o tome, naravno, počeo odmah razmišljati čim sam došao svesti. Ti si rekla da te je opekao sev energije. Tvoje lice i podlaktice bili su nezaštićeni, ali su ostali neopečeni. Opekotine su ti na mestima koja su morala biti zaštićena košuljom i pantalonama."
     Čekao sam da nešto kaže, ali ona je ćutala.
     "U mraku sam povikao za pomoć, ali niko nije odgovorio. Onda sam ispalio hitac iz mog pištolja, sa zrakom podešenim na najmanju snagu, da bih sebi stvorio svetlost. Kad sam pucao, držao sam pištolj na visini očiju, ali nisam mogao videti nišan, pa je zrak išao pod izvesnim uglom nadole. Tebe je sigurno pogodio u visini struka. Sad, kad sam zaspao, ti si, pretpostavljam, otišla da potražiš Idas da bi me prodala za još jedan hrisos. Naravno, nisi je našla. Ona je mrtva, a njen leš je zaključan u mojoj kabini."
     "Htela sam da se odazovem kad si povikao", reče Guni. "Ali mi smo radili nešto navodno tajno. Znala sam samo da si izgubljen u mraku, a mislila sam da će se svetla uskoro ponovo upaliti. Onda mi je Idas gurnuo - gurnula, kažeš ti, ali ja to nisam znala - nož pod grlo. Bio je tačno iza mene, tako blizu da nije ni povređen kad si na mene pucao."
     Rekoh: "Bilo to kako bilo, želim da znaš da je Idas imala kod sebe devet hrisosa kad sam pretresao njen leš. Stavio sam ih u džepić uvlake onog noža koji si našla. Kod Sidera su mi i nož i pištolj; ako mi vratiš te dve stvari, zlatnike zadrži, ja ću to pozdraviti."
     Posle toga Guni nije htela da govori. Glumio sam da spavam, ali sam, u stvari, motrio ispod kapaka da vidim da li će pokušati da me ubode nožem.
     Nije pokušala, nego je ustala, obukla se i išunjala iz te odaje; prekoračila je usnulog Zeka. Čekao sam još dugo, ali nije se vratila, pa sam, konaćno, zaspao.

11. OKRŠAJ

     Ležao sam u ništavilu sna, a ipak su neki delovi mene ostajali budni, plutali su po vodama zaliva nesvesnosti, gde se nalaze oni nerođeni, kao i toliko mnogo mrtvih.
     "Znaš li ko sam?"
     Znao sam, mada nisam mogao reći kako. "Ti si kapetan."
     "Jesam. Ko sam?"
     "Gospodaru", rekoh, jer činilo se da sam opet šegrt. "Gospodaru, ne razumem."
     "Ko je ovom brodu kapetan?"
     "Gospodaru, ne znam."
     "Ja sam tvoj sudija. Ova Vaseljena, koja sada cveta, poverena je meni na čuvanje. Zovem se Cadkil."
     "Majstore Cadkil", rekoh, "je li ovo moje isprobavanje?"
     "Ne. A čas se bliži kad ću ja, a ne ti, biti probi podvrgnut. Bio si kralj-ratnik, Severijane. Hoćeš li se boriti za mene? Hoćeš li to po svojoj volji činiti?"
     "Sa zadovoljstvom, gospodaru."
     Moj glas kao da je odjekivao u nekom snu: "Gospodaru... gospodaru... gospodaru..." Nije bilo nikakvog odgovora, izuzev te potmule jeke. Sunce je bilo mrtvo, a ja sam ostao sam u smrzavajućoj tmini.
     "Gospodaru! Gospodaru!"
     Zek me je drmusao za rame.
     Digoh se u sedeći položaj, pomislivši, za trenutak, da on raspolaže većom sposobnošću govora nego što sam bio pretpostavio. "Tiše, budan sam", rekoh.
     On papagajski ponovi: "Tiše."
     "Da li sam u snu pričao, Zek? Mora biti da jesam, čim si ti čuo tu reč. Sećam se da..."
     Zaćutao sam zato što je prineo šaku uvu, savijajući je u "trubu". Oslušnuh i ja i začuh dreku i udarce. Neko izviknu moje ime.
     Zek je projurio kroz vrata ispred mene, ali ne trkom nego vodoravnim skokom. Nisam mnogo zaostajao iza njega; tresnuo sam o jedan zid i dobro ugruvao šake, a onda mi je postalo jasno da se treba, kao on, izvijati i naletati na zidove stopalima napred.
     Jedan ugao, pa još jedan i mi ugledasmo skupinu ljudi spletenih u borbi. Sledećim skokom uleteli smo među njih, ali ja nisam znao koja strana je naša, niti imamo li uopšte stranu.
     Jedan mornar sa nožem u levici skoči na mene. Uhvatih ga onako kako me je svojevremeno majstor Gerlous učio i grunuh ga o zid, pa tek tad videh da je to Purn.
     Nije bilo vremena za izvinjenja ili pitanja. Bodež jednog diva, stvora indigo boje, jurnu ka mojim plućima. Tresnuh oberučke po njegovom debelom šačnom zglobu i prekasno videh drugi bodež; on je to sečivo držao ispod svoje druge ruke. Ono sevnu nagore. Pokušah da se izmaknem izvijanjem, ali uzalud, jer me s leđa gurnuše dva čoveka koja su se međusobno borila; videh nenufar smrti, plav, sa čeličnim srcem.
     Kao da su zakoni prirode za mene bili obustavljeni, on se ne spusti. Div je nastavljao zamah pesnicom i sečivom unazad, toliko da se najzad i trupom previo pozadi; onda začuh kako mu se rame lomi i njegov divlji krik kad su prelomljene kosti počele da ga bodu iznutra.
     Iako mu je šaka bila velika, jabuka drške bodeža virila je iz nje. Dohvatio sam jednom šakom tu jabuku, a drugom jedan kraj poprečne rukozaštitne šipke bodeža i istrgao mu oružje iz ruke - a onda mu ga sjurio u grudni koš. On poče padati unazad, kao stablo, u početku sporo; noge su pod njim ostajale kruto ispravljene. Zek, koji mu je visio sa uzdignute ruke, otrže drugi bodež od njega, na način manje-više isti kako sam to ja učinio.
     Svaki od tih bodeža bio je dovoljno veliki da posluži i kao mali mač i mi smo, onda, pomoću njih i naneli izvesnu štetu. Ja bih naneo i više da se nisam morao isprečiti između Zeka i nekog mornara koji je mislio da je to brljač.
     Takve borbe se završavaju isto onako iznenadno kako i počinju. Jedan krene u bekstvo, pa drugi, a onda moraju i svi ostali, jer ih više nema dovoljno da bi se borili. Tako se desilo i nama. Jedan brljač, sa ludo raščerupanom kosom i zubima atroksa, pokuša da obori moje sečivo, tukući po njemu komadom cevi kao maljem. Presekoh mu šačni zglob napola, ubodoh ga u grlo - i uvideh da, osim Zeka, više nemam saboraca. Pored mene projuri neki mornar, stežući svoju krvareću ruku. Pođoh za njim, izvikujući pozive Zeku.
     Ako su nas gonili, nisu to činili osobito žustro. Pobegosmo jednim krivudavim hodničićem, pa kroz neku odzvanjajuću halu punu utihle mašinerije, pa još jednim hodnikom (prateći trag onih za kojima smo išli; na podu i na zidovima videla se krv, jednom smo naišli i na telo nekog mornara) i najzad u jednu manju dvoranu, sa alatom i radnim stolovima; tu videsmo petoricu mornara, koji su jedan drugom previjali rane, i to propraćali obiljem uzdaha i psovki.
     "Ko si ti?" upita jedan. Poče mi pretiti svojim dirk-bodežom.
     Purn reče: "Znam ga. To je putnik." Krvava gaza bila je obmotana oko njegove desne šake i pričvršćena trakom.
     "A ovo?" Mornar sa bodežom pokaza ka Zeku.
     Rekoh: "Pipni ga - ubiću te."
     "Nije to putnik", reče mornar dvoumeći se.
     "Ne dugujem ti nikakvo objašnjenje i neću ti ga ni dati. Ako niste ubeđeni da nas dvojica možemo pobiti sve vas, probajte."
     Jedan mornar koji ranije nije progovarao reče: "Dosta, Modane. Ako gospodin jemči za njega..."
     "Hoću. Jemčim."
     "E, pa to je onda dovoljno. Video sam te kad si ubijao brljače, a i tvoj dlakavi prijatelj je radio isto. Kako vam možemo pomoći?"
     "Možete mi reći zašto su brljači ubijali vas, ako vam je to poznato. Meni je rečeno da ih na brodu uvek ima izvestan broj. Nije moguće da su uvek tako nasrtljivi."
     Mornarevo lice, do tog časa otvoreno i prijateljsko, zatvorilo se - mada se činilo da se ništa u njegovom izrazu nije promenilo. "Ja sam čuo da se priča, sire, da je na ovom putovanju ukrcan neko za koga im je rečeno da ga ubiju, ali ne mogu ga naći. Ne znam ništa više od toga. A ako ti znaš, onda znaš više od mene, kao što reče onaj vepar kasapinu."
     "Ko im daje naređenja?"
     On mi je već okrenuo leđa. Počeh pogledom prelaziti preko ostalih i Purn najzad reče: "Ne znamo. Ako postoji kapetan brljača, za njega dosad nismo čuli."
     "Vidim. Hteo bih da razgovaram sa nekim oficirom - i to ne sa nižim, kao što je Sidero, nego sa nekim od viših oficira."
     Mornar zvani Modan reče: "E, pa, blagosloven da si, gospodine, i mi bismo rado to isto. Misliš da smo mi skočili na one brljače, mi bez vođe i bez pravog oružja? Bili smo radna ekipa, devet ljudi, kad oni skočiše na nas. Sad više nećemo da radimo ako nemamo koplja i marince okolo."
     Ostali izraziše saglasnost klimanjem glave.
     Rekoh: "Sigurno mi možete reći gde bi bili dobri izgledi da nađem višeg oficira."
     Modan slegnu ramenima. "Ka pramcu ili ka krmi, sire. To je sve što ti ja mogu reći. Većinom su oni na jednom od ta dva mesta, jer su im najbolja za osmatranje i upravljanje plovidbom, zato što jedra ne zaprečuju aparate toliko. Na jednom od ta dva mesta."
     Prisetih se kako sam, u svom mahnitom letenju između jedara, hvatao konopce prednjeg jarbola, onog koso ispruženog napred.
     "Zar mi ovde nismo prilično daleko odmakli ka pramcu?"
     "Jesmo, sire."
     "Kako, onda, da mu se još više približim?"
     "Onamo." Pokazao je pokretom. "I idi za svojim nosem, kao što onaj majmun reče slonu."
     "A ti mi ne možeš reći određeno kojim putem da idem?"
     "Mogao bih, sire, ali to ne bi bilo dobro ponašanje. Mogu li ja tebi dati jedan savet, gospodine?"
     "To sam i tražio."
     "Ostani s nama dok ne stignemo do nekog bezbednijeg mesta. Višeg oficira tražiš. Predaćemo te pravome kad budemo mogli. Pođi sam, pa će te brljači ubiti sigurno."
     Purn reče: "Kad iziđeš tim vratima, desno, onda samo pravo sve dok ne dođeš do stepenica za palubu. Penji se njima, pa kreni najširim prolazom. Ne zaustavljaj se."
     "Hvala", rekoh. "Hajdemo, Zek."
     Krznati čovek klimnu, a kad se nađosmo napolju, cimnu glavom i reče: "Zao čovek."
     "Znam, Zek. Moramo naći mesto za skrivanje. Razumeš? Ti pregledaj onu stranu hodnika, a ja ću ovu. Budi tih."
     Jedan trenutak je upitno zurio u mene, ali jasno se videlo da razume. Ni lanac daljine nisam odmakao tim hodnikom, kad me on povuče za zdravu ruku i pokaza ka jednoj maloj magacinskoj prostoriji. Iako je glavnina mesta u njoj bila zauzeta buradima i sanducima, bilo ga je dovoljno i za nas dvojicu. Namestio sam vrata tako da je ostala pukotina tanka kao vlas kose, da kroz nju gledamo, a onda sedosmo na dva sanduka.
     Bio sam siguran da će mornari uskoro otići iz one radionice u kojoj smo ih našli - čim previju rane i dođu do daha - jer nije bilo ničega što bi, tamo, dalje radili. Međutim, ostali su tako dugo da sam maltene poverovao da smo ih promašili - da su se vratili na poprište borbe, ili da su sišli niz neki bočni prolaz koji smo prevideli. Sigurno su se dugo raspravljali pre nego što su krenuli.
     Bilo kako bilo, pojaviše se, najzad. Dotakao sam usne prstom da upozorim Zeka, mada ne verujem da je to bilo potrebno. Kad su prošla sva petorica i kad se činilo da je verovatno da su nam izmakli već pedeset ili više elova, dakle aršina, išunjali smo se napolje.
     Nisam mogao znati koliko dugo ćemo ih morati pratiti pre nego što se Purn nađe na njihovom začelju, niti da li će se ikad naći na začelju; u najgorem slučaju, bio sam spreman da naše nade zasnujem na našoj hrabrosti i njihovoj plašljivosti i da ga otmem iz njihove grupe.
     Sreća je bila sa nama - Purn je ubrzo zaostao nekoliko koraka. Od kada sam postao autarh, mnogo puta sam, na severu, predvodio juriše. Sad sam odglumio da predvodim jedan takav juriš, vikao sam da za mnom krenu panduri, koji su se sastojali samo od Zeka. Pojurili smo na te mornare kao da smo na čelu nekakve vojske; a oni se okrenuše i pobegoše, svi odjednom.
     Nadao sam se da ću napasti Purna s leđa i da ću zahvaljujući tome poštedeti svoju opečenu ruku u najvećoj mogućoj meri. Zek mi je uštedeo trud tako što je jednim dugim letećim skokom grunuo Purnu u kolena. Ja mu samo stavih vrh bodeža pod grlo. Činilo se da je prestravljen, a imao je i razloga za to: nameravao sam da ga ubijem čim iz njega iscedim što je moguće više obaveštenja.
     Tokom jednog ili dva daha ostadosmo nepomični, slušajući kako se udaljavaju koraci one četvorice koji su pobegli. Zek je istrgao Purnov nož iz futrole i sad je čekao, sa po jednim oružjem u svakoj ruci, besno zureći, ispod svojih napred isturenih obrva, u palog mornara.
     "Umrećeš odmah ako pokušaš da bežiš", šapnuh Purnu. "Odgovaraj, pa ćeš možda poživeti neko vreme. Desna šaka ti je u zavoju. Kako je povređena?"
     Iako je ležao ravno, na leđima, i imao moj bodež prislonjen na vrat, njegove oči su mi prkosile. Bio mi je dobro znan takav pogled; imao sam prilike da vidim, mnogo puta, slamanje takvog stava.
     "Nemam toliko vremena da bih ga na tebe traćio", rekoh mu i bocnuh ga nožem taman toliko da krv poteče. "Ako nećeš da odgovaraš, to jasno kaži, pa da te ubijem i da to završimo."
     "U borbi sa brljačima. Bio si tamo. Video si. Pokušao sam da te sredim, dabome, to je baš istina. Mislio sam da si jedan od njih. Pošto je s tobom bio ovaj brljač..." Njegov pogled na trenutak polete ka Zeku. "Budući da je ovo bilo s tobom, svako bi to pomislio. Nisi povređen, nikakva šteta nije učinjena."
     "'Kao što je ona otrovnica rekla krmači.' Tako je imao običaj da govori čovek zvani Jonas. Bio je i on mornar, Purne, ali u laži hitar koliko i ti. Ta šaka je već bila u zavojima kad smo se Zek i ja pridružili borbi. Skidaj ih."
     To je nevoljno i učinio. Ranu je obradio neki vešt pijavičar, svakako u onoj bolnici koju je Guni pomenula; rascep u njegovom mesu bio je zašiven, ali se ipak jasno videlo o kakvoj vrsti rane je reč.
     Dok sam se saginjao da je pogledam, sagao se i Zek; onda je povukao usne unazad, sa zuba, kao što pripitomljeni čovekoliki majmuni ponekad rade. Tad sam uvideo da je ono neumereno nagađanje, koga sam se pokušavao otarasiti, zapravo čista istina: Zek je bio onaj dronjavi, skakutavi aport koga smo ulovili u magacinu.

12. SLIČNOST

     Rešen da prikrijem zbunjenost, stavio sam nogu Purnu na prsa i dreknuo: "Zašto si pokušao da me ubiješ?"
     Kod nekih ljudi postoji trenutak kad prihvate izvesnost smrti i posle toga nemaju straha. Taj čas sad nastupi kod Purna - bila je to promena nepogrešivo vidljiva, kao otvaranje oka. "Zato što te znam, autarše."
     "Znači, ti si jedan od mojih. Ukrcao si se kad i ja."
     Klimnuo je glavom.
     "A i Guni se ukrcala kad i ti?"
     "Ne, Guni je mornar odavno. Ona ti nije neprijatelj, autarše, ako je to ono što misliš."
     Na moje zaprepašćenje, Zek me pogleda i klimnu glavom. Rekoh: "O tome znam više nego ti, Purne."
     Kao da me nije ni čuo, reče: "Nadao sam se da će me ona poljubiti. Nemaš ti pojma kako to one rade ovde."
     "Poljubila je mene", rekoh mu, "kad smo se sreli."
     "Video sam, a takođe sam video da ti nisi znao šta to znači. Na ovoj lađi od svakog novozaposlenog se očekuje da ima među onima od ranije zaposlenima ljubavnika ili ljubavnicu, osobu od koje će učiti kako se ovde radi. Znak je: poljubac."
     "Bivalo je da žene poljube, pa ubiju."
     "A, ne Guni", uporan je bio Purn. "Bar se meni čini da ona nije takva."
     "Ali ti bi me ubio za to? Za njenu ljubav?"
     "Ja sam potpisao ugovor da te ubijem, autarše. Svako je znao kuda si se zaputio i da ti je namera da sa sobom doneseš Novo Sunce ako uzmogneš, znači da prevrneš Urt naglavačke i ubiješ sav narod."
     Tako sam ošamućen bio ne samo onim što je rekao nego i njegovom vrlo očiglednom iskrenošću, da sam zakoračio unazad. On u trenu skoči na noge. Zek se baci ka njemu. Zekovo dugačko sečivo zaseklo ga je po ruci, ali ne duboko; i Purn pobeže kao vetar.
     Za njim bi se moj drugar stuštio kao lovački pas, ali mu ja doviknuh da to ne čini. "Ubiću ga ako bude pokušao opet da me ubije", rekoh. "A isto možeš i ti učiniti. Ali neću ga goniti zato što je radio ono što je smatrao ispravnim. Čini se da obojica pokušavamo da spasemo Urt."
     Zek je jedan trenutak zurio u mene, a onda je pomakao pleća nagore.
     "A sad hoću da znam o tebi. Brineš me mnogo više nego Purn. Možeš da govoriš."
     Zaklimao je glavom žustro. "Zek govori!"
     "I razumeš šta ti kažem."
     Opet je klimnuo glavom, mada uz izvesno dvoumljenje.
     "Onda mi reci istinu. Zar nisi ti bio onaj koga su Gun, Purn i drugi, uz moju pomoć, zarobili?"
     Zek je zurio, a onda je odmahnuo glavom i zagledao se na drugu stranu, na način koji je pokazivao, vrlo jasno, da on ne želi da nastavi taj razgovor.
     "Uhvatio sam te, zapravo, ja; ali te nisam ubio. Mislim da ti osećaš, možda, zahvalnost zbog toga. Kad je Purn pokušao da me ubije... Zek! Vrati se!"
     Jurnuo je u bekstvo, što je i trebalo da očekujem; a ja, sa ubogaljenom nogom, nisam imao izgleda da ga sustignem. Zbog nekakve neobičnosti u toj lađi, ostao je dugo vidljiv, pojavljivao se iz ovog ili onog pravca, pa opet nestajao, a tiho šljiskanje njegovih bosih nogu čulo se čak i kad nije bio na vidiku. To me je živo podsetilo na jedan san u kome sam video siroče, dečaka sa imenom istim kao što je moje i u istoj odeći koju sam ja kao šegra nosio, kako beži niz hodnike od stakla; pa mi se učini da je i Zekovo lice maločas dobilo (baš kao što je malo siroče Severijan u tom snu na neki način igralo moju ulogu) razmere donekle slične mojim izduženim crtama.
     Ipak, ovo nije bio san. Bio sam sasvim budan i ničim drogiran; samo izgubljen negde u nebrojenim zavijucima ove lađe. Kakvo je stvorenje, pomislih, Zek? Ne zlo; ali koliko ima na Urtu, među milionima živih vrsta, onih koje se mogu nazvati "zlim" u ma kom stvarnom smislu? Alzabo-zver, bez sumnje; možda i šišmiši krvopije i škorpije; zmija koju zovu "žutobrada" i još pokoja vrsta. Sve u svemu, desetak među milionima. Pamtio sam kakav je bio Zek kad sam ga prvi put video u onom magacinu: imao je boju loja, a svuda po njemu visilo je nešto dronjavo, što nije bilo ni dlaka, ni perje; bio je to stvor sa četiri uda, ali bez repa i svakako bez glave. Kad sam ga video sledeći put, u kavezu, bio je pokriven krznom i imao je glavu sa tupim crtama lica; a ja sam pretpostavio da su moji prvi utisci bili pogrešni, iako ih nijednog trenutka nisam jasno prizvao u sećanje.
     Na Urtu postoje gušteri koji prihvataju boju svoje okoline - kad su među lišćem, zeleni su, među stenama su sivi i tako dalje. Oni to ne rade da bi uhvatili plen, kao što bi se moglo pomisliti, nego da izmaknu očima ptica. Nije li moguće, pomišljao sam, da je na nekom drugom svetu nastala životinja koja prima i oblik? Možda je njegov izvorni oblik (ako bi se uopšte moglo reći da ga ima) neobičniji od one četvoronožne, gotovo okrugle stvari koju sam prvo ugledao u magacinu. Po pravilu, grabljivice ne napadaju svoju vrstu. Kako bi lovljeni mogli bolje da se obezbede, nego da uzmu na sebe izgled grabljivice?
     Ljudska bića su mu sigurno zadala teške probleme: umnost, govor, čak i razliku između kose na glavi i odeće na telu. Onaj trakasti, ali dronjavi pokrivač lako je mogao biti Zekov prvi pokušaj pravljenja odeće, u vreme kad je još verovao da je odeća organski deo njegovih gonilaca. Ubrzo je saznao da nije; da ga mutaći nisu oslobodili kad i sve ostale životinje, mi bismo pre ili kasnije našli golog čoveka u Zekovom ograđenom prostoru. Sad je Zek bio, sa svakog praktičnog stanovišta, čovek, i to čovek na slobodi. Ali nije bilo nimalo čudno što je pobegao od mene - među njegovim najdubljim nagonima svakako je bio i taj da pobegne od onog pripadnika podražavane vrste koji razotkrije njegovu maskiranost.
     Premišljajući o svemu tome, pešačio sam hodnikom u kome me je Zek ostavio. Hodnik se uskoro razgranao u tri hodnika, pa ja za trenutak zastadoh, ne znajući kojim bih krenuo. Činilo se da nema nikakvih razloga da se opredelim za neki određeni od njih; zato izabrah, nasumce, levi.
     Nisam daleko odmakao njime, kad primetih da ne hodam lako. Prva mi je pomisao bila da sam se razboleo, a druga da sam drogiran. Međutim, nisam se osećao ništa lošije nego kad sam polazio iz onog kutka gde me je Guni bila sakrila. Nije me uhvatila vrtoglavica, nisam imao osećanje da bih mogao pasti, niti sam opažao ikakve teškoće u održavanju ravnoteže.
     A ipak, počeo sam da padam još dok su mi te misli prolazile umom. Nije bilo u pitanju neko moje neuspevanje da na vreme primetim da sam izgubio ravnotežu, nego, jednostavno, to da nisam mogao da načinim sledeći korak dovoljno brzo da bih prihvatio svoju težinu; padao sam, međutim, zaista veoma sporo. Noge kao da su mi bile vezane nekom neshvatljivom silom, a kad sam pokušao da pružim ruke ispred sebe, pokaza se da su i one sputane; nisam ih mogao uzdići sa svojih bokova.
     Tako sam, dakle, visio u vazuhu, nepridržan, a zahvaćen vrlo slabom privlačnom snagom brodskih pregrada; ali nisam padao. Zapravo, padao sam tako lagano, da se činilo da nikad neću stići do nepomičnosti na ishabanoj smeđoj stazi hodnika. Negde, u udaljenijem delu broda, zvonilo je zvono.
     Sve ovo je trajalo, bez promene, prilično dugo; ili, bar, tokom jednog vremena koje je meni izgledalo dugo.
     Konačno začuh korake. Iza mene; nisam mogao okrenuti glavu da vidim. Prsti posegnuše ka dugačkom bodežu; ne mogoh ga pomaći, ali stegoh pesnicu oko drške, opirući se. Trzaj; huka nadiruće tame.
     Činilo mi se da sam ispao iz svog toplog kreveta od krpa. Pipao sam nastojeći da ga nađem, ali nađoh samo hladni pod. Nije na podu bilo neudobno - ležao sam odveć lako za to. Maltene sam plutao. Ipak, bilo je hladno, toliko hladno da sam isto tako mogao plutati i po jednoj od onih plitkih barica koje se stvaraju ponekad na ledu Đola, kad nastupi jedno od onih kratkotrajnih doba topline, ponekad čak i usred zime.
     Poželeo sam da legnem na svoje krpe. Ako ne uspem opet da ih nađem, Guni neće naći mene. Tražio sam, pipao, zalud.
     Tražeći ih, ispružio sam um. Ne mogu objasniti kako; činilo se da nije nimalo teško ispuniti ceo brod svojim umom. Upoznao sam brodske pregrade kroz koje smo puzili kao što pacovi u kući puze kroz zidove kojima su sobe ograđene: moćne pećine su to bile, krcato pune čudnovate robe. Rudnik čovekomajmuna sadržavao je poluge srebra i zlata; ali svaki magacin ove lađe (a magacina je bilo mnogo više od sedam) bio je daleko silniji, a u njemu sva, pa i najmanja blaga - doneta sa dalekih zvezda.
     Upoznao sam taj brod, njegove čudne mehanizme i one još neobičnije koji nisu bili uistinu mehanizmi, a ni živa bića, niti ma šta drugo za šta mi imamo reči. Bilo je u brodu mnogo ljudi i još mnogo drugih osoba koje nisu ljudi - i sve te osobe su spavale, radile, volele se, borile se. Sve sam ih znao, ali neke sam i prepoznao, a mnoge druge nisam.
     I jarbole sam upoznao, jarbole stotinu puta više nego što iznosi debljina trupa lađe; i velika jedra, raširena kao mora, objekte koji su u dve dimenzije ogromni, a u trećoj jedva da i postoje. Svojevremeno me je uplašila jedna slika na kojoj je ta lađa bila prikazana. Sad lađu upoznah nekim čulom boljim od vida i okružih je kao ona mene. Svoj krevet od dronjaka nađoh, ali do njega stići ne mogah.

     Od bola dođoh sebi. Možda bol zato i postoji, ili je on možda samo lanac iskovan da nas veže za večitu sadašnjost, iskovan u nekoj kovačnici o kojoj možemo samo nagađati, rukama nekog kovača koga ne znamo. U svakom slučaju, osećao sam da se moja svest urušava u sebe kao što čini materija u srcu zvezde, kao zgrada kad se kamenje opet sa kamenjem sastavlja da bude kao što je u dubini Urta bilo u početku, kao što se urna, kad je razbijena, urušava. Nadnosile su se nad mene prilike, dronjcima ogrnute; mnoge od njih bile su ljudske.
     Od svih najveća bila je i najdronjavija, što mi se činilo neobično sve dok ne uvideh da taj možda i ne može da nađe odeću koja bi mu veličinom odgovarala i da zato nastavlja da nosi ono što je nosio nekada, na lađi kad je bio. Ali sa sve novim i novim zakrpama.
     On me je zgrabio i povukao da ustanem, u čemu su mu pomagali još neki, mada mu nikakva pomoć nije bila potrebna. Boriti se s njim - to je bio vrhunac ludosti, bilo ih je najmanje desetorica i svi su bili naoružani. A ipak, borio sam se, udarajući i bivajući udaran u jednoj tuči u kojoj pobediti nisam mogao. Od kad sam bacio svoj rukopis u prazninu, kao da su me stalno proganjali s mesta na mesto, kao da nikad nisam bio sam sebi gospodar duže od nekoliko trenutaka neprekidno. Sad sam bio spreman da tresnem svakog ko pokušava da uspostavi vlast nada mnom, a ako bih bio u vlasti svoje sudbine, i po sudbini bih udario.
     Ali nije vredelo. Vođu sam povredio, čini mi se, otprilike onoliko koliko bi mene povredilo razbesnelo ratovanje nekog dečka od deset godina. Savio mi je ruke iza leđa, a neko drugi ih tamo priveza žicom i gurnu me da krenem napred. Tako gonjen, teturao sam se napred i najzad me gurnuše u jednu uzanu sobu gde je stajao autarh Severijan, kome su njegovi dvorjani pridodali nadimak Veliki, kraljevski obučen u svoju žutu odeždu i ogrtač bogato ukrašen draguljima, sa skiptrom vlasti u ruci.

13. BITKE

     Samo slika to bejaše, ali toliko stvarna da sam na tren bio spreman da poverujem da to preda mnom stoji neko drugo ja. Pred mojim očima on se okrete i mahnu rukom, na način koji je bio do smešne preteranosti veličanstven, prema jednom praznom uglu sobe; zakorači dvaput. Pri trećem koraku iščeze; ali se odmah i stvori na tački gde je u početku bio. Tokom jednog dugog daha tu ostade, pa opet mahnu i zakorači.
     Onaj vođa, čovek sa prsima poput bureta, graknu neko naređenje, na jeziku koji nisam razumeo, a neko odveza žicu kojom su mi bile vezane ruke.
     Još jednom moja slika i prilika zakorači. Pošto sam se već oslobodio jednog dela prezira koji sam prema njemu osećao, mogao sam zapaziti da vuče jednu nogu i videti pod kakvim nadmenim uglom diže glavu. Vođa opet progovori, a meni jedan niski čovek, sa prljavom sivom kosom nalik na Hetorovu, reče: "On hoće da i ti uradiš onako. Ako nećeš, mi ćemo te ubiti."
     Jedva sam ga čuo. Sad sam se prisetio te raskošne odeće i tih gestova i ne želeći ni najmanje da se u pamćenju vraćam na to vreme, ipak sam bio obuhvaćen sećanjem, kao svojevremeno proždirućim krilima u vazdušnom tunelu. Ispred mene se uzdiže nebeski brod (ali kad se to dešavalo, ja nisam znao da je to samo čamac ove velike lađe) čija je pristupna rampa bila, kao srebrna paučina, opružena do tla. Moji pretorijanci, stojeći rame uz rame, popunili su ligu i više okolnog prostora; sad se razmakoše, stvarajući aveniju koja je u isto vreme bila i zasenjujuća i gotovo nevidljiva.
     "Grabi ga!"
     Muškarci i žene, obučeni u dronjke, zakovitlaše se oko mene. U jednom trenutku pretpostavih da ću biti ubijen zato što sam odbio da hodam i dignem ruku; pokušah da im doviknem da sačekaju, ali nije bilo vremena ni za to, ni za ma šta drugo.
     Neko me dograbi za okovratnik i trže me unazad, tako da se počeh daviti. Bila mu je to greška; naletevši na njega, bio sam odveć blizu da bi me svojim maljem udario, a ja mu zarih palčeve u oči.
     Ljubičasto svetlo ošinu po izbezumljenoj rulji; petoro ili šestoro pogiboše. Desetak drugih, sa napola uništenim licima ili bez ruku ili nogu, počeše urlikati. Vazduh se ispuni slatkastim dimom gorućeg mesa. Otrgoh malj od čoveka koga sam oslepeo i navalih njime na one okolo. Nerazuman je to postupak bio, ali, ipak, brljači koji su jurnuli iz sobe kao što pacovi beže od lasice prođoše gore nego ja; videh da padaju kao žito kad ga kosiš.
     Vođa, onaj sa prsima kao bure, postupio je mudrije, bacio se pri prvom hicu na pod, otprilike el daleko od mojih nogu. Sad skoči na mene. Glava tog malja sastojala se od mašinskog kugličnog ležaja; tresnuh, zapinjući iz sve snage, po mestu gde se vrat sa ramenom sastaje.
     Jednako bi dejstvovalo i da sam udario arsinoithera. Još i sad pri svesti i još i sad jak, on me udari kao što ta životinja udara grozovuka. Izlete mi malj iz šaka, a vođa se sruči preko mene i svojom težinom mi izbi dah iz pluća.
     Zaslepljujuće je sevnulo. Video sam obe njegove šake, sa po sedam prstiju, uzdignute, ali između njih je bio samo patrljak vrata, koji se dimio kao što se panjevi izgorele šume dime. Krenuo je u novi juriš - ne na mene, nego na zid; naletevši na njega, digao se i jurišao još jednom, slepo.
     Drugi hitac ga je presekao maltene napola.
     Pokušao sam da ustanem, ali šake su mi bile klizave od njegove krvi. Jedna ruka, ogromno jaka, obuhvati me oko pojasa i podiže. Dobro znani glas upita: "Možeš li da stojiš?"
     Sidero je to bio; sasvim iznenada me obuze osećanje da je to stari prijatelj. "Mislim da mogu", rekoh. "Hvala."
     "Borio si se protiv njih."
     "Ne uspešno." Prisetih se svojih generalskih dana. "Ne dobro."
     "Ali si se borio."
     "Ako tako želiš", rekoh. Naiđe grupa mornara koji se počeše komešati oko nas; neki su nosili puške-fuzilke, a neki krvave noževe.
     "Da li ćeš se boriti protiv njih opet? Čekaj!" Sidero pomače svoju fuzilku, pokretom čiji je smisao bio da treba da ćutim. "Zadržao sam nož i pištolj. Uzmi ih sada." Još je imao na sebi moj opasač i na njemu moje oružje. Gurnuo je fuzilku pod patrljak svoje desne ruke i stisnuo je, onda otkačio kopču opasača i predao mi sve to zajedno.
     "Hvala", ponovih. Nisam znao šta bih drugo rekao; pitao sam se da li je moja nesvest zaista bila, kao što sam pretpostavio, od njegovog udarca.
     Ni taj metalni vizir, koji je njemu bio lice, a ni njegov grubi glas nisu davali nikakav nagoveštaj o njegovim osećajima. "Odmaraj se sada. Jedi, pa ćemo pričati kasnije. Moraćemo se opet boriti, kasnije." Okrete se da se suoči sa mornarima koji su se vrzmali okolo. "Odmarati se! Jesti!"
     Bio sam voljan da činim to isto. Nije mi bila namera da se borim za Sidera, ali pomisao da ću jesti zajedno sa drugarima koji će me čuvati dok budem spavao bila je neodoljiva. Kasnije će biti lako (mislio sam) da klisnem odatle.
     Mornari su sa sobom nosili vojničke pakete hrane, a mi ubrzo nađosmo i nove količine, zalihe onih brljača koje smo pobili. Uskoro smo sedeli i jeli mirisnu večeru sačinjenu od sočiva ukuvanog sa svinjetinom, praćenog vatreno ljutim travama, hlebom i vinom.
     Možda su negde u blizini postojali kreveti ili viseći ležaji i takođe hrana i kuhinjska pećnica, ali, što se mene tiče, umor je bio preveliki, zato ne pođoh da to tražim. Desna mi je ruka još zadavala bol, ali sam znao da on neće biti toliki da ostanem budan; a bolove u mojoj glavi ublažilo je vino koje sam popio. Već sam se spremao da se opružim po tom istom mestu na podu gde sam sedeo - pomišljajući da bi dobro bilo da je Sidero sačuvao i ogrtač - kad jedan mornar, čvrste građe tela, čučnu pokraj mene.
     "Pamtiš li me, Severijane?"
     "Trebalo bi da te pamtim", rekoh, "budući da mi ime znaš." Istina je bila da ga nisam pamtio, mada je u njegovom licu bilo nečeg poznatog.
     "Zvao si me Zek."
     Zurio sam. Svetlost je bila mutna, ali čak i kad sam tu okolnost uzeo u obzir, nisam mogao poverovati da je to onaj Zek koga sam znao. Konačno rekoh: "Ne ulazeći u jednu temu o kojoj nas dvojica ne želimo da raspravljamo, ne mogu da ne napomenem da si se ti, po svemu sudeći, znatno izmenio."
     "To je zbog odeće - uzeo sam je sa jednog mrtvog čoveka. Osim toga, obrijao sam se. A Guni ima makaze. Odrezala je deo moje kose."
     "Guni je ovde?"
     Pokretom glave Zek pokaza u jednom pravcu. "Ti želiš da pričaš s njom. A i ona bi, verujem, rado popričala s tobom."
     "Ne", rekoh. "Reci joj da ću popričati s njom ujutro." Pokušah da smislim šta bih još mogao reći, ali samo kazah: "Reci joj da su stvari koje je za mene učinila nadoknadile, i više nego nadoknadile, svu štetu, ako je štete bilo."
     Zek klimnu glavom i udalji se.
     Pominjanje Guni podsetilo me je na Idasine hrisose. Otvorio sam džepić na kaniji noža i virnuo unutra da se uverim da su još tu, a onda sam legao i zaspao.

     U vreme kad sam se probudio - oklevam da to nazovem jutrom, jer pravog jutra tu nije bilo - većina mornara već je bila budna; jeli su ono što je ostalo od noćašnje hrane. Sideru su se pridružila dvojica vitkih automatona, stvorenja od one vrste kojoj je, verujem, Jonas nekada morao pripadati. Ta trojica su stajala nešto postrani od nas ostalih; razgovarala su odveć tihim glasom da bih ih mogao razumeti.
     Nisam mogao zasigurno znati da li su ta dva voliciona mehanizma bliža kapetanu i visokim oficirima nego Sidero; dok sam se premišljao da li da im priđem i predstavim se, oni odoše i nestadoše istog trena u lavirintu prolaza. Kao da je pročitao moje misli, Sidero mi priđe.
     "Možemo razgovarati sada", reče.
     Klimnuh glavom i objasnih da sam se spremao da kažem i njemu i onoj dvojici ko sam.
     "Ne bi koristilo. Zvao sam čim smo se sreli. Ti nisi to što kažeš. Autarh je bezbedan."
     Zaustih da se raspravljam s njim, ali on diže šaku da me ućutka. "Nemojmo se svađati sada. Znam šta mi je rečeno. Daj da objasnim pre nego što se svađamo ponovo. Naneo sam ti povredu. Bila je dužnost moja onda da ispravljam i ukorevam za nevaljalstvo. Radovao sam se zbog toga tada."
     Zapitah da li priča o tome da me je udario dok sam ležao u nesvesti, a on klimnu glavom. "Ne smem." Kao da je hteo još da govori, ali se uzdržao. Trenutak kasnije reče: "Ne mogu objasniti."
     "Mi znamo šta su moralni obziri", rekoh mu.
     "Ne kao mi. Vi verujete da znate. Mi znamo, a ipak grešimo često. Može se desiti da žrtvujemo ljude da bismo zaštitili svoj opstanak. Može se desiti da ljudima prenosimo neka uputstva, pa i da ona poteknu od nas. Može se desiti da ispravljamo i ukorevamo za nevaljalstvo. Ali ne smemo postati kao vi. To se desilo meni. Moram vratiti dug."
     Rekoh mu da ga je već vratio, da mi je u punoj meri nadoknadio štetu time što me je spasao od brljača.
     "Ne. Ti si se borio i ja sam se borio. Ovo je moje plaćanje. Idemo u veću borbu, možda poslednju. Brljači su krali ranije. Sad se dižu da ubijaju, da uzmu lađu. Kapetan je trpeo brljače predugo."
     Osetih koliko mu je teško da govori o nedostacima svog kapetana i koliko je željan da se okrene na drugu stranu.
     "Pošteđujem te", reče on. "To je moje oduživanje tebi."
     Zapitah: "Misliš - ne moram se pridružiti tebi i tvojim mornarima u borbi ako ne želim?"
     Sidero klimnu glavom. "Borićemo se uskoro. Skloni se brzo."
     To je, dakako, i bila moja namera do maločas, ali sad nisam mogao tako postupiti. Izvući se sopstvenim lukavstvom, u suočenju sa opasnošću, svojom voljom, to je bila jedna stvar - a dobiti naređenje da se držiš podalje od bitke, kao kakav evnuh, sasvim druga.
     Nekoliko trenutaka posle toga naš metalni vođa zapovedio je da se postrojimo. Kad smo to učinili, prizor mojih okupljenih drugara nije me uopšte ispunio pouzdanjem; Gvazahtovi iregularci su, u poređenju sa ovim drugarima, bili elitna jedinica. Poneko je imao fuzilku, kao Sidero, a poneko kaliverku one vrste kojom smo lovili Zeka. (Sada mi je bio zabavan prizor Zeka naoružanog istom takvom kaliverkom.) Pogdeko je imao i kraće ili duže koplje; a većina je, kao Guni - koja je stajala na izvesnom odstojanju od mene i nije htela ka meni da pogleda - imala samo noževe.
     A ipak, svi su spremno krenuli marševskim korakom napred i svi su ostavljali utisak da će se boriti, mada sam znao da su izgledi veliki da će posle prvog pucnja polovina njih nagrnuti u bekstvo. Tražio sam i dobio mesto gotovo sasvim na začelju njihove razvučene kolone da bih mogao bolje oceniti koliko će ih dezertirati. Ali nije dezertirao niko; većini tih mornara pretvorenih u ratnike moguće žestoke bitke bila je, izgleda, dobrodošla promena u odnosu na uobičajeno rintanje.
     Kao i uvek u svim vrstama ratova koje sam ikad upoznao, umesto očekivane bitke nastupilo je odugovlačenje. Provedosmo smenu vremena ili duže trampajući kroz zbunjujuću unutrašnjost lađe; jednom smo ušli u ogroman, odjekujući prostor koji je morao biti prazan magacin; jednom smo zastali radi neobjašnjenog i nepotrebnog odmora; u dva maha pridružile su nam se manje grupe mornara, koji su izgledali kao ljudi, ili bar približno kao ljudi.
     Čovek koji je upravljao kretanjem vojski, kao što sam ja činio, i koji je lično učestvovao - opet kao ja - u bitkama u kojima su se čitave legije sparušivale kao trava bačena u peć, morao je osetiti veliko iskušenje da se zabavlja posmatrajući ta naša maršovanja i odmaranja. Pišem reč "iskušenje" zato što je to bilo nešto što ne valja činiti jer je zasnovano na neistini. I najobičniji okršaj nije običan onima koji u njemu poginu, pa zato ne bi trebalo da bude običan - u nekom konačnom smislu - nikome od nas.
     Dozvolite da priznam, međutim, da sam tom iskušenju podlegao, baš kao što sam i mnogim drugim iskušenjima podlegao. Zabavljalo me je to što sam gledao; razonodio sam se još više kad je Sidero (vidno se trudeći da me dovede u bezbedan položaj) stvorio zaštitnicu i naredio mi da komandujem tim odredom.
     Mornari meni povereni bili su, očigledno, oni za koje se on ponajmanje nadao da će se moći časno pokazati kad naša zbrda-zdola skupljena sila krene u dejstvo. Od nas desetoro šest su bile žene, i to sve daleko manjeg rasta i manje mišićave nego Guni. Trojica od četvorice muškaraca bili su sitnog rasta i, ako ne baš stari, bar znatno pomaknuti sa zenita svojih snaga ka starosti; četvrti muškarac bio sam ja i od svih desetoro jedini sam imao oružje opasnije od noža ili čeličnog pajsera. Po Siderovom naređenju, pešačili smo - ja ne mogu da kažem da smo marširali - deset lanaca iza glavnine naših snaga.
     Da sam mogao, stupao bih ispred njih devetoro, jer sam živo želeo da oni jadnici kojima je bila volja da dezertiraju, sada to i učine. Ali nisam mogao; pokretne boje i oblici i ploveće svetlosti u unutrašnjosti lađe zbunjivali su me i sad. Odmah bih izgubio svaki trag Sidera i glavnine snaga.
     Pribegavajući najboljoj raspoloživoj mogućnosti, izdvojio sam jednog mornara, onog čija je telesna sposobnost bila najpribližnija mojoj, rekao mu koju razdaljinu da održava, a ostalima dopustio da idu za nama ako im se ide. Priznaću da sam se bavio ovakvim premišljanjima: da li ćemo uspeti da primetimo da se išta dešava ako oni napred dođu u dodir sa neprijateljem.
     Oni to nisu učinili, a mi smo primetili - odmah.
     Gledajući pored moga vodiča, videh kako neki stvor iskače, baca nož sa mnogo vrhova koji se u vazduhu vrteo kao točak i onda juriša na nas kao tilakosmil, skokovima koji pokazuju da su mu pleća teška.
     Moju ruku je možda usporio bol od opekotina, mada se ne sećam da sam ga osetio. Dok mi se pištolj našao izvan futrole, brljač je već jurio preko tela nesretnog mornara. Nisam pojačao podešenost pištolja, ali je to, sigurno, uradio Sidero; grudva energije koja je tresnula u brljača raskomadala ga je, delovi njegovog raznetog tela preleteše preko moje glave kao jato zahvaćeno najačim grčevima.
     Nije bilo vremena za slavodobitno uživanje u pobedi, a još manje ga je bilo za ukazivanje pomoći našem vodiču, koji je ležao pred mojim nogama natapajući brljačev hidra-nož svojom krvlju. Tek što se sagnuh da mu pogledam ranu, dvadesetak brljača iskočiše sa jedne galerije kao talas. Ispalih pet hitaca, pritiskajući obarač najbrže što sam mogao.
     Plameni udar iz nekakvog kontusa ili ratnog koplja zatutnja kao peć, prolivajući plavu vatru po brodskom zidu iza mene; okrenuh se i pobegoh, najbrže što je moja loša noga dopuštala, pedesetak aršina daleko, goneći preostale mornare ispred sebe. Dok smo bežali, čuo sam kako brljači napadaju zadnji kraj glavne kolone.
     Trojica su krenula da nas gone. Tu trojicu sam onda poubijao, a njihovo naoružanje - dva obična i jedno vouldž-koplje - dao sam onim mornarima koji su izjavili da njima umeju rukovati. Krenusmo napred i prođosmo pored još desetak mrtvih, od kojih su neki bili brljači, a neki Siderovi borci.
     Moja je košulja bila sva u ritama; sad mi je maltene otrže s leđa zviždeći vetar koji poče iza nas.

14. KRAJ VASELJENE

     Mornari su bili mudriji od mene, odmah su namestili sebi ogrlice. Dok to ne videh, ne razumeh šta se dogodilo.
     Nedaleko od nas, eksplozija izazvana nekim groznim oružjem otvorila je hodnike prema praznini i zato je vazduh, dotad držan u ovom delu broda, pokuljao napolje. Nameštajući sebi ogrlicu, začuh kako se na više mesta zatvaraju velika vrata; bilo je to sporo, šuplje gruvanje, nalik na ratne bubnjeve titana.
     Čim sam prikačio kopču moje ogrlice, taj vetar kao da je nestao; još sam, međutim, čuo njegovu pesmu i video kako prašina odlazi u ludim kovitlacima, koji su šibali niz hodnik kao nebeske raketice. Oko mene je plesao samo umereni povetarac.
     Vukući se sporo napred - jer smo očekivali da u svakom trenutku naiđemo na još brljača - stigosmo do tog mesta. To je bilo (zamišljao sam) idealno mesto da najzad sagledam sastav broda u dovoljnoj meri da bih i o njegovom unutrašnjem rasporedu nešto saznao. Ne saznah ništa. Razmrskano drvo, namučeni metal i polomljeni kamen bili su izmešani sa tvarima neznanim na Urtu, glatkim poput slonovače ili žada, ali neobičnih boja, ili bez ikakve boje. Drugi materijali su podsećali na lan, pamuk, ili na grubo krzno nekih bezimenih životinja.
     Iza tih razorenih slojeva čekale su ćutljive zvezde.
     Bili smo izgubili dodir sa glavninom, ali činilo se da je jasno da će ta provala na brodskom trupu morati da bude zatvorena što je pre moguće. Ostatku zaštitnice - a u tom odredu je, osim mene, ostalo još osmoro njih - dadoh signal da krenu za mnom; nadao sam se da će, do trenutka kad stignemo na palubu, tamo već raditi ekipa za popravke.
     Da smo bili na Urtu, penjanje uz te razorene nivoe bilo bi neizvodljivo; ovde je bilo lako. Skočiš obazrivo, dohvatiš neki izvitopereni nosač ili gredu, pa opet skočiš; najbolji način bio je da se svakim skokom otiskuješ preko provalije, što bi na nekom drugom mestu bilo ludilo.
     Stigli smo do palube, ali se, u prvi mah, činilo da time nismo postigli ništa; bila je jednako bez ljudi kao ona ledena ravnica koju sam svojevremeno gledao sa najviših prozora Poslednje kuće. Preko palube su bili opruženi, kao zmije, ogromni kablovi; bilo je i nekoliko drugih kablova koji su se, kao stubovi, dizali u visine, još i sad pridržavajući, daleko u visinama, jednu odvaljenu katarku.
     Jedna od žena mahnu rukom, pokazavši prstom ka drugom jarbolu, udaljenom nekoliko liga. Pogledao sam, ali, za trenutak, nisam mogao videti ništa osim moćnog lavirinta jedara, konopa i kablova. Onda se ukaza slaba, ljubičasta iskra, bleda među zvežđem - a sa drugog jarbola, kao odgovor, druga iskra.
     Onda se desi nešto tako neobično da sam na trenutak pomislio da me oči varaju ili da sanjam. Najsitniji trun srebra, mnogo liga iznad naših glava, kao da se naklonio ka nama, a onda počeo, veoma sporo, da raste. Padao je, dabome; ali nije oko sebe imao nikakvu atmosferu, pa nije lepršao, a privlačna sila koja ga je vukla bila je tako slaba da je pad značio plovljenje nadole.
     Do tog trenutka sam vodio svoje mornare. Sad oni povedoše mene; pojuriše uz kablove i jedra oba ta jarbola, a ja ostadoh na palubi, gledajući, kao u transu, tu tačku srebra. Sledećeg trenutka bio sam sam i gledao sam te muškarce i žene, do maločas podvrgnute mojoj komandi, kako lete kao strele od kabla do kabla i pokatkad u letu ispaljuju svoja oružja. I dalje sam oklevao.
     Jednu katarku, pomislih, sigurno drže mutaći, a drugu posada. Popeti se uz pogrešnu značilo bi umreti.
     Prvoj truni srebra pridruži se i druga.
     Paljbom otkinuti jedno jedro, to je mogla biti slučajnost; ali paljbom otkinuti dva jedra, jedno za drugim, to je moralo biti namerno. Ako bi neko uništio dovoljan broj jedara i katarki, ovaj brod nikad ne bi stigao do svog odredišta, a samo jedna strana je mogla želeti da ne stigne. Skočih ka prečkama i kablovima onog jarbola sa koga su jedra padala.
     Već napisah da je ta paluba ličila na ledenu površ majstora Aša. Sad je, usred skoka, sagledah bolje. Vazduh je i dalje kuljao kroz ogromnu provalu u brodskom koritu, na mestu iz koga se ranije dizala jedna katarka; hitajući napred, postajao je vidljiv: titanov dah u kome se iskriče milijarde sitnih svetlosti. Te svetlosti su padale kao sneg - padom vrlo sporim, zaista, ali ne sporijim od onog koji bi i čoveka zadesio - a moćna paluba je ispod njih postajala bela i sjaktava kao inje.
     Onda sam opet stajao pored prozora majstora Aša i slušao njegov glas: "Ovo što vidiš je poslednje ledeno doba. Sad je površina Sunca ugasite boje; ona će uskoro da zablista od vreline, ali Sunce će se toliko smanjiti da će svojim svetovima davati još manje energije. Najzad će biti vidljivo, ako bi iko došao i stao na led, samo kao jedna blistava zvezda. Led na kome bi taj čovek stajao neće biti led ove vrste koju vidiš, nego će to biti atmosfera ovog sveta. Tako će ostati veoma dugo. Možda sve do kraja vaseljenskog dana."
     Imao sam utisak da je on opet uz mene. Čak i kad sam, videći blizinu kablova, došao opet k sebi, pričinjavalo mi se da on leti sa mnom i da njegove reči stižu do mojih ušiju. On je nestao onog jutra kad smo pešačili jednom gudurom orithijskom, u vreme kad sam hteo da ga odvedem kod žene koja se zvala Manea od pelerinki; sad, na lađi, saznadoh kud je Aš od mene utekao.
     Saznadoh i to da sam odabrao pogrešan jarbol; a ako bi ova lađa među zvezdama našla propast, vrlo bi malo značaja imalo pitanje da li je neki Severijan, svojevremeno kalfa mučiteljski i autarh nekakav svojedobno, preživeo ili je poginuo. Nisam ostao na kablovima kad sam do njih stigao, nego sam se okrenuo i skočio ponovo, ovog puta prema onoj katarki koju su držali brljači.
     Ma koliko puta budem pokušao da opišem te skokove, nikad neću dočarati njihovu čudesnost i stravičnost. Čovek skoči kao na Urtu - ali prvi tren se produži u desetak dahova, kao da su deca bacila lopticu; čovek uživa u tome, ali i zna da će, ako promaši sve katarke i sve na njima, biti uništen - kao da je loptica bačena u more i izgubljena za sva vremena. Skačući, sve to sam osećao, iako je pred mojim očima i sad bila vizija ledenih ravnica. Ali ruke sam pružio pred sebe, noge iza sebe i osećao sam se ne kao loptica, nego kao magični ronilac u nekoj staroj pripovesti, sposoban da zaroni kud god mu je volja.
     Bez ikakvog zvuka ili upozorenja, jedan novi kabel se pojavi ispred mene, u prostoru između katarki, gde ne treba da bude nikakvih kablova - vatreni kabel. Sa njim se ukrsti drugi, pa treći, onda svi nestadoše, a ja proleteh kroz prostor gde su oni maločas bili. Brljači su me, dakle, prepoznali i sad su sa svoje katarke pucali.
     Retko kad je mudar postupak dozvoliti neprijatelju da jednostavno vežba gađanje u metu. Trgoh pištolj iz futrole i nanišanih ka tački sa koje je poslednja munja došla.
     Odavno sam ispričao kako me je, kad sam stajao u mračnom hodniku ispred moje luksuzne kabine, pokraj mog mrtvog stjuarda opruženog po podu, uplašila mala, indikatorska svetlost na zatvaraču mog pištolja. Sad me je uplašila još jednom, jer sam neposredno pre povlačenja oroza ugledao mesto gde bi ona morala svetleti i shvatio da tu ni iskrice nema.
     Nije se sledećeg trenutka pojavio ni ma kakav zrak ljubičaste energije. Da sam tad imao onoliko mudrosti koliko sam ponekad glumio da imam, odbacio bih, valjda, taj pištolj istog časa od sebe. Međutim, vratio sam ga u futrolu. Sledeći hitac, koji mi je prošao bliže nego ijedan dotadašnji, primetih tek kad je nestajao.
     Onda više nije bilo vremena ni da pucam, ni da se na mene puca. Odasvud se uzdigoše kablovi, koji su, zato što sam se još nalazio u nižim delovima, imali debljinu velikih stabala. Ispred sebe videh kabel za koji ću se morati uhvatiti, a na njemu jednog brljača koji je jurio ka istom mestu. U prvi mah pomislih da je to čovek kao ja, ali neobično krupan i jak; onda - sve za mnogo manje vremena nego što je potrebno da ovo napišem - videh da nije čovek, jer ima sposobnost da kabel, na neki način, hvata nogama.
     Pružio je ruke prema meni kao rvač koji se priprema da dočeka svog protivnika, a na njegovim šakama su, u zvezdanoj svetlosti, zablistale dugačke kandže.
     Siguran sam da je računao da ću morati ili da dograbim taj kabel, ili da odem u smrt, a da će me on na kabelu uništiti. Nisam se uhvatio za kabel, nego sam ronio dalje, pravo na brljača, i najzad svoj let zaustavio tako što sam sjurio nož u njegova prsa.
     Rekoh da sam svoj let zaustavio, ali, zapravo, malo je nedostajalo da u tome ne uspem. Trenutak ili dva smo se njihali tamo-amo, on kao čamac privezan za obalu, ja kao drugi čamac privezan za taj. Krv, iste one grimizne boje, pomislih, koju i ljudska krv ima, poče izvirati oko sečiva i stvarati loptice slične čirevima, koje su, napuštajući njegov ogrtač od vazduha, jednovremeno i ključale, i smrzavale se, i sušile.
     Za trenutak se uplaših da ću ispustiti nož. Onda ga povukoh, a rebra, kao što sam se i nadao, pružiše dovoljno otpora da se dovučem do tog užeta. Naravno, trebalo je odmah da se otisnem ka visinama, ali se zadržah još trenutak da ga pogledam, vođen nekom mutnom idejom da bi to mogle biti veštačke kandže, nalik na čelične kandže onih magičara ili na lusivi kojim mi je Agija rasekla obraz, te da bih i mogao od njih imati nekakve koristi ako su veštačke.
     Zaključih da nisu. Izgledalo je da su, ipak, ishod neke jezive hirurške operacije izvedene dok je još bio dete; takva sakaćenja muške dece izvode se u nekim plemenima autohtona. Njegovi prsti su bili preoblikovani u kandže arktotera - ružne i nevine, nesposobne da drže ma kakvo drugo oružje.
     Pre nego što stigoh da se okrenem ka nečem drugom, moju pažnju privuče ljudskost njegovog lica. Ubio sam ga nožem na isti način kako sam i mnogo drugih ljudi ubio, ne razmenivši s njim ni jednu jedinu reč. Među mučiteljima je postojalo pravilo da se klijentu ne obraćaju i da ne razumeju ništa što bi im klijent kojim slučajem rekao. Jedan od mojih prvih uvida bio je da su svi ljudi mučitelji; ovde je umiranje čoveka-medveda potvrdilo da sam i sad mučitelj. On je, odista, bio brljač; ali ko može reći da se za takvo pripadništvo opredelio slobodno? Moguće je i to da su razlozi koji su njega naveli da se bori za brljače bili, po njegovom mišljenju, jednako dobri kao što su, po mom mišljenju, bili dobri oni razlozi kojima sam se ja upravljao kad sam se opredeljivao da se borim za Sidera i za meni nepoznatog kapetana. Upro sam stopalom u njegove grudi i iščupao nož.
     Njegove se oči otvoriše i on poče urlati, iako mu je iz usta letela penušava krv. U jednom trenutku činilo mi se čudnovatijim to što ga uspevam, u ovoj tišini bez kraja, čuti, nego to što je on, prividno mrtav, ponovo počeo da živi; ali bili smo tako blizu jedan drugome, da su se naše atmosfere spojile. Čuo sam, čak, i šikljanje krvi iz njegove rane.
     Sjurih nož ka njegovom licu. Zlom srećom, vrh nalete na debele čeone kosti; pošto se nisam mogao nogama osloniti ni o šta, udar nije imao dovoljno snage za probadanje, pa se ja samo odbih unazad, u prazninu koja nas je okruživala.
     On se baci ka meni i kandžama me zapara po ruci; ostadosmo tako, ploveći u gnevu zajedno, a između nas ostade da lebdi nož, čije je uglačano, krvavo sečivo svetlucalo u zvezdanoj svetlosti. Pokušah ga ščepati, ali kandže medvedočoveka ga tresnuše, tako da odlete, kovitlajući se, u prazninu.
     Prstima dohvatih njegovu ogrlicu sačinjenu od cilindara i otkidoh je. Trebalo je tad da se drži uz mene, ali on to, onakvim šakama, možda nije mogao. Umesto toga, udario me je; onda sam ga gledao kako širi usta želeći vazduh i umire, a za to vreme sam se tumbajući udaljavao.
     Svako osećanje pobede, koje sam možda mogao imati, izgubilo se u kajanju i u izvesnosti da ću uskoro i ja poći za njim u smrt. Grižu savesti sam osećao zato što sam njegovu smrt žalio sa svom onom lakom iskrenošću koju um prizove kad nema opasnosti da će iskrenost biti stavljena na probu; a izvesnost zato što se po mojoj putanji i po uglovima pod kojima su se jarboli pružali u prostor jasno videlo da nikad neću prići nimalo bliže nego što već jesam nijednom užetu, jedru niti prečki. Imao sam vrlo nejasne predstave o tome koliko će mi potrajati vazduh zadržan ogrlicom; jednu smenu vremena, ili duže, mislio sam ja. Na raspolaganju mi je bila dvostruka zaliha - recimo, najviše tri smene vremena. Potom ću umreti lagano, dišući sve brže i brže, jer će sve veći deo životnog priliva koji u našem vazduhu postoji ostajati zarobljen u onom obliku koju za disanje mogu upotrebiti samo cvetovi i drveće.
     Onda se setih kako sam odbacio onaj olovni kovčeg sa rukopisom u provaliju ničega i kako me je to spasilo; počeh smišljati šta bi se sad moglo baciti. Lišiti se ogrlice, značilo bi umreti. Na čizme pomislih, ali sam čizme već jednom žrtvovao onda kad sam prvi put u životu stao pokraj ovog sveproždirućeg mora. Ostatke upropašćenog Terminus Esta davno sam bacio u jezero Diuturnu; to me je vodilo ka mislima o nožu koji mi je poslužio tako loše. Ali on je već bio otišao.
     Ostade mi opasač i na njemu crna kožna uvlaka sa devet hrisosa u malenoj pregradi i futrola sa praznim pištoljem. Premestih te hrisose u džep, skidoh sa sebe opasač, kaniju, pištolj i futrolu, prošaputah molitvu i hitnuh to u prostor.
     Moje kretanje odmah se ubrzalo, ali se nije usmerilo kud sam se nadao - ka palubi ili ma kom delu jarbolnog i jedarskog sistema. Već sam bio na istoj visini kao i najviše prečke na obema katarkama koje su se oko mene nalazile. Bacio sam pogled prema palubi, koja se brzo udaljavala, i video samo još jedan ljubičasti sev među jarboljem. Onda toga više nije bilo, ostala je samo natprirodna tišina praznine.
     Ubrzo se počeh pitati, onom napetošću koja nas upozorava da želimo izbeći svaku pomisao na smrt, zašto niko nije pucao na mene kao što su pucali dok sam preletao ka tom jarbolu i zašto niko ne puca sad.
     Vinuo sam se nad vrh poslednje, krmi najbliže katarke, i sve takve sićušne zagonetke odmah behu bačene u stranu.
     Nad najviše jedro počelo se uzdizati, baš kao što bi se ovo Novo Sunce Urtovo moglo jednog dana uzdići nad zid Nesusa (ali daleko, daleko veće i lepše nego što bi Novo Sunce ikad moglo biti; baš kao što je i najmanje, a najviše, jedro te lađe, čitav jedan kontinent srebra, tako da je u poređenju s njim moćni Nesus-zid, nekoliko liga visok i nekoliko hiljada liga dugačak, ubog kao trula ogradica kakvog tora za ovce) Sunce, Sunce takvo da niko čija su stopala na travi neće nikad moći da ga takvim sagleda - nailazilo je rođenje jedne nove Vaseljene, praiskonska eksplozija koja u sebi sadrži sva sunca zato što će iz nje sva sunca izaći, Sunce prvo, ono koje je bilo otac svih sunaca. Koliko sam vremena proveo gledajući ga, strahopoštovanjem obuzet, ne znam kazati; ali kad sam opet pogledao dole, prema katarkama, učinilo mi se da su i one i lađa veoma daleko.
     Onda se zapitah kako je to moguće, jer se setih da sam, čim je moja grupica mornara stigla do razvaljenog dela brodskog trupa, pogledao gore i video zvezde.
     Okrenuh glavu i pogledah na suprotnu stranu. Tamo su se i sad nalazili rojevi zvezda, ali meni je izgledalo da sačinjavaju, na nebu, veliki disk, a kad osmotrih ivice tog diska, učini mi se da je ostario i postao prošaran prugama. Mnogo sam puta od tada razmišljao o tom prizoru, ovde, pored sveproždirućeg mora. Kaže se da je Vaseljena toliko velika da niko ne može videti kakva jeste, nego samo kakva je bila, baš kao što ja, kad sam bio autarh, nikad nisam mogao znati kakvo je stanje našeg Komonvelta u tom trenutku, nego samo kakvo je bilo kad su pisani oni izveštaji koje sam tad čitao. Ako je tako, onda može biti da nisu više postojale ni te zvezde, čiju sam sliku tada ugledao - da su izveštaji mojih očiju bili kao oni izveštaji koje sam našao kad smo otvorili u Velikom dvoru stan davnašnjega autarha.
     U sredini ovog diska zvezda blistala je jedna zvezda - tako mi se tad učinilo - usamljena, a ipak sjajnija od svih ostalih. Jačala je pred mojim očima, pa ubrzo shvatih da ona ne može biti toliko udaljena koliko sam prvobitno pretpostavio. Ova lađa je, svetlom pogonjena, plovila brže od svetla, baš kao što su svojevremeno urtski brodovi, vetrom pogonjeni, postizali u tesnim zaokretima brzine veće od brzine vetra. Ali i tako, ta plava zvezda nije mogla biti neki udaljeni objekt; a ako je uopšte bila ikakva zvezda, mi smo bili osuđeni na propast, jer je naš brod bio usmeren tačno ka njenom srcu.
     Postajala je sve veća i veća, a na njenom središtu pojavila se jedna povijena crna linija, nalik na Kandžu - Kandžu Pomiritelja, u onom obliku kako sam je prvi put ugledao kad sam je izvukao iz jahačke torbice i kad smo je Dorkas i ja uzdigli ka noćnom nebu, zapanjeni njenim plavim zračenjem.
     Jačala je, rekoh, ta plava zvezda, ali je linija crnog jačala brže, tako da je najzad gotovo sasvim zaklonila disk (sad je to već bio disk) plave boje. Najzad videh šta ta crna linija zaista jeste: kabel, onaj poslednji kojim je ta katarka, koju su mutaći eksplozijom izbacili iz ležišta, bila još povezana sa našom lađom. Dohvatih ga, a onda odatle, kao sa osmatračnice, videh kako naš kosmos, kome je ime Brajah, bledi i najzad nestaje kao san.

15. JESOD

     Normalno bi bilo da sam sišao niz to uže do lađe, ali nisam to učinio. Bio sam ga uhvatio na jednom mestu koje se nalazilo tako blizu lađe, da su mi najviša jedra donekle zaklanjala vidik, pa sam (misleći ili da sam neuništiv, ili da sam već uništen - ne znam šta od ta dva) počeo da se penjem umesto da silazim, sve dok nisam dospeo do same te otkinute katarke; njome sam išao do jedne poprečne grede, do čijeg sam kraja najzad dospeo; tamo sam se držao i odatle gledao.
     Ono što videh ne može se stvarno opisivati, ali pokušaću. Ta plava zvezda već je bila disk bistrog azura. Rekao sam da nije bila toliko udaljena kao one druge avetinjske zvezde. Ali ova se zaista nalazila baš tu, što se za ostale nije moglo reći; po čemu se, onda, moglo znati šta je od čega udaljenije? Dok sam gledao, postajao sam sve svesniji njihove lažnosti; ne samo što te zvezde nisu bile stvarno na tim mestima gde su se prividno nalazile nego ni postojale nisu; nisu čak ni kao utvare postojale - bile su, kao i većina utvara, nestvarne. Azurni disk se širio, te ja najzad videh da po njemu struje tračice oblaka. Onda se nasmejah samome sebi i kroz smeh postadoh iznenada svestan u kakvoj sam opasnosti; svestan da u svakom trenutku mogu poginuti zato što sam postupio tako kako sam postupio. Pa ipak, ostadoh još neko vreme na istom mestu.
     Jurnuli smo u središte tog diska, tako da se, na tren, svud oko naše lađe našao prsten boje ebonovine, u koji su bile ugrađene aveti zvezda: dijadema Brajaha.
     Prođosmo kroz njega i kao da se nađosmo u lebdećem stanju, bez kretanja, u azurnoj svetlosti. Iza nas, tamo gde sam ranije video lucis-koronu mladih sunaca, sad ugledah našu Vaseljenu, krug ne veći od meseca ebonove boje u nebesima Jesoda, a taj se mesec-krug uskoro smanji na usamljenu trunčicu, onda i nestade.
     Ako je u vama, koji biste jednog dana možda mogli čitati ovo, ostalo iole poštovanja prema meni, uprkos mnogim ovde ispričanim nepametnim postupcima mojim, sad ga morate izgubiti, jer spremam se, evo, da vam kažem kako sam se prepao kao beba kad vidi duha izrezanog od repe. Kad smo jahali Jonas i ja do Kuće Apsoluta, napale su nas Hetorove notule, ogledalima dobavljena bića koja lete kao parčići nagorelog pergamenta uz dimnjak, ali koja, iako jedva imaju nešto malo mase, mogu da ubijaju. Kad sam pogledao iza lađe i opazio iščeznuće Brajaha, učinilo mi se da opet vidim ta bića, ali da su sad srebrnaste boje, a ne fuliginske kao što notule bejahu.
     Užasom obuzet, pokušao sam da se sakrijem iza poprečne grede. Sledećeg trenutka uvideo sam šta je zapravo posredi - to su bili samo dronjci otkinuti iz tananog tereta jarbola, dronjci koji su sad mahnito lepršali na vetru. To je, opet, značilo da postoji atmosfera, makar i najrazređenija, te da nismo u praznini. Pogledah ka brodu i videh da je sva njegova ogromnost gola, da su sva jedra nestala, da deset hiljada jarbola i sto hiljada poprečnih greda stoje kao šuma zimi.
     Kako je čudno bilo prijanjati tu, gde sam se našao, disati svoju već istrošenu atmosferu i znati, ali ne osećati nimalo, da oko tebe oluja besni. Svukao sam sa vrata obe ogrlice i tog trena umalo da budem otrgnut sa uporišta; u uši mi ulete urlik uragana.
     Pio sam taj vazduh! Reči ne mogu njega opisati istinito, osim ako kažem da je to bio vazduh Jesoda, ledeno hladan, a u isti mah sav zlatan od života. Nikada pre toga nisam okusio takav vazduh, a opet se činilo da mi je poznat.
     Zbacio sam sa leđa svoju pocepanu košulju i pustio je da odleprša među iskidane komade propalih jedara; tog časa dođoh do stvarnog saznanja. One večeri kad sam iz Stare Citadele polazio u izgnanstvo, prošao sam zidanom obalom, gledao argosije i karake kako plove širokim vodenim drumom zvanim Đol, onda je naišao neki vetar koji je izazvao lepršanje mog fuliginskog ogrtača iza mene i koji mi je počeo govoriti o severu; taj je vetar sad ponovo duvao i glasno, ritmično zborio o novim godinama i pevao sve pesme jednog novog sveta.
     Ali kuda? Ispod naše lađe nisam video ništa osim azurne činije i pramenja oblaka, a to se nije razlikovalo od onog prizora koji mi se ukazivao i ranije dok smo još bili u staroj, uprljanoj Vaseljeni, dok smo stajali pred ovom. Izdržao sam još trenutak-dva (jer užasno je bolno bilo ostajati nepomičan u tom vazduhu), a onda sam se manuo te zagonetke i počeo silaziti ka lađi.
     Potom sam ga ugledao - bio je i on tu, ne dole, nego iznad moje glave: ogroman, plemeniti svet, čija je oblina zahvatala i levu i desnu stranu; i bele oblake videh, koji su leteli između nas i njega; svet sav poprskan plavom i zelenom bojom, kao jaje neke divlje ptice.
     Videh i nešto još čudnije - stizanje Noći na ovaj novi svet. Došla je obučena kao brat iz našeg esnafa, u fuliginski ogrtač, i počela ga širiti preko tog divnog sveta, na moje oči; gledao sam i setio se da je ona bila majka Noktue u jednoj priči koju sam svojevremeno Jonasu iz smeđe knjižice čitao; i da su oko njenih peta grozovuci skakutali kao štenad; i da je prošla između Hesperusa i Sirusa; potom se zapitah zbog čega brod tako juri dalje i izmiče toj noći kad su mu jedra savijena i kad ga nikakva svetlost ne može potiskivati napred.
     Po vazduhu Urta hierodulski brodovi su išli kud im volja, a čak i brod koji je prebacio mene (Purna i Idas takođe, ali ja to tada nisam znao) do ove lađe služio se, u početku, drugim sredstvima. Očito ih je i lađa imala, ali je izgledalo neobično da je njen kapetan goni na takav način pravo napred. Silazeći ka lađi, razmišljao sam o ovim stvarima - ali sam našao da je lakše razmišljati nego doći do ma kakvog zaključka.
     Pre nego što do palube stigoh, brod zaroni u tamu. Vetar se nastavljao nesmanjenom žestinom, kao da me hoće oduvati odatle. Činilo mi se da bi već trebalo da počnem da osećam privlačnu snagu Jesoda, ali dejstvovala je samo najmanja privlačna moć brodskog trupa, kao kad smo leteli kroz prazninu. Najzad postadoh toliko nerazuman, pa probah da malčice skočim. Uraganski dah Jesodov poduhvati me kao list vetrom otkinut, pa zbog tog skoka odleteh, tumbajući se, niz palubu, kao gimnastičar; sreća je moja bila da nisam naleteo na neki jarbol.
     Ugruvan i zbunjen, pipanjem sam po palubi tražio hermetička vrata. To nije uspevalo, pa sam se pomirio sa neizbežnošću čekanja; ali dođe dan, naglo kao da je truba iznenada zasvirala. Sunce Jesodovo bilo je od najčistijeg, belog, usijanog zlata, a njegov oblik, koji je iskrsao iznad mračnog obzorja, bio je svijen oštro kao da je deo kružnog vojničkog štita.
     Na tren mi se pričinilo da čujem kako pevaju Gandarve, pevači pred tronom Pankreatorovim. Onda videh daleko ispred broda (jer moja lutanja su me odvela maltene do pramca) veoma raširena krila neke velike ptice. Ka njoj smo jurili kao lavina, ali ona nas je videla, pa se digla, jednim zamahom tih moćnih krila, nad nas, ne prekidajući svoju pesmu. Krila su joj bila bela, a prsa kao inje; ako se urtovska ševa može uporediti sa flautom, glas ove jesodske ptice bio je orkestar, jer se sastojao, činilo se, od mnogo glasova koji su pevali svi zajedno, neki visokim i prodorno slatkim tonovima, a neki dubljim nego što ih ijedan bubanj može dati.
     Iako mi je bilo hladno - imao sam, zapravo, osećaj da sam gotovo smrznut - nisam mogao odoleti želji da se zaustavim i da to slušam; a kad se taj glas našao iza krme, i kad je najzad izišao iz dometa čujnosti, i kad zbog gomile katarki pticu više nisam mogao ni videti, okrenuh pogled napred, u želji da vidim još jednu.
     Takva se nije pojavila, ali nebo nije ostalo pusto. Jedan brod, vrste za mene nove, po njemu je plovio, na krilima širim od ptičjih, a vitkim poput mačeva. I ispod te lađe prođosmo, kao maločas ispod one ptice; potom on savi svoja dugačka krila i obruši se prema nama, tako da sam na tren pomislio da mora naleteti na nas i nastradati, jer nije imao ni hiljaditi deo naše mase.
     Nadleteo je vrhove naših katarki kao što strelica nadleti koplja neke vojske, izbio je još jednom pred nas, onda se približio našem prednjem kosom jarbolu, polako sleteo na njega i umirio se kao leopard kad se opruži po grani da bi motrio hoće li stazom naići jeleni, ili da bi se sunčao.
     Čekao sam da vidim posadu tog manjeg broda, ali nije se pojavila. Sledećeg trenutka činilo se da je njihov brod pripijen uz naš čvršće nego što sam pretpostavio; još trenutak i počeh se pitati da li je bila greška što sam tu pojavu uopšte shvatio kao lađu; zaključih da je sigurno bio pogrešan moj utisak da je ta stvar maločas lebdela, sama, srebrnasta, naspram onog nebeskoplavog sveta, ili da je preletala šumu naših jarbola. Sad se činilo da je to neki deo naše lađe, na kojoj (pomišljao sam) provedoh, eto, već toliko vremena u plovidbama; malo neobičan deo, zadebljanje na kosniku, možda produžetak brodskog kljuna; ta tobožnja krila bila su samo koso postavljeni donji držači radi jačeg spajanja sa pramcem.
     Nedugo potom prisetio sam se: kad su na Jesod dovodili starog autarha, po njega je poslat baš takav brod. Oduševljen, pojurih preko palube, tragajući za hermetičnim vratima; prijalo mi je trčanje po toj hladnoći i po tom vazduhu, iako je svaki hromi korak donosio bolove mojim stopalima; najzad sam odskočio, a vetar me je opet poduhvatio, kao što sam i znao da će se desiti, i odneo daleko niz ogromnost tog brodskog korita. Posle nekog vremena sam se dočepao jednog užeta, ali napor da se zadržim umalo mi nije istrgao ruke iz ramena.
     To je bilo dovoljno. U svom divljem letenju ugledao sam onu provalu kroz koju je moj maleni odred bio izišao na palubu. Odjurih tamo i uskočih u dobro znanu toplinu i u lutajuća svetla unutrašnjosti.
     Onaj glas, koji se nikad ne može razgovetno čuti, a ipak se može uvek razumeti, grmeo je kroz svaki hodnik, pozivajući da dođe epitom Urta; a ja sam trčao dalje, srećan zbog topline, i osećao da čisti vazduh Jesoda dopire čak i tu; siguran sam bio da je vreme mog oprobavanja došlo, ili da se, bar, sasvim primaklo.
     Grupe mornara pretraživale su lađu, ali dugo nisam uspevao da stupim u vezu sa njima, iako sam ih čuo svud oko sebe, iako sam povremeno uspevao ponekog i da vidim na tren. Najzad, otvarajući jedna senovita vrata, stupih kroz njih, na rešetkastu metalnu platformu, i videh, pri mutnom zračenju koje je dopiralo odozgo, ogromnu ravan natrpane drvne građe i kojekakve mašinerije; prosute hartije su tu ležale kao nanosi prljavog snega, a mirišljava prašina bila je nataložena u čitave bare, kao da je voda. To je bila ili ona ista tačka odakle me je Sidero bacio ili neka njoj vrlo slična.
     Preko tog prostora ka meni se kretala mala povorka i uskoro uvideh da je to parada pobede. Mnogi mornari su nosili svetiljke, čijim zracima su rasecali tamu i stvarali neverovatne šare, a drugi su skakali i plesali. Neki od njih su pevali:

     Kreni, drugar, kreni! Ne kopamo danas više!
     Ugovor dat je meni, u njemu o lađi piše!
     Na kraj neba lađa velika, velika,
     jedra joj onolika, onolika.
     Dok su jedra njena cela, nama se plovidba sprema!
     A kad ne budu cela - tad nam nazad nema!

     I tako dalje.
     Međutim, nisu svi u toj povorci bili mornari. Razabrah i nekoliko bića od poliranog metala, a trenutak kasnije uvideh da je jedan od njih baš i Sidero lično; lako ga je bilo prepoznati, jer mu ruka još nije bila popravljena.
     Malo postrani od svih njih bile su tri prilike nove za mene, jedan muškarac i dve žene, svi u ogrtačima; ispred njih, i to, činilo se, kao predvodnik parade, stupao je jedan nagi muškarac, viši od svih ostalih, pognute glave; njegova dugačka kosa plave boje padala mu je preko lica. U početku pomislih da je duboko zamišljen, jer ruke kao da su mu bile skrštene na leđima, šaka u šaci; često sam i sam tako hodao kad sam premišljao o mnogobrojnim teškoćama koje su opsedale naš Komonvelt. Onda videh: zglavci šaka bili su mu vezani iza leđa.

16. EPITOM

     Ne više tako neuk kao što sam bio, skočio sam sa platforme i posle dugog, laganog pada, koji je bio više prijatan nego neprijatan, stao da tu svečanu povorku sačekam na pola puta.
     Zatvorenik nije ni podigao pogled. Nisam mogao njegovo lice dobro razabrati, samo sam utvrdio da ga nikad ranije nisam video. Bio je visok bar koliko uzvišeni, a rekao bih - i za pola glave viši od većine njih. Prsa i pleća bili su mu veličanstveno razvijeni, a i ruke, bar koliko sam mogao opaziti. Dok je koračao napred, veliki mišići njegovih butina klizili su kao anakonde ispod kože poluprovidno blede. U njegovoj zlatnoj kosi nije bilo ni traga sedim vlasima; po toj kosi i po vitkosti njegovog struka ocenio sam da nema više od dvadeset pet godina i da je, možda, i mlađi.
     Ono troje koji su za tim sasvim običnim zatvorenikom išli takođe su delovali neupadljivo. Svi su bili osrednje visine i, bar po izgledu, srednjih godina. Muškarac je pod ogrtačem nosio tuniku i pantalone; žene labave haljine koje su se završavale neposredno ispod kolena. Niko od njih troje nije bio naoružan.
     Kad su se približili, izmakao sam se u stranu, i to znatno; a oni na mene ne obratiše nimalo pažnje, osim što me neki mornari pokretima pozvaše da im se pridružim. Nijednog nisam poznavao; njihova lica bila su lica terevenčara koji, obuzeti prekomernim veseljem, pozivaju svakog prolaznika da dođe kod njih.
     Požurio sam tamo. Nisam se još ni snašao, a Purn me zgrabi za ruku. Obuze me drhtaj straha - jer bio mi je toliko blizu, da me je mogao dvaput ubosti nožem - ali na njegovom licu čitala se samo dobrodošlica. Povikao je nešto što nisam dobro čuo i pljesnuo me šakom po leđima. Sledećeg trenutka Guni ga je odgurnula u stranu i poljubila me isto onako valjano kao pri našem prvom susretu.
     "Crve lukavi, eeej", reče ona i poljubi me još jednom, ovog puta ne tako grubo, ali zato dugotrajnije.
     U toj galami nije vredelo da pokušavam da im postavljam pitanja; a ako su oni bili, zaista, voljni da sklope mir, ja sam (nemajući na lađi nijednog prijatelja osim Sidera) bio više nego zadovoljan time.
     Naša svečana povorka prođe, krivudajući, kroz jednu kapiju, onda se uputi nekim širokim hodnikom koji je vodio strmo nadole. Zađosmo u jedan deo broda koji se sasvim razlikovao od svih ostalih koje sam dotad video. Tu su zidovi bili nematerijalni, i to ne u smislu ma kakvog podsećanja na san, nego zato što su, na neki način, stvarali utisak da su tanji nego što bi ijedna hartija mogla biti i da ih samo još tren deli od prskanja; podsetiše me na šarlatanske paviljone i šatore na vašaru u Saltusu, gde sam ubio Morvenu i upoznao zelenog čoveka. Trenutak-dva provedoh stojeći nepomično u toj vrevi, pokušavajući da se dosetim otkud takva pomisao.
     Jedna od dve žene sa ogrtačima popela se na jedno sedište. Pljesnula je rukama za tišinu. Pošto veselje ovih mornara nije bilo podgrejano vinom, ubrzo su je poslušali, a ja sam dobio odgovor na pitanje koje sam sebi postavljao: kroz te tanke zidove čuo sam, mada vrlo slabo, hujanje ledenog vazduha Jesoda. Nema sumnje da sam ga i ranije čuo, ali mi ta činjenica nije odmah doprla u svest.
     "Dragi prijatelji", poče žena. "Mi vam se zahvaljujemo na dobrodošlici, na pomoći koju ste nam ukazali i na svim vašim, tako mnogobrojnim, ljubaznim postupcima prema nama od kada smo se u vašu lađu ukrcali."
     Mnogi mornari uzvratiše povicima; neki povici su samo izražavali dobru volju, a drugi su blistali od one rustične učtivosti u poređenju sa kojom postupci dvorana izgledaju tako jeftini.
     "Mnogi od vas su, znam, poreklom i sami sa Urta. Možda bi dobro bilo da utvrdimo koliko je takvih. Mogu li videti dignute ruke? Neka digne ruku, molim, svako ko je rođen na svetu zvanom Urt."
     Gotovo svi prisutni digoše ruke.
     "Znate da smo narode Urta osudili, a znate i zašto. Oni sada smatraju da su zaslužili naš oproštaj i mogućnost da opet zauzmu ono mesto koje su u starim vremenima..."
     Većina plovilaca poče da viče: "Ua!" i da dobacuje razne druge uzvike neslaganja; ovome se pridruži i Purn, ali (primetih) ne i Guni.
     "Zato su poslali jednoga koji sve njih prikazuje sažeto, svoga epitoma, sa zadatkom da zatraži da im se ono vrati. Činjenica da se on uplašio i sakrio od nas ne treba da bude shvaćena kao krivica njegova, ili njihova. Naprotiv, mi smatramo da je on na taj način pokazao svest o krivici svoga sveta; to treba smatrati njegovim dobrim postupkom. Kao što vidite, sad ćemo ga povesti na Jesod, na ocenjivanje. Kao što on mora na optuženičkoj klupi zastupati Urt, tako i drugi moraju, na stepenastim sedištima amfiteatra, predstavljati Urt. Niko od vas nije obavezan da pođe, ali imamo dozvolu vašeg kapetana da povedemo one, iz vaših redova, koji žele da prisustvuju. Oni će biti vraćeni na brod pre nego što on ponovo zaplovi. Oni koji to ne žele, treba sad da nas ostave."
     Nekoliko mornara iz poslednjih redova poče tiho da se udaljava.
     Žena nastavi: "Takođe tražimo da nas napuste svi oni koji nisu rođeni na Urtu."
     Još nekoliko njih ode. Mnogi od preostalih meni nisu baš ličili na ljude.
     "Svi vi koji ste ostali hoćete sa nama?"
     Horski žamor potvrđivanja.
     Ja uzviknuh: "Čekaj!" i pokušah se probiti ka prvom redu gde bi se moje reči mogle čuti. "Ako..."
     Tri stvari se dogodiše istovremeno: Guni, šakom, zatvori moja usta; Purn dohvati obe moje ruke i zavrnu mi ih iza leđa; a ta prostorija, za koju sam mislio da je samo još jedan od delova naše lađe, poče padati sa nama u njoj.
     U padu se izvrnula na jednu stranu, tako da smo se i nas troje i svi mornari našli u jednoj upetljanoj gomili tela; ovaj pad nimalo nije podsećao na one skokove koje sam, među jarbolima, izvodio. Odmah nas je povukla glad jednog sveta; ne verujem da je bila jaka kao glad Urta, ali posle tako mnogo dana provedenih u nejakoj privlačnoj sili broda činilo se da je vrlo jaka.
     Čudovišni vetar zaurla s one strane zidova; u tren oka oni nestadoše. Vetar nije prodro unutra, jer ga je sprečavalo nešto - ali mi nismo mogli videti šta. Na isti način nešto je sprečavalo da popadamo sa tog ravnog letećeg čamca kao bubice kad ih metla baci sa neke klupe - iako smo se nalazili u nebesima jesodskim, bez ičega, osim jednog uzanog poda ispod naših nogu.
     Taj pod se naginjao i propinjao kao destrijer u najluđem jurišu najočajnije bitke u istoriji. Nikad se nijedan teratornis nije obrušio niz planinu vazduha tako brzo kao mi; a kad stigosmo do njenog dna, jurnusmo uvis kao raketa, obrćući se, uz to, oko svoje uzdužne ose, kao što čini jedna vrsta strele dok leti.
     Već sledećeg trenutka leteli smo nisko iznad jarbola naše lađe, kao lasta, zatim kao prava lasta, zaokrenuli nadole i počeli hitro letucanje od katarke do katarke, od užeta do užeta, od jedne poprečne grede do druge.
     Pošto je toliko mornara popadalo s nogu, ili napola popadalo, mogao sam videti lica ono troje sa Jesoda koji su nas u leteći čamac uveli. Prvi put sam u celosti sagledao i lice njihovog zarobljenika. Po njihovoj smirenosti primećivalo se da se zabavljaju; njegovo lice bilo je puno uzvišene odlučnosti i hrabrosti. Znao sam da se na mom licu odražava strah; osećao sam se kao u onoj prilici kad su se ascijanski pentadaktili zakovitlali iznad Gvazahtovih skjavona. Osetio sam još nešto, o čemu ću sad pisati.
     Oni koji se nikad nisu borili zamišljaju da je dezerter dok beži silno postiđen. On to nije, jer da je toliko postiđen, ne bi ni dezertirao; sa zanemarivim izuzecima, u bitkama učestvuju kukavice koje se plaše da beže. Baš tako je sad bilo i sa mnom. Stid me je bilo da Purn i Guni primete koliko se plašim, pa sam prisilio crte svog lica da se slože u jedan izraz koji je na pravu odlučnost ličio, sumnje nema, koliko i posmrtna maska nekog starog prijatelja liči na njegov prijateljski osmeh dok je bio živ. Onda sam podigao Guni, mumlajući joj neke gluposti u smislu da se nadam da nije povređena. Ona mi odgovori: "Nagrajisao je onaj jadni dečko na koga sam roknula." Shvatio sam da se i ona postidela na isti način kao ja i da je donela odluku, baš kao i ja, da se drži hrabro, pa makar joj se utroba pretvorila u mleko.
     Dok smo razgovarali, leteći čamac se još jednom vinuo nad katarke, odakle je poleteo ravno napred; raširio je krila, tako da smo imali utisak kao da stojimo na leđima neke velike ptice.
     Ista ona žena koja nam se i ranije obraćala sad reče: "Eto pustolovine koju ćete moći pričati svojim drugarima kad se vratite na lađu. Nema razloga za uzbunjenost. Nikakvih daljih trikova neće biti, a sa ove letilice se pasti ne može."
     Guni prošaputa: "Znala sam da si hteo da joj kažeš, ali zar ne vidiš da su našli pravog?"
     "Ja sam ono što nazivaš pravim", rekoh, "ali ne znam šta se događa. Jesam li ti rekao - ne, nisam. Nosim sa sobom pamćenja svojih prethodnika, štaviše može se kazati da sam jedno biće koje je i ja i oni. Na Jesod je išao i stari autarh koji mi je dao svoj presto. Otišao je kao što sam ja otišao - ili, tačnije, kako sam ja mislio da ću otići."
     Guni odmahnu glavom; videlo se da me sažaljeva. "A ti zamišljaš da se svega toga sećaš?"
     "Sećam se. Pamtim svaki korak njegovog putovanja; osećam bol od onog noža kojim je njemu oduzeta muškost. Nije se uopšte odigravalo ovako; izveden je iz lađe sa odgovarajućim počastima. Izdržao je dugo testiranje na Jesodu i najzad je zaključeno da nije uspeo, a tom zaključku se i on pridružio." Bacao sam poglede ka mestu gde su stajali ona žena i njeni pratioci, nadajući se da sam privukao njihovu pažnju.
     Purn je opet bio uz nas. "Šta, ti još tvrdiš da si stvarno autarh?"
     "Bio sam", rekoh mu. "I, potvrđujem, doneću Novo Sunce ako budem mogao. Hoćeš li me ti zbog toga ubosti nožem?"
     "Neću ovde", reče on. "Verovatno neću uopšte. Ja sam ti jednostavan čovek, vidiš? Poverovah ti. Al' čim su uhvatili pravog, bilo mi je jasno da si mi pričao priče. Ili ti se možda malo pomešalo nešto u glavi. Nikog nikad nisam ubio, pa ne bi' sad da ubijem čoveka zato što izmišlja priče. I, što je još gore, Portolunca - to donosi zlu sreću, sigurno." Poče razgovarati sa Guni kao da nisam prisutan. "Šta misliš, da l' on u to stvarno veruje?"
     "Sigurna sam da veruje", reče ona. Trenutak potom dodade: "A moglo bi čak i da bude istina. Slušaj ti mene, Severijane, jer ja sam odavno na lađi. Ovo mi je drugo putovanje na Jesod, zato pretpostavljam da sam bila u posadi i kad su vodili tvog starog autarha; doduše, ja ga nikad nisam videla, a na kopno sam sišla tek kasnije. Tebi je poznato da ova lađa prolazi napred i nazad kroz vreme, kao igla za krpljenje - zar ne? Zar ti to još nije jasno?"
     "Jeste", rekoh, "počinjem to da uviđam."
     "Onda dozvoli da te pitam nešto. Zar nije moguće da smo prevozili dvojicu autarha? Tebe i jednoga od tvojih naslednika? Pa razmisli: šta ako se vratimo na Urt. Moraćeš pre ili kasnije da odabereš sebi naslednika. Zar ne bi on mogao biti taj? Ili neko koga on odabere? A ako je tako, što bi ti prolazio kroz probu, pa, kad bude gotova, gubio izvesne stvari koje nisi voljan da izgubiš?"
     "Hoćeš reći da moji postupci ne mogu uticati na budućnost."
     "Ne, ako je budućnost već tu, u prednjem delu ovog brodskog čamca."
     Pričali smo kao da ostali mornari nisu tu, ali takvo ponašanje nikad nije sasvim bezbedno - čovek to može raditi samo ako oni na koje ne obraćamo pažnju pristaju to da trpe. Jedan od tih mornara na koje se nisam osvrtao dohvati me za rame i povuče me pola koraka prema sebi da bih mogao bolje pogledati kroz staklasti zid našeg čamca.
     "Gledaj!" reče on. "Gledaj ono, ej!" Ali ja sam, tokom sledećeg otkucaja sopstvenog srca, gledao samo njega, iznenadno svestan da on, koji meni nije značio ništa, sebi znači sve, a da sam ja njemu samo još jedno prisutno lice, i to nestručno lice s kojim će on svoju radost podeliti da bi je udvostručio.
     Tad sam pogledao napolje, zato što bi izgledalo kao da činim nekakvo izneveravanje, ako ne bih osmotrio šta je tamo. Videh da zaokrećemo, usporavajući, i da opisujemo široki krug iznad jednog ostrva okruženog beskrajnim morem plave, bistre vode. To ostrvo bilo je, to se jasno videlo, samo jedan vrh brda uzdignut nad talase, zaogrnut zelenilom vrtova i belinom mermera, oivičen čamcima.
     Nije se tu moglo videti ništa onako zadivljujuće kao Zid Nesusa, čak ni kao Veliki dvor. Ipak, i ovo ostrvo bilo je na svoj način zadivljujuće, zato što je na njemu sve, bez izuzetka, bilo lepo i zato što je ostrvo sadržavalo radost koja se uzdizala više nego Zid, visoko kao vrh olujnog oblaka.
     Onda mi, dok sam posmatrao to ostrvo i lica muškaraca i žena oko mene, gruba i okrutna, pade na um da postoji još nešto što ne vidim. Jedna uspomena se poče uzdizati: poslala ju je neka od onih mutnih prilika koje, po mom utisku, stoje iza starog autarha, neka od tih predačkih prilika koje mi nikad nisu jasno vidljive, a ponekad bivaju i sasvim nevidljive. A to je bila misao o jednoj divnoj devici, obučenoj u svilu mnogobrojnih preliva, iskićenu biserima. Pevala je na avenijama Nesusa i šetala se oko nesuskih vodoskoka sve do noći. Niko se nije usuđivao da je zlostavlja, jer je njen zaštitnik, iako nevidljiv, bacao senku svuda oko nje, čineći je nepovredivom.

17. OSTRVO

     Kad bih rekao tebi, koja si rođena na Erti i svaki svoj dah na njoj udahnula, da je čamac sletao kao ogromna vodena ptica, ti bi mogla zamisliti nekakvo komično pljuskanje. A jeste sleteo tako, ali bez pljuskanja; jer na Jesod-svetu, kao što videh kroz zid čamca trenutak-dva posle našeg sletanja, vodene ptice su naučile da se spuštaju na talase tako nežno i graciozno, da bi čovek pomislio da je voda za njih samo neki, malo hladniji, vazduh, što i jeste onim ptičicama koje viđamo pokraj vodopada, a koje u vodopad uskoče, uhvate neku sitnu ribu i vrate se, a ti imaš utisak da im je u vodi lepo kao nekoj drugoj ptici u žbunu.
     Tako smo sleteli, spustili smo se na more i pri dodiru počeli svijati krila; i već smo se blago njihali na talasima, iako je izgledalo da još letimo. Neki od moreplovaca počeše da razgovaraju između sebe; možda bi tad i Guni i Purn razgovarali sa mnom da sam im dao priliku. A nisam, jer sam želeo da upijem u sebe sva čudesa koja su mi se ukazala; još jedan moj razlog sastojao se u tome što sam osećao da neću moći da progovorim, a da ne osetim još oštrije da mi je dužnost da kažem onima koji su držali zatvorenika da oni, zapravo, mene traže.
     Zato sam zurio napolje (misleći da gledam kroz zid čamca); osećao sam ukus vetra, tog slavnog jesodskog vetra koji donosi svežu čistoću neslanog mora i miris svih tamošnjih veličanstvenih vrtova, i uz to nosi i život. Uvideh da zidove čamca, koji su već neko vreme bili nevidljivi, sad nije moguće ni opipati; stajali smo kao na nekom uzanom splavu, a krila čamca bila su iznad nas kao svod.
     Kao što se moglo i očekivati, jedna žena mornar gurnula je svoju drugaricu u vodu; drugi mornari je izvukoše, nešto dalje niz dugačko korito našeg čamca. Ona se poče žaliti da je voda hladna; ipak, nije bila toliko hladna da joj učini ikakvu štetu - što utvrdih saginjući se i zavlačeći ruke u talase.
     Onda sastavih šake u zdelu i izvukoh vode najviše što je u njih moglo tako stati, pa se napih vode, vode Jesoda; iako je bila ledena, radovao sam se kad mi je pocurila i niz prsa, jer se setih jedne stare priče iz smeđe knjižice koju sam svojevremeno nosio kao uspomenu na Teklu, priče u kojoj se govorilo o izvesnom čoveku koji je, prelazeći preko pustare pozno jedne noći, video neke muškarce i žene koji su plesali, pa im se pridružio; i kako je, kad se igra završila, pošao sa njima i umio se u jednom izvoru koji ne može nikako biti viđen danju, i kako je pio vodu iz njega.
     I kako je njegova žena, dobivši pouku od izvesne mudre naprave, otišla na to isto mesto sledeće godine u isti dan i tamo čula divlju muziku i glas njenog muža, koji je pevao sam, i zvuk mnogih nogu u plesu - ali nije videla nikog. I kako je postavila toj napravi pitanja o tim stvarima, i dobila odgovor da su pred njenim mužem bile vode sa drugog sveta, i da ih je on pio i njima se umio, i da se on njoj više nikada vratiti neće.
     Nije se ni vratio.

     Držao sam se po strani od tih moreplovaca dok smo išli uzbrdo, belom ulicom koja je vodila od gata za vezivanje čamaca do zgrade na vrhu brda; ovo sam postigao na taj način što sam išao blizu to troje ljudi i njihovog zatvorenika, bliže nego što se iko od mornara usuđivao. Ipak, nisam se odvažio da kažem toj grupi ispred mene ko sam, mada sam bar stotinu puta zaustio (ne stvarajući nikakav zvuk) da to učinim. Kad sam konačno progovorio, samo sam upitao da li će suđenje biti tog ili sledećeg dana.
     Žena koja nam se ranije obraćala baci pogled nazad, ka meni, smeškajući se. "Zar toliko živo želiš da vidiš njegovu krv?" upita ona. "Pa, nećeš je videti. Hierogramat Cadkil danas u svoje Sedište pravde sesti neće, zato ćemo imati samo predispitivanje. To se može obaviti i u njegovom odsustvu ako je potrebno."
     Odmahnuo sam glavom. "Video sam mnogo krvi; veruj mi, moja gospo, da nemam želju da je vidim još."
     "Onda, zašto si došao?" upita ona, osmehujući se i dalje.
     Rekoh joj istinu, mada ne celu. "Zato što sam imao osećanje da je to moja dužnost. Ali, reci mi - šta ako se Cadkil ni sutra ne pojavi na svome sedištu. Hoće li biti dozvoljeno čekati ga ovde? I zar niste svi vi ovde hierogramati? I da li svi govorite našim jezikom? Iznenadio sam se čuvši ga sa tvojih usana."
     Do tada sam hodao pola koraka iza nje, pa mi se ona, zato, obraćala manje-više preko ramena. Sad, sa osmehom još širim, ona zaostade za ostalima i uhvati me ruku pod ruku. "Toliko pitanja. Kako da ih sva upamtim, a kako, tek, da na njih odgovorim?"
     Postideh se i pokušah da promrmljam neko izvinjenje; ali tako me je iznervirao taj dodir njene ruke, topao i tragalački, dok je zalazila u moju ruku, da sam mogao samo mucati.
     "Ipak, potrudiću se, za tebe. Cadkil će biti ovde, sutra. Da li si se plašio da se nećeš moći vratiti svom brisanju i iznošenju dovoljno rano?"
     "Ne, moja gospo", rekoh. "Ostao bih ja zauvek kad bih mogao."
     Na to njen osmeh nestade. "Ostaćeš na ovom ostrvu, sve u svemu, manje od jednog celog dana. Moraš - moramo, ako tako želiš - učiniti koliko je moguće."
     "Želim, želim", odgovorih. Bila je to istina. Rekoh da je to bila sredovečna žena običnog izgleda, a i bila je: nevisoka, sa ponekom borom vidljivom oko očiju i usta; kosu na njenim slepoočnicama dotaklo je inje. Ipak je tu bilo nečega čemu nisam mogao odoleti. Možda samo zbog oreola tog ostrva - tako se nekim običnim ljudima čini da su sve egzultantkinje privlačne. Možda zbog njenih očiju, koje su bile krupne, svetle i imale duboko, duboko plavetnilo njenog mora, starenjem nedodirnuto. Možda je posredi bilo nešto treće što sam osetio nesvesno; u svakom slučaju, bilo je opet kao onda kad sam, tako mnogo mlađi, sreo Agiju - obuzela me je žudnja toliko jaka da mi se učinilo da je produhovljenija od ijedne vere, jer je meso na njoj sagorelo od vreline sopstvene čežnje.
     "... posle predispitivanja", dodade ona.
     "Naravno", odgovorih. "Naravno. Ja sam rob moje gospe." Nisam stvarno znao na šta sam to pristao.
     Jedno široko stepenište od belog kamena, duž čije su se obe strane pružali nizovi vodoskoka, uzdizalo se ispred nas sa vazdušastom lakoćom oblaka nagomilanih jedan na drugi. Ona diže pogled sa zadirkujućim osmehom, koji mi se učini beskonačno privlačan. "Da si ti stvarno moj rob, naredila bih ti da me poneseš uz ovo stepenište, bez obzira na to da li ti je noga sakata ili nije."
     "Rado ću", rekoh, saginjući se kao da nameravam da je podignem.
     "Ne, ne." Krenula je uz stepenište sa devojačkom lakoćom. "Šta bi pomislili tvoji drugari na lađi?"
     "Da mi je ukazana izuzetna počast, gospo."
     Još i sad se osmehujući, ona poče šaputati: "A ne da si napustio Urt i prešao kod nas? Ali imamo još trenutak pre nego što stignemo do suda i, evo, odgovoriću ti najbolje što mogu. Nismo svi hierogramati. Jesu li na Urtu sva deca san-jasina takođe sveti ljudi? Tvojim jezikom ne govorim ni ja, niti iko od nas. A ne govoriš ni ti kao mi."
     "Moja gospo..."
     "Ne razumeš."
     "Ne razumem." Tragao sam za nečim što bih mogao dalje reći, ali ono što mi je kazala zvučalo je tako nemoguće da se činilo da nikakav odgovor ne može da se da.
     "Objasniću posle ispitivanja. Ali sad te moram zamoliti za malu uslugu."
     "Šta god kažeš, moja gospo."
     "Hvala. Ti ćeš, dakle, umesto nas povesti ovoga epitoma na optuženičku klupu."
     Pogledah je zbunjeno.
     "Mi njega stavljamo na probu - a prvo ga ispitujemo - sa pristankom urtskih naroda, koji su ga poslali na Jesod umesto sebe. Da bi se pokazalo da je tako, mora ga voditi neki muškarac ili neka žena sa Urta, te na taj način takođe svoj svet zastupati, kao i on, ali na način manje značajan."
     Klimnuh glavom. "Učiniću to za tebe, moja gospo, ako mi pokažeš gde ga moram odvesti."
     "Dobro." Okrenula se tom muškarcu i drugoj ženi govoreći: "Imamo čuvara." Klimnuše glavom, a ona dohvati zatvorenika za mišicu i dovuče ga (mada joj se on lako mogao odupreti) do mesta gde sam čekao. "Uvešćemo tvoje sadruge, mornare, u Palatu pravde, gde ću objasniti šta treba da se dogodi. Nisam ubeđena da je tebi to potrebno. Ti... kako se zoveš?"
     Oklevao sam, pitajući se da li ona zna kako treba da glasi epitomovo ime.
     "Hajde, pa zar je to tako velika tajna?"
     Bližilo se, u svakom slučaju, vreme kad ću morati da priznam, ali sam se nadao da prvo čujem to ispitivanje, da bih, kad dođem na red, bio bolje pripremljen i imao veće izglede na uspeh. Kad smo zastali na tremu sa stubovima, rekoh: "Severijan se zovem, moja gospo. Da li je dozvoljeno pitati za tvoje ime?"
     Njen osmeh bio je isto onako neodoljiv kao kad sam je prvi put video. "Nama nisu potrebne takve stvari i ne koristimo ih među sobom, ali sad kad sam poznata nekome ko imena koristi, moje ime će biti Afeta." Videći moju nevericu, dodala je: "Ništa ne brini, oni kojima budeš pomenuo moje ime znaće o kome govoriš."
     "Hvala ti, moja gospo."
     "Sad ga vodi. Lučni svod ispod koga treba proći nalazi se desno od tebe." Pokazala je prstom. "Kreni i naći ćeš dugački hodnik u obliku elipse, iz koga ne možeš odlutati jer u njemu ni sa jedne strane ne postoje vrata. Odvedi ga do kraja, a onda u Salu za ispitivanje. Pogledaj njegove šake, vidiš li kakvi su okovi na njih namešteni?"
     "Da, moja gospo."
     "U toj sali videćeš jedan prsten za koji treba da pričvrstiš te okove. Odvedi ga donde i sputaj ga na taj način - postoji jedna klizeća alka, shvatićeš odmah - a onda zauzmi mesto među svedocima. Kad ispitivanje bude okončano, sačekaj me, pokazaću ti sva čudesa našeg ostrva."
     Po njenom tonu bilo je jasno šta ima na umu. Klanjajući se, rekoh: "Moja gospo, toga sam potpuno nedostojan."
     "To ću ja proceniti. Idi sad. Uradi kako sam ti rekla, pa ćeš dobiti rečenu nagradu."
     Još jednom sam se naklonio. Onda se okrenuh i dohvatih diva za mišicu. Već sam rekao da je bio višeg rasta nego ma koji uzvišeni; uistinu, bio je visok maltene kao Boldanders. Nije imao toliku težinu, ali je bio mlad i pun siline (tako sam mlad ja bio, pomislih, onog dana kad sam, noseći Terminus Est, izišao kroz Kapiju leševa iz Citadele). Morao se poguriti da bi prošao ispod tog svoda, ali išao je sa mnom kao što jednogodišnji ovan ide na pijacu sa dečakom-pastirom koji je tu životinju smatrao svojim miljenikom, ali koji je sad naumio da je proda nekoj porodici koja će ovna uškopiti da bi se ugojio za neku gozbu.
     Hodnik je imao oblik onog jajeta koje mađioničari nameste da na stolu stoji uspravno: vrh je, iznad naših glava, bio visok i maltene šiljat; zidovi su imali oblik širokih krivina, a staza kojom smo hodali bila je ravna. Tačno je gospa Alfeta kazala da u tom hodniku ne postoje vrata, ali postojali su, s obe strane, prozori. Oni su me zbunili, jer sam pretpostavio da hodnik vodi kružno oko sudnice, koja bi se morala nalaziti u sredini zgrade.
     Gledao sam, dok smo hodali, i kroz leve i kroz desne prozore, prvo nagnan radoznalošću u vezi sa ostrvom Jesoda, onda začuđen kako ono može toliko ličiti na Urt, najzad i zapanjen. Jer planine sa snežnim vrhovima i ravne stepe ustupile su mesto čudnim prizorima, kao da svaki prozor gleda u drugu građevinu. Video sam jednu široku, praznu dvoranu obloženu ogledalima i drugu još širu sa uspravnim policama na kojima je bilo mnoštvo knjiga u neredu, zatim jednu uzanu ćeliju sa visokim, rešetkama zaprečenim prozorom i sa slamom razasutom po podu, onda mračni, uzani hodnik sa mnoghobrojnim metalnim vratima sa obe strane.
     Okrećući se klijentu, rekoh: "Ovi su čekali mene, to je jasno. Vidim Agilusovu ćeliju, ublijetu ispod kule Matahinke i tako dalje. Ali oni misle da si ti ja, Zek."
     Kao da sam, izgovarajući njegovo ime, razbio neku čaroliju, on se naglo okrete ka meni, zabacivši dugačku kosu unazad i pokazavši plamteće oči. Upinjao se da raskine okove i zato su se mišići na njegovim rukama izdigli kao da žele da pocepaju kožu. Maltene bez razmišljanja, zakoračih pored jedne njegove noge i bacih ga preko svog kuka, na način kako me je to majstor Gerlous naučio tako davno.
     Pao je na beli kamen kao bik kad padne u areni, a od tog pada kao da se zatresla cela građevina; ali već sledećeg trenutka bio je na nogama, iako su mu ruke ostale sputane iza leđa; pojurio je hodnikom.

18. ISPITIVANJE

     Stuštio sam se za njim i ubrzo primetio da su mu koraci, iako dugi, nespretni - Boldanders je trčao bolje - i da mu smeta to što su mu ruke vezane iza leđa.
     Nije samo on imao smetnju. Za moju sakatu nogu kao da je bio vezan teg; siguran sam da je ta trka zadala više bola meni nego njegov pad njemu. Dok sam ja, hramljući, odmicao, prozori su klizili pokraj mene - začarani, možda, ili možda samo lukavo napravljeni. Neke sam pogledao svesno, većinu nisam; ipak, svi ostaju još sa mnom, skriveni u onoj prašnjavoj odaji koja leži iza, ili možda ispod mog uma. Ona gubilišna platforma na kojoj sam jednom žigosao jednu ženu, pa joj odrubio glavu; mračna obala jedne reke; krov jedne određene grobnice.
     Smejao bih se tim prozorima da se nisam već (da ne bih zaplakao) smejao samome sebi. Ti hierogramati, vladari Vaseljene i onoga što iza Vaseljene leži, ne samo što su zabunom uhvatili drugog umesto mene nego su se sad trudili da podsete mene, koji ništa ne mogu zaboraviti, na izvesne prizore iz mog života; štaviše, to su činili (po mom utisku) sa manje veštine nego što je moje pamćenje moglo. Jer iako su sve pojedinosti bile prisutne, u svakom prizoru postojala je izvesna, jedva primetna, pogrešnost.
     Nisam se mogao zaustaviti, ili mi se, bar, činilo da ne mogu; ali najzad sam, hramljući pored jednog od tih prozora, okrenuo glavu i proučio ga pažljivije nego ijedan drugi. Otvarao se u onaj senjak u Abdiesusovom vrtu gde sam saslušavao i najposle oslobodio Sajriaku; tim jednim dugim pogledom najzad sam otkrio da sad vidim sva ta mesta ne onako kako sam ih nekada video i zapamtio, nego onako kako su ih opažali Sajriaka, Jolenta, Agija i drugi. Na primer, gledajući u tu senicu, bio sam svestan da se odmah iza prozorskog rama nalazi jedna užasavajuća, ali ipak i dobronamerna osoba - ja.
     Taj prozor bio je poslednji. Tom senovitom hodniku došao je kraj; preda mnom se uzdizao drugi lučno zasvođeni prolaz, blistav od svetlosti. Videvši ga, znao sam, sa onom smučujućom sigurnošću koju može razumeti samo čovek odgajen u esnafu, da sam svog klijenta izgubio.
     Jurnuo sam kroz taj luk i video da klijent stoji, zbunjen, na tremu sa stubovima, pred samim ulazom u Palatu pravde, okružen ustalasanom gomilom. Jednovremeno vide i on mene i pokuša da se progura kroz masu ka glavnom ulazu.
     Povikao sam ljudima da ga zaustave, ali oni su se ispred njega razmicali, a meni kao da su namerno zaprečavali prolaz. Osećao sam se kao da sam u jednoj od onih noćnih mora koje sam kao liktor Traksa doživljavao i da ću se sledećeg trena probuditi grabeći vazduh i osećajući pritisak Kandže na grudima.
     Jedna sitna žena jurnu iz gomile i dočepa Zeka za mišicu ruke, a on se strese da je sa sebe odbaci, kao što se bik stresa kad su mu u kožu zabijene strelice. Ona pade, ali ga dohvati za zglavak noge.
     To je bilo dovoljno. Uhvatio sam ga; iako sam opet bio sakat ovde, jer je Jesod vukao gotovo isto onako gladno kao Urt, bio sam još jak, a on još sputan. Pritegao sam ga šakom oko grla i vukao dok se nije povio unazad kao luk. Odmah se opustio; znao sam, na onaj tajanstveni način na koji ponekad osetimo namere druge osobe dodirom, da se više neće opirati. Pustih ga.
     "Ne bori", reče on. "Ne beži."
     "U redu", rekoh mu i sagnuh se da podignem ženu koja mi je pomogla. Onda je prepoznah i, ne razmišljajući mnogo, spustih pogled ka njenoj nozi: izgledala je savršeno normalno, što će reći da se sasvim zalečila.
     "Hvala", promrmljah. "Hvala ti, Huna."
     Zurila je u mene. "Pomislila sam da si ti moja gospodarica. Ne znam zašto."
     Često moram da uložim određeni trud da sprečim izlaženje Teklinog glasa iz mojih usta. Sad to dopustih, pa rekosmo opet: "Hvala", i dodadosmo: "Nisi pogrešila" i osmehnusmo se njenoj zbunjenosti.
     Stresajući glavom, uzmakla je u gomilu, a ja videh kako jedna visoka žena tamne, kovrdžave kose ulazi kroz isti portal kroz koji sam nedavno uveo Zeka. Čak i posle toliko godina nije moglo biti sumnje, baš nikakve sumnje. Pokušali smo da je pozovemo. Njeno ime je ostalo u našem grlu, a mi smo ostali bez reči, mučninom savladani.
     "Ne plači", reče Zek, glasom dubokim ali ipak nekako detinjastim. "Molim te, ne plači. Mislim da će biti u redu."
     Okrenuo sam se ka njemu da kažem da ja ne plačem; onda sam primetio da plačem, i te kako. Ako sam ikad ranije u životu plakao, bilo je to kad sam bio još tako mali da se toga, u stvari, i ne mogu setiti - šegrti uče da ne plaču, a ko to neće da nauči, ostali mu dodijavaju dok ga smrt ne odnese. Tekla je ponekad plakala, ponekad i glasno ridala u ćeliji; ali upravo sam video Teklu.
     "Plačem", rekoh, "zato što tako silno želim da krenem za njom, a mi moramo unutra."
     On klimnu glavom, a ja ga tog trenutka dohvatih za mišicu i uvedoh u tu prostoriju za ispitivanje. Onaj hodnik niz koji me je gospa Afeta bila poslala jednostavno je činio krug oko te dvorane; ja sad povedoh Zeka širokim međusedišnim prolazom, praćen pogledima moreplovaca i moreplovkinja koji su sedeli na mnogobrojnim klupama sa obe strane. Bilo je, međutim, daleko više klupa nego njih, tako da su bila popunjena samo mesta najbliža međusedišnom prolazu.
     Pred nama je bilo Sedište pravde, sedište koje je imalo izgled daleko veličanstveniji, ali i strožiji nego ijedno sudijsko sedište koje sam na Urtu ikada video. Tron Feniksa je bio - a možda i jeste, ako još postoji, ispod okeana - velika fotelja pozlaćenih rubova, na čijoj se zadnjoj strani nalazi slika te ptice, simbola besmrtnosti, izrađena od zlata, žada, karnelijana i lapis lazulija; na samom sedištu nalazilo se (a i moralo se nalaziti, jer bi bez toga sedenje bilo užasno neudobno) jedno somotsko jastuče sa zlatnim kićankama.
     Ovo Sedište pravde hierogramata Cadkila razlikovalo se u najvećoj meri što se zamisliti može; nije, zapravo, ni bilo fotelja, nego ogromna stena od belog kamena, uobličena dejstvom vremena i slučajnosti, tako da je nalikovala na presto - ali otprilike u onoj meri u kojoj nagomilani oblaci, za koje ponekad kažemo da podsećaju na lice neke voljene osobe ili na glavu nekog paladina, zaista liče na te osobe.
     Afeta mi je bila kazala samo to da ću u sali naći neki prsten i ja sam ga pogledom tražio trenutak-dva dok smo Zek i ja polako odmicali tim dugačkim prolazom. Taj prsten bio je upravo ono za šta sam ja, u prvi mah, pomislio da je ukras prestola: jedan krug od kovanog gvožđa pričvršćen velikim dvokrakim gvozdenim klinom koji je bio uteran u kamen blizu kraja jednog rukonaslona. Onda sam pogledom potražio taj klizeći prsten koji je pomenula; nigde ga nije bilo, ali sam ipak poveo Zeka prema velikom prstenu, čvrsto uveren da će, kad tamo stignemo, neko istupiti i pomoći mi.
     Niko nije to učinio, ali kad sam osmotrio njegove okove, razumeo sam baš kao što je Afeta i predvidela, jer klizeća alka se nalazila tu; kad sam je otvorio, skliznula je unazad vrlo lako - čak je moguće i da ju je Zek olabavio prstom. A ona je spajala namotaje lanca koji su mu bili vezani oko zglavaka, pa kad je uklonih, njemu sve to skupa spade sa ruku. Dohvatih okove, zatim namotah lance samome sebi oko ruku, digoh šake iznad glave da bi bilo moguće spojiti klizeću alku sa velikim prstenom i počeh čekati iskušavanje.
     Međutim, ono nije počinjalo. Mornari su sedeli i gledali me zapanjeno. Pretpostavljao sam da će Zek sad dospeti nekom drugom u ruke, ili da će pobeći. Niko mu ne priđe. On sede na pod pokraj mene, i to ne prekrštajući noge (kao što bih to ja učinio), nego ostajući u jednoj vrsti čučnja koji me je podsetio prvo na psa, a zatim na atroksa ili neku drugu veliku mačku.
     "Ja sam epitom Urta i svih urtskih naroda", rekoh mornarima. Bila je to od reči do reči ista beseda kao ona što ju je stari autarh održao (to uvideh tek kad sam je počeo izgovarati) - mada je njegovo ispitivanje teklo na način toliko različit. "Ovde sam zato što ih u sebi sadržim - muškarce, žene, a i decu, siromašne i bogate, stare i mlade, one koji bi spasli naš svet kad bi mogli, a i one koji bi zarad svog dobitka silovali do smrti poslednji ostatak života njegovog."
     Nepozvane, te reči su se uzdizale do površine mog uma. "Ovde sam takođe zbog toga što sam po pravdi vladalac Urta. Mi mnogo naroda imamo i neki su veći i jači nego naš Komonvelt; ali jedino mi autarsi ne mislimo isključivo na svoje sopstvene zemlje, nego znamo da naši vetrovi duvaju na svako drvo i da naše plime zapljuskuju svaku obalu. Ovo dokazujem time što ovde, evo, stojim."
     Mornari su sve to saslušali u tišini, a ja sam, govoreći, gledao iza njih u očekivanju da se pojavi još neko, bar gospa Afeta i njena dva pratioca. To troje ne dođoše.
     Međutim, pojaviše se drugi slušaoci. Na vratima se ukazaše oni koji su maločas stajali pred ulazom u zgradu; kad završih svoju besedu, oni počeše polako ulaziti u Salu za ispitivanje, ali ne središnjim prolazom kojim smo prošli Zek i ja, a pre toga nesumnjivo mornari, nego, razdvajajući se u dve povorke, levo i desno između zidova i klupa.
     Tad mi zastade dah, jer među njima je bila i Tekla, u čijim očima videh toliko jada i tuge da mi se srce steže. Ja se nisam često plašio, ali razumeo sam da su to jad i tuga za mnom, pa me je njihova dubina uplašila.
     Najzad se okrenula od mene, a ja od nje. Tad sam u gomili ugledao Agilusa i crnokosu Morvenu sa žigosanim obrazima.
     S njima je bilo još stotinu ljudi, a to su bili zatvorenici iz naše ublijete i iz Vinkule u Traksu, zločinitelji koje sam mučio po naređenjima mesnih sudija i ubice koje sam smakao po njihovim naređenjima. I još stotinu drugih: Ascijanci, visoka Idas i žena Kesdou, sumornih usta, koja je u naručju držala malog Severijana; i Gvazaht i Erblon sa našom zelenom bojnom zastavom.
     Pognuo sam glavu i zurio u pod, očekujući prvo pitanje.
     Nikakva pitanja nisu počela. Čekanje na njih potrajalo je dugo - kad bih ovde napisao koliko dugo je to vreme meni izgledalo, ili, čak, koliko dugo je stvarno bilo, niko mi ne bi poverovao. Pre nego što je iko progovorio, Sunce se, kroz blistavo nebo jesodsko, spustilo sasvim nisko, a Noć je položila dugačke, tamne prste preko ostrva.
     Kad i ona, došao je još neko. Čuo sam grebanje tih kandži po kamenom podu, a onda dečji glasić: "Zar ne možemo sad da idemo?" Došla je ona alzabo zver; njene oči su plamsale u tami koja je navirala kroz ulaz u Salu za ispitivanje.
     "Jeste li silom zadržani tamo?" upitah. "Ja nisam taj koji vas drži."
     Digoše se povici stotina glasova koji su govorili: "Da, silom smo držani!" Tad sam znao da neće oni ispitivati mene, nego ja njih. Ipak, još sam se nadao da možda neće doći do toga. "Onda, idite", rekoh. Niko se ne pomače.
     "Šta je to što vas moram pitati?" upitah. Odgovor ne dođe.
     Ali je zato došla Noć, zaista. Pošto je ta zgrada bila sva od kamena, sa otvorom na vrhu svoje visoke kupole, u toku dana nisam ni primećivao da nema osvetljenje. Čim se obzorje vinulo nad Sunce, sala za ispitivanje postala je mračna kao one sobe koje Inkreator gradi ispod grana velikog drveća. Lica su se zamutila i ugasila kao sveće; jedino su još alzabove oči hvatale ostatke zamirućeg svetla i blistale kao dva komada crvenog žara.
     Čuo sam kako mornari šapću preplašeno između sebe, čuo sam i tihe uzdisaje noževa čija su sečiva izlazila iz dobro podmazanih kanija. Doviknuh im da nema razloga da se plaše, da su ti duhovi moji, a ne njihovi.
     Glas devojčice Severe dobaci, sa detinjastim prezirom: "Nismo mi duhovi!" Crvene oči se počeše približavati, uz novi škrgut užasnih kandži po kamenom podu. Svi ostali se na svojim mestima uzvrpoljiše: dvoranom je odjekivalo šuštanje njihove odeće.
     Potegoh, uzalud, svoje okove; onda počeh pipanjem tražiti klizeću alku, a istovremeno povikah Zeku da ne pokušava da zaustavi alzaboa bez nekog oružja.
     Guni dobaci (poznao sam taj glas): "Severijane, ona je samo dete."
     Odvratih: "Ona je mrtva! Zver govori kroz nju."
     "Ona jaše njemu na leđima. Evo ih tu, pored mene."
     Moji otupeli prsti nađoše alku, ali je ja ne otvorih, znajući iznenada sa punom sigurnošću da bih, ako se sad oslobodim i sakrijem među mornare, sigurno pao na ispitu.
     "Pravda!" povikah njima. "Pokušavao sam da postupam pravedno, vi znate da je to tako! Možete me mrzeti, ali možete li reći da sam vam naneo zlo bez razloga?"
     Jedna mračna prilika skoči. Čelik zasija poput alzabovih očiju. Skoči i Zek i ja začuh zveket tog oružja po kamenom podu.

19. TIŠINA

     U nastaloj zbrci u prvi mah nisam mogao odrediti ko me je oslobodio. Samo sam znao da je priskočilo dvoje, da su mi prišli sa dve strane i da su me, čim sam bio slobodan, dohvatili za ruke i hitro poveli oko Sedišta pravde i niz jedno uzano stepenište. Iza nas ostade silna galama: mornari su vikali i vrzmali se tamo-amo, a prolamali su se alzabovi urlici.
     Stepenište je bilo dugačko i strmo, ali izgrađeno u produžetku linije koja je vodila od krovnog otvora do tog mesta; zato se niz njega slivala slaba svetlost, poslednji treptaji sutonskog sjaja koji se, iako se Sunce Jesoda više nije moglo pojaviti do jutra, odražavao od nekoliko razasutih oblaka.
     Na dnu stupismo u tamu tako jaku da nisam ni shvatio da smo izvan zgrade sve dok ne osetih travu ispod nogu i vetar na obrazu.
     "Hvala vam", rekoh. "Ali ko ste?"
     Nekoliko koraka odatle Afeta odgovori: "To su moji prijatelji. Video si ih na čamcu koji te je preneo sa lađe ovde."
     Dok je to govorila, oni su me pustili. U iskušenju sam da napišem da su istog časa nestali, jer mi je tako izgledalo; ali ne verujem da se to desilo. Pre će biti da su otišli, bez ijedne reči, u noć.
     Afeta uvuče šaku u moju, kao što je i ranije učinila. "Obavezala sam se da ti pokažem čuda."
     Povukoh je dalje od te građevine. "Nisam spreman da gledam čuda. Ni tvoja, ni ma koje druge žene."
     Nasmejala se. Ništa kod žena nije češće lažno nego njihov smeh, zvuk sa čisto društvenom ulogom, poput podrigivanja autohtona na gozbi; ali meni se učinilo da u ovom smehu ima pravog veselja.
     "Ja mislim ono što kažem." Preznojavao sam se, prožet slabošću, zbog pretrpljenog straha, ali moja silna zbunjenost nije imala nikakve veze s time; a ako mi je išta bilo jasno (mada nisam siguran da jeste), onda je to bilo saznanje da ne želim da otpočinjem nekakvu površnu ljubavnu vezu.
     "Šetajmo se, onda - i to dalje od ovog mesta koje toliko želiš da napustiš - i pričajmo. Ovog popodneva imao si mnogo pitanja."
     "Sad nemam nijedno", rekoh. "Moram da razmišljam."
     "Pa, svi mi to moramo", reče ona slatko. "Sve vreme, ili gotovo sve vreme."
     Krenusmo jednom dugačkom, belom ulicom koja je imala, kao reka, meandre, tako da nizbrdica u njoj nikad nije bila strma. Vile od bledog kamena stajale su, kao aveti, duž nje. U većini je vladala tišina, ali iz nekih su dopirali zvuci veselja, zveckanje čaša, talasi muzike, pa i pljesak razigranih stopala; ali nijedan ljudski glas.
     Kad smo pored nekoliko vila prošli, rekoh: "Tvoj narod ne govori kao mi. Kad smo ulazili u salu za ispitivanje rekla si da vi ne govorite našim jezikom, a ni ja vašim. I da tvojim ne govori niko."
     "To sam rekla u prenosnom značenju", odgovori mi ona. "Imamo mi način opštenja. Vi ne koristite taj naš način, a ni mi vaš."
     "Ti hoćeš tkanjem neobičnosti da me upozoriš na nešto", rekoh, razmišljajući o sasvim drugim stvarima.
     "Ma, ne. Vi opštite pomoću zvuka, a mi pomoću tišine."
     "Pokretima, hoćeš reći."
     "Ne, nego tišinom. Ti u grkljanu stvaraš zvuk i oblikuješ ga dejstvom svojih nepca i usana. To činiš već tako dugo da, tako reći, više nisi ni svestan toga; ali kad si bio vrlo mlad, morao si tome da se učiš, kao i svako dete rođeno u tvojoj rasi. Mogli bismo to i mi učiniti ako bismo hteli. Slušaj!"
     Oslušnuo sam i čuo neko tiho grgoljenje koje kao da nije dopiralo od nje, nego iz okolnog vazduha; kao da je između nas stao neki nevidljivi mutavac koji se sad trudi da nešto grakne. "Šta to bi?" rekoh.
     "Aha, vidiš, ipak imaš pitanja. To što si čuo bio je moj glas. Mi tako ponekad zovemo druge ako smo povređeni ili nam je potrebna pomoć."
     "Ne razumem", rekoh. "A i ne želim razumeti. Moram biti sam sa svojim mislima."
     Mnoštvo vodoskoka bilo je oko tih palata i mnogobrojno drveće, drveće koje mi je izgledalo visoko, čudno i divno čak i u mraku. Vode vodoskoka nisu bile namirisane, kao u mnogim vodoskocima u Kući Apsoluta, ali je miris čistih voda jesodskih bio slađi od ijednog mirisa.
     Cveće je i ovde raslo; video sam ga i iz čamca, a tek mi je predstojalo da ga vidim ujutro. Većina cvetova sad je sklopila svoja srca i zaklonila ih senjacima sopstvenih latica; raskriljeni su bili samo cvetovi blede mesečeve puzavice, iako meseca nije bilo.
     Najzad se ulica završila kod prohladnog mora. Tu su bili privezani čamci ostrva Jesod, oni koje sam i iz vazduha, ranije, video. Bilo je tu mnogo sveta; muškarci i žene su odlazili do čamaca, vraćali se i šetali po obali. Poneki čamac se i otiskivao na mračnu, pljuskavu vodu; povremeno je pristizao i poneki novi, čija sam raznobojna jedra teško uspevao da vidim u mraku. Samo retko se pokazivalo poneko svetlo.
     Rekoh: "Jednom sam bio tako nerazuman da sam poverovao da je Tekla još živa. To je bio trik kojim su me hteli namamiti u rudnik čovekomajmuna. To je izvela Agija; a njenog brata videh noćas."
     "Ti ne shvataš šta se tebi desilo", reče mi Afeta. Zvučala je postiđeno. "Zato sam ovde - da ti objasnim. Ali neću ti objašnjavati dok ne budeš spreman, dok me sam ne pitaš."
     "A ako nikad ne pitam?"
     "U tom slučaju ja nikad neću objasniti. Ali možda bi bilo bolje ako bi znao, osobito ako jesi Novo Sunce."
     "Da li je Urt vama zaista toliko važan?"
     Odmahnula je glavom. "Onda, zašto traćite vreme na njega i na mene?"
     "Zato što nam je važna vaša rasa. Bilo bi daleko manje mukotrpno ako bismo je mogli uzeti u postupak celu, odjednom, ali vi ste rasejani na nekoliko desetina hiljada svetova, pa ne možemo."
     Ne rekoh ništa.
     "Svetovi su međusobno veoma udaljeni. Ako se jedan od naših brodova kreće od jednog sveta ka drugome brzinom svetlosti, putovanje potraje mnogo vekova. Ako brod krene brže, jedreći ukoso na vetrovima sunaca, vreme poteče unazad, tako da on stigne pre sopstvenoga polaska."
     "To mora biti veoma nepovoljno za vas", rekoh. Ukočeno sam gledao preko vode.
     "Za nas, ne za mene lično. Ako misliš da sam na neki način kraljica ili starateljka tvog Urta, odbaci tu misao. Nisam. Ali ipak, zamisli da želimo da igramo šah na tabli čija su polja splavovi u tom moru. Povlačimo poteze, ali dok mi to činimo, splavovi se njišu i uplovljavaju, tiho, u nove rasporede; da bismo činili poteze, moramo veslati sa jednog splava na drugi, a to traje toliko dugo."
     "Protiv koga igrate?" rekoh.
     "Protiv entropije."
     Osvrtoh se da je pogledam. "Kažu da tu igru svako uvek izgubi."
     "Znamo."
     "Da li je Tekla zaista živa? Živa izvan mene?"
     "Ovde? Da."
     "Ako bih je poveo na Urt, da li bi tamo bila živa?"
     "To neće biti dozvoljeno."
     "Onda neću pitati da li mogu ovde da ostanem sa njom. Na to pitanje si već odgovorila. Manje od jednog celog dana, sve u svemu; tako si rekla."
     "A da li bi ostao ovde s njom ako bi to bilo moguće?"
     O tome sam razmišljao jedan trenutak. "A Urt da ostavim da se smrzne u tami? Ne. Tekla nije bila dobra žena, ali..."
     "Po čijoj meri nije bila dobra?" upita Afeta. Sačekala je i, videvši da neću odgovoriti, nastavila: "Istinski pitam. Ti možda misliš da nema ničeg što je meni nepoznato, ali nije tako."
     "Po svojoj sopstvenoj. Nameravao sam reći da je ona - zapravo, da su svi uzvišeni, osim jednog vrlo malenog broja - osećali izvesnu odgovornost. Svojevremeno me je zaprepašćivala činjenica da ona, koja je dobila tako veliko obrazovanje, za njega tako malo mari. To je bilo u onim vremenima kad smo pričali u njenoj ćeliji. Mnogo kasnije, kad sam iza sebe imao već nekoliko godina autarhovanja, uvideo sam da je to bilo zato što je imala u vidu nešto bolje, nešto čemu se učila celog života. Jednu grubu etologiju; ali ne mogu se tačno izraziti."
     "Pokušaj, molim te. Rado bih čula."
     "Tekla bi do smrti branila svakog ko bi bio bez svoje volje, neizbežno, u zavisnosti od nje. Zato je Huna uhvatila Zeka za mene danas po podne. Huna je u meni videla nešto od Tekle, mada je sigurno znala da ja nisam stvarno Tekla."
     "A ipak, rekao si da Tekla nije bila dobra."
     "Daleko više treba za dobrotu. A to je i ona znala."
     Zastadoh u govoru, posmatrajući bele sevove koje su talasi stvarali u tami onostran čamaca; htedoh misli da priberem. "Pokušavam da kažem da sam od nje učio o toj - toj odgovornosti; zapravo, da je to nešto što sam prihvatio kad sam prihvatio i nju. Kad bih, sada, izdao Urt radi Tekle, bio bih gori, a ne bolji od nje. Ona želi da budem bolji, baš kao što i svako ko je zaljubljen želi da voljena osoba bude bolja od njega."
     "Nastavi", reče Afeta.
     "Teklu sam želeo zato što je bila toliko bolja od mene, i kao član društva i moralno, a ona je želela mene zato što sam bio toliko bolji od nje i od njenih prijatelja, samim tim što sam obavljao jedan potreban posao. Većina uzvišenih na Urtu to ne čini. Imaju znatnu vlast i glume da su važni; autarhu kažu da vladaju nad svojim kmetovima, a kmetovima kažu da vladaju Komonveltom. Ali, zapravo, ne rade ništa i u srcu znaju da je tako. Plaše se da svoju vlast upotrebe; ili se, bar, najbolji među njima plaše da je upotrebe zato što znaju da je ne mogu upotrebiti mudro."
     Nekoliko morskih ptica, blede boje, sa ogromnim očima i kljunovima nalik na mačeve, kružilo je iznad nas; posle nekog vremena videh kako jedna riba iskače. "O čemu sam pričao?" rekoh.
     "O razlozima zbog kojih ne možeš ostaviti svoj svet da se smrzne u mraku."
     Setih se, međutim, nečeg drugog. "Rekla si da ne govoriš mojim jezikom."
     "Mislim da sam rekla da ne govorim nijednim jezikom, jer mi i nemamo jezik. Pogledaj."
     Zinula je i okrenula usta nagore, ka meni, ali mrak je bio takav da nisam mogla videti da li me vara. "Onda, kako te čujem?" upitah. Shvativši šta želi, poljubih je i tim poljupcem se sasvim uverih da je to žena moje rase.
     "Znaš li našu priču?" upita dok smo se razdvajali.
     Ispričah joj ono što mi je akvastor Malrubius rekao jedne druge noći, na jednoj drugoj plaži; da su, u prethodnoj manvantari, ljudi tog ciklusa oblikovali, od drugih rasa, drugove za sebe i da su, kad je njihova Vaseljena uništena, pobegli ovamo, na Jesod; da i sad vladaju našim svemirom, preko hierodula, rase koju su sami stvorili.
     Kad sam završio, Afeta odmahnu glavom. "Ima još mnogo više da se sazna."
     Rekoh da nikad nisam ni pretpostavljao da nema, ali da je ovo, što sam upravo izgovorio, celo moje znanje. Dodao sam: "Rekla si da ste deca hierogramata. Ko su oni, a ko ste vi?"
     "Oni su ti o kojima si govorio, oni napravljeni da bi ličili na vas; napravila ih je jedna rasa koja je vašoj srodna. A što se nas tiče, mi smo ono što sam ti rekla da jesmo."
     Zaćutala je, te ja posle nekog vremena rekoh: "Nastavi."
     "Severijane, da li ti je poznato značenje te reči koju si upotrebio? Reči 'hierogramat'?"
     Rekoh joj da mi je neko rekao, jednom prilikom, da ona označava one koji beleže naređenja Inkreatorova.
     "Ta tvrdnja je tačna - ta jedna", reče ona. Opet zastade u govoru. "Možda mi osećamo i previše strahopoštovanja. Oni koje mi ne imenujemo, ti srodnici koje sam pomenula, još i sad bude u nama takva osećanja, mada od svih njihovih dela ostaju samo još hierogramati i ništa više. Kažeš da su želeli društvo. Kako je bilo moguće da oni oblikuju neke sadruge sebi, kad su sami neprestano odmicali ka sve većim visinama?"
     Priznadoh da to ne znam; pa, pošto se činilo da ona nije sklona da mi kaže nešto više, opisah ono krilato biće koje sam video među stranicama knjige Oca Inirea i zapitah da li je to bio hierogramat.
     Ona reče da je bio. "Ali neću više o njima govoriti. Pitao si o nama; mi smo njihove larve. Znaš li šta je larva?"
     "Pa, naravno", rekoh. "Maskirani duh."
     Afeta klimnu glavom. "Mi u sebi nosimo njihov duh i, kao što si rekao, moramo biti pod maskom sve dok ne stignemo do njihovog visokog stanja - mada to nije bukvalno maska, poput one koju hieroduli nose, nego je to sam naš telesni izgled, ova sličnost sa vašom rasom, zato što je to rasa koju su naši roditelji, hierogramati, odabrali kao onu za kojom će u početku ići. Ipak, mi nismo hierogramati, a nismo stvarno ni kao vi. Slušao si moj glas već dugo, autarše. Oslušni, umesto toga, ovaj svet, Jesod, i kaži mi šta čuješ, osim mojih reči, kad ti se obraćam. Slušaj! Šta čuješ?"
     Nisam razumeo. "Pa, ništa", rekoh. "Ali ti si žena koja pripada ljudskoj rasi."
     "Ne čuješ ništa zato što mi govorimo pomoću tišine, baš kao što vi govorite pomoću zvuka. Koje god zvuke nađemo, mi ih oblikujemo, poništavamo nepotrebne i iskazujemo svoje misli pomoću onih koji preostanu. Zato sam te dovela ovde, gde talasi uvek romore; zato i imamo toliko vodoskoka i toliko drveća kroz čije lišće šumi vetar sa našeg mora."
     Jedva sam je čuo. Uzdizalo se nešto ogromno i blistavo - mesec? Sunce? - nešto oblikom suludo, ali svetlošću natopljeno. Kao da se neko zlatno seme uzvinulo u atmosferu ovog neobičnog sveta, podignuto uz pomoć milijarde crnih niti. Naša lađa je to bila; a Sunce zvano Jesod, iako je obzorje bilo iznad njega, tuklo je po tom ogromnom koritu punom silinom, tako da od svetlosti, ka nama odbijene, kao da svanu novi dan.
     "Gledaj!" pozvah Afetu.
     "Gledaj! Gledaj!" uzvrati mi ona uzvikom, pokazujući prstom ka svojim ustima. Pogledao sam i video da je ono što sam, ljubeći je maločas, smatrao njenim jezikom, bila zapravo samo jedna grudvica tkiva koja je virila iz njenih nepca.

20. SVIJENA SOBA

     Ne mogu reći koliko dugo je taj brod visio na nebu. Sigurno manje od jedne smene vremena, ali činilo se da to nijedan dah nije potrajalo. Dok je bio tamo, ni za šta drugo nisam imao oči; šta je Afeta za to vreme radila, uopšte ne znam. Kad je brod otišao, nađoh je da sedi na jednoj steni blizu vode i gleda ka meni.
     "Toliko pitanja imam", rekoh. "Iz uma mi pobegoše kad videh Teklu ponovo, ali sad su opet tu; a neka od njih se i na nju odnose."
     Afeta reče: "Ali iscrpljen si."
     Na to klimnuh glavom.
     "Sutra se moraš suočiti sa Cadkilom, a sutra nije daleko. Naš mali svet vrti se brže nego tvoj; njegove noći i dani vama moraju izgledati kratki. Hoćeš li poći sa mnom?"
     "Sa zadovoljstvom, moja gospo."
     "Misliš da sam kraljica, ili nešto tako. Hoće li te zapanjiti saznanje da stanujem u samo jednoj sobi? Pogledaj tamo."
     Pogledao sam i video jednu kapiju, lučno nadsvođenu, skrivenu među drvećem, samo desetak koraka daleko od vode.
     "Ovde nema plime?" rekoh.
     "Nema. Znam šta ta reč znači zato što sam proučavala odlike tvog sveta - zato su i odabrali mene da dovedem ljudstvo sa broda i da kasnije razgovaram s tobom. A Jesod nema plimu zato što nema pratilaca."
     "Od početka si znala da sam ja autarh, zar ne? Ako si izučavala Urt, sigurno si znala. Okivanje Zeka bilo je samo lukavstvo."
     Nije odgovorila, čak ni kad smo stigli do tog tamnog luka. Bio je ugrađen u beli kameni zid i izgledao je kao grobnica; ali je vazduh unutra bio svež i sladak kao sav jesodski vazduh.
     "Moraš me voditi, moja gospo", rekoh. "Ništa ne vidim u ovom mraku."
     Tek što sam to rekao, pojavila se svetlost, nejasna, kao plamen koji se presijava sa zaprljanog srebra. Dopirala je iz Afete same, pulsirajući kao otkucavanje srca.
     Stajali smo u jednoj širokoj sobi; sa svih njenih zidova visile su draperije od muslina. Na sivom tepihu bilo je nekoliko fotelja i divana, mekano obloženih, raspoređenih bez ikakvog reda. Jednu po jednu draperiju neko cimnu ustranu; iza svake videh po jedno ćutljivo, sumorno muško lice; svaki od tih ljudi nas je po jedan tren gledao, a onda pustio da zavesa padne.
     "Dobro si čuvana, moja gospo", rekoh. "Ali od mene se nemaš čega bojati."
     Osmehnula se; bilo je neobično videti taj osmeh osvetljen sopstvenom svetlošću. "Zaklao bi ti mene u trenu ako bi to donelo spas tvom Urtu. Mi to oboje znamo. Zaklao bi, rekla bih, i samog sebe."
     "Da. Ili se bar nadam da bih."
     "Ali ovo nisu zaštitnici. Moja svetlost znači da sam spremna za parenje."
     "A ako ja nisam?"
     "Onda ću odabrati drugog dok ti spavaš. To, kao što si video, neće biti teško."
     Odgurnula je u stranu jednu zavesu i mi uđosmo u jedan široki hodnik koji se svijao nalevo. Tu su se nalazile fotelje razasute kao u prethodnoj prostoriji, ali i mnogi drugi predmeti, za mene jednako tajanstveni kao i mašine u Boldandersovom dvorcu, mada lepog izgleda, a ne strašnog. Afeta sede na jedan od divana.
     "Zar nas ovo ne vodi ka tvojoj odaji, moja gospo?"
     "Ova je moja. Zavojita je; mnoge naše sobe su takve, zato što mi volimo taj oblik. Ako kreneš zavojnicom, dospećeš do mesta gde se možeš oprati i neko vreme biti sam."
     "Hvala. Imaš li kakvu sveću koju bi mi mogla pozajmiti?"
     Ona odmahnu glavom, ali i reče da neće biti potpun mrak.
     Ostavih je i pođoh duž te spirale. Za mnom pođe i Afetina svetlost, sve slabija i slabija, ali ipak odsjaj je dolazio od povijenog zida. Kad sam stigao do kraja, koji nije bio daleko, jedan dašak vetra mi nagovesti da se odatle, pa sve do krova, pruža ono što bi Guni nazvala spirakulom - uspravni kanal za provetravanje. Kad su mi se oči privikle na mrak, sagledah to mesto kao krug slabije tame. Stao sam ispod tog otvora i video zvezdano nebo Jesoda.
     O tome sam razmišljao dok sam se olakšavao i prao, a kad sam se vratio Afeti, video sam da leži na jednom od divana; njena naga lepota nazirala se kroz tanki čaršav. Poljubih je i rekoh: "Zar nema i drugih svetova, moja gospo?"
     "Ima ih vrlo mnogo", promrmlja ona. Bila je raspustila tamnu kosu, koja je sad plovila oko njenog svetlećeg lica, tako da se činilo da je i sama Afeta jedna od avetinjskih zvezda obmotanih noćnom tamom.
     "Ovde. Na Jesodu. Mi na Urtu vidimo mirijadu sunaca, danju mutno, noću blistavo. Vaše nebo je danju prazno, a noću blistavije od našeg."
     "Kad nam zatreba, hierogramati će napraviti još svetova - lepih kao što je ovaj, ili lepših. I Sunca za njih, takođe, ako nam budu potrebna. Prema tome, ta mesta za nas već postoje. Vreme ovde teče kako mi poželimo, a mi njihovu svetlost volimo."
     "Vreme ne teče kako ja poželim." Sedoh na njen divan, ispružajući onu nogu koja me je bolela ispred sebe.
     "Još ne", reče ona. "Sakat si, autarše."
     "To si, valjda, i ranije primetila."
     "Jesam, ali tražim način da ti saopštim da će i za tebe vreme teći kao za nas. Sakat si sada, ali ako svom Urtu doneseš Novo Sunce, nećeš uvek sakat ostati."
     "Vi hierarhi ste magičari. Moćniji od onih koje sam ranije sretao, ali, ipak, magičari. Pričate o čudesima svakojakim i imate kletve koje možda stvarno razaraju, ali meni se čini da su vaše nagrade lažno zlato koje će se u ruci u prah pretvoriti."
     "Pogrešno nas shvataš", reče mi ona. "Iako znamo toliko mnogo više nego ti, naše zlato je pravo zlato, pribavljeno onako kako se pravo zlato pribavljati mora, često i po cenu naših života."
     "To znači da ste se u sopstvenom lavirintu izgubili, što i nije čudo. A ja sam nekada imao, bar na mahove, moć da lečim od takvih stvari." Ispričah joj o bolesnoj devojčici u blatnoj kolibi u Traksu, o ulanu na zelenom drumu i o Triskeleu; na kraju joj ispričah kako sam našao mrtvog stjuarda pred mojim vratima.
     "Ako pokušam to da razjasnim, hoćeš li imati na umu da ni ja, kao ni ti, ne znam sve tajne vašeg Brajaha, iako su one bile predmet mog izučavanja? Kraja im nema."
     "Razumem", rekoh. "Ali na brodu sam pomislio da smo, dolazeći ovamo, stigli i na kraj tog Brajaha."
     "Dobro si razumeo, ali ako čovek uđe u kuću na jedna vrata i na druga iziđe, to ne znači da je saznao sve tajne te kuće."
     Klimnuo sam glavom, gledajući kako se njena naga divota giba ispod tkanine i priželjkujući (ako hoću istinu da napišem) da se smanji silina njenog dejstva na mene.
     "Video si naše more. Jesi li primetio tamošnje talase? Šta bi kazao nekome ko bi tebi rekao da ne vidi talase, nego samo vodu?"
     "Rekao bih mu da sam naučio da se ne raspravljam sa budalama. Čovek treba samo da se osmehne i da se udalji."
     "Ono što vi nazivate vremenom načinjeno je od takvih talasa; opstojanja u materiji, kao što ovi talasi koje si video, postoje u vodi. Talasi marširaju ka plaži, ali ako ti baciš oblutak u vodu, novi talasi, stotinu puta ili hiljadu puta slabiji, krenuće ka pučini, a tamošnji, veliki talasi će to osetiti."
     "Razumem."
     "Tako i buduće stvari daju od sebe nagoveštaj u prošlosti. Dete koje će jednog dana biti mudro jeste mudro dete; a mnogi kojima sledi propast nose svoju zlu kob na licu, tako da oni koji makar malo mogu u budućnost zaviriti, to primete i odvrate pogled."
     "Zar ne predstoji svima nama propast?"
     "Ne. Ali to je druga tema. Ti bi mogao ovladati Novim Suncem. Ako se to desi, ti ćeš moći i da crpeš energiju iz njega; doduše, ono neće postojati ako ti - i taj tvoj Urt - ne pobeđujete ovde. Ali kao što je dečak nagoveštaj čoveka, neki delić te sposobnosti dospeo je, kroz hodnike vremena, do tebe. Ne mogu reći odakle si crpeo enegiju dok si bio na Urtu. Jednim delom iz samoga sebe, svakako. Ali nisi je mogao svu, pa čak ni njen veći deo, vući iz sebe, jer bi bio uništen. Možda si uzimao iz svog sveta, ili iz tamošnjeg starog Sunca. A lađa nije bila dovoljno blizu nijednome svetu, niti Suncu; zato si ti iz nje same povukao koliko god je bilo moguće. Malo je nedostajalo da je satreš. Ali ni ta količina nije bila dovoljna."
     "Zar Kandža Pomiritelja nije imala nikakvu silu?"
     "Daj da je vidim." Pružila je svetleću šaku ka meni.
     "Uništena je, davno, ascijanskim oružjima", rekoh.
     Nije mi odgovorila, samo je zurila u mene; prođe jedan otkucaj srca i ja razumeh da ona gleda ka mojim prsima, ka mestu gde sam, u kesici koju mi je Dorkas sašila, sad nosio onaj mali trn.
     Tamo pogledah i ja i videh svetlost - slabiju od njene, ali postojanu. Izvadih trn i njegovo zlatno zračenje zablista od zida do zida, a onda zamre. "Ovo je postalo Kandža", rekoh. "Ovakvu sam je video kad sam je izvadio između stena."
     Pružih joj Kandžu; ali Afeta više nije gledala u nju, nego u poluzaraslu ranu koja mi je od tog trna ostala. "Ona se natopila tvojom krvlju", reče, "a tvoja krv sadrži tvoje žive ćelije. Ne verujem da je Kandža bila bez sile. I ne čudim se što su je pelerinke toliko poštovale."
     Tada sam otišao od Afete, pipanjem našao put napolje, a kad sam se na plaži opet obreo, dugo sam šetao, odlazeći daleko i vraćajući se po pesku. Ali mislima koje su mi tamo dolazile nema mesta ovde.

     Kad sam se vratio, Afeta me je još čekala, a njeno srebro se gibalo molećivije nego ranije. "Možeš li?" upita, a ja joj rekoh da je vrlo lepa.
     "Ali možeš li?" upita ona opet.
     "Moramo prvo razgovarati. Bio bih izdajica svoga roda ako ti ne bih prvo postavio neka pitanja."
     "Pa, pitaj", šapnu ona. "Ali te upozoravam da ništa što budem kazala neće nimalo pomoći tvojoj rasi u predstojećem oprobavanju."
     "Pa, kako to govoriš? Koji zvuci postoje ovde?"
     "Moraš slušati moj glas", reče ona, "a ne moje reči. Šta čuješ?"
     Učinio sam tako i čuo svilasto klizanje čaršava, šapat naših tela, pljuskanje talasića i otkucaje mog srca.
     Sto pitanja htedoh da postavim i činilo mi se da bi svako od tih stotinu moglo dovesti do pojave Novog Sunca. Njene usne ovlaš dotakoše moje i sva pitanja nestadoše, prognana iz moje svesti kao da ih nikad nije ni bilo. Njene šake, usne, oči, dojke koje pritisnuh - sve čudesno; i jedan divan miris - parfem njene kose, možda. Činilo mi se da udišem beskrajnu noć...
     Ležeći na leđima, ušao sam u Jesod. Ili je možda tačnije reći da se Jesod sklopio oko mene. Tek tad sam shvatio da tamo nikad nisam bio. Milion miliona zvezda jurnuše iz mene, vodoskoci sunaca, tako da mi se na tren učinilo da znam kako se rađaju Vaseljene. Ludost, sve to.
     Ona odmah nestade, stvarnošću zamenjena, kao da je planula ona buktinja koja svojim šibanjem goni senke sve do kutova njihovih i sa senkama sve krilate tvorevine mašte. Nešto se rodilo između Jesoda i Brajaha kad sam se susreo sa Afetom na tom divanu u toj kružećoj sobi, nešto majušno, ali ipak ogromno, što je plamsalo kao komad žara dok ga mašice prinose jeziku.
     To nešto bio sam ja.

     Spavao sam; i pošto sam spavao bez ikakvih snova, nisam bio svestan da spavam.
     Kad sam se probudio, Afeta više nije bila tu. Sunce jesodsko probilo se kroz spirakulu na uzanom kraju zavojite odaje. Ta slaba svetlost stizala je do mene tako što su je usmeravali beli zidovi, tako da sam se probudio u zlatastom polumraku. Ustao sam i obukao se, razmišljajući gde bi Afeta mogla biti; ali dok sam navlačio čizme, ušla je sa poslužavnikom. Bilo mi je neprijatno da me tako velika gospa uslužuje; to joj i rekoh.
     "Nema sumnje da su te na tvom dvoru usluživale konkubine plemićkog roda, autarše."
     "Šta su one u poređenje s tobom?"
     Slegnula je ramenima. "Nisam velika gospa. Ili, ako jesam, to sam samo za tebe, samo danas. Naš status određuje se prema tome koliko smo blizu hierogramatima, a ja im nisam veoma blizu."
     Spustila je poslužavnik i sela pored njega. Na njemu su bili kolačići, bokal prohladne vode i šolje sa nekom tečnošću koja se pušila i koja je izgledala kao mleko, ali nije bila mleko.
     "Ne mogu verovati da si ti daleko od hierogramata, moja gospo."
     "Ne možeš, ali misliš da ste ti i tvoj Urt mnogo važni i zato zamišljaš da će ovo što ti govorim i što radimo uticati na njegovu sudbinu. A ništa od toga nije istinito. Ovo što mi radimo neće imati učinka, a ti i tvoj svet niste nikome važni."
     Čekao sam da ona još nešto kaže. Najzad je nastavila: "Osim meni", i zagrizla jedan kolačić.
     "Hvala ti, gospo."
     "A i to samo zato što si došao. Ja, htela-ne htela, osećam odbojnost i prema tebi i prema tvom Urtu; ali tebi je do njega toliko stalo."
     "Gospo moja..."
     "Znam, mislio si da te želim. Ali tek sad mi se dopadaš dovoljno da ti kažem da te ne želim. Junak si, autarše, a junaci su uvek čudovišta koja dolaze da nam daju vesti koje mi radije ne bismo čuli. Ti si, štaviše, posebno čudovišno čudovište. Reci mi, dok si prolazio kružnim hodnikom oko sale za ispitivanje, jesi li proučavao slike koje su tamo?"
     "Samo poneku", rekoh. "Bila je tamo ona ćelija u kojoj je Agija bila zatočena, primetio sam još jednu ili dve."
     "I, šta misliš, otkud te slike tamo?"
     Pojedoh i ja jedan kolačić, uzeh i gutljaj iz bliže šolje. "Pojma nemam, gospo. Ovde sam toliko čuda video, da sam prestao da se čudim ijednome osim Tekli."
     "Ali nisi mogao mnogo da pitaš o njoj - čak ni o njoj - noćas, jer si se plašio šta bih ja mogla reći ili učiniti. Iako si stotinu puta bio spreman da pitaš."
     "Da li bi imala više naklonosti za mene, gospo, da sam, ležući pored tebe, postavljao pitanja o jednoj staroj ljubavi? Tvoja je rasa odista čudnovata. Ali kad si, već, sama počela o njoj da raspravljaš, pričaj mi o njoj." Jedna kap tog belog napitka, koji sam progutao ne pokušavajući da osetim njegov ukus, pocurila je niz spoljašnju stranu šolje. Osvrnuo sam se tražeći nešto čime bih je mogao obrisati, ali ničeg takvog nije bilo.
     "Tresu ti se ruke."
     "Tačno, moja gospo." Spustio sam šolju, koja zazveketa o poslužavnik.
     "Jesi li je toliko voleo?"
     "Da, a i mrzeo, moja gospo. Ja sam i Tekla i čovek koji je Teklu voleo."
     "Onda ti neću ništa o njoj govoriti - šta bih ti mogla kazati? Možda će ti reći ona sama, posle predstavljanja."
     "Ako uspem, hoćeš reći."
     "Zar bi tebe tvoja Tekla kažnjavala za neuspeh?" upita Afeta; u moje srce uđe velika radost. "Ali jedi, a onda moramo poći. Rekoh ti noćas da su nama ovde kratki dani, a ti si prvi deo ovog dana već prespavao."
     Progutah kolačić i ispih šolju do dna. "Šta će biti sa Urtom", rekoh, "ako ne uspem?"
     Ustala je. "Cadkil je pravedan. Ne bi on doveo Urt u položaj gori od postojećeg, gori od onoga koji bi vladao da ti nisi došao."
     "To je budućnost leda", rekoh. "Ali ako uspem, doći će Novo Sunce." Kao da je u šolji bilo droge, imao sam utisak da stojim beskonačno daleko od samoga sebe, da posmatram sebe kao što čovek posmatra trunčicu i da čujem svoj glas kao što jastreb čuje cijukanje livadskog miša.
     Afeta je već odgurnula zavesu u stranu. Pođoh za njom iz te prostorije u stou, veliku dvoranu sa stubovima otvorenu napred. Kroz njen otvoreni luk blistalo je sveže more Jesoda, safir poprskan belom penom. "Hoće", reče ona. "A tvoj Urt će biti uništen."
     "Moja gospo..."
     "Dosta. Pođi sa mnom."
     "Znači, Purn je bio u pravu. Hteo je da me ubije, trebalo je da ga pustim." Avenija kojom smo krenuli bila je strmija od one niz koju smo sišli prethodne noći, vodila je pravo uz brdo, do Palate pravde, koja se dizala iznad nas kao oblak.
     "Nisi ga ti ni sprečio", reče Afeta.
     "Ranije, u lađi, moja gospo. Znači, i noćas je to, u mraku, bio on. I neko ga je, znači, zaustavio, inače bih ja bio mrtav. Ja se nisam mogao sam osloboditi."
     "Cadkil", reče ona.
     Iako su moje noge bile duže od njenih, morao sam pohitati da ne zaostanem. "A ti si rekla da on nije tu, moja gospo."
     "Nisam. Samo sam rekla da tog dana ne sedi na svom Sedištu pravde. Autarše, pogledaj oko sebe. Nije li ovo lep grad?"
     "Najlepši što ga ikad videh, moja gospo. Svakako je sto puta lepši od ma kog na Urtu."
     "Pamti ga; moguće je da ga nikad više nećeš videti. Tvoj svet mogao bi biti ovako lep ako biste to svi vi želeli."
     Peli smo se sve dok ne stadosmo pred ulaz Palate pravde. Zamišljao sam da će se tu tiskati gomile sveta, kao kod nas kad su javna suđenja, ali vrh brda bio je uvijen u jutarnju tišinu.
     Afeta se opet okrete i pokaza rukom ka moru. "Gledaj", reče opet. "Vidiš li ostrva?"
     Video sam ih. Bila su razasuta - u beskraj, činilo se - preko vode; tako sam ih i iz lađe video.
     "Znaš li šta je galaksija, autarše? Vrtlog sa neizbrojivo mnogo zvezda u sebi, udaljen od svih drugih takvih?"
     Klimnuh glavom.
     "Ovo ostrvo na kome stojimo sudija je svetovima tvoje galaksije. Svako ostrvo je sudija po jednoj galaksiji. Nadam se da će ti to saznanje pomoći, jer to je sva pomoć koju ti mogu dati. Ako me ne vidiš opet, pamti da ću ja, ipak, tebe videti."

21. CADKIL

     Prethodnog dana u prednjem delu Sale za ispitivanje sedeli su mornari. Prvo što primetih ulazeći opet u nju beše to da su promenili mesta. Sad su napred sedele neke prilike optočene tamom koja kao da je izvirala iz njih samih, a mornari su sedeli blizu vrata i duž zidova.
     Pogledah pored tih tamnih obličja, niz međusedišni prolaz, ka Cadkilovom Sedištu pravde, i videh Zeka. Sedeo je na tom tronu. Preko zidova od belog kamena, koji su se uzdizali s obe strane sedišta, širilo se nešto što je ličilo na tapiserije od najfinije tanke tkanine, sa šarama u obliku mnogobrojnih očiju, u veličanstvenim bojama. Tek kad se pokrenuše, uvideh da su mu to krila.
     Afeta me je privela podnožju stepeništa i ja sam od tog trenutka ostao nečuvan; stao sam, gledajući Zeka. Onda su prišla dvojica mornara. Dohvatila su me za mišice i povela do njega.
     Tu su me i ostavili, a ja sam pred njim stajao pognute glave. Ovog puta mi na um nije pao nikakav govor starog autarha; u mojoj glavi vladala je samo zbrka. Najzad promucah: "Zek, došao sam da molim za Urt."
     "Znam", reče on. "Dobro došao." Glas mu je bio dubok i čist, kao zvuk zlatne trube u daljini, tako da se setih jedne glupave pričice o Gavrilu, koji je na leđima nosio nebesku ratnu trubu, okačenu o dugu. Otud moje misli pređoše na Teklinu knjižicu, u kojoj sam to čitao; što me, opet, podseti na onu veoma veliku knjigu ukoričenu u štavljenu kožu sa mnogo paunskih boja koju mi je pokazao stari autarh kad sam ga pitao kojim putem se ide ka vrtu, i kad je on, pošto su mu pričali o meni, pretpostavio da sam stigao da ga zamenim i da ću odmah ići da molim za Urt.
     Tad mi je bilo jasno da sam Cadkila video još pre nego što sam pomogao Sideru i ostalima da ga uhvate kao "Zeka" i da ovaj muški oblik na Sedištu pravde nije nimalo istinitiji (ali ni manje istinit) od one krilate žene čiji me je pogled tada ošamutio; štaviše, da je sasvim moguće da oba ta oblika nisu nimalo istinitija od onog životinjskog oblika koji me je spasao kad je Purn pokušao da me ubije pred Zekovim kavezom.
     Pa rekoh: "Sire... Zek... Cadkile... moćni hierogramate... ne razumem."
     "Hoćeš li reći da ne razumeš mene? A zašto bi? Ne razumem ja ni sebe samog, Severijane, a ni tebe. Ipak, jesam kakav jesam, jer nas je tvoja rasa tako napravila pre apokatastaze. Nije li ti rečeno da su nas oblikovali po liku svome?"
     Pokušao sam da govorim, ali nisam uspeo. Najzad klimnuh glavom.
     "Oblik koji sada imaš bio je njihov prvi, takav su na sebi nosili kad su ponikli od zverinja. Sve se rase oblikovane vremenom menjaju. Jesi li toga svestan?"
     Prisetih se čovekomajmuna iz rudnika i rekoh: "Ali ne uvek nabolje."
     "Doista. Ali Hieroi su ovladali sopstvenim oblikovanjem, a onda, da bismo mi mogli krenuti za njima, i našim."
     "Sire..."
     "Pitaj. Tvoja poslednja proba se bliži, a pravedna neće moći da bude. Kakvu god nadoknadu štete budemo u mogućnosti da učinimo, učinićemo. Sada ili kasnije."
     Moje se srce na te reči zaledi; iza mene svi oni nepoznati koji su sedeli na klupama počeše šaputati, što sam čuo kao šumor lisja u šumama.
     Kad sam opet mogao govoriti, rekoh: "Gospodine, pitanje je glupo. Ali jednom sam čuo dve priče o menjačima oblika; u jednoj od njih jedan anđeo - a ja mislim da si ti, sire, takav anđeo - razderao je sebi prsa, otvorio ih i dao moć samopromene oblika jednom dvorišnom gusanu. Ovaj je to odmah iskoristio i postao brzi morski gusan zauvek. Noćas mi reče gospa Afeta da možda neću večno ići sakat. Sire, da li je njemu - da li je Melitu - bilo dato uputstvo da mi to ispriča?"
     Mali osmeh zaigra u uglovima Cadkilovih, ili Cadkilinih, usana; to me je podsetilo na način kako mi se Zek svojevremeno široko osmehivao. "Ko bi znao? Što se toga tiče, nisam ja uticao na njega. Moraš razumeti da se jedna istina, kad je poznata, štaviše kad je tokom mnogih eona poznata tako velikom mnoštvu, raširi i izmeni, dobijajući mnoštvo oblika. Ali ako tražiš da ti dam svoju sposobnost, to ne mogu. Kad bismo je mogli po volji prenositi, preneli bismo je svojoj deci. Njih si sreo, još su zatvorenici u onom obličju koje ti sad na sebi nosiš. Imaš li još koje pitanje pre nego što počnemo?"
     "Da, gospodine. Hiljadu. Ali ako mi je dopušteno samo jedno, zašto si došao na lađu onako?"
     "Hteo sam da te upoznam. Kad si bio dečak na svom svetu, zar nisi nikad povio kolena pred Pomiriteljem?"
     "Na dan Svete Katerine, sire."
     "A da li si verovao u njega? Svim svojim bićem verovao?"
     "Ne, sire." Imao sam utisak da ću za to neverovanje sad biti kažnjen; do dana današnjeg ne znam da li je taj utisak bio tačan ili pogrešan.
     "Pretpostavimo da jesi verovao. Zar nikad nisi upoznao osobu tvojih godina koja jeste verovala?"
     "Akolite, gospodine. Naime, bar se tako pričalo među nama koji smo bili šegrti mučiteljski."
     "Zar oni ne bi poželeli da se sa njim prošetaju ako bi im to bilo moguće? Da stanu uz njega kad se nađe u opasnosti? Da ga, možda, neguju kad je bolestan? Bio sam baš takav akolit, u jednom postanju sad iščezlom. I u njemu je Pomiritelj postojao, i Novo Sunce, mada ih nismo tim imenima zvali. Ali sad moramo o nečem drugom razgovarati, i to brzo. Imam mnogo dužnosti, a neke su i važnije od ove. Dozvoli da ti jasno kažem da smo te prevarili, Severijane. Došao si da se podvrgneš probi našoj, zato smo ti o njoj i govorili, čak smo ti rekli i da je ova građevina naša Palata pravde. Ništa od toga nije istina."
     Mogao sam samo da zurim u njega.
     "Ili, ako želiš da to drugačije kažemo, našu probu si već položio, a ona se sastojala u pregledanju one budućnosti koju ćeš ti stvoriti. Ti si Novo Sunce. Bićeš vraćen na svoj Urt, a Beli vodoskok će poći s tobom. Samrtne muke sveta koji poznaješ biće ponuđene Inkreatoru. A one će biti neopisive - tonuće kontinenti, kao što je i rečeno. Mnogo divnih stvari biće uništeno i sa njima glavnina tvog čovečanstva; ali tvoj dom biće iznova rođen."
     Iako mogu napisati i, eto, pišem, reči koje je on upotrebio, ne mogu preneti njegov ton, ne mogu ni nagovestiti sa kojim je to ubeđenjem govorio. Njegove misli kao da su stizale praćene grmljavinom; u mom umu tvorile su slike stvarnije od ma koje stvarnosti, tako da sam, zamišljajući da gledam propast kontinenata, čuo i rušenje velikih zgrada i osetio gorki miris morskog vetra.
     Gnevni žamor se uzdiže iza mene.
     "Gospodine", rekoh, "sećam se kako je ispitivan moj prethodnik." Osećao sam se kao u danima kad sam bio najmlađi među šegrtima.
     Cadkil klimnu glavom. "Bilo je potrebno da se ti toga sećaš; zbog toga je i podvrgnut probi."
     "I kastriran?" rekoh. U meni je drhtao stari autarh, osećao sam kako mi se ruke tresu.
     "Da. Inače bi jedno dete stajalo između tebe i prestola i tvoj Urt bi bio uništen zauvek. Izbor je bio smrt tog deteta. Zar bi bilo bolje da se ostvarilo ono prvo od ta dva?"
     Da progovorim nisam mogao, ali njegove tamne oči kao da su svrdlale u svako od onih srca koja su u meni kucala; najzad odmahnuh glavom.
     "Sad moram poći. Moj sin će se pobrinuti da budeš vraćen u Brajah i na tvoj Urt, koji će biti uništen čim narediš."
     Prateći njegov pogled koji se sa mene preneo na nešto drugo, okretoh se i videh u međusedišnom prolazu čoveka koji nas je doveo sa lađe. Mornare sam, iako su ustajali i izvlačili noževe, jedva primećivao. One osobe koje su, umesto mornara, zauzele najbliža mesta nisu više bile obavijene senkama. Na čelu mi iskočiše kapi znoja, kao što su iskočile kapi krvi onog dana kad sam prvi put video Cadkilin lik; okrenuh se da joj nešto viknem.
     Cadkil više nije bila tu.
     Sakat ili ne, jurnuo sam, hramljući najbrže što sam mogao, oko Sedišta pravde, tražeći ono stepenište kojim sam izveden prethodne večeri. Mislim da ću biti pošten prema sebi ako kažem da sam bežao ne toliko od mornara, koliko od lica onih drugih koje sam u dvorani video.
     U svakom slučaju, stepeništa nije bilo; samo sam glatki pod tamo našao, sačinjen od kamenih ploča, od kojih se jedna, svakako, mogla nekim skrivenim mehanizmom podizati.
     Sad još jedan takav mehanizam stupi u dejstvo. Cadkilov presto potonu, brzo i glatko, kao što kit koji je izronio da bi uživao na Suncu brzo utone natrag u Južno more, ledom zagušeno. U jednom trenutku to ogromno kameno sedište stajalo je između mene i najvećeg dela dvorane, u sledećem trenutku pod se sklapao nad naslonom njegovim, a čudesna bitka već je bila vidljiva u širokom prostoru ispred mene.
     Onaj hierarh koga je Cadkil nazvao svojim sinom ležao je na leđima, opružen, u međusedišnom prostoru. Preko njega su jurcali mornari čiji su noževi, mnogi okrvavljeni, sevali. Njihovim napadima prkosila je grupica od desetak ljudi, za koje mi se u prvi mah učini da su slabi kao deca - uistinu, među njima je bilo bar jedno dete - ali koji su junački odolevali; oni koji nisu imali oružje, borili su se goloruki. Pošto su mi bili okrenuti leđima, rekao sam sebi da ne znam ko je ko; ali to je bila laž.
     Iz ove grupice jurnu, sa urlikom koji odjeknu od zidova, alzabo zver. Mornari uzmakoše, a zver već sledećeg trena poče lomiti jednoga u svojim čeljustima. Videh Agiju i njen otrovan mač; i Agilusa, koji je mlatarao okrvavljenim avernom kao maljem; i Boldandersa, koji nije imao nikakvo oružje sve dok nije ščepao jednu mornarku i pomoću nje oborio drugu.
     I Dorkas videh, i Morvenu, i Sajriaku, i Kesdou. Tekla je već bila oborena, a krv, koja je u tankom mlazu curela iz njenog grla, pokušavao je krpom da zaustavi neki dronjavi šegrt. Gvazaht i Erblon su sekli svojim mačevima kao da su i sad u sedlu. Darija je imala u obe ruke po jednu vitu sablju i obema je sekla. Pia, koju su nekako opet okovali lancem, zadavi upravo tim svojim lancem jednog mornara.
     Jurnuo sam pored Merin i našao se između Guni i doktora Talosa, čije sečivo zasvetluca i obori jednog čoveka; taj se sruči meni pred noge. Jedan razbesneli mornar jurnu na mene; kunem se da sam to doživeo sa radošću, smatrajući da je to dobrodošla prilika da se naoružam. Dohvatio sam ga za zglavak ruke, slomio mu je i oteo nož, sve u jednom neprekinutom pokretu. Nisam imao vremena da se zapitam kako mi je to tako lako uspelo; onda videh da ga je Guni bila ubola nožem u vrat.
     Činilo se da je bitka prestala čim sam u nju ušao. Nekolicina mornara pobeže iz sale; dvadesetak ili tridesetak tela ležalo je na podu ili na klupama. Većina žena bila je mrtva, ali jednu ženu-mačku videh kako liže krv sa svojih zdepastih, kratkih prstiju. Stari Vinok se umorno naslanjao na jednu od sablji dimiskija kakve su robovi pelerinki imali.
     Doktor Talos je odsekao sa ogrtača tog mrtvog čoveka parče platna da bi time obrisao svoj mač izvučen iz trščanog štapa; a ja videh da je taj mrtvac majstor Aš.
     "Ali ko su ovi?" upita Guni.
     Odmahnuo sam glavom, obuzet osećanjem da to ni ja ne znam jasno. Doktor Talos je dohvati za šaku i usnama ovlaš dotače Gunine prste. "Dozvolite. Ja sam Talos, lekar, dramski pisac i impresario. Ja..."
     Nisam to dalje slušao. Do mene je došao, u skokovima, Triskele; njegova velika, labavo viseća njuška bila je umazana krvlju, a čitav zadnji deo njegovog tela treperio je od radosti. Za njim je stupao majstor Malrubius; u esnafskom ogrtaču, ali sa krznenom ivicom, izgledao je raskošno. Kad sam video majstora Malrubiusa, znao sam, a on je, videći me, znao da znam.
     Odjednom i on - i Triskele, dr Talos, mrtvi majstor Aš, Dorkas i ostali - počeše padati, pretvarajući se u srebrnaste krhotine ničega, baš kao što je on pao one noći na plaži pošto me je spasao iz umiruće džungle na severu. Pored leševa mornara i mornarki ostadosmo samo Guni i ja.
     To, međutim, nisu bili samo leševi. Jedan se pomače i zaječa. Pokušasmo mu previti rane na grudima (nastale od doktorovog uzanog sečiva, rekao bih) krpama iscepanim sa mrtvih, ali njemu je krv išla i na usta, penušajući. Posle nekog vremena dođoše hijerarsi sa lekovima i pravim zavojima i odnesoše ga.
     Sa njima je došla i gospa Afeta, ali je ostala s nama.
     "Rekla si da te više neću videti", podsetih je.
     "Rekla sam da je to moguće", ispravi me ona. "Da su stvari ovde drugačije ispale, ne bi me ni video."
     U tišini te dvorane smrti njen glas jedva da je dostizao jačinu šapata.

22. SILAZAK

     "Sigurno želiš da postaviš mnogo pitanja", šaptala je Afeta. "Idemo napolje, na trem, pa ću ti na sva odgovoriti."
     Odmahnuo sam glavom, jer sam kroz otvorena vrata čuo vodenu muziku kiše.
     Guni me dotače po ruci. "Da li nas neko uhodi?"
     "Ne", reče joj Afeta. "Ali iziđimo. Tamo bi trebalo da bude prijatno, a nas troje imamo još samo malo vremena."
     "Dovoljno te dobro razumem", rekoh joj. "Ostaću ovde. Možda će još neko među ovom gomilom mrtvih početi da ječi. To bi obezbedilo odgovarajući glas za tebe."
     Klimnula je glavom. "Da, obezbedilo bi." Ja sam, dotle, već seo na ono mesto gde je, prvog dana, Cadkil čučnuo; ona sede pokraj mene, nesumnjivo da bih je bolje čuo.
     Sledećeg trenutka sela je i Guni, obrisala sečivo bodeža o butinu i zavukla ga u korice. "Žao mi je", reče Guni.
     "Zbog čega? Što si se borila za mene? Ja te za to ne okrivljujem."
     "Žao mi je što se nisu borili drugi, nego su magični ljudi morali da te brane od nas. Od svih nas, osim mene. Ko su oni bili? Da li su tvojim zviždukom dozvani?"
     "Ne", rekoh.
     "Da", reče Afeta.
     "To su bili neki ljudi koje sam poznavao, ništa više. I neke žene koje sam voleo. Mnogi od njih su mrtvi... Tekla, Agilus, Kesdou... Možda su svi mrtvi, svi su sad možda duhovi, ali ja to ne znam."
     "Oni su nerođeni. Pa valjda znaš da vreme juri unazad kad ta lađa zaplovi brzo. To sam ti rekla ja lično. Oni su nerođeni, baš kao i ti."
     To je Afeta rekla meni; sad nastavi, obraćajući se Guni. "Kazala sam da ih je on dozvao, jer mi smo ih izvukli iz njegovog uma, tražeći one koji ga mrze, ili bar one koji imaju razloga da ga mrze. Onaj div koga si videla mogao je postati gospodar Komonvelta da ga Severijan nije porazio. Ona plavuša mu nikako nije mogla oprostiti što ju je vratio iz smrti."
     Rekoh: "Ne mogu te sprečiti da objašnjavaš sve to, ali objašnjavaj na nekom drugom mestu, ili me pusti da idem negde gde to neću morati da slušam."
     Afeta upita: "Nije te obradovalo?"
     "To što sam video sve njih ponovo i kako su prevarom navedeni da me brane? Nije. Zašto bi me obradovalo?"
     "Zato što nisu prevareni, kao što ni majstor Malrubius nije prevaren ni u jednoj od onih prilika kad si s njim imao susrete posle njegove smrti. Našli smo ih među tvojim uspomenama, a zatim smo im dopustili da sami sude. Svi u ovoj sali, svi sem tebe, videli su isto. Zar ti se nije učinilo čudno to što ja ovde jedva govorim?"
     Okrenuh se i zagledah se netremice u nju; osećao sam se kao da sam bio odsutan i da sam se vratio kad je ona već počela da govori o nečem sasvim drugom.
     "Naše sobe su uvek ispunjene zvucima vode i uzdisanjem vetra. Ova sala izgrađena je za tebe i tvoju rasu."
     Guni reče: "Pre no što si ti ušao, on - Zek - nam je prikazao da Urt ima dve budućnosti. Mogao bi umreti i roditi se ponovo. Ili bi mogao živeti još dugo, a onda umreti zauvek."
     "To sam znao još od detinjstva."
     Klimnula je glavom sama za sebe, a ja kao da na tren ugledah ono dete koje je nekad bila, a ne tu ženu u koju se pretvorila. "Ali mi nismo znali. Nismo." Njen pogled odluta sa mog lica i poče se prenositi s jednog mrtvaca na drugog. "U religiji, da, ali mornari za nju nikad mnogo ne mare."
     Nemajući šta bolje da kažem, rekoh: "Pa, valjda."
     "Moja majka je ozbiljno shvatala religiju, ali to je bilo kao da je u nekom uglu svog uma malo luda. Znaš šta hoću da kažem? Ja mislim da je kod nje to bilo posredi i ništa više."
     Okrenuh se Afeti i počeh: "Želeo bih da znam..."
     Ali Guni me dohvati za rame, šakom koja je bila, za ženu, krupna i jaka, i povuče me nazad sebi. "Mi smo mislili da se to još dugo neće desiti, da će biti tek dugo posle naše smrti."
     Afeta šapnu: "Kad potpišeš za tu lađu, ploviš od Početka do Kraja. To znaju svi mornari."
     "Ali nismo mislili o tome. Ne, dok nas vi niste naveli. On nas je naveo da to vidimo. Zek."
     "A ti si", rekoh, "znala da je to Zek?"
     Guni klimnu glavom. "Bila sam s njim kad su ga uhvatili. Inače, teško da bih mogla znati. A možda i bih. Promenio se prilično, pa sam već videla da nije ono za šta smo ga u početku smatrali. On je jedan... ne znam."
     Afeta šapnu: "Mogu li ti ja reći? On je odsjaj, on je podražavanje onoga što ćete vi biti."
     Zapitah: "Misliš, ako Novo Sunce dođe?"
     "Ne. Nego mislim da ono dolazi. I da je tvoje iskušavanje završeno. Poznato mi je koliko dugo si pod tom opsednutošću; mora biti da ti je teško da shvatiš da je stvarno gotovo. Uspeo si. Spasao si vašu budućnost."
     "A uspela si i ti", rekoh.
     Afeta klimnu glavom. "To sad razumeš."
     "A ja ne", reče Guni. "O čemu to vas dvoje?"
     "Zar ne uviđaš? Hierarsi i njihovi hieroduli - a i hierogramati - su se trudili da nas puste da postanemo ono što smo nekad bili. I što možemo biti. Zar nije tako, moja gospo? To je njihova pravda i čitav razlog njihovog postojanja. Oni nas vode kroz onaj bol kroz koji smo mi proveli njih. I..." Nisam mogao dovršiti tu misao. Te reči su se na mojim usnama pretvorile u gvožđe.
     Afeta reče: "Vi ćete nas opet nagnati da prođemo kroz ono kroz šta ste vi prošli. Mislim da si razumeo. Ali ti", nastavi ona, prenoseći pogled na Guni, "nisi razumela. Vaša rasa i naša rasa možda služe jedna drugoj samo kao mehanizmi za ponovnu proizvodnju. Žena si i zato kažeš da proizvodiš jajnu ćeliju da bi jednog dana na svetu postojala jedna nova žena. Ali tvoja jajna ćelija bi rekla da ona proizvodi tu ženu, da bi jednog dana na svetu postojala nova jajna ćelija. Nama je do uspeha Novog Sunca bilo isto toliko silno stalo koliko i njemu. I silnije, ako ćemo istinu reći. Spasavajući vašu rasu, on je spasao i našu; isto tako, mi smo spasli svoju buduću rasu spasavajući vašu sada."
     Afeta se opet okrete meni. "Rekla sam ti da si doneo nedobrodošle vesti. One su se sastojale u tome da smo mogli stvarno izgubiti onu igru o kojoj smo ti i ja razgovarali."
     "Tri pitanja imam, moja gospo", rekoh. "Dozvoli da ih postavim, pa ću krenuti, ako me pustite."
     Klimnula je glavom.
     "Kako je to Cadkil mogao reći da je moj ispit završen, kad su, posle toga, akvastori morali da se bore i da umiru da bi me spasli?"
     "Akvastori nisu izginuli", reče mi Afeta. "Oni žive u tebi. A što se Cadkila tiče, on je tako kazao zato što je to bila istina. Pregledao je budućnost i utvrdio da su veliki izgledi da ćeš ti doneti jedno novo sunce svom Urtu i na taj način spasti taj ogranak vaše rase, da bi od njega, kasnije, u vašoj brajatskoj Vaseljeni, mogla nastati naša rasa. Sve je zavisilo od tog pregleda; a kad se on završio, ishod je bio povoljan po tebe."
     Guni je prenosila pogled sa Afete na mene i nazad i kao da se spremala da nešto kaže; ipak, oćutala je.
     "Moje drugo pitanje: Cadkil je takođe rekao da suđenje meni ne može biti pošteno i da će on nadoknaditi štetu koliko bude mogućno. Ti si rekla da je on sklon da govori istinu. Da li je bilo neke razlike između 'suđenja' meni i 'ispitivanja' mene? Na koji način je bilo nepravedno?"
     Afetin glas kao da je bio samo uzdisaj. "Onima koji ne moraju da sude, ili koji, kad sude, ne moraju da streme ka pravdi, nije teško da se žale na nepravednost i da pričaju o nepristrasnosti. Kad neko mora zaista da sudi, kao što to Cadkil mora, on otkriva da ne može biti pravedan prema nekima, a da ne bude jednovremeno i nepravedan prema nekima drugima. Da bi bio pošten prema onima koji će na Urtu umreti, a naročito prema sirotinji i neznalicama koji nikada neće razumeti zarad čega ginu, pozvao je njihove zastupnike..."
     "Ti to misliš - nas!" uzviknu Guni.
     "Da, vas, osoblje lađe. A tebi je, autarše, za branioce odredio one koji su imali razloga da te mrze. To je bilo pravedno prema mornarima, ali nepravedno prema tebi."
     "Često se, u prošlosti, dešavalo da zaslužim kaznu, ali da je ne dobijem."
     Afeta klimnu glavom. "Zato su neki prizori koje si video, ili, bar, koje si mogao videti da si se potrudio da gledaš, dočarani u uskom prolazu koji, kao prsten, opasuje ovu salu. Neki su donosili sećanja na tvoje dužnosti. Svrha nekih drugih bila je da te podsete na to da si i ti, lično, često delio najsuroviju pravdu. Vidiš li, sada, zašto si odabran?"
     "Mučitelj, za spasavanje jednog sveta? Da."
     "Digni glavu i nemoj je rukama stezati. I ovako me ti i ova jadna žena jedva čujete. Postavio si ta tri pitanja koja si pomenuo. Imaš li još pitanja?"
     "Imam, mnogo. Dariju sam video, i Gvazahta, i Erblona. Zar su oni imali razloga da me mrze?"
     "Ne znam", šapnu Afeta. "Moraš Cadkila pitati, ili one koji su mu pomagali. Ili samog sebe."
     "Pretpostavljam da su imali. Da sam mogao, zauzeo bih Erblonovo mesto. Kao autarh, imao sam priliku da Gvazahta unapredim, ali to nisam učinio; a Dariju posle bitke uopšte nisam pokušao da nađem. Trebalo je uraditi tako mnogo drugih stvari - važnih stvari. Uviđam zašto si me nazvala čudovištem."
     Guni uzviknu: "Nisi ti, ona je čudovište!"
     Slegnuo sam ramenima: "Ipak, svi su se oni borili za Urt, a borila se i Guni. To je bilo divno."
     "Ne za onaj Urt koji ste znali", šapnu Afeta. "Nego za Novi Urt, koji mnogi neće nikada videti, osim kroz tvoje oči i oči drugih koji će te ljude pamtiti. Imaš li još pitanja?"
     Guni reče: "Imam ja jedno. Gde su moji drugari sa lađe? Oni koji su bekstvom spasli svoje živote?"
     Osećao sam da se ona njih stidi. Rekoh: "Vrlo je verovatno da su svojim bekstvom spasli i naše živote."
     "Biće vraćeni u lađu", reče joj Afeta.
     "A Severijan i ja?"
     Rekoh: "Oni će pokušati da nas ubiju tokom putovanja kući, Guni; a možda i neće. Ako pokušaju, moraćemo se pozabaviti njima."
     Afeta odmahnu glavom. "Bićete vraćeni, zaista, u lađu, ali na drugi način. Verujte mi, taj problem se neće pojaviti."
     Hijerarsi u tamnim odeždama siđoše međusedišnim prolazom, sa nosilima, i počeše skupljati mrtve. "Ovi će biti sahranjeni u zemljištu koje pripada ovoj zgradi", šapnu Afeta. "Jesmo li stigli do tvog poslednjeg pitanja, autarše?"
     "Blizu smo mu. Nego, pogledaj onamo. Među onim leševima je i telo jednog vašeg; to je Cadkilov sin."
     "I on će ovde ležati, sa onima koji su pali zajedno s njim."
     "Ali da li se to htelo? Da li je i njegov otac planirao da se to desi?"
     "Da on pogine? Nije. Ali jeste planirano da on rizikuje život. Kakvo bismo pravo imali mi da rizikujemo tvoj život i živote toliko drugih ako se ne bismo i sami izlagali riziku? Cadkil je na lađi rizikovao život sa tobom. A Venant ovde."
     "Znao je šta će biti?"
     "Ko, Cadkil ili Venant? Venant svakako nije znao šta će biti, ali je znao šta bi moglo biti; krenuo je da spasava našu rasu, baš kao što su i drugi kretali da spasavaju svoje rase. Za Cadkila ne mogu kazati."
     "Rekla si mi da svako od ovih ostrva sudi po jednoj galaksiji. Da li vam je ljudski rod - da li vam je Urt - ipak važan?"
     Afeta ustade, izglađujući nabore na svojoj beloj haljini. Njena lebdeća kosa, koja je meni izgledala natprirodno kad sam je prvi put video, sad mi je ostavljala utisak nečeg davno znanog; čvrsto sam verovao da sam takav tamni oreol već video na nekoj slici u onoj galeriji koja se ograničiti ne može - u Rudesindovoj; ali nisam mogao u sećanje dozvati podatak o kojoj je, tačno, slici reč. "Ovo je bilo naše bdenije uz mrtve", reče ona. "Oni sad idu, vreme je da pođemo i mi. Moguće je da će na tvom prastarom Urtu, nanovo rođenom, nastati hieroi. Ja i verujem da hoće. Ali ja sam samo jedna žena, i to ne na visokom položaju. Ono što sam rekla, rekla sam da ti ne bi umro očajavajući."
     Guni zausti da nešto kaže, ali joj Afeta pokretom ruke pokaza da ćuti i reče: "Sad, za mnom."
     Pošli smo za njom, ali samo korak-dva, do mesta gde je ranije bilo Cadkilovo Sedište pravde. "Severijane, uzmi je za ruku", reče mi ona, onda dohvati moju slobodnu ruku i Guninu.
     Kamena ploča na kojoj smo stajali potonu ispod nas. U trenu se pod Sale za ispitivanje sklopi iznad naših glava. Padali smo, ili je tako izgledalo, u ogromnu jamu ispunjenu drečavim žutim svetlom, jamu hiljadu puta širu od tog kamenog kvadrata. Zidovi jame bili su moćni mehanizmi od zelenih i srebrnastih metala, pred kojima su muškarci i žene lebdeli i hitro letucali tamo-amo kao rojevi muva; titanske skarabej-bube, plave i zlatne boje, pentrale su se po tim zidovima kao mravi.

23. LAĐA

     Dok smo padali, nisam mogao da govorim. Stiskao sam Guninu i Afetinu šaku, bojeći se ne da bi se one mogle izgubiti, nego da bih se ja mogao izgubiti; u mom umu nije ostalo mesta ni za jednu pomisao osim te.
     Najzad smo usporili, ili je, bar, izgledalo da se naš pad ne ubrzava. Prisetih se svojih skokova među katarkama, jer bezumna glad za materijom bila je i ovde, činilo se, ublažena. Videh svoj izraz olakšanja i na licu Guni, koja se okrenula da pita Afetu gde smo.
     "U našem svetu - ili u našoj lađi, ako više voliš taj naziv; lađa jeste, iako samo kruži oko našeg Sunca i nisu joj potrebna jedra."
     U jednom zidu te provalije otvorila su se vrata; imali smo, i dalje, osećaj da padamo, ali vrata su ostajala tačno u našoj visini. Afeta nas povuče tamo, u jedan mračni, uzani hodnik koji blagosiljah čim osetih čvrsti pod ispod svojih stopala. Guni uspe da kaže: "Mi na našoj lađi nemamo vodu po palubi."
     "A gde je imate?" upita Afeta rasejano. Tek tad primetih koliko je njen glas jači ovde, gde je bilo puno buke, puno zujanja nalik na pčele (kako sam dobro pamtio pčele!), puno dalekog klopotanja i škljocanja, kao da destrijeri galopiraju nekim daščanim drumom dok skakavci zvrje neviđeni u krošnjama drveća koje ovde, svakako, nije moglo uspevati.
     "Pa, unutra", reče Guni, "u rezervoarima."
     "Izaći na površinu takvog sveta, to mora biti grozno. Ovde, međutim, mi sa velikom radošću čekamo izlaske."
     Ka nama je dolazila, energičnim koracima, jedna žena koja je u znatnoj meri ličila na Afetu. Prevaljivala je put znatno brže nego što su je ti koraci mogli nositi, tako da je za tren projurila pored nas. Okrenuh se da za njom gledam; setio sam se, odjednom, načina na koji je zeleni čovek zamicao niz hodnike vremena. Kad je nestala sa vidika, rekoh: "A vi ne izlazite na površinu često, je li? Trebalo je to da pogodim; svi ste tako bledi."
     "Za nas je to nagrada koju zaslužimo dugim i napornim radom. Na vašem Urtu žene koje izgledaju kao ja ne moraju ništa da rade - tako sam, bar, čula."
     "Neke moraju", reče Guni.
     Hodnik se račvao jednom, pa još jednom. I mi smo, hodajući, odmicali ogromnom brzinom; meni se činilo da naš hodnik opisuje dugačku silaznu krivinu, u smeru suprotnom od kretanja kazaljke na časovniku. Afeta je ranije rekla da njen narod voli spiralu; moguće je da su voleli i heliks, navojnu liniju oko valjka namotanu.
     Baš kao što se talas naglo digne ispred pramca katarke koju oluja baca, digoše se, ispred nas, dvokrilna vrata potamnelo srebrne boje. Zaustavili smo se na način koji je nagoveštavao da se nikada nismo ni kretali brže od običnog hoda. Afeta mahnu rukom ka vratima, koja počeše ječati kao klijent; trebalo je da se otvore zaokretom unazad od nas, ali to su uspela tek kad ih gurnusmo i Afeta i ja.
     Guni diže pogled ka gornjoj gredi iznad tih vrata i reče tonom kao da čita nešto napisano tamo: "Nade nema za one koji ovde uđu." "Ne, ne", promrmlja Afeta. "Postoji sva nada." Zujanje i kloparanje ostadoše uza nas.
     Upitah: "Da li ću ovde biti naučen kako da dovedem Novo Sunce?"
     "Neće biti potrebno da te neko uči", reče mi ona. "To znanje je u tebi kao trudnoća; trudan si njime i rodićeš ga čim se Belom vodoskoku primakneš u dovoljnoj meri da toga postaneš svestan."
     Nasmejao bih se toj njenoj stilskoj figuri; ali prostor u koji smo ušli bio je potpuno prazan, da mi je sva volja da se zabavljam iščilela. Bila je to dvorana šira od Sale za ispitivanje, sa srebrnim zidovima koji su se u visini spajali, opisujući onu krivinu koju iscrtava kamen bačen u vazduh; ali bila je prazna, baš nikog i ničeg u njoj nije bilo osim nas, koji smo šaputali stojeći na ulazu.
     "Nade - nema", ponovi Guni i ja videh da je odveć uplašena da bi obraćala pažnju na Afetu i mene. Obgrlih je jednom rukom oko ramena (mada je taj gest primenjen na ženu visoku koliko i ja izgledao čudno) i pokušah da je tešim, razmišljajući bez prestanka, dok sam to činio, da bi ona uistinu bila glupa kad bi prihvatila takvo tešenje od čoveka koji, očigledno, ovde ne može da učini ništa više nego što može ona sama.
     Guni nastavi: "Imali smo mi jednu mornarku koja je imala običaj da to kaže. Večito se nadala da će ići kući, ali nijednom ne otplovismo natrag u ono vreme iz koga je došla; pričala je i pričala tako, a onda je umrla."
     Upitah Afetu kako se dogodilo da ja u sebi nosim to znanje, a to ne znam.
     "Dao ti ga je Cadkil dok si spavao."
     "Hoćeš li reći da je dolazio u tvoju odaju noćas?" Ovo mi je izletelo pre nego što sam shvatio da ću tim rečima naneti Guni bol. Osetih stezanje Guninih mišića; izmakla se iz mog zagrljaja.
     "Nije", reče mi Afeta. "Bilo je to, rekla bih, na lađi. Ne mogu ti tačan trenutak reći."
     Prisetih se kako se Zek naginjao nad mene u onom skrivenom kutku koji je Guni bila pronašla za nas - a to je Cadkil bio, pretvoren u divljaka, onakvog kakvi smo mi, njegovi uzori, nekad bili.
     "Hajdemo", reče Afeta. Povede nas napred. Pogrešan je bio moj utisak da u toj odaji nema ničega; jedan široki deo poda bio je crn. Neke trunčice srebra, koje su se oljuštile sa povijene tavanice, pale su baš tu, gda su bile najviše vidljive.
     "Oboje imate one ogrlice koje mornari nose?"
     Ne bez izvesnog zaprepašćenja, potražih rukom svoju ogrlicu i klimnuh glavom. Isto učini i Guni.
     "Stavite ih oko vrata. Uskoro ćete biti bez vazduha."
     Tek tad mi je bilo jasno šta je ta iskričava tama. Izvukao sam ogrlicu, pitajući se, priznaću, da li svaka od tih njenih povezanih prizama još deluje, stavio je sebi oko vrata i pošao napred da pogledam. Sa mnom pođe i moj ogrtač od vazduha, tako da nisam osetio nimalo vetra; videh, međutim, kako Gunina kosa leprša na oluji koju ja nisam mogao osetiti i pruža se ispred nje, što je prestalo tek kad je postavila svoju ogrlicu na mesto. Afetina kosa nije lepršala kao kosa onih žena koje su pripadnice ljudskog roda, nego sva zajedno, kao zastava.
     To crno - to je svemirska praznina bila; dok sam hodao ka njoj, uzdigla se kao da oseća moje prilaženje i postala, još pre nego što sam joj sasvim prišao, loptasta.
     Pokušah se zaustaviti.
     Već sledećeg trenutka uz mene je bila i Guni, koja se takođe borila da se zaustavi i koja me dohvati za ruku. Lopta je bila kao zid. U njenom središtu bila je naša lađa; izgledala je baš kao na onoj slici.
     Napisao sam te reči: "Pokušah se zaustaviti". Ali to je bilo teško, a ubrzo je opiranje postalo sasvim nemoguće. Možda je ta praznina sadržala neku silu privlačenja, kao svet. Možda je pritisak vazduha na statični omotač oko mene bio toliki da me je potiskivao napred.
     Ili je, možda, lađa delovala nekom silom na nas dvoje. Kad bih se usuđivao, napisao bih da me je vukla moja sudbina; međutim, nije mogla ista sudbina vući i Guni, mada je moguće da ju je njena, sasvim različita sudbina, vukla ka tom istom mestu. Jer, ako je u pitanju bio samo vetar, ili beslovesna glad materije za materijom, zašto nije i Afeta povučena s nama?
     Ostaviću tebi da te stvari objašnjavaš. Bio sam povučen, Guni takođe; videh je kako leti iza mene kroz prazninu. Prevrtala se i uvijala baš kao i čitava Vaseljena, a ja sam je video onako kako bi jedan list, prolećnom olujom zakovitlan, mogao videti neki drugi list. Negde iza nas, ili ispred, ili iznad ili ispod nas, bio je široki krug svetlosti, koja se vrtela, pomamno vrtela oko sopstvenog središta, bilo je to nešto kao Luna, ako se može zamisliti mesec sačinjen od najblistavije beline. Jedanput ili dvaput je Guni preletela, mlatarajući, preko tog kruga, a onda se izgubila u dijamantima ukrašenoj tami. (A jednom mi se učinilo - još i sad mi se tako čini kad tu mahnitu uspomenu prizovem - da sam video kako se, sa tog meseca, naginje Afetino lice.)
     Pri sledećem ludom kovitlaju videh da je Guni još tu, a da je izgubljena ta svetleća tačka beline koja nestade negde među milijardama zurećih sunaca. Guni je bila nedaleko od mene i ja videh kako okreće glavu da me pogleda.
     A nije ni lađa bila izgubljena; bila je, zapravo, već tako blizu da sam mogao videti ponekog mornara tu i tamo na jedrima. Možda smo još padali. Nesumnjivo smo leteli velikom brzinom, jer je i lađa, sigurno, već jurila od jednog sveta ka drugom. Ipak, sve te brzine bile su nevidljive, kao što vetar nestaje kad brzi ksebek poleti po vrhovima talasa, ispred bure, na okeanu Urta. Tako smo lenjo plutali, da bih, da nisam imao poverenja u Afetu i hijerarhe, brinuo da li ćemo ikad do lađe stići, ili ćemo se izgubiti zauvek u toj beskonačnoj noći.
     Nismo odlutali. Video nas je jedan mornar; gledali smo ga, onda, kako skače od jednog do drugog svog druga i svakome prilazi tako blizu da su im se ogrtači od vazduha mogli dotaći, a oni razgovarati.
     Onda jedan, koji je nekakav tovar nosio, dođe, uvežbanim skokovima, na jarbol najbliži nama, stade na njegovu najvišu poprečnu gredu, uze iz svog zavežljaja luk i jednu strelu, zateže luk i odape strelu ka nama; za strelom se vukla nedogledno dugačka nit ne deblja od konca.
     Strela je proletela između Guni i mene i videh da nema nade da je dohvatim; ali je Guni imala više sreće, a kad je dohvatila tu nit i kad ju je taj stameni mornar počeo vući ka lađi, Guni šibnu pomoću niti kao kočijaš bičem, tako da jedan dugački talas pođe, kao neko živo biće, od nje ka meni. Nit mi se, na taj način, u jednom trenutku dovoljno približila i ja je uhvatih.
     Nisam tu lađu voleo kad sam bio putnik i mornar na njoj, ali sada me je i sama pomisao na povratak na nju ispunjavala zadovoljstvom. Svesno sam znao, dok su me namotavanjem niti vukli ka toj katarki, da moj zadatak nije ni približno završen, da Novo Sunce neće doći ako ga ja ne dovedem i da ću, dovodeći ga, biti odgovoran i za celokupno razaranje koje će time nastati, a ne samo zaslužan za obnovu Urta. Sigurno na taj način oseća odgovornost svaki običan muškarac kad dovede sina na svet: zna da je odgovoran za porodiljske muke svoje žene i da bi mogao biti odgovoran i za njenu moguću smrt, pa se plaši, sa razlogom, da će mu svet na kraju izreći, sa milion jezika, osudu.
     Ipak, iako sam sve to znao, moje srce je mislilo da nije tako: mislilo je da sam ja, čovek koji je tako očajnički priželjkivao da uspe i koji je sve svoje sile usmerio ka uspehu, pretrpeo poraz; da će mi sada biti dozvoljeno da se vratim na Tron Feniksa, kao što sam to već jednom učinio u osobi moga prethodnika i da ću posle toga uživati u svoj onoj raskoši i vlasti koju taj presto daje, a ponajviše u onoj slasti deljenja pravde i nagrađivanja vrline, koja je konačno vladalačko zadovoljstvo. I da ću, imajući sve to, biti još i oslobođen, najzad, moje neutažive žeđi za telima žena, žeđi koja je donela toliko muka i meni i njima.
     Otud je moje srce bilo van sebe od radosti, pa sam sletao ka toj ogromnoj šumi katarki i jedara i ka tim kontinentima srebrnih jedara, kao ma koji mornar koji je preživeo brodolom i koji se sad pentra iz mora na neku cvetnu obalu, pomognut prijateljskim rukama koje ga izvlače; stojeći, sa Guni, najzad, na poprečnoj gredi, zagrlio sam tog mornara kao što bih Rohea ili Drotea zagrlio i cerio sam se pri tom, siguran sam, baš budalasto; počeh onda skakati nadole, zajedno sa njim i njegovim drugarima, ništa obazrivije nego oni, pokretima koji su bili slobodni kao da se središte mog silnog olakšanja nije nalazilo u mome srcu, nego u mojim rukama i nogama.
     Tek kad me je konačni skok doneo na palubu, otkrio sam da takve misli nisu puke metafore. Moja sakata noga, ona koja mi je zadala toliko bola pri doskoku sa katarki u ono vreme kad sam bacio olovni kofer sa beleškama o mom ranijem životu, sad me nije zabolela ni najmanje, nego je, čak, izgledalo da je jaka jednako kao i druga. Prevukao sam šakama od butine do kolena (tako da su Guni i mornari koji su se oko nas okupili pomislili da sam zadobio neku povredu) i otkrio da su mišići na njoj jednako obilni i čvrsti kao i na desnoj.
     Onda sam skočio od radosti i tim skokom ostavio i palubu i sve njih daleko dole, pa sam se prevrnuo desetak puta preko glave kao novčić kad ga kockar baca igrajući "pismo-glava". Ali na palubu sam se vratio otrežnjen, jer sam pri jednom od tih prevrtanja primetio jednu zvezdu od svih ostalih sjajniju.

24. KAPETAN

     Uskoro nas odvedoše dole. Istinu da kažem, bio sam i te kako radostan zbog toga. Teško je objasniti takva moja osećanja - toliko teško, da sam u iskušenju da tu temu sasvim izostavim. Ipak, mislim da bi moglo i lako biti, da si samo onako mlad kao što si nekad bio.
     Beba u kolevci u početku ne zna da postoji razlika između njenog tela i drveta kojim je okružena, ili krpa na kojima leži. Tačnije rečeno, bebi se čini da je i njeno telo jednako tuđe kao i sve ostalo. Ona otkrije nogicu i divi se činjenici da je tako čudnovata stvar - deo nje.
     Tako je i sa mnom bilo. Ugledao sam tu zvezdu i videći je znao sam - iako je bila silno udaljena - da je i ona deo mene, mada čudna kao i bebino stopalo, tajanstvena kao sopstvena genijalnost čoveku koji ju je pre nekoliko trenutaka otkrio. Ne želim time da kažem da se moja svest, ili bilo čija svest, nalazila u toj zvezdi; ili, bar, ne tada. Ipak, bio sam svestan svoga postojanja u dve tačke, kao čovek koji stoji do pojasa u moru, tako da su za njega i talasi i vetar podjednako nepotpuni, u jednakoj meri su nešto manje nego celina njegove okoline.
     Hodao sam, dakle, sa Guni i mornarima, vedar, dignute glave. Ali nisam govorio, a nisam se ni dosetio da skinem ogrlicu sve dok ne primetih da su Guni i mornari poskidali svoje.
     Kakav sam nalet žalosti doživeo tada! Onaj jesodski vazduh, na koji sam se za jedan dan privikao, napustio me je; a atmosfera urtovskoj slična - ali i različita i lošija od urtovske - jurnu da napuni moja pluća. Mora biti da je prva vatra zapaljena u nekom eonu sada nezamislivo udaljenom. Ja sam se, u tom trenutku, osetio onako kako se morao osećati neki od drevnih, pri kraju svog životnog veka, kad se više niko osim najstarijih nije sećao čistih vetrova iz davnih jutara. Pogledah Guni i videh da me ona gleda. Oboje smo znali osećanja onog drugog, iako o tome ni reč nismo rekli, ni tada, ni ikada.
     Koliko daleko smo zašli u lavirintske prolaze lađe, ne mogu reći. Zavio sam se u omotače svojih misli toliko da nisam brojao korake; činilo mi se da su vreme na toj lađi i vreme koje na Urtu postoji jedno vreme, iste vrste, ali da je na Jesodu teklo vreme neke druge vrste, opruženo do granice večnosti, ali ipak takvo da se završilo za tren oka. Razmišljajući o tome, i o zvezdi, i o stotinu daljih čuda, gazio sam tupo napred; nisam, zapravo, ni znao gde se nalazim, dok ne primetih da je većina mornara otišla i da su njihova mesta zauzeli hieroduli maskirani u ljude. Toliko daleko sam bio odlutao u himerična premišljanja, da sam se odmah počeo zabavljati nagađanjima da li su, možda, oni koje sam smatrao mornarima bili, od početka, maskirani hieroduli i da li je to Guni od početka znala; ali čim sam bacio svoj um natrag, do trenutka našeg malopređašnjeg doskoka na palubu, našao sam da to nije tako bilo, mada je sama pomisao bila zanimljiva. U našoj jadnoj brajatskoj Vaseljeni neobične pomisli retko kad bivaju istinite. Mornari su se, jednostavno, tiho izvukli, a da ja to nisam primetio; hieroduli - višeg rasta i svečanije obučeni - zauzeli su njihova mesta.
     Tek što sam počeo da ih proučavam, stadosmo pred jednim velikim vratima koja su, izgledom, podsećala na ona na Jesodu kroz koja smo Guni i ja, sa Afetom, prošli samo jednu smenu vremena pre toga. Ovim vratima, međutim, nije bilo potrebno moje rame, jer su se otvorila sama od sebe, lagano i masivno, otkrivajući dugi vidik mermernih lukova - svaki bar po stotinu lakata visok - po kojima je plesala svetlost kakva nikad nije viđena ni na jednom svetu što kruži oko neke zvezde: bila je to svetlost naizmenično srebrna, zlatna i berilinska, a sevala je kao da sam vazduh sadrži bogatstva rasprsnuta u krhotine.
     Guni i preostala nekolicina mornara ustuknuše uplašeno pred svim tim, tako da su ih hieroduli morali uterivati unutra, naređenjima, pa čak i udarcima; ja sam, međutim, zakoračio sasvim slobodno, verujući da, posle tolikih godina na Feniksovom prestolu, prepoznajem pompu i čudesa kojima mi, vladari, zadivljujemo siromahe i neznalice.
     Vrata se iza nas sklopiše sa treskom. Privukao sam Guni sebi i počeo je ubeđivati, najveštije što sam mogao, da se nema čega bojati, ili da, bar, po mom mišljenju nema razloga ili nema mnogo razloga da se ičeg boji i da ću učiniti sve što je u mojoj moći da je zaštitim ako se neka opasnost pojavi. Čuvši ovo, jedan od preostalih mornara (bio je to onaj koji nam je dobacio nit) reče: "Većina onih koji dođu ovde ne vrate se. Ovo su kapetanicine prostorije."
     On nije izgledao osobito uplašen. Rekoh mu to.
     "Ja idem sa plimom. Čovek treba da ima na umu da većina ljudi ovde dođe da dobije kaznu. Desilo se nekoliko puta da je ona nekome dala i pohvalu ovde, a ne pred njegovim drugarima. Više hrabrosti ima onaj ko nema šta da krije nego onaj ko se natreska prepečenog vina. Videćeš da je tako, jer taj može da ide sa plimom."
     "Dobra ti je ta filozofija", rekoh.
     "Jedino nju i znam, pa mi je lako da je se držim."
     "Ja sam Severijan." Pružih mu ruku.
     "Grimkeld."
     Imam krupne šake, ali ova šaka koja sad steže moju bejaše veća, a i tvrda kao drvo. U jednom trenutku snage su nam bile izjednačene.
     Dok smo išli, zvuk naših koraka postepeno je prerastao u svečanu muziku, kojoj su se pridruživali neki instrumenti, ali ne trube, ni ofikleide, ni ma koji meni poznati. U trenutku kad se naše šake razdvojiše, ta čudna muzika dostiže vrhunac; zlatni glasovi neviđenih grla dozivali su se svuda oko nas.
     U trenu nastupi tišina. Pojavila se krilata prilika jedne gigantkinje, nenadano kao senka ptice; u visine se uzdizala kao zeleni borovi nekropolisa.
     Svi se hieroduli odmah počeše klanjati; Guni i ja tren kasnije. Mornari koji su sa nama došli takođe su iskazali svoje poštovanje tako što su skinuli kape, pognuli glave i prinosili zglavkove prstiju čelu, ili se klanjali kao i mi, ali sa manje skladnosti, a više poniznosti.
     Ako je Grimkelda sopstvena filozofija štitila od straha, mene je štitilo moje pamćenje. Već sam došao do čvrstog uverenja da je Cadkil bio kapetan ove lađe prilikom mog prvog putovanja njome; a na Jesodu sam naučio da se Cadkila ne plašim. Ali u tom trenutku pogledah ga u oči i videh one oči kojima su njena krila bila ukrašena i razumeh da sam budala.
     "Među vama je jedan od velikih", reče ona, glasom koji je nalikovao na svirku stotinu citri, ili na predenje smilodona, mačke koja, kod nas, ubija bikove kao vuk ovce. "Nek stupi napred."
     Nikada u svim mojim životima nisam ništa od toga teže učiniti morao, ali pođoh ispred svih, kao što je zatražila. Uzela me je u dlanove i podigla kao što bi neka žena podigla kučence. Njen dah bio je vetar Jesoda, onaj isti za koji sam mislio da ga nikad više osetiti neću.
     "Odakle je toliko sile došlo?" Samo šapat je to bio, ali meni se činilo da od takvog šapata mora uzdrhtati cela lađa.
     "Od tebe, Cadkilo", rekoh. "Tvoj sam rob bio u jednom drugom vremenu."
     "Ispričaj mi."
     Pokušao sam da pričam i otkrio sam da se desila, ne znam kako, jedna promena: sad je svaka moja reč nosila težinu kao deset hiljada reči; na primer, čim sam rekao "Urt", sa tom rečju su došli i kontinenti, i mora, i ostrva, i nebesa indigo boje prožeta slavom starog Sunca koje vlada, okruženo svojim obručem zvezda. Posle stotinu takvih reči, ona je znala više naše istorije nego što sam ja, do tada, znao da znam; a ja sam već stigao do trenutka kad smo se Otac Inire i ja zagrlili i kad sam se opruženom stazom popeo u hierodulski brod, onaj koji će me odvesti do ove lađe, hierogramatske, Cadkiline, mada to tad nisam znao. Još sto reči i u vazduhu između nas blistalo je sve ono što mi se na lađi i na Jesodu desilo.
     "Iskušenja si prolazio", reče mi ona. "Ako želiš, mogu ti dati nešto od čega ćeš ih sva zaboraviti. Ti ćeš, i tad, ali samo instinktom, dovesti jedno mlado Sunce svome svetu."
     "Zaboravljati ne želim, Cadkilo. Prečesto sam se hvalisao da ne zaboravljam ništa, a osim toga zaboravljanje mi izgleda - iako mi se jednom ili dvaput desilo - kao neka vrsta smrti."
     "Radije kaži da je smrt prisećanje. Ali čak i smrt može biti milosrdna, kao što si na jezeru saznao. Da li bi radije da te stavim na pod?"
     "Tvoj sam rob, kao što rekoh. Tvoja volja je moja."
     "A kad bi bila moja volja da te ispustim?"
     "Onda bi tvoj rob i dalje pokušavao da živi da bi i Urt živeo."
     Osmehnula se i otvorila šake. "Već si zaboravio kako je bezazlen pad ovde."
     Uistinu jesam; štaviše, osetih, na trenutak, strah; ali pad iz kreveta na Urtu bio bi ozbiljniji. Doskočio sam na pod Cadkilinog stana lako kao vilina kosica.
     Ipak, trebalo mi je još trenutak-dva da saberem svoje misli dovoljno da bih primetio da su svi ostali otišli i da stojim sam. Cadkil, sigurno videći moj pogled, reče: "Kazala sam im da se udalje. Čovek koji te je spasao biće nagrađen, kao i žena koja se borila za tebe u vreme kad su ostali hteli da te ubiju. Ali nije verovatno da ćeš ikoga od njih videti opet."
     Pružila je desnu ruku ka meni i vrhovima prstiju dotakla pod ispred mene. "Poželjno je", reče ona, "da moja posada zamišlja da sam velika i da nema ni predstavu koliko često se krećem među njima. Ali ti o meni znaš previše da bi bio na taj način zavaran, a i zaslužan si previše da bi bio na bilo koji način zavaravan. Sad bi bilo pogodnije da smo slične veličine."
     Poslednje reči jedva da sam čuo. Dešavalo se nešto tako zaprepašćujuće, da je sva moja pažnja bila time obuzeta. Najviši od zglavkova njenog kažiprsta postepeno se oblikovao u jedno lice: Cadkilino. Nokat se podelio, i još jednom podelio, a za njim i prvi i drugi zglavak, tako da od najnižeg zglavka postadoše njena kolena. Taj prst zakorači, udaljujući se od šake, i ispruži sopstvene ruke i noge i krila ukrašena šarama u vidu očiju; a gigantkinja iza toga iščeze kao plamen sveće ugašen naglim duvanjem.
     "Odvešću te u tvoju luksuznu kabinu", reče Cadkil. Nije bila visoka koliko ja.
     Htedoh kleknuti, ali me ona podiže.
     "Hodi. Umoran si - više nego što znaš; a nije ni čudo. Tamo te čeka dobra postelja. Hrana će ti biti doneta kad god poželiš."
     Uspeo sam da kažem: "Ali ako te vide..."
     "Neće nas niko videti. Ovde postoje prolazi kojima idem samo ja."
     Još dok je to govorila, od zida se lučno odmače, ka nama, jedan pilaster. Cadkil me povede kroz nastali otvor, senovitim hodnikom. Tad se setih da mi je Afeta rekla da njen narod može da vidi u takvoj tami; ali Cadkil nije odavala svetlost kao Afeta, a ja nisam bio tako nerazuman da pomišljam da ćemo deliti postelju koju je pomenula. Posle hodanja koje je izgledalo dugo, došla je zora - brežuljci počeše padati pod staro Sunce - pa se javi utisak da uopšte nismo u hodniku. Svež vetar poče pomerati travu. Pri sve jačoj svetlosti sa neba videh jednu tamnu kutiju položenu u tlo ispred nas. "Ovo je tvoja kabina", reče mi Cadkil. "Dobro pazi. Moramo zakoračiti nadole u nju."
     To smo i učinili i sišli na nešto meko. Načinili smo još jedan korak nadole i tek trećim dospeli na pod. Svetlost ispuni tu prostoriju, koja je bila mnogo veća od moje nekadašnje luksuzne kabine i koja je imala neobičan oblik. Ona jutarnja livada kojom smo došli ovde bila je samo slika na zidu iza nas, a stepenici kojima smo sišli bili su samo naslon i sedište jedne dugačke sofe. Priđoh slici i pokušah da gurnem ruku kroz nju, ali naiđoh samo na čvrst otpor.
     "Imamo mi ovakve stvari u Kući Apsoluta", rekoh. "Vidim gde je Otac Inire našao model po kome je radio, mada mi ovo ne pravimo tako vešto."
     "Ako se popneš sa punim pouzdanjem na to sedište, proći ćeš", reče mi Cadkil. "Pritiskom noge na naslon počinje privid. Sad moram da idem, a ti se moraš odmarati."
     "Čekaj", rekoh. "Neću moći da zaspim ako mi ne kažeš..."
     "Da?"
     "Nemam reči. Bila si Cadkilin prst. A sad si Cadkil."
     "Poznata ti je naša moć menjanja oblika; tvoje mlađe ja srelo me je u budućnosti, kao što si mi i sam rekao pre nekoliko trenutaka. Ćelije naših tela premeštaju se; na vašem Urtu tu sposobnost imaju pojedina bića koja možeš protisnuti kroz žičanu mrežu i koja se, posle toga, opet sastave u celinu. Šta me, dakle, sprečava da stvaram sićušne oblike i sužavam spoj sa sobom sve dok se ne prekine? Takav sam delić; kad se budemo ponovo ujedinili, moje veće ja znaće sve što sam ja saznala."
     "Tvoje veliko ja me je držalo u šakama, a onda je nestalo kao san."
     "Vi ste rasa piona", reče mi Cadkil. "Krećete se samo napred, osim ako vas mi ne pomaknemo nazad na početni položaj da bismo počeli igru iz početka. Ali nisu sve prilike na tabli pioni."

25. PASIJA I PASAŽ

     Čudno je delovanje iscrpljenosti na um. Kad sam ostao sam u svojim odajama, samo na jedno sam mogao misliti: na to da ispred mojih vrata sad verovatno nema straže. Tokom čitavog mog autarhovanja ispred vrata sam uvek imao neke čuvare, obično pretorijance. Pođoh iz sobe u sobu tragajući za izlaznim vratima, prosto da bih se uverio da ih nema. A kad ih nađoh i najzad otvorih, neke okrutne poluljudske prilike sa nagrđenim šlemovima na glavama naglo zauzeše stav "mirno".
     Zatvorio sam ta vrata, pitajući se da li im je dat zadatak da sprečavaju drugima ulazak, ili meni izlazak; onda sam straćio još nekoliko trenutaka tražeći neki način da ugasim svetlo. Bio sam, međutim, odveć iscrpljen da se time dugo bavim. Pobacao sam odeću sa sebe na pod i opružio se preko širokog kreveta. Kad su mi misli zaplutale prema onom maglenom stanju koje nazivamo sanjanje, svetlost je oslabila i ugasila se.
     Kao da sam čuo korake; dugo prođe u mom upinjanju da se dignem u sedeći položaj. San me je pritiskao na madrac i držao me pouzdano kao najjača droga. Najzad hodačica sede pokraj mene i skloni kosu s mog čela. Udišući njen miris, privukoh je sebi.
     Kovrdže su me ovlašno dirale po obrazu dok su se naše usne sastajale.

     Kad se probudih, znadoh da sam bio sa Teklom. Iako ni reč nije rekla, iako nisam ugledao njeno lice, u mom umu nikakvog dvoumljenja nije bilo. Čudno, nemoguće, divno, govorio sam sebi; ipak, bilo je istinito. Niko ni u ovoj Vaseljeni, ni u ma kojoj, nije mogao da me vara tako dugo, kroz tolike bliskosti. A pojavljivanje Tekle nije bilo sasvim nemoguće. Cadkilina deca - deca? Samo bebe. Ona ih je držala u jaslicama na Jesodu i sad su vratila i Teklu i one druge radi borbe sa mornarima. Onda, svakako, nije bilo nemoguće da Cadkil lično dovede Teklu.
     Skočio sam iz kreveta; onda sam se okrenuo da vidim da li je ostao neki trag, možda vlas kose ili zgnječeni cvet na jastuku. Ja bih u tom slučaju (rekoh sebi) zauvek čuvao takvu uspomenu kao najveće blago. Prekrivač kreveta, načinjen od nekog meni nepoznatog krzna, bio je glatko raširen. Pored udubljenja načinjenog mojim telom nije se videlo nikakvo drugo.
     Negde u onom mukotrpnom pisaniju, koje sam sačinio u klerestorijumu Kuće Apsoluta i koje ću u ovoj lađi tek ponoviti u neko neznano doba u onoj budućnosti koja je meni postala prošlost, rekao sam da će čitalac sigurno pomisliti da sam često bio usamljen, ali da sam se retko kad usamljen osetio. Radi poštenja prema tebi, dakle, ako se ikad dogodi da naiđeš i na ovaj spis, želeo bih reći da se tad jesam osetio usamljen, da sam, štaviše, tad shvatio da jesam sam, bez obzira na to što sam bio, kao što je stari autarh naučio svoje pratilje da ga zovu, "legija".
     Ja sam i bio taj moj prethodnik i kao takav bio sam sam; i njegovi prethodnici su postali ja, ali je svaki ostao jednako usamljen; tako i mora biti sve dok bolja vremena - ili, pre bih rekao, bolji ljudi - ne stignu na Urt. Bio sam i Tekla, Tekla koja je mislila na svoju majku i sestru koje više nikada neće videti i na onog mladog mučitelja koji je plakao za njom kad ona više nije imala nijednu suzu za sebe. Ponajviše od svega bio sam Severijan, grozno usamljen; upoznao sam onakvu usamljenost kakvu doživi čovek na nekoj napuštenoj, onesposobljenoj lađi kad sanja o prijateljima i, budeći se, vidi da je podjednako sam kao i uvek, i onda, možda, iziđe na palubu da zuri u nastanjene zvezde i u pocepana jedra koja njega neće nikad odneti ni do jedne od njih.
     Taj me je strah čvrsto držao, iako sam nastojao da ga oteram smehom. Bio sam sam u tom velikom stanu koji je Cadkil nazvao mojom luksuznom kabinom. Nikog nisam čuo; pa se činilo moguće, kao što sve sulude stvari s kojima smo združeni snom izgledaju moguće u trenu našeg ponovnog spajanja s javom, da i ne postoji niko koga bih čuo, da je Cadkil, iz svojih nedokučivih razloga, ispraznio lađu dok sam spavao.
     Okupao sam se u balnearijumu i ostrugao lice koje me je gledalo iz ogledala i uznemiravalo time što je bilo bez ikakvih ožiljaka; pri tom sam osluškivao, očekujući kakav glas ili korak. Odeća mi je bila pocepana i toliko prljava da sam oklevao da je ponovo stavim na sebe. U ormanima je bilo odeće mnogih boja i vrsta, ali, činilo mi se, naročito onih vrsta koje se mogu lako prilagoditi da ih nose i muškarci i žene, i krupnog i sitnog rasta; sve je to bilo od najskupocenijih materijala. Odabrao sam par labavih, tamnih pantalona vezanih oko pojasa trakom rđastocrvene boje, tuniku otvorenu oko vrata i snabdevenu velikim džepovima i ogrtač onog esnafa u kome sam, još i sad, zvanično, majstor, ogrtač od pravog pravcatog fuligina, ali iznutra obložen višebojnim brokatom. Tako uređen, iskoračio sam najzad iz svojih izlaznih vrata, a moji čudovišni ostijariji spremno su mi salutirali.
     Nisam, dakle, ostao napušten, a taj strah je, uostalom, bio pretežnim delom iščezao dok sam se oblačio; ipak, pešačeći velikim, praznim hodnikom koji se ispred mog stana nalazio, nisam prestajao o tome da razmišljam; od sanjane Tekle, koja me je usrećila i ostavila, misli pređoše na Dorkas, i Agiju, i Valeriju, najzad i na Guni, koju sam tako rado prihvatio kao ljubavnicu kad mi je mogla biti korisna i kad nisam imao drugu, ali od koje sam rastanak dopustio bez ijedne reči protivljenja čim mi je Cadkil rekao da je poslao mornare da iziđu iz svojih odaja.
     Celoga svog veka bio sam i odveć spreman da napuštam žene kojima je trebalo da budem privržen - Teklu, naravno, kojoj sam priskočio u pomoć tek kad je bilo prekasno i kad sam jedino mogao olakšati njenu smrt; posle Tekle Dorkas, Piu i Dariju, najposle i Valeriju. Na ovoj ogromnoj lađi činilo se da ću odbaciti još jednu i odlučih da to ne učinim, nego da potražim i nađem Guni, ma gde bila, i da je dovedem u moj stan, da bi tu i ostala sve dok ne stignemo na Urt, gde bi se ona mogla vratiti, ako bi želela, svom ribarskom selu i svom narodu.
     Sa tom odlukom odmicao sam snažnim koracima, a moja odnedavno oporavljena noga omogućavala mi je da hodam bar onoliko brzo, ako ne i brže, kao onda kad sam krenuo zidanom obalom pokraj reke Đola; ali moje misli nisu bile samo o Guni. Bio sam svestan i potrebe da pamtim svoju okolinu i pravac kretanja, jer ništa nije bilo lakše na toj ogromnoj lađi nego zalutati, kao što mi se i desilo nekoliko puta tokom plovidbe do Jesoda. Bio sam još nečeg svestan: jedne brilijantne tačke svetlosti koja kao da je bila beskonačno daleko, ali, ipak, i sasvim uz mene.
     Dozvoli mi da priznam da sam, još tada, brkao tu tačku sa onom loptom tame koja se preokrenula u disk svetlosti čim smo Guni i ja uleteli u nju. Svakako je nemoguće da je Beli vodoskok koji je spasao i uništio Urt, a koji je zapravo urlajući gejzir iz koga kuljaju gasovi pribavljeni niotkud, bio upravo onaj portal kroz koji smo prošli.
     Tačnije rečeno, bio sam čvrsto uveren u nemogućnost toga kad god sam imao posla u svetu dnevne svetlosti, svetu koji bi propao da nije bilo Novog Sunca; ponekad se, međutim, i danas oko tog pitanja moje misli bore. Nije li ipak moguće da Jesod, viđen iz naše Vaseljene, izgleda isto onoliko različito u odnosu na taj isti Jesod viđen iznutra, koliko čovek viđen spolja izgleda drugačije nego što je njegova sopstvena predstava o njemu samome? Znam dobro da sam često postupao budalasto, ili se pokazao kao slabić, znam da sam bio i usamljen i uplašen, odveć sklon da se predam dobroti bez delanja, ali i da napustim svoje najbliže prijatelje zarad nekog ideala. Pa ipak, uterivao sam strah u kosti milionima ljudi.
     Zar ne postoji, ipak, i mogućnost da je Beli vodoskok prozor kroz koji vidimo Jesod?

     Hodnik je krivudao, i to mnogo; primetio sam, kao i više puta ranije, da izgleda sasvim obično, ili maltene obično, u onim svojim delovima koji su blizu prostorija gde ja boravim, ali da njegovi dalji delovi postaju sve čudniji i da se pred mojim očima pojavljuje sve više izmaglica i neprirodnih svetlosti.
     Konačno mi pade na um: lađa se prilagođavala meni dok sam u njoj boravio, a vraćala sopstvenim normalnim ponašanjima tamo gde ja nisam bio, baš kao što se majka posvećuje svom detetu kad je dete prisutno, pa govori najjednostavnijim rečima i razonođuje ga detinjastim igrama - ali uzima pero u ruke i piše neki ep, ili zabavlja svog ljubavnika u drugim prilikama.
     Da li je ta lađa bila, zapravo, živo biće? Nisam sumnjao da je to moguće, ali nisam ni video mnogo dokaza koji bi govorili u prilog tome; a ako bi bila živo biće, zašto bi joj bila potrebna posada? No, stvar se mogla i lakše objasniti, a Cadkiline reči izrečene prethodne večeri (ako se vreme koje sam proveo u snu označi kao noć) nagoveštavale su jedan jednostavniji mehanizam. Ako je bilo moguće prodreti u onu sliku čim težina mog stopala pritisne naslon sofe, zar nije, isto tako, moguće i da se svetlost u mom stanu postupno sama gasila po prestanku pritiska mojih stopala na pod i da su se ovi protejski hodnici tad počinjali oblikovati da bi odgovarali mom nailasku? Odlučih da iskoristim izlečenu nogu da ih pobedim.
     Na Urtu to ne bih uspeo - ali na Urtu bi se čitava ta ogromna lađa zdrobila pod sopstvenom težinom; a ovde, u njoj, gde sam čak i ranije uspevao da trčim, pa i da skačem, sad sam mogao da prestignem vetar. Pojurio sam; na sledećem zaokretu skočio sam, ritnuo zid i poleteo duž hodnika baš kao ranije između katarki.
     Sledećeg trena hodnik, onaj koji sam do tad poznavao, ostade sasvim iza mene, a ja se nađoh u prostoru avetinjskih uglova i bestelesnih mehanizama, gde su plavozelena svetla proletala kao komete, a staza ispod mene se uvijala kao crevo crva. Udarih stopalima po toj stazi, ali to nije bio novi korak; stopala su bila utrnula, a noge labave kao kod marionete posle spuštanja zavese. Otumbao sam se niz stazicu, a ona se poče skupljati i najzad postade samo jedna bolno blešteća tačka u polju potpune tame.

26. GUNI I BURGUNDOFARA

     U prvi mah sam pomislio da mi se udvaja pred očima. Žmirnuo sam, više puta, ali ta dva lica, toliko slična, nikako da postanu jedno. Pokušah da govorim.
     "Dobro je, dobro je", reče mi Guni. Ona mlađa žena, koja je izgledala pre kao mlađa sestra nego kao bliznakinja Gunina, podvuče mi šaku pod glavu i prinese pehar mojim usnama.
     Usta su mi bila puna prašine smrti. Usisao sam vodu žudno, pa je promućkao u ustima i tek onda progutao; osećao sam kako se tkiva vraćaju u život.
     "Šta je bilo?" upita Guni.
     "Lađa se menja", rekoh.
     Obe klimnuše glavom bez razumevanja.
     "Ona se menja da bi stvorila uslove koji nama odgovaraju gde god da smo. Potrčao sam prebrzo - ili nisam dovoljno dodirivao pod." Pokušao sam da se dignem u sedeći položaj i na svoje zaprepašćenje uspeo. "Dospeo sam u deo gde nije bilo vazduha - gde je bio, čini mi se, neki gas koji nije bio vazduh. Možda je to bilo spremljeno za osobe sa nekog drugog sveta, ili nije bilo ni za koga spremljeno. Ne znam."
     "Možeš da stojiš?" upita Guni.
     Klimnuo sam glavom; ali da smo bili na Urtu, moj pokušaj stajanja bi se završio padom. Čak i na toj lađi, gde čovek pada tako sporo, te dve žene su morale da me prihvate i drže kao najgoru pijanduru. Bile su jednako visoke (što će reći gotovo iste visine kao ja), sa krupnim, tamnim očima i širokim, prijatnim licima, koja su bila istačkana pegicama i uokvirena tamnom kosom.
     "Ti si Guni", progunđah, govoreći Guni.
     "Obe smo Guni", reče mi mlađa. "Ja sam tokom prošlog putovanja potpisala i ukrcala se. A ona je tu odavno, reklo bi se."
     "Pa, ja sam već mnogo tih putovanja provela ovde", reče Guni. "Vremenski gledano, to je trajalo celu večnost, ali nije uopšte ni trajalo. Vreme ovde nije ono vreme u kome si ti odrastala na Urtu, Burgundofara."
     "Čekaj", pobunih se. "Moram razmisliti. Zar ovde ne postoji nijedno mesto gde bismo se mogli odmoriti?"
     Mlađa pokaza prstom ka jednom senovitom lučnom prolazu. "Mi smo bile tamo." Kroz taj prolaz naslutih padajuću vodu i mnoštvo obloženih sedišta.
     Guni je oklevala, onda mi je pomogla da tamo krenem.
     Zidovi su bili visoki, ukrašeni velikim maskama. Iz njihovih očiju lagano su kapale vodene suze; padale su u tihe bazene, na čijim rubovima su stajali pehari nalik na taj koji je mlađa žena napunila za mene. Na udaljenom zidu nalazila su se, pod izvesnim uglom, hermetična, moćno uokvirena vrata, po čijim sam oblicima znao da vode na palubu.
     Te dve žene su sele desno i levo od mene; onda im rekoh: "Vas dve ste ista osoba; vi kažete da je tako, a ja i verujem da jeste."
     Obe klimnuše glavama.
     "Ali ja vas ne mogu istim imenom zvati. Kako da vas zovem?"
     Guni reče: "Ja, kad sam bila u njenim godinama i kad sam pošla iz mog sela da se utrpam u ovaj brod, nisam htela više da budem Burgundofara; pa sam rekla mojim kolegama da me zovu Guni. Posle sam zbog toga zažalila, ali da sam tražila da me ponovo zovu 'Burgundofara', ne bi pristali, samo bi počeli da se šale s tim. Zato mene zovi Guni, jer to jesam." Zastala je da udahne duboko. "A ovu devojku, što sam ja bila, zovi mojim starim imenom, ako ti je volja. Ona ga, sad, neće menjati."
     "Dobro", rekoh. "Možda postoji i neki bolji način da se objasni ono što mi smeta, ali još sam slab i ne mogu dovoljno jasno da razmišljam da bih ga našao. Jednom sam gledao kad je jedan čovek dignut iz mrtvih."
     Samo su zurile u mene. Čuo sam Burgundofarin naglo uvučeni dah.
     "Zvao se Apu-Punčau. Bio je tu još neko, imenom Hildegrin; a taj Hildegrin je želeo da uhvati Apu-Punčaua, da mu ne dozvoli da se u grob vrati."
     Burgundofara prošaputa: "Je li to neki duh bio?"
     "Pa ne baš, ili, bar, ja ne bih tako rekao. Možda to zavisi od onog što podrazumevamo kad kažemo 'duh'. Mislim da je Apu-Punčau možda bio neko čiji su korenovi sezali tako duboko u vreme, da on nije mogao biti u celosti mrtav ni u našem, a možda - ni u kojem vremenu. Bilo kako bilo, nameravao sam da pomognem Hildegrinu zato što je bio u službi jedne osobe koja je tada pokušavala da izleči jednu moju prijateljicu..." Moje misli, još smućene zbog one smrtonosne atmosfere iznad hodničke staze, zastadoše na toj tački, na prijateljstvu. Da li je Jolenta uistinu bila moja prijateljica? I da li je to mogla postati da se oporavila?
     "Nastavi", reče Burgundofara.
     "Pritrčao sam im - tom Apu-Punčauu i Hildegrinu. Dogodilo se nešto što ne mogu stvarno nazvati eksplozijom, ali više je ličilo na eksploziju, ili na udar groma, nego na ma šta drugo čega se mogu setiti. Apu-Punčau je iščezao, ali su se pojavila dva Hildegrina."
     "Kao nas dve."
     "Ne, nego isti Hildegrin dvaput. Jedan koji se rvao sa nekim nevidljivim duhom i drugi koji se rvao sa mnom. Ali pre toga i pre nego što sam video dva Hildegrina spazio sam i lice Apu-Punčaua; to je bilo moje lice. Starije, ali moje."
     Guni reče: "Dobro je što si tražio da negde stanemo. Ovo moraš da nam kažeš."
     "Jutros mi je kapetan - Cadkil - dao vrlo lepu kabinu. Pre izlaska iz nje oprao sam se i obrijao brijačem koji sam tamo našao. Lice koje sam video u ogledalu uznemiravalo me je, a sad znam čije je bilo."
     Burgundofara reče: "Apu-Punčauovo?", a Guni: "Tvoje."
     "Postoji još nešto što vam nisam rekao. Taj sev je ubio Hildegrina. Kasnije sam došao do zaključka da to razumem; pri tom zaključku i sad ostajem. Bila su dvojica mene i, zato, dvojica Hildegrina; ali Hildegrini su nastali deljenjem, a čovek se ne može na taj način podeliti i ostati živ. Ili je, možda, bilo posredi samo to da se on, jednom podeljen, nije mogao ponovo spojiti kad je ostao samo jedan Severijan."
     Burgundofara klimnu glavom. "Guni mi je rekla kako se zoveš. Lepo je to ime, kao oštrica mača." Guni joj pokretom pokaza da ćuti.
     "A sad sam ovde, sa vas dve. Postojim, čini mi se, samo jedan ja. Da li vi vidite dvojicu?"
     Burgundofara reče: "Ne. Ali zar ti nije jasno da bi bilo svejedno i kad bismo videle dvojicu? Ako još nisi bio Apu-Punčau, ti ne možeš umreti!"
     Rekoh joj: "Čak i ja o vremenu znam više od toga. Bio sam budući Apu-Punčau nečeg što je sada deset godina u prošlosti. Sadašnjost uvek može da promeni svoju budućnost."
     Guni odmahnu glavom. "Rekla bih da znam o vremenu više nego ti, bez obzira na to što ćeš ti možda dovesti Novo Sunce i promeniti svet. Taj Hildegrin nije poginuo pre deset godina, ne sa stanovišta nas ovde. Kad budeš opet na Urtu, možda ćeš otkriti da je to bilo pre hiljadu godina, ili da tek treba da bude kroz ko zna koliko godina. Ovde ne važi ni jedno ni drugo. Mi smo između sunaca i između godina takođe, prema tome mogu biti i dve Guni, a da to ni za koga nije opasno. Mogu biti i dvanaest Guni."
     Zastala je u govoru. Guni je uvek govorila polako, ali sada su se reči vukle iz nje kao što se preživeli ljudi vuku iz olupine nastradalog broda. "Da, ja vidim dva Severijana, makar samo u pamćenju. Jedan je onaj koga sam jednom dohvatila i poljubila. Njega više nema, a bio je baš zgodan čovek, iako sa ožiljcima na obrazu, sa osakaćenom nogom i sedim vlasima u kosi."
     "On je tvoj poljubac zapamtio", rekoh. "Poljubio je mnoge žene, ali mu se nije često dešavalo da ga neka poljubi."
     "A drugi je onaj Severijan koji je bio moj ljubavnik kad sam bila cura; bila sam tek potpisala ugovor. Zbog njega sam te poljubila i kasnije se borila za tebe, iako sam znala da to ne pamtiš." Ustala je. "Vas dvoje ne znate ni gde smo sada."
     Burgundofara reče: "Meni ovo izgleda kao neka čekaonica u kojoj nema nikog osim nas."
     "Htela sam reći, gde se lađa nalazi. Sad smo izvan kruga Disa."
     Rekoh: "Jednom mi je jedan čovek, koji je o budućnosti znao mnogo, rekao da je žena koju tražim - iznad tla. Ja sam mislio, tada, da on samo hoće da kaže da je živa. Ova lađa je uvek bila izvan kruga Disa."
     "Znaš na šta mislim. Kad sam se ukrcala u lađu zajedno s tobom, mislila sam da nam predstoji dug put. Ali zbog čega bi oni - Afeta i Zek - to uradili? Lađa sad izlazi iz večnosti, usporava da bi je brodski čamac mogao naći. Ali dok ne uspori, mi nismo stvarno lađa, zar to nisi znao? Mi smo kao talas, ili kao povik koji leti kroz Vaseljenu."
     "Ne", rekoh joj. "Nisam to znao. I nije mi lako da poverujem."
     "Šta ti veruješ ili ne veruješ, ponekad je važno", reče Guni. "Ali nije uvek važno. To je jedna od stvari koje sam ovde naučila. Severijane, jednom sam ti kazala zašto nastavljam plovidbe. Pamtiš?"
     Bacih pogled ka Burgundofari. "Mislio sam, možda..."
     Guni odmahnu glavom. "Da budem opet ono što sam bila, ali da to budem ja lično. Sigurno pamtiš kakav si bio kad si stvarno bio u njenim godinama. Jesi li sad ista osoba?"
     Ugledah jasno, kao da je ušao kod nas, u tu sobu suza, mladog kalfu kako odmiče krupnim koracima, sa ogrtačem koji za njim vijori i mračnim krstom Terminus Esta, uzdignutim iznad njegovog levog ramena. "Ne", rekoh. "Odavno sam postao drugi, a potom treći."
     Klimnula je glavom. "Zato ću ja ostati ovde. Možda će se stvar dogoditi ovde, kad tu budem samo jedna ja. Ti i Burgundofara idete na Urt."
     Okrenula se i otišla od nas. Pokušao sam da ustanem, ali me je Burgundofara povukla nadole, a ja sam bio suviše slab da se oduprem. "Pusti Guni da ide", reče ona. "To se tebi već dogodilo. Pusti neka ona dobije svoju priliku." Vrata se sklopiše.
     "Ona je ti", jeknuo sam.
     "Onda neka i ja imam svoju priliku. Videla sam šta ću biti kasnije. Da li je i dalje pogrešno, posle jednog takvog sagledavanja, žaliti sebe?" U njenim očima videh suze.
     Odmahnuo sam glavom. "Ako ti ne zaplačeš za njom, ko će?"
     "Koliko vidim - ti."
     "Ja to iz drugog razloga. Bila je pravi prijatelj, a ja takvih nisam imao mnogo."
     Burgundofara reče: "Sad vidim zašto sva ova lica plaču. Ovo je odaja napravljena za plakanje."
     Jedan novi glas promrmlja: "Za one koji dolaze, odlaze."
     Okrenuh se i videh dvoje maskiranih hierodula; pošto ih nisam očekivao, tek jedan trenutak kasnije prepoznao sam Barbatusa i Famulimusa-Famulimu. Te reči bila je izgovorila Famulima i ja radosno povikah: "Prijatelji moji! Idete li sa nama?"
     Famulima reče: "Došli smo samo ovamo da te dovedemo. Cadkil nas je poslala po tebe, ali ti si već bio otišao, Severijane. Da li ćeš nas još viđati, reci mi."
     "Mnogo puta", rekoh joj. "Zbogom, Famulima."
     "Našu prirodu znaš, to je jasno. Onda te pozdravljamo i zbogom kažemo."
     Barbatus dodade: "Hermetička će se otvoriti čim Osipago nabaci rezu na ova vrata. Oboje imate amulete vazduha?"
     Izvukao sam ogrlicu iz džepa i namestio je, a Burgundofara učini isto.
     "Onda te, kao i Famulima, pozdravljam", reče Barbatus i zakorači unatraške kroz vrata, koja se za njim zatvoriše.
     Ona dvokrilna, na drugom kraju sobe, otvoriše se tako reći sledećeg trenutka; suze koje su padale sa maski počeše nestajati u padu, a onda i samo njihovo naviranje potpuno presuši. Kroz otvorena vrata blistala je crna zavesa noći, razvučena od zvezde do zvezde.
     "Moramo ići", rekoh Burgundofari, a onda uvideh da ona to ne može čuti i priđoh joj dovoljno blizu da je uhvatim za šaku; tad nestade i potreba da se bilo šta kaže. Zajedno smo izišli iz lađe; na pragu sam zastao i okrenuo se da pogledam iza sebe i tek tad mi postade jasno da, zapravo, nikad nisam doznao pravo ime te lađe, ako ga je uopšte imala; takođe da su među tim maskama postojale tri koje su predstavljale lica Zeka, Cadkila i kapetana njenog.

     Čamac koji nas je sada čekao bio je daleko veći od onog čamčića kojim sam bio na površinu Jesoda spušten; bila je to zapravo lađica velika kao ona koja me je sa Urta na matičnu lađu prenela. Mislim, zapravo, da je sasvim moguće da je to bilo isto plovilo.
     "Oni ponekad doteraju veliku daleko bliže nego sad", reče nam mornarka koju su nam dali za vodiča kad smo se u čamac ukrcali. "Ali onda neizbežno dospeju između nečijih očiju i nekolicine zvezda. Zato ćete vi biti s nama otprilike jedan dan."
     Zamolih je da mi pokaže Sunce Urta i ona mi tu želju ispuni. To staro Sunce - pa ono je bilo samo tačka grimiza na jednom mestu iznad ograde; a njegovi svetovi bili su nevidljivi i jedino si ih mogao primetiti kao truni senke tokom njihovog hitanja preko sumornog lica Sunčevog.
     Pokušao sam da im pokažem onu slabo vidljivu belu zvezdu koja je bila deo mene, ali mornarka nije uspela da je uoči, a na Burgundofarinom licu se poče pokazivati strah. Uskoro smo, kroz portal, ušli u palubnu kuću tog čamca.

27. POVRATAK NA URT

     Nisam bio siguran da ćemo Burgundofara i ja postati ljubavnici, ali dadoše nam jednu dvokrevetnu kabinu (koja je, veličinom, predstavljala možda deseti deo one koju sam imao tokom moje poslednje noći u lađi) i kad ja počeh Burgundofaru grliti i svlačiti, ona to prihvati bez otpora. Našao sam da ima daleko manje veštine nego Guni, ali da, naravno, ipak nije devica. Kako je čudno pomisliti da smo Guni i ja legli zajedno samo jedan jedini put.
     Njena mlađa "ja" mi je kasnije kazala da nikada ranije nijedan muškarac nije prema njoj postupao nežno; za to me je poljubila, a onda je zaspala u mom naručju. Sebe nikada nisam smatrao uzdržanim ljubavnikom; ležao sam budan još neko vreme, razmišljajući o tome i osluškujući (kao što sam jednom, davno, obećao sebi da ću činiti) kako se talasi vekova raspršavaju o brodsko korito.
     Možda su to, ipak, bile samo godine, godine mog života. Pomišljao sam u početku, kad sam osetio svoju izlečenu nogu ispod sebe i kad sam prvi put brijao svoje čudno novo lice u stanu u lađi, da su godine na neki način dignute sa mene, kao što se Guni nadala da će njene godine biti s nje podignute. Sad sam razumeo da to nije bilo tako.
     Samo je popravljena šteta koju je nanelo neko bezimeno ascijansko koplje, i ona od Agijinih kandži u dlanu skrivenih, i ona od zuba šišmiša krvopije; postao sam onaj čovek koji bih bio bez tih (i možda nekih drugih) rana i tako je moje lice postalo lice jednog čudnog bića - jer koje biće može čoveku biti čudnije nego što je on sam i koje se može neobjašnjivije ponašati? Ja sam bio taj Apu-Punčau, onaj koga sam digao iz mrtvih u kamenom gradu. Učini mi se da je to mladost bila i počeh gorko žaliti za godinama koje sam mogao imati, a koje su izmakle. Može biti da ću se jednog dana ukrcati još jednom na Cadkilinu lađu da bih tragao za pravom mladošću kao što je učinila Guni; ali ako budem opet prenet na Jesod, ostaću, ako mi bude dopušteno, na njemu. Tokom nekoliko vekova, možda, taj vazduh bi mogao isprati godine iz mene.
     Dok sam razmišljao o tim godinama i o onih nekoliko prethodnih, učinilo mi se da moje postupanje prema ženama nije zavisilo od moje volje, nego od njihovih stavova prema meni. Bio sam i te kako okrutan prema kaibitki Tekli iz Kuće azura, onda blag i spetljan kao što bi svaki nedodirnut dečko bio prema pravoj Tekli u njenoj ćeliji; sa Dorkas u prvi mah grozničav; brz i nespretan sa Jolentom (za koju bi se možda moglo reći i da sam je silovao, iako sam verovao tada, a verujem i sada, da je ona to želela). O Valeriji sam već previše pričao.
     Ipak, ne može biti da su svi muškarci takvi, jer mnogi postupaju na isti način prema svim ženama; uostalom, možda ovo što sam rekao ne važi baš u celosti ni za mene.
     Zadremao sam razmišljajući o svim tim stvarima - i probudio se uviđajući da ležim na drugoj strani i da Burgundofara više nije u mom naručju; zadremao sam opet, probudio se i ustao, nesposoban da ponovo zaspim; čeznuo sam (mada nisam znao zašto) da bacim pogled na Beli vodoskok. Stavljajući ogrlicu na vrat, izvukao sam se, što sam tiše mogao, na palubu.
     Beskonačna noć praznine bila je maltene potučena. Senke jarbola, a i moja senka, izgledale su kao najcrnja boja izvučena po daskama, a Staro Sunce je poraslo od blede zvezde do diska velikog poput Lune. Zbog te svetlosti Beli vodoskok je sad izgledao udaljeniji i slabiji nego ikad. Urt više nije jurio preko grimiznog lica Starog Sunca, nego je visio neposredno ispred pramčane grede, vrteći se kao čigra.
     Dežurni oficir mi priđe i reče da bi bilo bolje da odem dole. Ne, čini mi se, zbog ma kakve opasnosti, nego prosto zato što se osećao nelagodno ako se na palubi nalazio neko ko nije pod njegovom komandom. Rekoh mu da ću sići, ali da bih želeo da porazgovaram sa kapetanom ovog plovila i da smo moja pratilja i ja gladni.
     Dok smo razgovarali, pojavi se i Burgundofara i reče da je osetila istu želju kao ja; mislim, međutim, da je kod nje u pitanju bila samo želja da razgleda okolinu i čamac još jednom pre nego što napusti sva takva plovila zanavek. Skočila je uz jednu katarku, što je oficira toliko razljutilo, da sam pomislio da bi joj mogao stvarno učiniti nešto nažao. Da nije bio hierodul, dočepao bih ga šakama; ali kako jeste, morao sam se ograničiti na to da stanem između njih dvoje kad je grupa mornara dovela Burgundofaru dole.
     Ostali smo, sve dok nam se vazduh nije zagadio, da se s njim raspravljamo; ja sam to činio uglavnom iz zabave (a i ona, rekao bih), a onda smo sasvim pokorno sišli pod palubu, našli kuhinju i navalili na jelo kao dvoje dece, smejući se i pričajući o svojoj pustolovini.
     Otprilike jednu smenu vremena kasnije posetio nas je, u našoj kabini, kapetan; to nije bio još jedan od tih maskiranih hierodula, nego čovek, i to, činilo se, obično ljudsko biće. Rekoh mu da nisam razgovarao ni sa kim od onih koji su na vlasti još od kada me je Cadkil ostavila i da se nadam da ću od njega dobiti uputstva.
     Odmahnuo je glavom. "Nemam za tebe nijedno. Siguran sam da je Cadkil uredila da saznaš sve što treba."
     Burgundofara ubaci: "On mora da dovede Novo Sunce!", a kad je ja pogledah, dodade: "Rekla mi je Guni."
     "A možeš li ti to?" upita kapetan.
     Pokušah da objasnim da odgovor na to pitanje ne znam, da Beli vodoskok osećam kao da je deo mene i da sam se trudio da ga privučem, ali da se ni po čemu ne primećuje da je postao bliži.
     "Beli šta?" reče on. Onda, videći izraz mog lica, nastavi: "Pa, ja to stvarno ne znam. Ništa meni nije rečeno osim da treba da odvedem tebe i ovu ženu na Urt i da vas bezbedno iskrcam severno od leda."
     "To je jedna, rekao bih, zvezda, ili nešto slično."
     "Onda je previše masivna da bi se kretala na naš način. Kad budeš na Urtu, nećeš se više nimalo kretati u uranskom, nebeskom smislu. Možda će onda ona doći k tebi."
     Burgundofara upita: "Zar neće biti potrebno dugo vreme da jedna zvezda stigne do Urta?"
     Klimnuo je glavom. "Bar nekoliko vekova. Ali ja se u to zaista nimalo ne razumem - ovaj tvoj prijatelj sigurno ima daleko više znanja o tome. Ako je ta zvezda deo njega, onda mora biti da je on i oseća, a i rekao nam je da je tako."
     "Osećam je. Osećam njenu daljinu." Dok sam to govorio, kao da sam se opet našao na prozoru majstora Aša i odatle bacio pogled preko beskonačnih ravnina leda; moguće je da ja, u nekom smislu, nikada nisam sa tih ravnica ni sišao. Rekoh: "Postoji li mogućnost da Novo Sunce stigne tek posle potpunog uništenja naše rase? Da li bi se Cadkil poslužio takvim trikom protiv nas?"
     "Ne. Cadkil se ne služi trikovima, mada neko može steći takav utisak. Trikovi su za solipsiste, koji smatraju da će sve proći." On ustade. "Hteo si da mi postavljaš pitanja. To ti ne zameram, ali ja odgovore nemam. Da li biste voleli da dođete na palubu i posmatrate naše spuštanje? To je jedini poklon koji mogu vama dvoma dati."
     Burgundofara, izgledajući zbunjeno, upita: "Tako brzo?" Priznajem da sam i sam imao to osećanje.
     "Da, još malo je ostalo. Imam neke zalihe za vas, pretežno hranu. Da li ćete hteti neko oružje, pored tih vaših noževa? Mogu vam ga dati, ako vam treba."
     Zapitah: "Da li nam savetuješ da ga uzmemo?"
     "Ne savetujem ništa. Vi znate šta treba da radite. Ja ne."
     "Onda ga ja neću uzeti", rekoh. "Burgundofara neka odluči za sebe."
     "Ne", reče ona, "neću ga ni ja."
     "Onda, hajdete", reče nam kapetan; ovog puta, to je bilo naređenje, a ne poziv. Namestili smo ogrlice i pošli za njim na palubu.
     Naš čamac je leteo visoko nad oblacima, koji kao da su ključali ispod nas; ipak sam imao osećanje da smo već stigli. Urt je sevnuo prelazeći iz plave boje u crnu, pa opet u plavu. Ograda palube bila je ledeno hladna u mojim šakama; potražih pogledom Urtove ledene kape, ali bile su suviše blizu, već preblizu da bi se mogle razaznati. Sad se samo azur Urtinih mora video, zapravo nazirao kroz procepe u njenim oblacima koji su se ispod nas bacakali; na mahove bi sevnulo i kopno - smeđe ili zeleno.
     "Divan je to svet", rekoh. "Možda ne onako lep kao Jesod, ali ipak divan."
     Kapetan slegnu ramenima. "Kad bismo hteli, mogli bismo ga srediti da bude dobar koliko i Jesod."
     "I hoćemo", rekoh mu. Nisam znao da u to verujem sve dok nisam te reči izgovorio. "Uredićemo to čim budemo u dovoljnom broju s njega otišli i na njega se vratili."
     Oblaci su se smirivali, kao da je neki čarobnjak prošaputao čarobne reči, ili neka žena obnažila grudi pred njima. Već pre toga naša jedra su bila prikupljena; osmatrači sad povrveše uz katarke, proveravajući da li su sva čvrsto i bezbedno vezana i da li je sve dobro pritegnuto.
     Dok su doskakivali na palubu, prvi tanki vetrovi Urta nas udariše; neopipljivi bejahu, ali ipak vratiše (kao jedan jedini pokret korifejeve ruke) čitav svet zvuka. Katarke zasviraše oštro kao rebek-svirale; svako uže zapeva.
     Još jedan trenutak i brodić poče da se njiše levo-desno i pramcem gore-dole; zatim krmom utonu, tako da se Suncem obasjani oblaci Urta uzdigoše iznad zadnjeg dela palube, a Burgundofara i ja ostadosmo držeći se za ogradu.
     Kapetan je stajao ležerno, držeći se jednom rukom za neko uže; široko se iscerio i povikao: "Šta, pa ja sam mislio da je bar ovo ženče mornarka. Diži tog momka ovamo, curo draga, inače te šaljem u kuhinju da pomažeš kuvaru."
     Pomogao bih Burgundofari da sam mogao; ona se, opet, trudila da pomogne meni, kao što joj je kapetan naložio; tako smo, držeći se jedno za drugo, uspeli da ostanemo uspravni na palubi (koja je sada bila strmija od mnogih stepeništa, mada se činilo da je glatka poput poda plesne dvorane), pa čak i da načinimo nekoliko obazrivih koraka prema njemu.
     "Mora čovek malo i da se voza brodom pre nego što mornar postane", reče nam on. "Živa šteta što sad moram da vas istovarim. Mogi biste oboje postati valjani plovioci."
     Nekako uspeh da izgovorim da naše stizanje na Jesod nije bilo tako žestoko.
     On se uozbilji. "Tamo, vidite, niste morali toliko snage da izgubite. Potrošili ste je na dostizanje te više ravni. A mi smo doleteli bez ijedne krpice koja bi nas kočila, kao da se sručujemo u zvezdu. Nego, držite se neko vreme podalje od ograde. Sad je tamo vetar koji može da ti sljušti kožu s ruke."
     "Zar nas ne bi naše ogrlice zaštitile od toga?"
     "Imaju one dobro polje; bez njih biste izgledali kao pečenje sa dobrom reš koricom. Ali imaju ograničenu snagu, kao i svaka sprava, a taj vetar... pa, isuviše je razređen za disanje, ali da nije tu kobilica koja trpi glavni udar, bili bismo oduvani odavde."
     Neko vreme je apostis brodića bio zažaren kao gvožđe u kovačnici; postepeno se taj sjaj prigušio, zatim je i nestao, a brodić je zauzeo uobičajeni položaj, uprkos tome što je vetar i sad vrištao u konopima, a oblaci jurili ispod nas kao grudvice pene u vodeničnom jazu.
     Kapetan se popeo na uzdignuti, stražnji deo palube, a ja odoh sa njim i zapitah ga da li možemo skinuti ogrlice.
     On odmahnu glavom, pokaza prema katarkama, koje su bile prekrivene injem, i reče da ne bismo bez ogrlica dugo izdržali; onda upita da li sam primetio da moj vazduh postaje svežiji.
     Priznadoh da jesam, ali da sam mislio da mi se to samo pričinjava.
     "Događa se izvesno mešanje", reče mi on. "Kad nema vazduha, amulet privlači ka sebi sav vazduh koji naiđe do ruba polja. Ali on ne može uočiti razliku između vazduha koji je dovukao odozdo i vetra koji se sam probio u njegovu zonu pritiska."
     Ne razumem kako je bilo moguće da taj čamac lađe u kome smo se nalazili ostavlja iznad oblaka vidljiv trag; ali ipak ga je ostavljao, i to trag dugačak i beo, otegnut preko neba iza nas. Ja samo beležim šta sam video.
     Burgundofara reče: "Kamo sreće da smo bili na palubi kad smo polazili sa Urta. Čak i kad smo ušli u veliku lađu, prinudili su nas da ostanemo pod palubom sve dok nismo prošli jedan deo obuke."
     "Bili biste samo na smetnji", reče joj kapetan. "Mi razvijamo sva jedra čim se dignemo iznad atmosfere, što znači da ima da se radi poprilično. Je li to bilo ovo plovilo?"
     "Mislim da jeste."
     "A sad se vraćaš kao važna osoba, pomenuta poimence u Cadkilinim naređenjima. Čestitam!"
     Burgundofara odmahnu glavom, a ja primetih da sad vetar prodire u tolikim količinama da njene tamne kovrdže počinju da plešu. "Ja ne znam ni kako ga je ona saznala."
     Rekoh: "Kod Cadkile to čovek obično i ne sazna", razmišljajući ovako: ja sam mnoštvo u jednome telu, a Cadkil je mnoštvo tela u jednoj osobi.
     Kapetan pokaza prstom preko ograde; more oblaka već kao da je zapljuskivalo naše brodsko korito. "Silazimo tamo. Kad budemo ispod, moći ćete da skinete amulete, a da se ne smrznete."
     Neko vreme provedosmo u klopci magle. U onoj smeđoj knjižici koju sam iz Tekline ćelije poneo pročitao sam da jedan pojas magle razdvaja žive od mrtvih i da oni oblici koje mi duhovima nazivamo nisu ništa drugo do ostaci te pregrade koji još prijanjaju za njihova lica i odeću.
     Da li je to tako, ne bih znao reći; ali Urt je, van svake sumnje, odvojen od praznine jednim takvim područjem, a meni se čini da je to neobično. Možda postoje ne četiri, nego samo dva područja, i možda smo mi ušli u prazninu i najzad je napustili isto onako kako duhovi posećuju zemlju živih.

28. SELO PORED POTOKA

     Sećam se da sam razmišljao, naginjući se preko ograde i gledajući kako se crvene i zlatne tačke pretvaraju u šume, a one smeđe u polja sa upetljanim stabljikama, kako bismo čudan utisak ostavili na svakoga ko bi nas tad video, kad bi ikog takvog dole bilo: uredna dvojarbolna lađica - baš takvu si mogao videti privezanu uz neki dok Nesusa - koja nečujno doplovljava sa neba. Bio sam siguran da ne gleda niko. Bilo je tek najranije doba jutra kad i mala stabla bacaju dugačke senke i kad riđe lisice klipšu kroz rosu ka svojim jazbinama kao vatrene mrljice.
     "Gde smo?" upitah kapetana. "U kom pravcu leži grad?"
     "Sever-severoistok", reče on, pokazavši mi.
     Zalihe koje nam je stavio u ruke bile su u dve dugačke vreće, debele otprilike kao cev topa demikanona na mestu gde je pričvršćena za brodsku palubu. Pokazao nam je kako se to nosi: okači se kaišem o levo rame, a jednom kopčom se pridržava za kuk. Rukovao se s nama i poželeo nam sreću, i to, koliko sam mogao proceniti, iskreno.
     Srebrna staza iskliznu iz sastavka palube i korita. Burgundofara i ja siđosmo njome i stadosmo još jednom na tlo Urta.
     Okrenuli smo se - mislim da tome ne bi niko odoleo - i gledali uzletanje te lađice. Ispravila se čim joj se kobilica oslobodila dodira sa zemljištem; onda se njihala na nekom blagom talasanju koje nije niko sem nje mogao osetiti; pa se počela dizati kao dečji zmaj. Na Urt smo došli kroz oblake, kao što rekoh; ali ova lađica sad nađe otvor između njih (ne mogu se oteti pomisli da je to bilo zato da bismo je mi mogli gledati) i uzlete kroz njega, vinu se visoko, pa sve više; najzad su to korito i ti jarboli bili samo tačkica zlatnog svetla, ne veća od uboda vrhom čiode. Posle dužeg vremena videsmo kako se rascvetava u blešteću mrljicu, nalik na metalni opiljak koji je ispod turpije izleteo; po tome smo znali da je posada oslobodila i zategla jedra, sva od srebrnog metala, veličinom ravna mnogo kojem ostrvu, i da je više nećemo videti. Otklonio sam pogled u stranu da Burgundofara ne primeti suze u mojim očima. Kad sam se opet okrenuo ka njoj da joj kažem u kom pravcu treba poći, video sam da je i ona plakala.
     Nesus je, po kapetanovim rečima, ležao na pravcu sever-severoistok od nas; pošto je obzorje i sad stajalo tako blizu Suncu, nije bilo teško održavati taj kurs. Prešli smo neke njive, mrazom ubijene, dugačke pola lige ili više; onda smo ušli u jedan gaj i uskoro stigli do nekog potoka, čijom obalom je krivudala staza.
     Do tog trenutka Burgundofara nije progovorila ni reč, a nisam ni ja; ali kad je videla vodu, prišla joj je i zahvatila obema šakama, sastavljenim najviše što je mogla. Kad se napila, reče: "Sad znam da smo zaista došli kući. Koliko sam čula, prašinari u takvom slučaju jedu hleb i so."
     Rekao sam joj da je to tačno, ali da sam taj običaj već, maltene, zaboravio.
     "Kod nas treba popiti vodu na tom mestu. Na brodovima obično ima i hleba i soli dovoljno, ali voda se ukvari ili iscuri. Kad se mi iskrcamo na neko novo mesto, pijemo vodu ako je dobra. Ako nije, bacamo kletvu na to kopno. Šta misliš, je l' ide ovo do Đola?"
     "Mora ići, siguran sam; ili, bar, do nekog većeg vodotoka koji ide do Đola. Imaš li želju da se vratiš u svoje selo?"
     Ona klimnu glavom. "A ti, hoćeš li sa mnom, Severijane?"
     Setih se Dorkas, setih se kako me je molila da siđem sa njom do Đola da tražimo jednog starca i jednu kuću zahvaćenu propadanjem. "Hoću, ako mogu", rekoh joj. "Ne verujem da ću moći da ostanem."
     "Onda ću možda otići iz sela kad i ti, ali bih ipak volela da, pre svega ostalog, opet vidim Liti. Poljubiću svog oca i sve svoje rođake kad stignem, a na odlasku ću ih verovatno ubadati nožem. Ali ipak, moram ga opet videti."
     "Razumem."
     "Nadala sam se da ćeš razumeti. Guni je rekla da si čovek takve vrste - čovek koji razume mnogo štošta."
     Dok je govorila, osmatrao sam stazu. Sad joj pokretom pokazah da ćuti; ostadosmo u tišini tokom možda stotinu dahova. Sveži vetar uskomeša krošnje; ptice se oglasiše tu i tamo, iako je većina ranije odletela ka severu. Potok se, sam za sebe, tiho smejao.
     "Pa šta je?" šapnu Burgundofara konačno.
     "Neko je otrčao ispred nas. Vidiš njegove tragove? Dečak, rekao bih. Možda se posle vratio da nas gleda, ili je otišao po druge."
     "Mora biti da mnogo ljudi koristi ovaj puteljak."
     Čučnuo sam pored otiska stopala da joj objasnim. "Jutros, kad smo dolazili, on je bio tu negde. Vidiš kako je tamna boja njegovog otiska? Prešao je preko poljana, kao i mi, pa su mu stopala bila vlažna od rose. To će uskoro biti suvo. Stopala su mu malena za muškarca, ali trči dugim koracima - to je dečak koji je na domaku da postane odrastao čovek."
     "Mudrica si ti. Guni je i rekla da jesi. Ja ovo ne bih zapazila."
     "O lađama znaš hiljadu puta više nego ja, iako sam proveo izvesno vreme na lađama obe vrste. Bio sam neko vreme jahač u izviđačkom odredu. Ovakve stvari smo radili."
     "Možda bi trebalo da krenemo na suprotnu stranu."
     Odmahnuo sam glavom. "To je narod radi čijeg spasenja sam došao. Neću ih spasti bežanjem od njih."
     Produžismo stazom, a Burgundofara reče: "Nismo ništa rđavo učinili."
     "Misliš, ništa njima poznato. Svako je učinio nešto rđavo, a ja stotinu rđavih stvari; ma, deset hiljada."
     Pošto je u šumi vladala takva tišina i pošto nikakav dim nisam namirisao, pretpostavio sam da je to mesto do koga je dečko otrčao udaljeno bar jednu ligu. Jedan oštar zaokret staze - i pred nama je bilo tiho seoce sačinjeno od desetak koliba.
     "A da samo prođemo?" reče Burgundofara. "Ovi sigurno spavaju."
     "Budni su oni", rekoh joj. "Gledaju nas kroz vrata, ali stoje izmaknuti daleko unazad da ne bismo mi njih videli."
     "Dobar vid imaš."
     "Nemam. Ali znam nešto o seljacima, a dečko je stigao ovde pre nas. Ako samo prođemo, može nam se desiti da dobijemo vile u leđa."
     Počeh gledati od kolibe do kolibe i rekoh pojačanim glasom: "Narode ovog sela! Mi smo bezazleni putnici. Nemamo para. Tražimo samo da idemo vašom stazom."
     U tišini kao da se začu neki tihi pokret. Pođoh napred i pokretom pokazah Burgundofari da me prati.
     Iz jednih vrata iziđe čovek od oko pedeset godina; brada mu je bila smeđa, prošarana sedim pramenovima. Nosio je motku.
     "Hetman si ovog sela", rekoh. "Mi ti se zahvaljujemo na gostoprimstvu. Kao što sam vam rekao, dolazimo s mirom."
     Piljio je u mene, podsećajući me na jednog zidara koga sam svojevremeno sreo. "Herena kaže da ste došli iz broda koji je pao s neba."
     "Zašto je važno odakle smo došli? Mirni smo putnici. Ne tražimo ništa više osim da nas pustite da prođemo."
     "Važno je meni. Herena mi je kćer. Ako laže, ja to moram znati."
     Rekoh Burgundofari: "Vidiš, ne znam sve." Ona se osmehnu, iako je, to sam video, bila uplašena.
     "Hetmane, ako veruješ rečima nekog neznanca, a ne veruješ sopstvenoj kćeri, onda si budala." Do tad je devojka, malo po malo, prišla tako blizu vratima, da sam video njene oči. "Izađi, Herena", rekoh. "Nećemo ti ništa."
     Iskoračila je napolje: visoka petnaestogodišnja devojka sa dugačkom, smeđom kosom i jednom sasušenom rukom, ne dužom nego kod bebe.
     "Zašto si nas uhodila, Herena?"
     Progovorila je, ali ja nisam uspevao da je čujem.
     "Nije uhodila", reče njen otac. "Skupljala je orahe. To je dobra devojka."
     Dešava se retko, ali se ipak dešava, da čovek pogleda nešto što je desetinama puta gledao i sagleda to na novi način. Kad sam ja, zlovoljna Tekla, nameštala štafelaj pokraj kakvog vodopada, nastavnik mi je uvek govorio da treba da sagledam vodopad "kao nov"; nikad nisam razumela šta je time hteo da kaže, a uskoro sam ubedila sebe da mu to nije ni značilo ništa. A sad sam sagledala Hereninu sparušenu ruku ne kao trajni deformitet (ranije sam te stvari uvek sagledavala tako), nego kao grešku koju treba, pomoću nekoliko poteza četkice, ispraviti.
     Burgundofara započe: "Pa, mora biti da nije lako..." Videći da bi mogla nekoga uvrediti, ona završi: "...izlaziti tako rano."
     Rekoh: "Popraviću ruku tvoje kćeri, ako želiš."
     Hetman zausti da nešto kaže, onda ipak zatvori usta. Na njegovom licu kao da se ništa nije promenilo, ali, ipak, tamo je sad bio strah.
     "Želiš?" upitah.
     "Da, da, naravno."
     Pritiskale su me njegove oči i neviđeni pogledi svih ostalih seljana. Rekoh: "Ona mora sa mnom. Nećemo daleko i nećemo dugo."
     Klimnuo je glavom polako. "Herena, moraš poći sa gospodinom." (Odjednom sam shvatio koliko bogataški ova odeća koju sam iz svog luksuznog brodskog stana poneo mora izgledati ovim ljudima.) "Budi dobra devojka i pamti da ćemo te tvoja majka i ja uvek..." Okrenuo nam je leđa.
     Pošla je ispred mene natrag istom stazom dok selo ne iziđe iz našeg vidika. Mesto gde joj se zakržljala ruka spajala s ramenom bilo je skriveno ispod dronjave haljine. Rekoh joj da je svuče, što ona, prevlačeći haljinu preko glave, i učini.
     Bio sam svestan lišća, grimiznog i zlatnog, i smeđe, ali ružičastim prošarane boje njene kože, kao što bih bio svestan draguljskih boja nekog mikrokosmosa u koji bih mogao zavirivati kroz kakav maleni otvor. Pesma ptica i muzika vode bili su daleki i slatki kao cilikanje nekog orkestriona u dvorištu koje bi se nalazilo daleko u dubini.
     Dodirnuo sam Herenino rame, a stvarnost sama postala je glina koju treba izgladiti i izdužiti. Pomoću jednog ili dva prelaska rukom izvajao sam Hereni novu ruku, koja je bila prava ogledalska slika druge. Suza koja mi pade na ruke dok sam radio činila mi se toliko vrela da bi mi mogla kožu opeći; devojka je drhtala.
     "Završio sam", rekoh. "Obuci haljinu." Bio sam opet u onom mikrokosmosu i opet mi se činilo da je to ceo svet.
     Okrenula se da me pogleda u lice. "Volim te, gospodaru moj", reče ona i odmah potom kleknu i poljubi vrh moje čizme.
     Zapitah: "Mogu li videti tvoje šake?" Meni samom više nije bilo moguće da poverujem da sam stvarno učinio to što sam učinio.
     Ispružila je ruke ka meni. "Sad ću biti odvedena da budem robinja, daleko odavde. Nije me briga. Ne, neće me odvesti... idem u planine, sakriću se."
     Gledao sam njene šake, koje su mi izgledale u svim pojedinostima savršene, čak i kad sam pritisnuo jednu uz drugu. Malo ko ima šake sasvim iste veličine, jer ona koju više koristiš obično bude veća; njene su šake, međutim, bile jednake. Promrmljao sam: "Ko će te odvesti, Herena? Da li vaše selo napadaju kultisti?"
     "Poreznici, da."
     "Samo zato što sad imaš dve zdrave ruke?"
     "Zato što mi sad ništa ne fali." Zaćutala je, zaprepašćena tom novom mogućnošću. "Ne fali mi ništa, je li tako?"
     Nije bilo vreme za filozofiju. "Ne, savršena si... vrlo privlačna mlada žena."
     "Onda će me oni odvesti. Je li tebi dobro?"
     "Samo me je uhvatila neka malešna slabost. Biće mi bolje za koji trenutak." Obrisah čelo rubom ogrtača, kao što sam radio kad sam mučitelj bio.
     "Ne izgledaš kao da ti je dobro."
     "Tvoju ruku su popravile, većim delom, energije Urta, rekao bih. Ali morale su prolaziti kroz mene. Valjda su sa sobom odnele i nešto moje energije."
     "Znaš moje ime, gospodaru. A kakvo je tvoje?"
     "Severijan."
     "Dobaviću hranu za tebe u kući moga oca, lorde Severijane. Ima je još."
     Dunu vetar i zavitla lišće blistavih boja oko naših lica dok smo se vraćali.

29. MEĐU SELJANIMA

     U mom životu našlo se mesta za mnoge tuge i mnoge pobede, ali za vrlo malo zadovoljstava izvan onih jednostavnih kao što su ljubav i spavanje, čist vazduh i dobra hrana, stvari koje svako može upoznati. Među najveća zadovoljstva ubrajam izraz lica tog hetmana kad je video ruku svoje kćeri. Bila je to takva mešavina zaprepašćenja pred čudesnim, straha i sreće, da sam bio voljan da mu obrijem lice samo da bih ga bolje video. Herena je, verujem, u tome prizoru uživala jednako kao ja; a kad se potpuno nasitila te radosti, zagrlila ga je, rekla mu da nam je obećala osveženje i, sagnuvši se, ušla unutra da zagrli majku.
     Čim smo ušli i mi, strah seljana preokrenuo se u radoznalost. Nekoliko najhrabrijih muškaraca uguralo se unutra; čučnuli su iza nas, ni reči ne zboreći, a mi smo posedali na asure oko stočića po kome je hetmanova žena - neprestano suze roneći i ugrizajući se za usne - raspoređivala gozbu za nas. Ostali su samo gledali kroz vrata i gvirkali kroz pukotine u zidovima bez prozora.
     Dobili smo pečene kolače od stucanog kukuruza, jabuke donekle oštećene mrazom, vodu i (kao veliki delikates; neki od ćutećih posmatrača nisu skrivali da im, zbog toga, ide voda na usta) butkice dva zeca, kuvane, ukiseljene, usoljene i služene hladne. Hetman i njegova porodica ovo poslednje jelo nisu ni pipnuli. Ja sam to nazvao gozbom, zato što je taj narod tako mislio; ali jednostavni mornarski ručak koji smo na brodskom čamcu pojeli nekoliko smena vremena ranije bio je, u poređenju sa ovim, pravi banket.
     Uvideh da nisam gladan, ali da sam umoran i vrlo žedan. Pojeo sam jedan kolač i štrpnuo malo mesa, ali sam vodu ispijao izobilno; onda sam zaključio da bi se jedan viši stupanj učtivosti mogao sastojati u tome da hetmanovoj porodici ostavim jedan deo te hrane, jer se lepo videlo da imaju vrlo malo; zato počeh da krcam orahe.
     To je, očigledno, bio signal da moj domaćin može da govori. "Ja sam Bregvin", reče on. "Naše selo zove se Vici. Moja žena je Cinia. Naša kćer je Herena. Ova žena...", on otklonom glave pokaza ka Burgundofari, "...kaže da si dobar čovek."
     "Moje ime je Severijan. Ova žena je Burgundofara. Ja sam zao čovek koji pokušava da bude dobar."
     "Mi u Viciju malo šta čujemo o dalekom svetu. Možda ćeš nam reći koja te je slučajnost dovela u naše selo."
     Dok je to govorio, izraz njegovog lica pokazivao je samo učtivu ljubopitljivost i ništa više; ipak, njegovo pitanje me je zaustavilo. Bilo bi lako odbiti ove seljake nekakvom pričicom o trgovini ili hodočašću; zapravo, ako bih mu samo rekao da se nadamo da vratimo Burgundofaru u njen zavičaj pokraj okeana, to ne bi bila u celosti laž. Međutim, da li sam imao pravo da govorim takve stvari? Već ranije sam bio rekao Burgundofari da sam otišao do kraja Vaseljene da bih spasao ovaj narod. Bacio sam pogled ka hetmanovoj supruzi, izmučenoj radom, koja je i sad bila u suzama, i ka tim muškarcima, ljudima prosedih brada i tvrdih šaka. Odakle meni pravo da s njima postupam kao sa decom?
     "Ova žena", rekoh, "je iz Litija. Možda za njega znate?"
     Hetman odmahnu glavom.
     "Ljudi koji tamo žive su ribari. Ona se nada da nađe put povratka tamo." Udahnuo sam duboko. "Ja..." Dok sam tražio reči, hetman se nagnuo samo malo napred. "Ja sam uspeo da pomognem Hereni. To znate."
     "Zahvalni smo", reče on.
     Burgundofara me dotače po mišici. Kad sam je pogledao, njene oči mi rekoše da bi to što činim moglo biti opasno. To je meni već bilo znano.
     "Ni Urt sam nije sasvim zdrav."
     Hetman i svi ostali muškarci - oni su dotad čučali naslonjeni leđima na zid - učiniše mali pomak da budu bliže meni. Videh da je nekolicina klimnula glavom.
     "Ja sam došao da postignem njengovo ozdravljenje."
     Kao da mu se reči otržu silom, jedan od tih muškaraca reče: "Pao je sneg pre nego što je kukuruz sazreo. Ovo je druga takva godina." Još nekoliko njih klimnu glavom, a onaj koji je sedeo iza hetmana i koji je zato bio okrenut licem ka meni reče: "Nebeski narod se ljuti na nas."
     Pokušao sam da objasnim. "Nebeski narod - to su hieroduli i hierarsi. Oni nas ne mrze. Ali oni su daleko, a i plaše nas se zbog stvari koje smo učinili ranije, davno, kad je naša rasa bila mlada. Bio sam kod njih." Gledao sam bezizražajna lica seljana, pitajući se da li će mi ijedan od njih poverovati. "Postigao sam pomirenje - doveo sam njih bliže nama, a nas bliže njima, čini mi se. Oni su me poslali nazad."

     Te noći, dok smo Burgundofara i ja ležali u hetmanovoj kolibi (on, njegova žena i kćer zahtevali su da umesto njih tu prespavamo), ona reče: "Ovi će nas pre ili posle ubiti, znaš."
     Obećah joj: "Sutra idemo odavde."
     "Ma neće nas pustiti", bio je njen odgovor; jutro je pokazalo da smo oboje bili na neki način u pravu. Zaista smo otišli; ali seljani su nam rekli da postoji drugo selo, zvano Gurgustiji, udaljeno nekoliko liga, i ispratili su nas donde. Kad smo stigli, Herenina ruka je pokazana, što je izazvalo sveopšte divljenje, a mi smo (ne samo Burgundofara i ja nego i Herena, Bregvin i ostali) dobili gozbu u mnogo čemu nalik na onu prvu, osim što su se, umesto zečetine, pojavile sveže ribe.
     Posle su me obavestili o postojanju jednog čoveka koji je veoma dobar i veoma vredan, ali koji je sada veoma bolestan. Rekoh njegovim sugrađanima da ne mogu ništa obećati, ali da ću ga pregledati i da ću mu pomoći ako budem mogao.
     Ležao je u kolibi koja je izgledala stara koliko i on i koja je sva smrdela na zarazu i smrt. Naredio sam seljanima koji su se za mnom nagurali u nju da svi iziđu. Kad su otišli, počeo sam da preturam po unutrašnjosti, najzad sam našao nekakvu dronjavu krpetinu dovoljno veliku da njome zaprečim vrata.
     Kad je krpa bila nameštena, unutra je zavladao takav mrak da sam bolesnika jedva video. Nagnuo sam se nad njega i u prvi mah mi se učinilo da se moje oči privikavaju na mrak. Sledećeg trenutka sam shvatio da nije više tako mračno kao što je bilo. Neka slaba svetlost šetala se po njemu, idući za kretanjem mojih očiju. Prva pomisao mi je bila da to dopire iz onog trna koji se i sad nalazio u kožnoj vrećici što ju je Dorkas sašila za Kandžu, mada se činilo da nije moguće da trn sija i kroz kesicu i kroz košulju na takav način. Izvadih ga. Bio je i sad jednako taman kao i onda kad sam probao da osvetlim hodnik ispred moje kabine njime; zato ga sklonih nazad.
     Bolesnik otvori oči. Ja mu klimnuh glavom i pokušah da se nasmešim.
     "Jesi li po mene došao?" zapita on. Bio je to samo šapat.
     "Nisam Smrt", rekoh mu, "mada sam za nju bio često, a netačno, smatran."
     "Mislio sam da si ona, sire. Izgledaš tako dobar."
     "Da li želiš da umreš? To mogu da obezbedim za tren ako ti je takva volja."
     "Da, ako ozdraviti ne mogu." Njegove se oči opet sklopiše.
     Svukao sam sa njega ručno pletene pokrivače i video da je ispod njih nag. Na desnom boku imao je nateklinu u veličini dečje glave. Pogladio sam je i ona je nestala, a ja sam sav treperio od sile koja je bujicom navirala iz Urta, dizala se kroz moje noge i iz mojih prstiju isticala.
     Iznenada je u kolibi opet bila tama, a ja sam sedeo na njenom podu od nabijene zemlje osluškujući, kao čarolijom zaustavljen, disanje bolesnika. Činilo se da je prošlo dugo. Ustao sam, obuzet umorom i osećanjem da bi mi uskoro mogla pripasti muka - tačno tako sam se osećao i kad sam Agilusa smaknuo. Skinuo sam krpu sa ulaza i stupio napolje, na Sunčevu svetlost.
     Burgundofara me je zagrlila. "Je li ti dobro?"
     Rekoh joj da jeste i zapitah možemo li negde sesti. Jedan krupan čovek jakog glasa - pretpostavljam da je to bio neki od bolesnikovih rođaka - progurao se kroz gomilu i zatražio da mu se kaže da li će "Deklan" ozdraviti. Odgovorih da ne znam. Nisam prestajao da se guram kroz gomilu, u onom pravcu koji je Burgundofara pokazala. Bile su već prošle none i taj jesenji dan postao je topao, kao što se u takvim danima ponekad dešava. Da sam se osećao bolje, smatrao bih tu uskomešanu, oznojenu gomilu seljaka komičnom; upravo takvu gomilu smo svojevremeno uplašili i razjurili izvođenjem drame doktora Talosa na Ktesifonskom krstu. Sad su me gušili.
     "Kaži mi!" dernjao mi se krupni čovek u lice. "Hoće li njemu biti dobro?"
     Sad se ja okomih na njega. "Prijatelju moj, ti misliš da, ako me je tvoje selo nahranilo, ja moram da odgovaram na tvoja pitanja. Pogrešno misliš!"
     Drugi ga odvukoše, mada je, opet, moguće i da sam ga oborio udarcem. U svakom slučaju, čuo sam zvuk nekakvog udarca.
     Herena me uze za šaku. Gomila se otvori ispred nas, a ona me odvede do jednog drveta široke krošnje, gde sedosmo na glatku, golu zemlju; nesumnjivo je to bilo mesto sastajanja seoskih starešina.
     Neko dođe klanjajući se i zapita da li mi je išta potrebno. Želeo sam vodu; donese je jedna žena, vodu hladnu, pravo iz potoka, u kamenom ćupu po kome se spolja nahvatala rosa i na kome se, kao poklopac, nalazio izvrnut pehar. Herena je sela desno, a Burgundofara levo od mene i mi počesmo dodavati pehar između sebe.
     Pojavi se gurgustijski hetman. Klanjajući se, pokaza ka Bregvinu i reče: "Moj brat mi reče kako si došao u njegovo selo lađom koja je plovila po oblacima i kako nameravaš da nas izmiriš sa silama nebeskim. Celog veka smo išli na visoka mesta i slali dim naših ponuda njima, ali nebeski narod se ljuti i šalje mraz. Ljudi u Nesusu kažu da se Sunce hladi..."
     Burgundofara ga prekide. "Koliko je daleko Nesus?"
     "Sledeće selo je Os, gospođo. Odatle čovek može čamcem da se domogne Nesusa za jedan dan."
     "A iz Nesusa možemo naći prevoz za Liti", prošapta Burgundofara ka meni.
     Hetman nastavi: "Ipak, monarh nam uzima poreze kao i ranije, a kad ne možemo da mu damo žito, uzima nam decu. Odlazili smo na visoka mesta kao i naši očevi. Mi iz Gurgustija ispekli svog najboljeg ovna pre dolaska mraza. Šta bi, umesto toga, trebalo da činimo?"
     Pokušah da mu kažem da se hieroduli nas plaše zato što smo se u pradrevnim vremenima, u doba slave Urtove, raširili preko svetova, uništili mnoge druge rase i doneli svoju surovost i svoje ratove svuda. "Moramo biti jedno", rekoh mu. "Moramo govoriti samo istinu da bi drugi mogli da se pouzdaju u naša obećanja. Moramo negovati Urt kao što vi negujete vaša polja."
     On i neki drugi počeše klimati glavama kao da su razumeli; možda i jesu. Možda su razumeli bar neke delove toga što sam govorio.
     U zadnjem delu gomile nastade komešanje, vika, klicanje i plakanje. Ovi koji su sedeli skočiše na noge; ja sam bio odveć umoran da to učinim. Posle još dreke i zbrkanog govorenja izvedoše bolesnika napred; bio je i sad nag, osim što mu je jedna od krpa (prepoznao sam je: jedan od njegovih ručno tkanih pokrivača) bila omotana oko bedara i vezana u čvor.
     "Evo ga Deklan", saopšti neko. "Deklane, objasni gospodinu kako si ozdravio."
     On pokuša da govori, ali ga nisam čuo. Gestovima pokazah gomili da ućuti.
     "Dok sam ležao na krevetu, gospodine, pojavio se jedan serafim, sav u ruho od svetlosti odeven." Među seljacima tu i tamo poče cerekanje; podgurkivali su se laktovima, slušajući ga. "Pitao me je želim li mreti. Ja rekoh da mi se živi, pa zaspah i probudih se, evo, ovakav kakvog me vidite sad."
     Seljani se počeše smejati, a nekolicina poče govoriti: "Ovaj gospodin ovde te je izlečio", i slične stvari.
     Stadoh vikati na njih. "Ovaj čovek je bio tamo, a vi niste! Pravite budale od sebe kad tvrdite da znate više nego svedok!" To je bio plod mojih dugih dana provedenih u slušanju kako radi arhonov sud u Traksu, a još više, bojim se, plod onog vremena kad sam ja, kao autarh, sudio.
     Burgundofara je želela da odmah produži ka Osu, ali ja sam bio odveć umoran da tog dana idem dalje; nije mi se htelo ni da spavam opet u nekoj zagušljivoj kolibi. Rekoh meštanima Gurgustija da ćemo Burgundofara i ja spavati pod njihovim savetskim drvetom, a da oni treba da nađu mesta u svojim domovima za one koji su sa mnom došli iz Vicija. Tako je i bilo; ali kad sam se, u neko doba noći, probudio, video sam se da pokraj nas leži i Herena.

30. CERIKS

     Iz Gurgustija kad smo kretali našlo se mnogo meštana voljnih da pođu s nama; to su hteli i neki iz Vicija. Zabranio sam im to, jer nisam želeo da budem nošen unaokolo kao relikvija.
     U početku su se bunili, ali kad su videli da sam nepopustljiv, zadovoljili su se dugim (i često ponavljanim) govorima zahvalnosti i davanjem poklona: meni dadoše jedan upleten štap, plod besomučno žurnog rada dvojice najboljih drvodelja u tom selu; Burgundofari jedan šal ispleten vunom u raznim bojama, koji je morao biti najskupoceniji ženski odevni predmet u celom selu; za nas oboje košaru punu hrane. Hranu smo pojeli uz put, a košaru bacili u potok; ali smo druge dve stvari zadržali, jer se meni taj štap dopao kao ispomoć u hodanju, dok je šal oduševio Burgundofaru zato što je ublažio mušku strogost njene ravne grudne odeće. U suton, tik pre zatvaranja kapija, uđosmo u gradić Os.
     Tu se potok, uz koji smo išli, ulivao u Đol i tu su se na dokovima nalazile privezane lađe - ksebeci, karake i feluke. Raspitivali smo se za njihove kapetane, ali oni su bili svi otišli na obalu, zarad posla ili zadovoljstva, a zlovoljni stražari ostavljeni da čuvaju ta plovila uverili su nas da ćemo se morati vratiti ujutru. Jedan nam preporuči "Alaski kotlić"; uputili smo se tamo, ali smo uz put naišli na jednog čoveka odevenog u tirsko purpurnu i zelenu odeću, koji je, stojeći na nekakvom izvrnutom buretu, govorio masi od stotinak slušalaca:
     "...zakopano blago! Sve skriveno - otkrijem! Ako su u žbunu tri ptice, treća možda ne zna za prvu, ali ja znam. Ima jedan prsten - evo sad, dok govorim - ispod jastuka našeg vladara, našeg mudrog, natčulnog... Hvala ti, dobra ženo. Šta želiš znati? Ja to znam, dakako, ali dozvoli da to i ovi dobri ljudi čuju. A onda ću ja otkriti odgovor."
     Jedna debela varošanka bila mu je uručila nekoliko aesa. Burgundofara reče: "Hajde. Ja bih da sednem i nešto pojedem."
     "Čekaj", rekoh joj.
     Ostao sam delimično zbog toga što me je brbljanje ovog propovednika-šarlatana podsetilo na doktora Talosa, ali većim delom zato što je nešto u njegovim očima podsećalo na Abundancijusa. Međutim, postojalo je i nešto osnovnije od obe te stvari, mada nisam siguran da to mogu objasniti. Osetio sam da je ovaj neznanac putovao kao i ja; da smo obojica odlazili daleko i vratili se, na neki način na koji čak ni Burgundofara nije putovala; i da, iako to nisu bili odlasci do istog mesta niti povraci sa istim dobitkom, obojica poznajemo drumove vrlo čudne.
     Gojazna varošanka nešto promrmlja, a propovenik oglasi: "Ona moli da joj se kaže da li će njen muž naći novi plac za parno kupatilo i da li će mu taj poslovni poduhvat uspeti."
     On žestokim pokretom diže ruke iznad glave, stežući svoj dugački čarobnjački štap. Oči su mu ostale otvorene, ali ih je prevrnuo nagore, toliko da su se beonjače videle kao belanca dva kuvana jajeta. Osmehnuo sam se, očekujući da se gomila nasmeje; ali bilo je nečeg užasnog u toj slepoj, prizivajućoj prilici i niko se ne nasmeja. Čuli smo pljuskanje reke; i uzdahe večernjeg povetarca smo čuli, iako je duvao tako blago da ni moju kosu nije mogao pomaći.
     Odjednom njegove ruke padoše, a nagle crne oči pojaviše se na svojim mestima. "Oba odgovora su potvrdna. Novo parno kupatilo stajaće ni pola lige daleko od mesta gde smo sad."
     "E, ovo je lako", šapnu Burgundofara. "Cela varoš nama ni ligu u prečniku."
     "A vi ćete od tog kupatila zarađivati više nego što ste od starog ikada zarađivali", obeća nadriprorok. "Ali sada, moji dragi prijatelji, želim da vam kažem još nešto. Vi mislite da sam predskazanja govorio za pare koje mi je ova dobra žena dala." On je aese bio zadržao u šaci. Sad ih baci, kao tamni stubić, u smračujuće nebo. "E, pogrešili ste, prijatelji moji! Evo!"
     Hitnuo je novčiće gomili, i to, rekao bih, mnogo više nego što je od nje dobio. Nastade divlji grabež.
     Rekoh: "Dobro, hajemo."
     Burgundofara odmahnu glavom. "Hoću da slušam ovo."
     "Vremena su rđava, prijatelji! Vi ste gladni čuda. Taumaturgijskih izlečenja i jabuka sa borova! Pa, evo, danas po podne sam čuo da je neki nadriiscelitelj išao kroz sela duž Fluminisa i da je krenuo ovamo." Njegove oči se usmeriše u moje. "Znam da je on sada ovde. Izazivam ga da stupi napred. Održaćemo takmičenje za vas, prijatelji - oprobavanje magija! Dolazi, drugar. Hodi Ceriksu!"
     Gomila se pokretala, mrmljala. Ja se osmehnuh, odmahujući glavom.
     "Ti, dobri moj čoveče." Upro je prst ka meni. "Znaš li ti kako izgleda kad vežbaš svoju volju toliko da ona postane, na kraju, kao gvozdena poluga? Kako je kad goniš svoj duh ispred sebe kao roba? Kad trud truduješ neprestano radi nekog cilja koji može i ne doći nikad, radi neke nagrade koja je tako daleka da se čini da neće nikad doći?"
     Odmahnuo sam glavom.
     "Odgovori! Da te čuju!"
     "Ne", rekoh. "Ja te stvari nisam radio."
     "A ipak, one su ono što se raditi mora ako neko hoće da dograbi žezlo Inkreatorovo!"
     Rekoh: "Ne znam ništa o grabljenju tog žezla. Istinu da kažem, siguran sam da se to ne može uraditi. Ako ti je želja da budeš kao Inkreator, postavljam pitanje: možeš li to postići radeći onako kako Inkreator ne radi."
     Dohvatio sam Burgundofaru za ruku i povukao je odatle. I tek što prođosmo kroz jednu bočnu uličicu, taj štap što ga u Gurgustijima dobih puče uz jak zvuk. Odbacih onu polovinu koja mi je ostala u ruci u ulični kanal za slivanje prljave vode; nastavismo uzbrdicom koja je vodila od zidane obale do "Alaskog kotlića".
     Ta krčma je izgledala pristojno; primetio sam da ljudi okupljeni u sali ne samo što piju nego, činilo se, isto toliko i jedu, a to je uvek dobar znak. Kad se krčmar nagnuo preko šanka da razgovara sa nama, zapitah ga može li nam dati večeru i mirnu sobu.
     "Mogu, svakako, gospodine. Ne onakvu kakva bi vašem ugledu dolikovala, gospodine, ali takvu da u Osu boljih nema."
     Izvukoh jedan od Idasinih hrisosa. On ga uze, zagleda se na trenutak u njega kao da je iznenađen, pa reče: "Naravno, sire. Da, naravno. Vidite me ujutro, gospodine, tad ću imati da vam vratim kusur. Možda biste voleli da vam se večera donese u sobu?"
     Odmahnuo sam glavom.
     "Onda, jedan sto. Vi ćete hteti da budete daleko od vrata, od šanka i od kuhinje, to razumem. Eno, tamo, sire - onaj sto sa čaršavom. Da li bi vam odgovarao?"
     Rekoh da bi.
     "Imamo svakovrsne slatkovodne ribe, gospodine. I to sveže, tek uhvaćene. Naša alaska čorba baš je na glasu. Losos i riba list; obe dimljene, ili usoljene. Divljač, goveđe, teleće, jagnjeće, živinsko?..."
     Rekoh: "Čuo sam da je do hrane teško doći u ovom delu sveta."
     Načinio je zabrinut izraz lica. "Neuspele žetve. Da, gospodine moj. Ova je bila treća uzastopna. Hleb jako skup - ne skup za vas, gospodine, ali za sirotinju je skup. Mnogo je sirotinjske dece koja će večeras gladna u krevet, zato budimo zahvalni što mi ne moramo tako."
     Burgundofara zapita: "Svežeg lososa nemate?"
     "Samo u proleće, bojim se. Oni tad putuju, gospođo. U drugo doba mogu se samo u moru uloviti, ali ne mogu se ovako daleko uzvodno dovesti, a da se ne pokvare."
     "Onda, usoljenog lososa."
     "Dopašće vam se, gospo - usoljavan je u našoj sopstvenoj kuhinji, nema ni tri meseca od tad. Ne brinite se za hleb, voće i tako dalje. Sve ćemo to mi doneti, a vi onda birajte. Imamo i banane sa severa, mada su, zbog pobune, skupe. Vino crno ili belo?"
     "Crno, rekla bih ja. Preporučujete li ga?"
     "Ja preporučujem sva naša vina, gospo. Ne dopuštam da u mom podrumu bude ijedno bure koje ne mogu preporučiti."
     "Onda, crno."
     "Vrlo dobro, gospo. A za vas, sire?"
     Jedan trenutak pre toga rekao bih mu da nisam gladan. Sad videh da mi pri samom pominjanju hrane ide voda na usta; bilo mi je nemoguće da odlučim šta najviše želim.
     "Fazana, gospodine? Imamo jednog finog u letnjikovcu."
     "U redu. Ali vino neću. Mate čaj. Imate li ga?"
     "Naravno, gospodine."
     "Pa, to ću piti. Odavno ga nisam okusio."
     "On bi morao biti odmah spreman, gospodine. Da li će vam biti potrebno išta više?"
     "Samo to da sutra bude rani doručak; idemo na kej da obezbedimo prevoz do Nesusa. Tad ću očekivati da dobijem kusur."
     "Imaću ga za vas, gospodine, a i dobar, vreo doručak ujutro. Kobasice, gospodine. I šunku i..."
     Klimnuo sam glavom i pokazao mu, pokretom ruke, da se udalji.
     Kad je otišao, Burgundofara upita: "Što nisi hteo da jedemo u našoj sobi? Bilo bi toliko lepše."
     "Zato što se nadam da nešto saznam. A i zato što ne želim da budem sam pa da moram da razmišljam."
     "Pa bila bih ja tamo."
     "Da, ali bolje je kad ima više ljudi."
     "Šta..."
     Pokretom ruke joj pokazah da ćuti. Jedan sredovečni čovek, koji je dotad jeo sam, ustade i baci poslednju kost na svoj drveni tanjir. Onda ponese čašu ka našem stolu. "Hadelin se zovem", reče. "Kapetan 'Alsione'."
     Klimnuo sam glavom. "Sedite, kapetane. Šta možemo učiniti za vas?"
     "Čuo sam šta pričate Kirinu. Rekoste da vam treba prevoz niz reku. Ima jeftinijih, ima nekih gde su kabine bolje. Mislim, prostranije i ukrašenije; čistije od mojih ne postoje. A nema ni lađe brže od moje 'Alsione', ako ne računamo patrolne; mi isplovljavamo sutra ujutro."
     Zapitah ga koliko bi mu trebalo do Nesusa, a Burgundofara ubaci: "A do mora?"
     "U Nesus bi trebalo da stignemo jedan dan posle polaska, mada to zavisi od vetra i vremenskih prilika. Vetar je pretežno lak i povoljan u ovo doba godine, ali ako naiđe neka rana oluja, moraćemo se privezati negde."
     Klimnuh glavom. "Svakako."
     "Bez oluje stižemo, znači, preksutra, otprilike u vreme vespera ili malo ranije. Iskrcaću vas gde god želite, pre karavanseraja. Onda ćemo biti vezani dva dana zbog istovara i utovara, a posle toga nastavljamo nizvodno. Od Nesusa do delte to obično potraje četrnaest dana, ili malo manje."
     "Moraćemo videti tvoj brod pre nego što ponudu prihvatimo."
     "Nećete naći ništa zbog čega bih se postideo, sire. Razlog što sam došao da s vama pričam jeste taj što polazimo rano i što imamo brzinu ako vam je brzina potrebna. Normalnim redom stvari mi bismo isplovili pre vašeg silaska do luke. Ali ako ste vi i ona voljni da se sretnemo ovde ujutro čim se Sunce pokaže, ješćemo nešto malo i sići ćemo zajedno."
     "Ostaćete u ovoj krčmi večeras, kapetane?"
     "Jest, gospodine. Ostajem na obali kad mogu. Većina nas tako. Ma, i sutra navečer ćemo mi biti u nekom pristaništu, ako takva bude volja Pankreatorova."
     Dođe konobar sa našom večerom, a krčmar uspe da privuče Hadelinovu pažnju čak s drugog kraja sale. "Izvinite, gospodine", reče Hadelin. "Kirin nešto hoće, a vi i ona ćete hteti da jedete. Vidimo se, evo, baš ovde, ujutro."
     "Mi ćemo biti ovde", obećah.
     "Losos je divan", reče mi Burgundofara jedući. "Mi nosimo u lađama usoljenu ribu za ona vremena kad ništa ne ulovimo, ali ovo je bolje. Nisam znala koliko mi je to nedostajalo."
     Rekoh da mi je drago što joj se večera sviđa.
     "I tako, biću opet na lađi. Misliš li da je ovo dobar kapetan? Kladim se da je demon prema svojoj posadi."
     Pokretom joj opet pokazah da ćuti. Hadelin se vraćao.
     Kad je opet izvukao stolicu, ona reče: "Da li biste probali od mog vina, kapetane? Doneli mi celu bocu."
     "Pola čaše, društva radi." Bacio je pogled preko ramena, a onda se okrenuo ka nama; jedan ugao njegovih usana bio je podignut za debljinu tri vlasi kose. "Kirin me je upravo upozorio da te se čuvam. Kaže, dao si mu hrisos kakav on nikada ranije nije video."
     "Pa, može da ga vrati, ako hoće. Želiš li ti da vidiš jedan naš novčić?"
     "Brodar sam; mi viđamo pare iz drugih država. Nađe se i pokoja parica iz grobova. Ima grobova o-ho-ho gore u planinama, a?"
     "Pojma nemam." Dodao sam mu, preko stola, jedan hrisos.
     Razgledao ga je, zagrizao i vratio mi ga. "Jeste zlato, jeste. Ovaj liči pomalo na tebe, samo što je zadobio neku malecnu posekotinu. Pretpostavljam da to nisi primetio."
     "Nisam", rekoh. "Nije mi uopšte palo na pamet."
     Hadelin klimnu glavom i odgurnu stolicu nazad. "Čovek se ne brije popreko. Vidimo se ujutro, gospodine, gospođo."
     Kad smo se popeli na sprat i ušli u našu sobu, okačio sam ogrtač i košulju na drvene klinove čiviluka, a onda sam počeo da perem ruke i lice u toploj vodi koju su poslužitelji ove krčme doneli; tad Burgundofara reče: "On ga je prelomio, a?"
     Znao sam na šta misli, pa sam klimnuo glavom.
     "Trebalo je da mu iziđeš na nadmetanje."
     "Nisam čarobnjak", rekoh joj, "ali se jesam jednom upustio u dvoboj čarobnjaštvom. I umalo da me ubiju."
     "Udesio si da ruka one cure izgleda dobro."
     "To nije bila magija. Ja sam..."
     Napolju se prolomi zvuk trube, i to one uvijene kao što su neke školjke uvijene. Zatim se začu zbrkana galama mnogih glasova. Odoh do prozora i pogledah napolje. Naša je soba bila na spratu i ta visina mi je omogućila da lako gledam preko glava ljudi do središta gomile; tamo je onaj šarlatan stajao pored drvene ploče, od one vrste na kojoj se nose mrtvački kovčezi; ploču su na svojim ramenima nosila osmorica ljudi. Na tren me je obuzela, i protiv moje volje, pomisao da je Burgundofara, pominjući ga, zapravo dozvala tog nadriproroka.
     Videći me na prozoru, on dunu još jednom u savijenu trubu, pokaza prstom da bi skrenuo pažnju svih na mene i kad se svi zablenuše, povika: "Digni ovog čoveka iz mrtvih, drugar! Ako ti ne možeš, ja ću. Moćni Ceriks će postići da mrtvi još jednom prohodaju Urtom!" Pokazao je rukom ka mrtvom telu koje je ležalo u grotesknom položaju oborenog kipa, još zahvaćeno rigor mortisom.
     Doviknuh: "Smatraš da sam ti takmac, moćni Cerikse, ali ja takve želje nemam. Mi smo samo na proputovanju kroz Os, a krenuli smo na more. Odlazimo sutra." Zatvorio sam drvene kapke i namestio rezu preko njih.
     "On ga je polomio", reče Burgundofara. Bila se skinula i sada je čučala, naga, pokraj lavora sa vodom.
     "Da", rekoh.
     Očekivao sam da će me opet prekorevati, ali ona samo reče: "Mi ćemo se njega otarasiti čim zaplovimo. Da li bi me ti želeo noćas?"
     "Možda nešto kasnije. Želim da razmislim." Obrisao sam vodu sa sebe i ušao u našu postelju.
     "E, pa, kad bude to kasnije, moraćeš da me probudiš", reče ona. "Od onolikog vina mi se prispavalo." Glas Ceriksov dopirao je kroz žaluzine, podignut u neku avetinjsku napevku.
     "I hoću", rekoh joj dok je glatko ulazila pod ćebad, uz mene.
     San je upravo sklapao moje oči; tad mrtvačeva sekira grunu u vrata, ona se otvoriše i on krutim koracima uđe u sobu.

31. ZAMA

     Nisam odmah znao da je to onaj mrtvac. U sobi je vladao mrak, a hodničić ispred sobe bio je gotovo isto toliko mračan. Bio sam već napola zaspao; kad je sekira prvi put udarila, otvorio sam oči i video mutni sev čelika kad se ona, drugim udarcem, probila kroz vrata.
     Burgundofara je vrisnula, a ja sam se iskotrljao iz kreveta tražeći, pipanjem, oružje koje više nisam posedovao. Vrata su se posle trećeg udarca otvorila. Na trenutak su se u njihovom okviru videli mrtvačevi obrisi. Onda je njegova sekira mlatnula po praznom krevetu. Krevetski ram puče i čitav krevet se, sa treskom, sruči na pod.
     Činilo se da se vratio onaj dobrovoljac koga sam ubio tako davno u našem nekropolisu; ostadoh ukočen od straha i krivice. Sekući vazduh, mrtvačeva sekira zašišta kao nekad Hildegrinov ašov; prolete pored moje glave i grunu u zid kao da je neki div ritnuo čizmom to mesto. Nejaka svetlost na vratima bila je za tren zasenjena jer ju je Burgundofara, bežeći, zaklonila.
     Sekira opet udari po zidu, čini mi se - ni pedalj daleko od mog uha. Mrtvačeva ruka, hladna kao zmija, odišući smradom truljenja, očeša mi se o ruku. Počeh se rvati s njim, pokretan nagonom, a ne mislima.
     Pojaviše se sveće i jedan fenjer. Dvojica muškaraca, gotovo nagi, otrgoše sekiru iz mrtvačevih ruku, a Burgundofara mu poturi nož pod grlo. Uz nju stade Hadelin, držeći u jednoj ruci jatagan, a u drugoj sveću. Gostioničar diže fenjer do lica mrtvačevog, a onda mu fenjer ispade iz ruke.
     "On je mrtav", rekoh. "Sigurno si već viđao takve ljude. Takvi ćemo biti i ti i ja jednog dana." Ritnuo sam mrtvačeve noge i izbio mu oslonac, na način kako nas je učio majstor Gerlous, pa se mrtvac sruči na pod, pored sad ugašenog fenjera.
     Burgundofara jeknu: "Ubola sam ga nožem, Severijane. Ali on nije..." Zatvorila je usta i jako ih stisnula, naprežući se da ne plače. Ruka kojom je držala okrvavljeni nož tresla se.
     Ja je obgrlih jednom rukom, a neko viknu: "Pazite!"
     Mrtvi čovek se polako dizao na noge. Njegove oči, koje su bile sklopljene dok je ležao na podu, sad su se otvorile, iako su još zurile bezizražajno, kao oči leša; jedan očni kapak bio je opušten. Iz uske rane na njegovom boku curila je mrka krv.
     Hadelin zakorači napred, dižući jatagan.
     "Čekaj", rekoh i zadržah ga.
     Mrtvačeve šake posegnuše ka mom grlu. Ja ih svojim šakama prihvatih; više ga se nisam plašio, niti osećao užas zbog njega. Umesto toga, bio sam preplavljen silnim sažaljenjem prema njemu i prema svima nama, jer sam znao da smo svi u nekom stepenu mrtvi, da svi napola spavamo onim snom kojim on spava sasvim i da smo gluvi za pesmu života u nama i oko nas.
     Njegove ruke se opustiše niz bokove. Pogladih ga po rebrima desnom šakom, a život poteče kroz nju, tako da se činilo da će se svaki prst razlistati u latice i pretvoriti u cvet. Moje srce je bilo moćna mašina koja će raditi večno i potresati ceo svet svakim svojim udarom. Nikada se nisam osećao toliko živ kao tada dok sam davao život njemu.
     I onda sam video promenu - svi smo je videli. Njegove oči više nisu bile mrtvi predmeti, nego ljudski organi kojima nas je video. Hladna krv smrti, ta gorka tečnost koja prlja bočne strane kasapskog panja, pokrenula se opet u njemu, briznula je iz rane koju je Burgundofara načinila. A ta rana se zatvori i zaraste u trenu, ostavljajući samo grimiznu mrlju na podu i belu liniju na njegovoj koži. Krv se uzdigla u njegove obraze, tako da više nisu bili lojno žuti, nego smeđi; dobili su izgled života.
     Do tog trenutka moja bi procena bila da je umro neki sredovečan čovek; ali momak koji je sad, žmirkajući, stajao preda mnom nije imao više od dvadeset godina. Prisećajući se Milesa, obgrlio sam ga jednom rukom oko pleća i rekao mu da želim da bude dobrodošao još jednom u zemlju živih; to sam govorio blago i polako, kao što bih govorio psu.
     Hadelin je, sa ostalima koji su došli da nam pomognu, uzmicao. Njihova lica bila su ispunjena strahom i zapanjenošću; a ja sam razmišljao (a o tome razmišljam i sada) kako je čudno to da su oni bili tako hrabri u suočenju sa nečim užasnim, a da su postali takve kukavice u susretu sa proricanjem sudbine.
     Možda je u pitanju samo to da mi, boreći se sa zlom, dejstvujemo protiv svoje braće. Učinak na mene bio je taj da sam u tim trenucima razumeo jednu stvar koja me je od detinjstva zbunjivala - predanje da će u završnoj bici čitave vojske demona bežati čim samo ugledaju jednog jedinog vojnika Inkreatorovog.
     Poslednji je izašao kapetan Hadelin. Na vratima je zastao, otvorenih usta, tragajući za hrabrošću potrebnom da progovori, ili možda samo tražeći prave reči; onda se okrenuo i šmugnuo, a nas ostavio u mraku.
     "Ima jedna sveća ovde negde", progunđa Burgundofara. Začuh je kako pretura po stvarima tražeći je.
     Sledećeg trenutka sam Burgundofaru i video kako se naginje, umotana u ćebe, nad stočić koji je još stajao pored upropašćenog kreveta. Bio je to povratak one svetlosti koja je ranije obasjala bolesnikovu kolibu; Burgundofara vide ispred sebe svoju senku ocrtanu tom svetlošću, okrete se, vrisnu i istrča napolje za ostalima.
     Nije mi se činilo da bih nešto naročito dobio ako bih potrčao za njom. Pregradio sam otvor vrata najbolje što sam mogao, ne samo ostacima vrata nego i stolicama, a onda sam, koristeći tu svetlost koja se pojavljivala kud god bih usmerio pogled, dovukao pocepani madrac na pod da bismo se donedavno mrtvi čovek i ja mogli odmoriti.
     Rekao sam odmoriti, ne spavati, jer ne verujem da je iko od nas dvojice zaspao, mada sam nekoliko puta zadremao i svaki put, budeći se, čuo kako se on kreće po sobi, preduzimajući putovanja koja nisu bila ograničena prisustvom naša četiri zida. Kad god sam zatvorio oči, učinilo mi se da su se one, same od sebe, naglo otvorile i zagledale u moju zvezdu, koja je plamsala iznad tavanice. A tavanica je postala providna kao membrana od tkiva, pa sam video kako se moja zvezda baca ka nama, iako je beskrajno daleka; konačno sam ustao, otvorio prozorske kapke i nagnuo se kroz prozor da osmotrim nebo.
     Bila je vedra i vrlo hladna noć; svaka zvezda na nebu izgledala je kao dragulj. Uvideh da tačno znam gde visi moja zvezda, baš kao što morske guske uvek bez pogreške znaju gde će naći svoje kopneno uporište, čak i kad njihovo kričanje čujemo kroz čitavu ligu magluštine. Tačnije rečeno, znao sam gde bi trebalo da se moja zvezda nalazi; ali kad bih u tu tačku gledao, video bih samo tamu bez kraja. Bogato razasuto sazvežđe ležalo je po svim drugim delovima neba, kao preobilje dijamanata pričvršćenih za ogrtač majstora; možda je svaka od tih zvezda pripadala po jednom nerazumnom glasniku, izgubljenom i zbunjenom kao ja. Ipak, nijedna od njih nije bila moja. Moja je bila - tamo, negde, i ja sam to znao, iako je nisam mogao videti.
     Kad čovek piše jedan ovakav letopis, stalno želi da opisuje postupnosti razvoja; ali kod nekih događaja one ne postoje, nego se odigraju odjednom: nisu - zatim jesu. Tako se desilo sad. Zamisli čoveka koji stoji pred ogledalom; kamen udara u ogledalo i ono istog trena skršeno pada.
     A taj čovek uviđa da jeste onaj koji jeste, a ne onaj iz ogledala, kao što je do maločas verovao.
     Tako se zbilo sa mnom. Znao sam: ja sam ta zvezda, taj svetionik na granici između Jesoda i Brajaha koji plovi kroz noć. Onda je ta čvrsta uverenost nestala i ja sam opet bio samo čovek, taj koji stiska šakama prozorski okvir, trese se od hladnoće, iako je sav natopljen znojem, i osluškuje kako se drugi, donedavno mrtav, kreće po sobi.
     Grad Os je ležao u tami, jer je zelena Luna upravo nestajala iza mračnih brda onostran crnog Đola. Pogledao sam na mesto gde je ranije stajao Ceriks sa svojom publikom i učinilo mi se da u toj mutnoj svetlosti vidim i sad neke njihove tragove. Pokrenut pobudom koja je i meni samome bila neobjašnjiva, vratih se u sobu i obukoh se, a onda skočih preko prozorskog okvira dole na blatnjavu ulicu.
     Tresnuo sam tako žestoko da sam se u jednom trenutku pobojao da sam slomio skočni zglob jedne noge. Na lađi sam bio lak kao paperje, a osim toga bio sam obuzet, zbog svoje nove noge, možda preteranim samouverenjem. Sad mi postade jasno da ću na Urtu morati iz početka da se učim skakanju.
     Naišli su neki oblaci i navukli veo preko zvezda, tako da sam morao pipanjem da tražim predmete koje sam sa sprata video; ali uverih se da nisam pogrešio. Bila je tu jedna mesingana tacna za sveću, a u njoj ostatak sagorele sveće, tako sitan da bi bio svakoj pčeli ispod časti. U slivniku su jedno do drugog ležala tela jednog mrtvog mačeta i jedne mrtve ptičice.
     Dok sam to razgledao, bivši mrtvac skoči blizu mene; izveo je doskok bolje nego ja. Obratih mu se, ali on ništa ne odgovori; probe radi, pođoh ulicom, ne daleko. On pitomo pođe za mnom.
     Više nisam imao nimalo volje da spavam, a onaj umor koji me je bio zahvatio kad sam ga vratio u život bio je zbrisan jednim osećanjem koje sam u iskušenju da nazovem osećanjem nestvarnosti - bilo je to oduševljenje što konačno znam da moje biće nije spremljeno u jednu marionetu od krvi i mesa koju ljudi po navici nazivaju Severijan, nego u daleku zvezdu koja sija energijom dovoljnom da od nje deset hiljada svetova procveta. Gledajući tog donedavno mrtvog čoveka, setio sam se kako smo Miles i ja pešačili u vreme kad nije trebalo ni on ni ja da imamo ikakvu sposobnost hodanja i pomislih da je sad štošta drugačije.
     "Hodi", rekoh. "Da razgledamo grad malo, a onda te častim pićem čim prva prodavnica pića razmandali vrata."
     Nije odgovorio. Kad sam ga izveo na jedno mesto obasjano zvezdanom svetlošću, video sam da mu lice izgleda kao lice čoveka koji luta kroz čudnovate snove.
     Kad bih, čitatelju, podrobno opisao sva naša tadašnja lutanja, ti bi smatrao da je to uistinu veoma dosadno; ali meni nije bilo dosadno. Šetali smo po vrhovima brežuljaka, idući ka severu sve dok nas nije zaustavio tvrđavski zid kojim je grad bio opasan; to je bio zid u veoma ruševnom stanju, mada se činilo da je podignut ne samo zbog straha nego, u jednakoj meri, i zbog gordosti. Okrenuli smo se i onda otišli ležerno niz uličice krivudave, ali prijatne, duž kojih su bile kuće izgrađene napola od drveta; do reke smo stigli kad je prva svetlost novog dana provirila preko krovova iza nas.
     Dok smo se šetali, diveći se mnogojarbolnim brodovima, zaustavi nas jedan starac, koji je verovatno rano ustajao i (kao mnogi starci) slabo spavao.
     "O, gle, Zama!" uskliknu on. "Zama, dečko, pa govorili su da si mrtav."
     Nasmejao sam se, a na zvuk mog smeha čovek donedavno mrtav se osmehnuo.
     Stari se zacerekao. "E, vala, u životu nisi bolje izgledao!"
     Upitah: "Šta su pričali, kako je izgubio život?"
     "Udavio se! Pinianov brodić potonuo je kod ostrva Baiulo, eto šta sam čuo."
     "Ima li on suprugu?" Na to me stari čudno pogleda, a ja nastavih: "Upoznao sam ga noćas, u varoši, pili smo, pa bih ga rado ostavio negde. Bojim se da je pijucnuo malo više nego što je dobro za njega."
     "Nema porodicu. Na stanu je kod Piniana. A Pinianova stara mu uzima taj iznos iz plate." Reče mi kako da stignem tamo i kako da prepoznam tu kuću, koja je, po opisu, bila bedna i prljava. "Samo, ja ga ne bih njima dovodio tako rano i tako mokrog. Pinijan će ga izvoštiti k'o vola, to ti je sigurna stvar." On zapanjeno strese glavom. "Ali, ljudi, svako je čuo da su Zamino telo izvukli iz vode i doneli sa sobom!"
     Rekoh mu, ne znajući šta bih drugo mogao kazati: "Nikad čovek ne zna u šta da veruje", a onda, dirnut činjenicom da je ovaj jadni starac očito silno radostan što vidi da je jedan snažni mladi čovek još živ, položih šaku starome na teme i promrmljah nekoliko uobičajenih izreka u smislu da mu želim svako dobro u ovom životu i u sledećem. Taj blagoslov sam, kao autarh, povremeno davao.
     Nisam imao nameru da učinim ništa, ali nastupio je izuzetan učinak. Čim sam sklonio šaku sa njega, poče se događati nešto - kao da su godine bile prašina popadala po njemu i kao da su se sad porušili neki nevidljivi zidovi i dopustili vetru da jurne unutra; njegove oči se otvoriše toliko da se činilo da su velike kao tanjiri; on pade na kolena.
     Kad smo se malo udaljili, osvrnuo sam se da ga na tren pogledam. Još je tamo klečao i gledao za nama, ali više nije bio star. Nije bio ni mladić, nego je samo bio suštinski čovek, čovek oslobođen vrteške vremena.
     Zama nije ništa rekao, ali me je obuhvatio jednom rukom oko pleća. Tako isto sam i ja obuhvatio jednom rukom njega, pa smo tako hodali dalje, onom ulicom kroz koju smo Burgundofara i ja prošli prethodne večeri; ubrzo je nađosmo kako doručkuje sa Hadelinom u trpezariji "Alaskog kotlića".

32. SILAZAK DO "ALSIONE"

     Nisu očekivali ni mene ni njega - za njihovim stolom nije bilo slobodnih mesta. Privukao sam jednu stolicu za sebe, a onda, zato što je Zama samo stajao i buljio, i jednu za njega.
     "Mislili smo da si otišao, gospodine", reče Hadelin. Njegovo lice - i njeno - dovoljno jasno su govorili gde je Burgundofara provela noć.
     "I bio sam otišao", rekoh, govoreći njoj, a ne njemu. "Nego, vidim da si ušla u našu sobu i uzela svoje stvari."
     "Mislila sam da si mrtav", reče ona.
     Pošto nisam ništa odgovorio, dodala je: "Mislila sam da te je ovaj čovek ubio. Vrata su bila zaprečena nekim stvarima koje sam morala da razgrnem, ali su kapci bili razbijeni iznutra."
     "U svakom slučaju, gospodine, vratio si se." Hadelin je pokušao da zazvuči veselo, ali mu to nije uspelo. "Jesi li i dalje voljan da ideš niz reku sa nama?"
     "Možda ću biti", rekoh. "Kad vidim tvoj brod."
     "Mislim da ćeš tada biti voljan, gospodine."
     Dođe krčmar, klanjajući se i prinuđujući sebe da se osmehne. Zapazih da ima, iza kožne pregače, kasapski nož zavučen pod opasač.
     "Za mene voće", rekoh mu. "Noćas si rekao da imaš voća. Donesi i za ovog čoveka, videćemo da li će jesti. Za obojicu mate čaj."
     "Odmah, sire."
     "Pošto budem jeo, možemo ti i ja poći gore u moju sobu. Oštećena je, pa ćemo morati da zaključimo koliko to iznosi."
     "Neće biti takve potrebe, sire. Sitnica! Možda se možemo saglasiti da jedan oričok bude simbolična naknada?" Pokušao je da protrlja šake na način kako takvi ljudi često čine, ali tresle su se toliko da su ti njegovi pokreti izgledali smešno.
     "Pet oričoka, rekao bih ja, ili deset. Polomljena vrata, oštećen zid, polomljen krevet - ti i ja ćemo ići gore da svedemo račune."
     Drhtale su mu i ruke; odjednom više nije bilo prijatno zastrašivati tog malog čoveka koji je priskočio sa fenjerom i štapom kad je čuo da je jedan od njegovih gostiju napadnut. Rekoh: "Ne treba da piješ toliko", i dodirnuh mu šake.
     Osmehnuo se, zacvrkutao: "Hvala, gospodine! Voće, da, gospodine!" - i otišao hitrim, sitnim hodom.
     Sve voće je bilo tropsko kao što sam, napola, i očekivao: bokvice, narandže, mangoi i banane, sve to doneto kopnenim putem do gornjeg toka reke, kolonama tovarnih magaraca, i onda poslato brodovima na jug. Nije bilo jabuka, niti grožđa. Pozajmio sam onaj nož kojim je Zama bio uboden i oljuštio njime jedan mango plod. Jeli smo ćuteći. Posle nekog vremena počeo je i Zama jesti; smatrao sam da je to dobar znak.
     "Još nešto, gospodine?" upita gostioničar stojeći pored mene. "Imamo voća u izobilju."
     Odmahnuo sam glavom.
     "Onda, možda..." Naginjanjem glave pokazao je ka stepeništu i ja ustadoh, pokretom stavivši do znanja ostalima da ostanu gde su.
     Burgundofara reče: "Bolje bi bilo da si ga ostavio u strahu. Jeftinije je." On joj dobaci pogled sirove mržnje.
     Njegova krčma je protekle noći izgledala mala, ali tad je bila optočena tamom, a ja sam bio umoran; sad videh da je premala, sa samo četiri sobe na našem spratu i, valjda, još četiri na gornjem. Naša soba je izgledala i te kako prostrana kad sam ležao na provaljenom madracu i slušao Zamino vrzmanje unaokolo, ali zapravo nije bila mnogo veća od one kabine u kojoj smo Burgundofara i ja boravili na čamcu, ili brodiću, koji nas je sa lađe prebacio na Urt. U jednom uglu je stajala Zamina sekira, stara, izlizana od upotrebe, namenjena za cepanje drva.
     "Nisam želeo da ti dođeš da bih uzimao pare, gospodine", reče mi krčmar. "Ne za ovo, niti za ma šta. Ni sad ni ikad."
     Osvrnuo sam se, pogledao štetu. "Ali ćeš pare dobiti."
     "Onda ću ih i pokloniti. Ima danas mnogo siromašnih ljudi u Osu."
     "Mogu zamisliti." Nisam stvarno slušao ni njegove, a ni svoje reči, nego sam pregledao drvene kapke; zahtevao sam da dođemo na sprat, u ovu sobu, samo da bih te kapke video. Burgundofara je pomenula da su razbijeni i bila je u pravu. Drvo je bilo odvaljeno sa onih zavrtanja koji su držali rezu. Pamtio sam da sam te kapke rezom zatvorio i da sam ih kasnije otvorio. Pošao sam, u sećanju, tragom svojih delovanja i našao da sam kapke samo dotakao, što je bilo dovoljno da se naglo otvore.
     "Bilo bi pogrešno, gospodine, da išta naplatim, imajući u vidu šta si ti doneo meni. Pa, 'Alaski kotlić' će biti zauvek slavan i uzvodno i nizvodno." Njegove oči se zagledaše u neki raj slave, meni nevidljiv. "Doduše, i ovako smo bili dobro poznati - najbolja gostionica u Osu. Ali neki će dolaziti i ostajati ovde samo da bi nas videli." Zahvati ga nadahnuće. "Neću ja ovo da popravim, baš ništa! Ostaviću sve, evo, ovako!"
     Rekoh: "Naplaćuj im ulaz."
     "Da, gospodine, ta ti je dobra. Gostima ne, naravno. Ali ostalima ću naplaćivati, o, da!"
     Zaustio sam da mu naredim da to ne čini, nego da popravi svu štetu; ali sam odmah i zatvorio usta. Zar sam ja na Urt došao zato da otmem ovom čoveku sreću - ako je to uopšte sreća? On me je sad voleo kao što otac voli sina kome se divi, ali koga ne razume. Kakvo sam ja pravo imao da mu nanosim štetu?
     "Moji gosti su noćas pričali. Pretpostavljam, gospodine, da ne znaš šta se desilo kasnije, posle tvog vraćanja jadnoga Zame među nas?"
     "Ispričaj mi", rekoh.
     Kad smo se vratili u prizemlje, navaljivao sam da mu platim, iako on nije hteo da primi novac. "Večera noćas za ovu ženu i mene. Smeštaj za Zamu i mene. Dva oričoka za vrata, dva za zid, dva za krevet, dva za kapke. Doručak za Zamu i mene jutros. Smeštaj i doručak ove žene stavi na račun kapetana Hadelina, pa da vidimo koliko ja dugujem."
     Tako je i učinio, napisao je celu tu listu na parčetu smeđe hartije, ptičjim perom mnogo izgrizenim, koje je često otkazivalo; onda mi je odbrojao kusur, urednim "stubićima" naslaganih srebrnih, bakarnih i mesinganih novčića. Zapitah ga da li je sigurno da mi sleduje toliki kusur.
     "Ovde su cene iste za svakoga, sire. Ne naplaćujemo na osnovu toga ko koliko ima, nego ko je šta naručio - a što se tebe tiče, ne dopada mi se da ti naplatim išta."
     Hadelinov račun je sređen sa mnogo manje računanja i nas četvoro pođosmo. Mislim da mi je, od svih krčmi u kojima sam ikada boravio, ponajžalije bilo kad sam iz ove odlazio, jer sam u "Alaskom kotliću" imao dobru hranu, dobro piće i društvo čestitih ljudi sa reke. Sanjao sam često o povratku tamo; možda ću jednog dana taj san i ostvariti. Kad je Zama razvalio naša vrata, u pomoć nam je, svakako, priskočilo daleko više ljudi nego što bi se razumno moglo očekivati; rado bih poverovao da je neko od njih bio, ili da su nekoliko njih bili ja. Uistinu, ponekad mi se čini da sam te noći pri svetlosti sveće spazio na tren i moje sopstveno lice.
     Bilo kako bilo, o tim licima nisam razmišljao kad smo iskoračili na ulicu svežu od jutra. Prvoj tišini zore bio je već kraj i teretna zaprežna kola su dumbarala po svojim tragovima urezanim u tlo; žene čije su glave bile obmotane maramama zastajale su, na svom putu ka pijaci, da zure u nas. Jedan leteći čamac sličan velikom skakavcu prođe, silno zujeći, iznad nas; njega sam gledao sve dok se nije izgubio sa vidika, a dok sam to činio, doticao me je duh onog čudnog vetra koji je hujao sa pentadaktila kad su napadali našu konjicu u Orithiji.
     "Takvi se više ne viđaju često, gospodine", reče Hadelin. Bilo je to izgovoreno onom vrstom grubosti koja predstavlja, što sam ja tek kasnije shvatio, način da se iskaže poštovanje. "Većina više ne leti."
     Priznadoh da nikad nisam nijedan takav čamac video.
     Zašli smo za jedan ugao i pred nama se otvorio divan pogled niz brdo: kej od tamnog kamena, brodovi i brodići tamo ukotvljeni, iza njih široki Đol, čija voda bleska na Suncu i čija je druga obala izgubljena i svetlucavoj izmaglici. "Sigurno smo daleko ispod Traksa", rekoh Burgundofari, mešajući je, za trenutak, u svojoj svesti sa Guni; jer ja sam samo Guni bio ispričao ponešto o Traksu.
     Okrenula se, nasmešila se, pokušala da me uzme pod ruku. Hadelin reče: "Ima dobrih sedam dana do Traksa, osim ako ti vetar pomaže baš celim putem. Ovde je bezbedno. Baš se čudim da ti je poznata jedna takva provincijska varošica."
     Približavali smo se keju, a za nama se vukla gomila ljudi; ostajali su, gotovo svi, na znatnoj udaljenosti, ali su šaputali i pokazivali ka Zami i meni. Burgundofara ih pokuša rasterati, a kad joj to ne uspe, zatraži od mene da to učinim.
     "Zašto?" zapitah. "Još malo, pa ćemo isploviti."
     Jedna starica povika, dozivajući Zamu, i potrča da ga zagrli. On se osmehnuo; jasno se videlo da mu ona ne misli nikakvo zlo. Sledećeg trenutka sam video kako klima glavom u znak odgovora na njenu molbu da joj kaže da li mu je dobro; zapitah da li mu je to baka.
     Izvela je, na seoski način, naklon iz učtivosti. "O, ne, gospodine. Ali poznavala sam ga, a i svu decu, u starim vremenima. Kad sam čula da je Zama mrtav, osetila sam se kao da je deo mene umro s njim."
     "Pa i jeste", rekoh joj.
     Priđoše mornari da uzmu naše leđne vreće sa stvarima i ja uvideh da sam Zamu i tu staricu gledao tako napeto, da nijedan pogled nisam odvojio za Hadelinovo plovilo. Bio je to ksebek, sasvim zgodnog izgleda - ja sam sa brodovima uvek imao sreće. Hadelin je već bio na palubi; pozivao nas je da dođemo.
     Starica se čvrsto držala uz Zamu, a niz obraze su joj lile suze. Na moje oči Zama obrisa jednu od tih suza s njenog lica i reče: "Ne plači, Mafalda." Jedino tad je progovorio.
     Autohtoni kažu da njihova stoka ume da govori ali neće zato što zna da govor priziva demone, jer su sve naše reči samo psovke u jeziku empireuma, najvišeg i najčistijeg dela neba. Sad Zamine reči kao da izazvaše baš to dejstvo. Gomila se razmače, talasajući se kao voda pred užasnim vilicama kronosaura, i Ceriks stupi napred.
     Na vrh njegovog gvožđem okovanog štapa bila je nabodena trula ljudska glava, a njegovo mršavo telo bilo je ogrnuto ljudskom, sirovom kožom; ali kad videh oči njegove, začudih se što se uopšte zamajavao takvom površnom šarlatanštinom, kao što se čovek začudi kad vidi pravu lepoticu da se obukla u lažnu svilu i nakinđurila kojekakvim staklenim zrncima. Nisam, do tada, znao da je to tako veliki čarobnjak.
     Podstaknut obukom koju sam u detinjstvu dobio, prihvatio sam nož koji mi je Burgundofara stavila u šaku i salutirao njime Ceriksu - da bude pozdravljen pre nego što Inkreator presudi između nas dvojice; to sam učinio držeći sečivo pljoštimice ispred svog lica.
     On je sigurno mislio da ću pokušati da ga ubijem, što je Burgundofara i zahtevala. Progovorio je u svoju levu šaku i počeo se pripremati da baci magiju trovanja.
     Zama se promeni. Ne polako, kao što to u pričama biva, nego strašnom naglošću: opet je bio onaj isti mrtvac koji je ranije provalio u našu sobu. Gomili ljudi ote se krik nalik na dreku čopora majmuna.
     Pobegao bi Ceriks tada, ali ljudi mu se isprečiše kao zid. Možda ga je neko i držao, ili mu namerno zaprečavao odstupnicu, ne znam. Zama se stušti na njega i sledećeg trenutka začuh kako se Ceriksov vrat slama; zazvučalo je kao kad kost prsne u čeljustima nekog psa.
     Tokom jednog ili dva daha ležali su zajedno, mrtav na mrtvome; onda Zama ustade, opet živ, i to sasvim živ; bar se tako činilo. Videh da je prepoznao staricu i mene i da mu se usne razdvajaju. Pet-šest sečiva ga isprobada pre nego što je stigao išta da kaže.
     Dok sam stigao do njega, bio je ne toliko čovek, koliko dronjak krvavog mesa. Krv je kuljala u sve slabijim mlazevima iz njegovog grla; srce mu je nesumnjivo još tuklo pod tim pljuskom krvi, mada su mu prsa bila otvorena udarcem kosira. Stao sam nad njega i pokušao da ga dozovem u život još jednom. Oči one glave nabodene na Ceriksov pali štap okretoše se u svojim sagnjilim dupljama i zagledaše se u mene; zgađen, okrenuh se, čudeći se kako je moguće da sam ja, mučitelj, postao toliko surov.
     Neko me dohvati za ruku i povede ka brodu. Dok smo išli klimatavom daščanom stazom za ukrcavanje, otkrih da je to Burgundofara.
     Hadelin nas primi okružen mornarima koji su žurili tamo-amo. "Eto, ovog puta su ga udesili, gospodine. Noćas smo se svi bojali da udarimo prvi. Dnevno svetlo mnogo znači."
     Odmahnuo sam glavom. "Ubili su ga zato što više nije bio opasan za njih, kapetane."
     Burgundofara prošaputa: "On treba da legne. Ovakve stvari ga veoma iscrpljuju."
     Hadelin pokaza ka jednim vratima ispod nadstrešnice kojom se gornja paluba završavala. "Izvoli unutra, gospodine, ako ti je volja. Pokazaću ti vašu kabinu. Nije velika, ali..."
     Opet sam stresao glavom. Levo i desno od tih vrata bila je po jedna klupa i ja zatražih da se tu odmorim. Burgundofara ode da pogleda kabinu, a ja ostadoh sedeći i nastojeći da izbrišem sliku Zaminog lica iz svojih očiju i gledajući kako se posada sprema za isplovljavanje. Jedan od mornara, mrkih od Sunca, izgledao mi je nekako poznat; ali ja, koji ništa ne mogu zaboraviti, ponekad ne uspevam lako da uhvatim svoj plen u sećanju koje postaje, svakim danom, sve ogromnije.

33. NA "ALSIONI"

     Ksebek je "Alsiona" bila, brod koji leži nisko na vodi, a ima uzan struk. Prednja katarka "Alsionina" nosila je jedno ogromno latinsko jedro, trougaono, glavna katarka imala je tri četvrtasta jedra koja su se mogla spustiti na samu palubu i tu namotati i uvezati, a krmena katarka je imala jedno sošno jedro i iznad toga jedno četvrtasto. Donja greda sošnog jedra bila je produžena motkom za zastavu, tako da je u svečanim prilikama (a Hadelin je, očito, smatrao da je naš polazak svečana prilika) bilo moguće razviti jednu zastavu, previše kitnjastu, iznad vode. Zastave sličnog izgleda, koje, koliko sam znao, nisu predstavljale nijednu od nacija na Urtu, lepršale su i na vrhovima sve tri katarke.
     Uistinu, postoji nešto neodoljivo praznično u činu isplovljavanja ako se događa danju i po lepom vremenu. Imao sam utisak da ćemo svakog trena isploviti, a moje srce je iz trenutka u trenutak bilo sve vedrije. Ali imao sam i osećaj da nije u redu biti sada srećan, već da bi trebalo da budem sav jadan i iscrpljen, kakav sam uistinu i bio dok sam stajao nad telom jadnog Zame, a i neko vreme posle toga. Ipak, nisam mogao tako nastaviti. Navukoh kapuljaču ogrtača kao nekad onog esnafskog, u doba kad sam, osmehnut, grabio krupnim koracima po Zidanoj obali u izgnanstvo; ovaj sadašnji ogrtač (koji sam uzeo iz svog stana u Cadkilinoj lađi jednog jutra koje mi je sad izgledalo daleko kao prva zora Urta) bio je, čistom slučajnošću, takođe fuliginske boje i osmehnuh se još jednom pri pomisli da se ulica Obalska pruža duž iste ove reke i da voda koja sad pljuska po bokovima ove lađe mora uskoro zapljusnuti i mrki kamen kojim je Obalska ozidana.
     Bojeći se da bi se Burgundofara mogla vratiti, ili da bi neki mornar mogao nazreti moje lice, popeh se uz nekoliko stepenika na zadnju palubu i videh da smo, tokom tog vremena koje sam proveo sam sa svojim mislima, isplovili. Os je već bio daleko iza nas; štaviše, ne bi se ni video da atmosfera nije bila bistra kao hijalit. Bedne ulice i opaki narod Osa bili su mi već dobro poznati; ali zahvaljujući iskričavom jutarnjem vazduhu, posrnuli tvrđavski zid oko grada i ruševne gradske kule dobiše izgled onog začaranog grada koji sam našao u Teklinoj smeđoj knjižici. Tu priču sam pamtio, naravno, kao što i sve ostalo pamtim; počeh je sad pričati samome sebi, naginjući se preko ograde i šapćući te reči, dok je grad polako bledeo pred mojim pogledom; uspavljivalo me je blago njihanje našeg broda, koji se, pod povetarcem zaista najblažim, povijao samo malo.

     PRIČA O GRADU U KOME SU ZABORAVILI FAUNU

     U davnim danima, kad je plug bio nov, pođoše devetorica ljudi na put uz jednu reku, tražeći mesto gde bi osnovali novi grad. Posle mnogo dana mukotrpnog veslanja kroz puku divljinu, nabasaše na mesto gde je neka baba napravila kolibu od štapova i zasadila bašticu.
     Tu su izvukli svoj čamac na obalu, jer su zalihe, koje su sa sobom poneli, bile već potrošene, zbog čega su već mnogo dana jeli samo poneku rečnu ribu kad im je polazilo za rukom da je uhvate i pili samo rečnu vodu. Ta baba, koja se zvala Fauna, dade njima medovine i zrelih lubenica, pasulja belog, crnog i crvenog, šargarepa i repe, krastavaca debelih kao tvoja ruka, jabuka, trešanja i kajsija.
     Tu noć su ispred njene vatre prespavali, a ujutro, dok su šetali preko te zemlje jedući njeno grožđe i jagode njene, videše da tu imaju sve što je potrebno za izgradnju velikog grada: kamen se mogao donositi sa planina na splavovima od balvana, dobre vode je bilo koliko hoćeš, a zemlja plodna toliko da iz svake semenke izvuče po jedno zeleno rađanje.
     Onda oni zbor zboriše šta im valja činiti. Neki počeše govoriti da treba tu babu ubiti. Drugi, milosrdniji, da je treba samo oterati. Treći opet predložiše da babu prevare na ovaj ili onaj način.
     Ali njihov vođa je pobožan čovek bio, pa ovako prozbori: "Ako ijednu od tih zlih stvari učinimo, možete biti sigurni da Inkreator neće dozvoliti da to tek tako, neprimećeno, prođe, jer ona je nama poželela dobrodošlicu i dala nam sve što ima osim svoje zemlje. Ponudimo joj novac za zemlju. Može biti da će ona pristati, ne znajući koliko vredi to što je njeno."
     Zato izglačaše svaki mesingani i bakarni novčić svoj, staviše ih sve u jednu kesu i ponudiše ih starici. Međutim, baba odbi, jer joj njen dom drag bejaše.
     "Da je vežemo i strpamo u jedno od tih njenih buradi", rekoše neki. "Onda samo ćušnemo bure u maticu reke i gotovo, babe smo se otarasili; i kome će, onda, od nas ostati njena krv na rukama?"
     Njihov vođa odmahnu glavom. "Sigurno bi njen duh pohodio našu novu varoš", reče im on. Zato staviše i svoje srebro u kesu para i ponudiše opet; ali baba odbi kao i pre.
     "Matora je", reče jedan, "pa će, tokom prirodnim, sigurno uskoro umreti. Ostaću ja ovde da se brinem za nju, a vi se vratite svojim porodicama. A kad bude mrtva, vratiću se i doneću tu vest."
     Na ovo njihov vođa isto odmahnu glavom, jer vide ubistvo u govornikovim očima; najzad staviše i zlatne dukate svoje (a nisu ih imali mnogo) u kesu gde im je već sav ostali novac bio, pa ponudiše sve to babi. Ali ona, koja je svoj dom volela, odbi kao i pre.
     Onda njihov vođ reče: "Reci nam šta ćeš primiti u zamenu za ovo mesto. Jer, ja te upozoravam, mi ćemo ga uzeti načinom ovakvim ili onakvim, a ja ne mogu još dugo da suzdržavam ove ostale."
     To kad je čula, starica se dala u razmišljanje dugo i veliko; pa najzad reče ovako: "Kad budete svoj grad gradili, morate usred njega baštu napraviti, sa drvećem, cvećem i voćem, ali i sa ubogim biljkama takođe. A usred bašte morate kip da podignete koji će mene prikazivati i od skupocenih tvari načinjen biti."
     Na ovo pristadoše spremno, a kad se vratiše sa svojim ženama i decom svojom, babu više nigde ne videše. Uzeše drvo iz njene kolibe, njenih golubarnika i njenog zečarnika i sve to založiše na svoje vatrice; počeše zidati svoj grad, gosteći se obilato onim što je kod nje rodilo. Ali usred sredine grada ostaviše, kao što su se i zakleli, jednu baštu; ne veliku, ali oni obećaše da će je kasnije povećavati. U samoj sredini bašte podigoše kip od obojenog drveta.
     Prošle su godine; boja se oljuštila, a drvo je ispucalo. Korov je nađikao u lejama cveća, iako se uvek našlo i po nekoliko starih žena koje su to čupale, a zasađivale nevenje i trandavilje i sipale mrvice za golubove koji su čučali na plećima drvene figure.
     Grad je samome sebi dao ime veličanstveno, izrasle su mu i kule zidom spojene, iako je zid bio malen, tek toliki da spreči ulazak prosjaka, a stražarnice na kulama tako prazne da su se u njima sove gnezdile. To veličajno ime nisu izgovarali ni putnici namernici, a ni zemljodelci, nego su prvi imali za taj grad ime Pestis, a drugi Urbis. Ipak se mnogo trgovaca i stranaca tu naselilo, pa je grad rastao sve dok nije stigao planinama do peta; zemljodelci su svoje njive i livade prodavali i bogatili se.
     Najposle jedan trgovac otkupi i tu korovom zaraslu bašticu u sredini Stare četvrti i sazida, preko njenih cvetnih leja, lučka skladišta i neke prodavnice. Spalio je kvrgava stara stabla jabuka i duda u svojim kaminima, jer drvo je bilo skupo; a kad je u vatru bacao i drvenu ženu, mravi su bežali iz nje, padali na žar i tu se rasprskavali.
     Običaj je vladao da kad žetva bude slaba, gradski oci uzmu sve žito koje se može naći i prodaju svakome po malo, po onoj istoj ceni kakva je važila prethodne godine; dođe, međutim, i godina u kojoj žetva propade sasvim. Tad trgovci odlučno zapitaše s kojim pravom gradski oci to čine; jer trgovcima je želja bila da prodaju preostalo žito po najvećoj ceni koju bi za njega mogli dobiti.
     Videći šta trgovci rade, i gradska sirotinja, mnogobrojna, zatraži nešto, i to da hleba bude, ali da opština plati. Onda se gradski oci prisetiše da su ih njihovi očevi učili jednome imenu pod kojim su uspevali da tim gradom upravljaju; samo sad niko ne uzmogne da to ime preko svog jezika prebaci. Posle toga bilo je mnogo borbi i mnogo požara - ali hleba ne - i mnogi građani, pre nego što se poslednji požar ugasio, odoše odatle da traže bobice i love zečeve.
     U ruševinama sada leži taj grad, sve njegove kule su pale; ali priča se da je ostala jedna baba i da je u središtu napravila sebi, među palim zidovima, nekakvu baštu.

     Dok sam izmrmljao sve te reči koje ovde upravo zapisah, Os je već gotovo sasvim nestao sa vidika; ali ja sam ostao na istom mestu, oslonjen na ogradu male, stražnje, uzdignute palube, i to blizu središnje zadnje grede. Gledao sam nazad, ka gornjem toku reke, koji se pružao, svetlucajući, ka severu i istoku.
     Ovaj deo Đola, ispod Traksa, ali iznad Nesusa, razlikuje se od onog ispod Nesusa koliko se samo zamisliti može. Iako već nosi tovar mulja sa planina, teče tako brzo da ne uspeva da zagadi svoje korito; pošto je to tako i pošto je stisnut kamenim brdima s obe strane, Đol tu teče pravo kao jarbol i tako nastavlja sledećih stotinu liga.
     Jedra su nas izvukla u sredinu matice, a tamo vode nose brodove tri lige daleko u svakoj smeni vremena; bila su pod takvim uglom pritegnuta, da je krma morala samo malo da zagriza u uskomešanu reku. Gornji svet bio je lep, nasmešen i pun Sunčevog svetla, mada se u najdaljem istoku primećivala crna zakrpa ne veća od mog palca. S vremena na vreme povetarac koji je ispunjavao naša jedra zamirao je, pa su neobične, krute zastave prekidale svoja nelagodna talasanja i padale beživotno uz katarke.
     Bio sam već dugo svestan da dvoje mornara čuče u blizini, ali sam pretpostavio da su na dežurstvu i da čekaju da pomere sošno jedro (naša zadnja katarka bila je provučena kroz taj deo palube) ako zatreba. Kad sam se najzad okrenuo, pomišljajući da odem do pramca, videh da me oboje gledaju i prepoznah ih.
     "Mi te nismo poslušali, gospodine", promrmlja Deklan. "Ali učinili smo ovako zbog toga što te volimo, iz zahvalnosti za naše živote. Molimo te da nam oprostiš." Nije me mogao pogledati u oči.
     Herena klimnu glavom. "Moja ruka je bolno želela da pođe za tobom, gospodine. Ona će za tebe kuvati i prati i metlom čistiti - radiće šta god joj narediš."
     Pošto ne rekoh ništa, ona nastavi: "Jedino se moja stopala bune. Ne mogu da miruju kad ti odeš."
     Deklan reče: "Čuli smo kakvu si zlu kob bacio na Os. Ja ne znam pisati, sire, ali pamtiću, pa ću naći nekog pismenog. Tvoja kletva izrečena protiv tog zlog grada neće biti zaboravljena."
     Sedoh na palubu ispred njih dvoje. "Nije uvek dobro ostaviti svoj rodni kraj."
     Herena ispruži ruku - onu koju sam uobličio za nju - držeći šaku skupljenu kao da drži vodu u dlanu; zatim je izvrte. "Kako može biti dobro naći gospodara Urta pa ga onda opet izgubiti? Osim toga, mene bi uzeli da sam ostala sa majkom. A za tobom ću ići svuda, pa makar neki optimat čekao da se mnome ženi."
     "Da li je za mnom krenuo i tvoj otac? Ili ma ko drugi? Ne možeš ostati uz mene ako mi ne govoriš istinu."
     "Ja tebe, gospodine, ne bih nikad lagala. Ne, niko drugi. Znala bih da jesu."
     "Da li si me zaista pratila, Herena? Ili ste ti i Deklan pojurili ispred nas, baš kao što si ti otrčala ispred nas kad si videla kako se iskrcavamo iz letećeg broda?"
     Deklan reče: "Nije imala nameru da laže, sire. Ona je dobra devojka. Bio je to samo način govora."
     "To mi je poznato. Ali jeste li odjurili ispred mene?"
     Deklan klimnu glavom. "Jesmo, gospodine. Ona mi je rekla da je prethodnog dana ta žena govorila o odlasku u Os. Zato, kad ti nisi hteo da dozvoliš da ma ko od nas pođe sa tobom juče..." Zastao je i protrljao vilicu obraslu kratkom prosedom bradom, razmišljajući o odluci koja je dovela do toga da napusti rodno selo.
     "...Mi smo pošli prvi, gospodine", dovrši Herena jednostavno. "Rekao si da niko sem te žene ne može s tobom i da niko ne sme za tobom. Ali da niko ne sme uopšte u Os, to nisi rekao. Krenuli smo dok su Anian i Sealah pravili štap za tebe."
     "Znači, stigli ste pre nas dvoje. A onda ste pričali sa ljudima, zar ne? Ispričali ste im šta se u vašim selima dogodilo."
     "Nismo nameravali nikakvu štetu da načinimo, gospodine", reče Herena.
     Deklan klimnu glavom. "Ja nisam. To bi trebalo ona da kaže. Nije, zapravo, ona pričala, sve dok nisu počeli da je pitaju. Pričao sam ja, iako sam oduvek sporo upotrebljavao reči. Ali kad o tebi pričam, gospodine, tad nisam spor." Udahnuo je duboko, a onda je iz njega pojurilo: "Dobijao sam batine ranije, gospodine. Dvaput su me tukli skupljači poreza, jednom policija. U onom drugom slučaju sa poreznicima bio sam jedini muškarac u Gurgustijima koji se borio i - ostavili su me misleći da sam mrtav. Ali ako želiš da me kazniš, dovoljno je samo da mi kažeš. Skočiću u vodu ovog trenutka ako mi tako kažeš, iako ne znam plivati."
     Odmahnuo sam glavom. "Nisi nikakvo zlo mislio, Deklane. Zahvaljujući tebi, Ceriks je čuo za mene, pa je jadni Zama morao umreti i drugom smrću, i trećom. Međutim, da li je sve to izišlo na dobro, ili na zlo, ne znam. Sve dok ne stignemo do kraja vremena, ne možemo znati da li je nešto bilo dobro ili zlo; možemo samo da procenjujemo namere onih koji su nešto činili. Kako si znao da ću uzeti ovaj brod?"
     Vetar se pojačavao; Herena steže dugačku haljinu čvršće oko sebe. "Mi smo, gospodine, otišli na spavanje..."
     "U nekoj krčmi?"
     Deklan pročisti grlo. "Ne, gospodine, u jednoj bačvi. Smatrali smo da će nas ona sačuvati od kiše, ako počne. Osim toga, bačva nam je dala mogućnost da ja spavam na otvorenom kraju, a ona u zadnjem, da niko ne bi mogao do stigne do nje a da ne pređe prvo preko mene. Bili su tamo neki ljudi koji nisu hteli da mi tu spavamo, ali kad sam im objasnio šta je i kako je, pustili su nas."
     "On je njih dvojicu tresnuo, da su pali", reče Herena, "ali mislim da ih nije povredio, gospodine. Posle su ustali i pobegli."
     "Onda smo, gospodine, odspavali jedno vreme, a zatim je došao neki dečko i probudio me. On je potrčko, gospodine, u toj gostionici gde ste bili vi, a hteo je da mi kaže da ste tamo odseli i da vas je posluživao i da ste vratili jednog mrtvog čoveka u život. Zato smo ona i ja ustali i pošli uzbrdo, da vidimo. U trpezariji je bilo mnogo sveta, svak je pričao šta je bilo, a neki su nas poznavali zato što smo im već pričali o onom ranije. Eto, recimo, taj potrčko. Častili su nas pivom zato što nismo imali nimalo para, a dobili smo da jedemo i kuvana jaja, koja smo mogli da močimo u so, besplatnu za sve što piju tamo. Onda je ona čula kad je jedan rekao da ćete ti i ta žena otputovati 'Alsionom' sutra."
     Herena klimnu glavom. "Zato smo jutros došli. Naše bure nije bilo daleko od pristaništa, sire, a ja sam Deklana digla čim je svanulo. Kapetan još nije bio stigao, ali je tu bio jedan čovek kome je kapetan poverio da naređuje na brodu, pa kad smo rekli da ćemo raditi ako nas uzme, on je rekao - može, i posle toga smo nosili stvari. Videli smo kako dolazite, gospodine, i šta se na obali desilo; od tad se trudimo da ostajemo blizu tebe."
     Klimnuo sam glavom, ali sad sam gledao ka pramcu. Hadelin i Burgundofara su izišli i stali na prednju uzdignutu palubu. Vetar je natiskivao njenu dronjavu mornarsku odeću oko nje i ja sa čuđenjem uvideh koliko je vitka; sećao sam se Guninog teškog, mišićavog tela.
     Deklan promuklo šapnu: "Ta žena... dole ispod ove palube, gospodine, sa kapetanom..."
     "Znam", rekoh mu. "Legli su oni zajedno i prošle noći, u krčmi. Ja ne polažem nikakvo pravo na nju. Ona je slobodna da čini kako god želi."
     Burgundofara se na trenutak okrenula da pogleda gore, ka jedrima (koja su se sad nadimala kao od trudnoće); nasmejala se nečemu što je kapetan rekao.

34. OPET SALTUS

     Bližilo se podne, a mi smo jurili kao jahta. Vetar je pevao među konopcima, a prve kapi kiše, krupne, počele su da pljuskaju po lađi kao da neko baca boju na slikarsko platno njenih jedara. Ja sam, ostajući na svom položaju kod ograde zadnje, uzdignute palube, gledao kako posada sasvim smotava dva jedra i neprekidno smanjuje ona preostala. Kad mi je Hadelin prišao i rekao, izuzetno učtivo, da bi trebalo da siđem pod palubu, upitah ga zar ne bi mudro bilo sad privezati brod negde.
     "Ne možemo, gospodine. Nema nijednog pristaništa odavde do Saltusa, sire. Vetar bi nas nasukao na plićak ako bih se vezivao za obalu, gospodine. Pregrmeli smo mi i gore oluje, gospodine." To rekavši, on odjuri da bije mornare koji su radili oko zadnje katarke i da izvikuje psovke na kormilara.
     Pođoh napred. Znao sam da postoji mogućnost da se uskoro udavim, ali vetar mi je prijao, a, osim toga, uvideo sam da ne marim mnogo za to. Bez obzira na to da li je mome životu kraj, već sam postigao i uspeh i neuspeh. Doveo sam jedno Novo Sunce koje nikako neće moći da pređe provaliju prostora tokom mog životnog veka - niti tokom veka ma kog novorođenčeta koje bi se moglo roditi za mojega života. Ako bismo stigli do Nesusa, ja bih se vratio na Feniksov tron, razmotrio bih delanje onoga vazala koji je zamenio Oca Inirea (jer sam smatrao zasigurno da "monarh" koga su seljani pominjali ne može biti Inire) i onda bih ga nagradio, ili kaznio, po zasluzi. Potom bih proživeo ostatak svog života u nedodirljivoj pompi Kuće Apsoluta ili u užasima bojnih polja; a ako bih ikada pisao izveštaj o tome, kao što sam pisao onaj o svome usponu na vlast - onaj čijim sam konačnim bacanjem započeo ovo pričanje - u njemu ne bi bilo ničeg osobito zanimljivog posle završetka opisivanja ove plovidbe.
     Vetar je praskao mojim ogrtačem kao zastavom i prisiljavao naše latinsko prednje jedro da lepeće poput krila neke div-ptice; ovo poslednje dešavalo se zato što se greda povijala, prazneći iz jedra nalet vazduha, a onda opet ispravljala. Mornari, međutim, nikako da ga prikupe i svežu; sa svakim novim cimanjem "Alsiona" se bacala ka stenovitoj obali Đola kao preplašeni at. Nostromo je stajao držeći se rukom za jedan konopac, gledajući jedro i psujući jednolično kao vergl. Ugledavši me, odjednom stade i povika: "Mogu li govoriti sa tobom, gospodine?" Skinuo je kapu s glave, što je, u tom vetru, izgledalo besmisleno; osmehnuo sam se i klimnuo glavom. "Pretpostavljam da to prednje jedro ne skidate zato što bi bez njega upravljanje bilo oteženo?"
     Tačno u tom trenutku puna razbesnelost oluje sjurila se na nas. Iako su gotovo sva jedra bila sklonjena, "Alsiona" poče vrhovima svojih greda parati vodu. Kad se ispravila (a to je, na slavu svojih graditelja, uspela), voda je svud oko nas vrila od grada, koji je zaglušujuće dobovao po palubi. Nostromo otrča hitro u zaklon nadnetog dela zadnje palube. Ja potrčah za njim i onda, iznenađen, videh da je on pao na kolena čim se domogao zaklona.
     "Gospodine, ne daj da potone! Nije meni što ću ja poginuti, gospodine, ali imam ženu - dve bebe - tek prošle godine se venčasmo, gospodine. Mi..."
     Zapitah: "Odakle ti pomisao da mogu spasti vašu lađu?"
     "To je zbog kapetana, je li tako, gospodine? Srediću ja njega čim padne mrak." Opipao je dršku dugačkog bodeža na boku. "Imam nekoliko mornara koji će me sigurno podržati, sire. Učiniću to - kunem ti se da hoću."
     "Ti to pričaš o pobuni", rekoh. "I pričaš gluposti." Brod se opet poče tako valjati, da jedan kraj najveće poprečne grede na srednjoj katarci dođe pod vodu. "Niti ja mogu orkane izazivati..."
     To sam već govorio nikome. Taj oficir je već pobegao iz tog zaštićenog prostora i nestao u gustoj kiši pomešanoj sa gradom. Seo sam još jednom na istu onu klupu sa koje sam ranije gledao utovar u brod. Tačnije, nastavljao sam svoj vrtoglavi let kroz prazninu, let koji se nije prekidao još od kada smo Burgundofara i ja skočili u crno pod onim čudnim svodom u Jesodu; ali, nastavljajući ga, naterao sam onu prizemnu figuru, koju sam kanapima pomicao, kanapima koji bi pola Brajaha mogli zadaviti, da sedne na tu klupu.
     U roku od desetak dahova, ili stotinak, vrati se nostromo sa Herenom i Deklanom. Opet kleče, a njih dvoje čučnuše pokraj mojih nogu.
     "Zaustavi oluju, gospodine", zamoli Herena. "Dosad si bio dobar sa nama. Ti nećeš umreti, ali mi hoćemo - Deklan i ja. Znam da smo te uvredili, ali imali smo dobre namere, pa te molimo da praštaš."
     Deklan, bez reči, klimnu glavom.
     Ja rekoh svima njima: "Žestoke grmljavinske oluje normalna su stvar u jesen. Proći će ova brzo, kao što su i druge prolazile."
     Deklan poče: "Gospodine..."
     "Pa, šta je?" upitah. "Nema razloga da ne govoriš."
     "Videli smo te. Ona i ja. Bili smo tamo gore kad si otišao od nas i kad je počela kiša. Ovaj ovde nostromo, gospodine, on je trčao. Ti si išao hodom. Hodom, ali te grad nije pogađao. Pa, pogledaj moju odeću, ili njenu."
     "Šta hoćeš da kažeš, Deklane?"
     Oficir promumla: "Oni su skroz mokri, gospodine. I ja sam. A ti, pipni svoju odeći, gospodine, pipni svoje obraze."
     Pipnuo sam i našao da su suvi.
     Kad se suoči sa neverovatnim, um pribegava onome što je najobičnije; jedino objašnjenje koga sam se mogao dosetiti bilo je da je tkanina na meni, proizvedena negde u tuđini, imala tu osobinu da je ništa ne može pokvasiti, a da mi je lice ostalo zaštićeno zbog kapuljače. Zbacio sam, tada, kapuljaču sa glave i zakoračio na otvoreno.
     Okrenuvši lice vetru, video sam kako mlazevi kiše kuljaju pravo ka mojim očima, čuo sam kako grad fijuče pokraj mojih ušiju; ali me ni komadić leda ne udari, a moje lice, šake i ogrtač ostadoše suvi. Bilo je to kao da su reči - glupe reči, uvek sam u to bio ubeđen - onoga munisa postale istina i kao da se sve što vidim i čujem svelo na privid.
     Počeh, maltene protiv svoje volje, da šapućem oluji. Nekakvu sam misao imam da joj govorim kao čovek čoveku, ali onda uvideh da moje usne stvaraju zvuke blagog vetra i daleke grmljavine koja se razleže među brdima i blagog timpanisanja jesodske kiše.
     Prođe jedan trenutak, prođoše dva. Grmljavina se odvalja u daljinu, vetar popusti. Još nekoliko zrna grada, nalik na oblutke hitnute dečjom rukom, bućnu u reku. Bilo mi je jasno da sam, pomoću tih nekoliko reči, prizvao oluju nazad u sebe, i to je bilo neopisivo osećanje. Ranije sam, na neki način, poslao svoja osećanja napolje i ona su postala razbešnjeno čudovište kao što sam ja tada bio razbešnjen, ali čudovište sa snagom deset hiljada divova. Sada su to opet bila samo osećanja, a ja sam ponovo bio ljut jednako kao pre; jedan, i to ne najmanji razlog za ljutnju sastojao se u tome što više nisam bio siguran gde se tačno nalazi linija razgraničenja između ovog čudnog, odvratnog sveta zvanog Urt i mene. Da li je taj vetar bio moj dah? Ili je moj dah bio vetar? Da li mi je u ušima hučalo strujanje vlastite krvi, ili je to bila pesma Đola? Došlo mi je tada da proklinjem, ali sam se plašio mogućeg dejstva takvog proklinjanja.
     "Hvala ti, gospodine. Hvala!"
     Bio je to nostromo, opet na kolenima; poljubio bi mi čizmu da sam to dozvolio. Ali ja ga navedoh da ustane i rekoh mu da se ne sme dogoditi ubistvo kapetana Hadelina. Na kraju sam morao da ga nateram da se u to zakune, jer sam lepo video da bi on - kao Deklan ili Herena - veselo krenuo u one postupke za koje bi mu se činilo da su meni u korist, neposredno kršeći moja naređenja. Postao sam, hteo-ne hteo, čudotvorac, a ljudi prema čudotvorcima nisu poslušni kao prema autarsima.
     O ostatku tog dana, sve do mraka, nema mnogo da se kaže. Razmišljao sam mnogo, ali činio nisam ništa, osim što sam se dva-tri puta prošetao sa prednje uzdignute na zadnju uzdignutu palubu i nazad i gledao kako rečne obale klize pored nas. Herena i Deklan, a zapravo i svi ostali članovi posade, strogo su izbegavali da mi se ma za šta obraćaju; ali kad se činilo da će Urt uskoro dodirnuti crveno Sunce, pozvah Deklana sebi i pokazah prema istočnoj obali, koja se sad kupala u sjaju.
     "Vidiš ono drveće?" upitah. "Neka stabla stoje u redovima i kolonama kao vojnici, neka u grupama, a neka u prepletenim trouglovima. Jesu li to voćnjaci?"
     Odmahnuo je glavom tužno. "Imao sam i ja drveće, sire. Ništa od njega ove godine, osim zelenih jabuka za kuvanje."
     "Ali jesu voćnjaci?"
     Klimnuo je glavom.
     "A ono na zapadnoj obali? To su takođe voćnjaci?"
     "Te obale su previše strme za njive, gospodine. Ako ih uzorete, kiša sve spere i odnese. Ali voćke tu uspevaju sasvim dobro."
     Rekoh, napola samome sebi: "Jednom sam se zaustavio u selu koje se zvalo Saltus. Bilo je malo njiva, a i malo stoke, ali kad sam otišao nešto severnije, video sam mnogo voća."
     Iznenadi me Hadelinov glas. "Čudno da to pominješ. Pristajemo u Saltusu kroz pola smene, gospodine."
     Izgledao je kao dečko koji zna da će dobiti batine. Rekoh Deklanu da ode odatle, a Hadelinu da se nema čega bojati, da sam zaista bio ljut na njega, a i na Burgundofaru, ali da više nisam gnevan.
     "Hvala ti, gospodine. Hvala ti." Okrenuo se za trenutak u stranu, onda je opet pogledao ka meni, oči u oči, i rekao nešto što je iziskivalo moralnu hrabrost od koje veću nikad ne sretoh. "Sigurno si mislio da se smejemo tebi, gospodine. Nije bilo to. U 'Alaskom kotliću' mislili smo da si ubijen. A kasnije, dole u vašoj kabini, nismo se mogli uzdržati. Nešto nas je povuklo i sastavilo. Ona je pogledala mene, ja nju. Desilo se pre nego što smo shvatili šta činimo. Posle smo mislili da ćemo umreti, a to je, izgleda, lako moglo i da bude."
     Rekoh mu: "Nemaš više nikakvog razloga da se brineš."
     "Onda bi najbolje bilo da ja siđem i popričam s njom."
     Pođoh na pramac, ali uskoro otkrih da je, zbog građe lađe, vidik sa zadnje palube zapravo bolji zato što je bila uzdignutija. Tu sam stajao, proučavajući severozapadnu obalu, kad se vrati Hadelin, ovoga puta sa Burgundofarom. Čim me je videla, pustila je njegovu šaku i prešla na suprotnu stranu te zadnje uzdignute palube.
     "Ako tražiš naše pristanište, gospodine, ono se upravo sad pojavljuje na vidiku. Vidiš li ga? Dim treba da gledaš, gospodine, a ne kuće."
     "Sad vidim."
     "U Saltusu već spremaju ručak za nas, gospodine. Ima tamo jedna dobra krčma."
     Odgovorih: "Znam", pomislivši u istom trenutku na ona vremena kad smo Jonas i ja dopešačili tamo, kroz šumu, posle onog napada ulana koji su razbili našu grupu kod kapije Sažalnice; pomislih i na vino koje smo tad našli u svom bokalu, pomislih i na mnoge druge stvari. Učini mi se da je selo veće nego što sam ga zapamtio. Osim toga, verovao sam da su kuće većinom od kamena, a ove su bile drvene.
     Pogledom sam potražio onaj drveni stub za koji je Morvena bila zalančena kad sam prvi put razgovarao sa njom. Posada je skupila naša jedra i mi uplovismo, glatko klizeći, u maleni zaliv; tad nađoh onu ledinu gde se to desilo, ali sad tu nije bilo nikakvog stuba niti lanaca.
     Pretraživao sam svoje sećanje, koje je savršeno, osim što sadrži nekoliko majušnih praznina i izobličenja. Setih se i kako je izgledao stub, i kako su lanci blago zazvečali kad je Morvena molećivo podigla ruke, i kako su mušice zujale i ujedale, i kakva je bila Barnohova kuća, cela od rudničkog kamena podignuta.
     "Mnogo je vremena prošlo", rekoh Hadelinu.
     Mornari počeše odvezivati konope i jedra, jedno po jedno; ona padoše sasvim na palubu, a "Alsiona", preostalim zamahom, uklizi tačno na mesto gde će se vezati; mornari sa kukama za dohvatanje čamaca stajali su duž bočne strane lađe, spremni da nas donekle odbiju od gata ili njemu nešto više privuku, prema potrebi.
     Ta potreba se, tako reći, nije ni ukazala. Na gatu je bilo šestoro besposlenih, koji pritrčaše da prihvate konope koje smo bacili tamo; a krmanoš nas privede tako glatko, da odbojnici od starog konopca, koji su visili na boku "Alsione", samo poljubiše grede gata.
     "Grozota od oluje, danas, barba", doviknu jedan od tih na gatu. "Evo maločas se razvedrilo. Ovde je voda bila po ulicama. Sreću si imao, pa si to izbegao."
     "Nismo mi izbegli", reče Hadelin.
     Iskrcah se napola uveren da postoje dva sela sa istim tim imenom - recimo Saltus i Novi Saltus, ili već nešto tako.
     Kad sam stigao do krčme, video sam da nije onakva kakvu sam je zapamtio; ali ni mnogo različita. Dvorište i bunar bili su umnogome isti, a i široka kapija kroz koju su išli jahači i zaprežna kola. Seo sam u trpezariju i naručio večeru od gostioničara meni neznanog, premišljajući hoće li ili neće Hadelin i Burgundofara doći da sednu sa mnom.
     Nisu došli, ali posle nekog vremena Herena i Deklan dođoše do mog stola, a sa sobom dovedoše jednog mrkog mornara, onog koji je maločas bio blizu krme i držao poslednju od tih kuka za čamce, i jednu masnu ženu sitnih crta lica za koju rekoše da je brodska kuvarica. Pozvao sam ih da sednu, a oni tako i učiniše, ali nerado i tek posle vrlo jasnog saopštenja da mi neće moći dozvoliti da im plaćam ni hranu ni vino. Zapitah mornara (za koga sam pretpostavio da ovde mora često navraćati) ima li kakvih rudnika u ovoj oblasti. On mi reče da je pre oko godinu dana počelo kopanje jednog rudničkog tunela, u nekom brdu, po savetu jednog hatifa koji je nešto šapnuo u uši nekima od najvažnijih ljudi u selu i da je tako nađeno i na površinu izneto nekoliko zanimljivih i vrednih stvarčica.
     Sa ulice, napolju, začusmo treskanje nogu u čizmama, koje odjednom, čim se začu jedna oštro izviknuta naredba, prestade. To me je podsetilo na onu kelau-pešadiju koju sam gledao kako s pesmom maršuje od reke uzbrdo, kroz Saltus, u vreme kad sam tu došao kao izgnani kalfa; htedoh da pomenem tu vojsku, u nadi da će se razgovor usmeriti ka ratovanju sa Ascijancima, ali tad se vrata silovito otvoriše i unutra uđe, gordim koracima, jedan kitnjasto uniformisani oficir, a za njim grupa vojnika sa puškama-fuzilkama.
     Do tad je u trpezariji sve brujalo od razgovora; sad je zavladala mrtvačka tišina.
     Oficir dreknu na krčmara: "Pokaži mi gde je taj koga zovete Pomiritelj!"
     Burgundofara, koja je sve to vreme sedela sa Hadelinom za jednim drugim stolom, ustade i pokaza prstom ka meni.

35. OPET NESUS

     Kad sam živeo među mučiteljima, često sam gledao kako klijenti dobijaju batine. Nismo ih tukli mi, jer mi smo izvršavali samo one kazne koje su ukazima bile određene, nego su ih tukli oni vojnici koji su ih dovodili k nama i odvodili od nas. Oni iskusniji među klijentima štitili su glave i lica rukama, a trbuhe cevanicama; tad kičma ostaje izložena, ali za zaštitu kičme ne može se, ni u kom slučaju, mnogo učiniti.
     Ispred krčme pokušah, u početku, da se borim; verovatno je da se najgore batinanje dogodilo kad sam izgubio svest. (Tačnije, kad se onesvestila ta marioneta kojom sam upravljao iz daljine.) Kad sam opet postao svestan Urta, udarci su još pljuštali, a ja sam onda pokušao da se zaštitim kao ti zlosretni klijenti.
     Fuzilijeri su me udarali čizmama i, što je još opasnije, kundacima fuzilki, koji su bili gvožđem okovani. Bol je stizao u naletima, ali oni su izgledali udaljeni; bio sam svestan uglavnom udaraca, a svaki pojedini bio je iznenadan, donosio je jak potres i bio neprirodan.
     Najzad je bilo gotovo i oficir mi je naredio da ustanem; počeo sam da srljam, pao sam, ritali su me, opet sam pao. Onda su mi namakli omču od sirove životinjske kože oko vrata i podigli me pomoću nje. Davila me je, ali mi je i pomagala da držim ravnotežu. Usta su mi bila puna krvi; pljuvao sam je iznova i iznova, pitajući se da li je neko rebro probilo pluća.
     Četvorica fuzilijera ležala je na ulici i ja se dosetih da sam jednome bio oteo oružje, ali da tad nisam uspeo da oslobodim onu kočnicu na fuzilki koja bi omogućila pucanje; oko takvih sitnica okreću se naši životi. Tu četvoricu pogledaše neki od njihovih drugara i videše da su trojica mrtva.
     "Ti si ih ubio!" povika oficir na mene.
     Ja pljunuh krv njemu u lice.
     Nije to bio razuman postupak; očekivao sam da ću zbog njega dobiti još batina. Možda je i moglo biti tako, ali oko nas je bilo već stotinak ili više ljudi; gledali su nas pri svetlosti koja je obilato stizala kroz prozore krčme. Počeše da gunđaju i da se komešaju, a i poneki vojnik, učinilo mi se, bio je obuzet sličnim osećanjima; podsetili su me na one stražare u drami doktora Talosa koji su želeli da zaštite Mešijanu, koja je bila Dorkas i majka svih nas.
     Sklepali su nekakva nosila za ranjenog fuzilijera i naterali dvojicu seljaka da ga na tim nosilima ponesu. Za mrtve su bila dovoljna i jedna zaprežna kola puna slame. Ispred kola hodali smo oficir, preostali fuzilijeri i ja; tako smo stigli do keja, a to je bila daljina od nekoliko stotina koraka.
     U jednom trenutku sam pao, a dvojica ljudi pritrčaše iz gomile i podigoše me. Sve dok nisam opet ustao, pretpostavljao sam da su to Deklan i onaj mornar, ili možda Deklan i Hadelin; ali kad sam izgrcao svoje izraze zahvalnosti njima, video sam da su mi sasvim nepoznati. Taj događaj kao da je razbesneo oficira i on zato, kad sam sledeći put pao, opali iz pištolja narodu pred noge da ga upozori da ne prilazi; mene poče ritati i nastavi tako sve dok ne ustadoh uz pomoć omče i fuzilijera koji je omču držao.
     Uz gat je ležala "Alsiona", isto kao kad smo s nje sišli; ali je uz nju bio privezan brodić kakav nikad do tad nisam video, sa katarkom koja je izgledala odveć slaba da bi mogla držati jedro i sa obrtnim topom na prednjoj palubi koja je bila znatno manja od prednje palube lađe "Samru".
     Kad je video taj top i članove posade koji su oko topa stajali, oficir kao da se ohrabrio. Naterao me je da stanem i da se okrenem ka gomili, a onda mi je naložio da pokažem ko su moji sledbenici. Odgovorih mu da nikakve sledbenike nemam i da ne poznajem nikoga od tih ljudi ispred sebe. Tad me on udari pištoljem. Ustajući još jednom, videh Burgundofaru, koja se našla tako blizu da me je mogla dodirnuti. Oficir ponovi svoj zahtev, a ona kliznu u mrak i nestade.
     Možda me je, posle mog ponovljenog odbijanja, opet udario, ali toga se ne sećam; plovio sam iznad obzorja, uzaludno usmeravajući svoju životnost ka polomljenoj prilici koja je ležala opružena tako daleko. Zbog praznine koja se isprečila ništa nisam mogao postići, te zato počeh usredsređivati Urtove energije umesto svojih. Njegove se kosti zaceliše, rane mu zarastoše; ali primetih, ne bez izvesnog obeshrabrenja, da mu je nišanom pištolja sada razderan obraz, onaj isti koji je Agija svojevremeno rasekla svojom gvozdenom kandžom. Bilo je to kao da se jedna stara rana uspela ponovo uspostaviti, ali malo oslabljena.

     Bila je još noć. Glatko drvo nosilo je moju težinu, ali je poigravalo i bacakalo se kao da je privezano za leđa najtrapavijeg od svih destrijera koji su ikad galopirali. Digoh se u sedeći položaj i videh da sam na brodiću i da sam do maločas ležao u barici svoje krvi i svojih izbljuvaka; zglavak jednog mog stopala bio je lancem privezan za klin uboden u palubu. Nadomak mene stajao je jedan fuzilijer; morao se držati rukom za pobočni stubić da bi mogao ostati uspravan na toj divljoj palubi. Zamolih ga za vodu. Kad sam maršovao kroz džungle sa Vodalusom, naučio sam da nije loše ako moliš za razne usluge kad si zarobljen; tvoje molbe neće često biti uslišene, ali kad su odbijene, nije ništa izgubljeno.
     Ovo načelo dobilo je odmah svoju potvrdu, jer taj stražar (na moje iznenađenje) ode, teturajući se, prema krmi i vrati se sa kofom rečne vode. Ustao sam, očistio sam i sebe i svoju odeću najtemeljitije što sam mogao, a onda sam počeo da se zanimam za okolinu, koja je, zapravo, bila veoma izmenjena.
     Oluja je pročistila nebo, pa su zvezde sijale na Đol kao da je Novo Sunce bilo neka buktinja koja je empirijanskim svetom proletela i za sobom mlazeve varnica ostavila. Zelena Luna virila je iza kula i kupola čiji su se obrisi nazirali na zapadnoj obali.
     Bez jedara i bez vesala jurcali smo niz reku, odskačući povrh talasa kao bačeni kamen "žabica". Feluke i karavele na kojima su sva jedra bila razvijena izgledale su, usred matice, kao usidrene; proletali smo između njih kao lasta između megalita. Dva stuba blistave pene dizala su se iza krme čak do visine tog golog jarbola, kao dva srebrna zida koji u svakom trenutku i nastaju i nestaju.
     S nevelike udaljenosti začuh neke grlene, poluoblikovane zvuke koji su, maltene, mogli biti reči. Bilo je to kao da neka životinja zahvaćena patnjama pokušava da govori, potom i da šapuće. Blizu mesta gde sam ležao ležao je još jedan čovek, a nad njim je čučao treći. Lanac mi nije dopustio da do njih dođem; kleknuo sam da bih se primakao još za dužinu svoje potkolenice i na taj način sam postigao da ih vidim najbolje što je u tom mraku bilo moguće.
     Obojica su bili fuzilijeri. Prvi je nepokretan ležao na leđima, ali ipak izvijen kao u agoniji bola; na njegovom licu bila je stravična grimasa. Primetivši me, on opet pokuša da govori, a onaj drugi progunđa: "U redu je, Eskile. Nije sad važno."
     Rekoh: "Tvom prijatelju je slomljen vrat."
     On odgovori: "Ti bi trebalo to da znaš, propovedniče."
     "Znači, ja sam ga slomio. Tako sam i mislio."
     Eskil načini neki pridavljeni zvuk, a njegov drugar se nagnu nad njega da oslušne. "Traži da ga ubijem", reče mi, uspravljajući se opet. "Već čitavu poslednju smenu vremena je to zahtevao - otkako isplovismo."
     "A hoćeš li to učiniti?"
     "Ne znam." Fuzilka mu je bila okačena preko prsa; govoreći, on je položi na palubu, ali je tamo nastavi pridržavati jednom rukom. Vidoh odsjaje svetlosti na nauljenoj cevi.
     "On će umreti uskoro, ma šta ti učinio. Kasnije ćeš se osećati bolje ako ga pustiš da umre prirodno."
     Govorio bih tad, možda, i više, ali Eskilova leva ruka počela se kretati, a ja zaćutah i posvetih se posmatranju prizora. Kao osakaćeni pauk, njegova šaka je puzila ka pušci, najzad se oko nje sklopila i počela je privlačiti. Njegov drugar mu je lako mogao oduzeti oružje; ali nije to učinio. Izgledalo je da je zadivljen koliko i ja.
     Eskil polako, probijajući se kroz beskonačnost bola i napora, podiže fuzilku i okrete je, tako da je cev, najzad, bila uperena ka meni. Mutno sam, pri sjaju zvezda, gledao njegove krute prste kako pokušavaju, pokušavaju.
     Kakav udarač, takve batine. Ranije sam se mogao spasti samo da sam otkrio kočnicu fuzilke i oslobodio je. A on, tako dobar poznavalac te puške i njenog dejstvovanja, sad me je lako mogao ubiti samo da je uspeo naterati svoje ukočene prste da kočnicu pomaknu. Zurili smo, obojica nemoćni, jedan u drugoga.
     Dođe i trenutak kad njegova snaga više nije mogla da podnosi težinu fuzilke. Oružje sa treskom pade na palubu, a ja osetih da će mi srce pući od sažaljenja. U tom času bio sam spreman da lično potegnem okidač. Moje usne su se pomicale - ali sam jedva znao šta govorim.
     Eskil se diže u sedeći položaj i poče buljiti oko sebe.
     Baš kad je to učinio, naše plovilo je usporilo. Paluba se počela spuštati i smirila se tek kad se našla maltene na istoj visini kao površina vode. Vodene perjanice iza nas nestadoše kao talas koji se razaspe po plaži. Ustadoh da vidim gde smo; ustade i Eskil, a uskoro nam se pridružiše i taj drugar koji ga je do maločas negovao, a i moj stražar.
     Ozidana obala Đola dizala se levo od nas, odsecajući noćno nebo kao sečivo mača. Plovili smo dalje, ali grmljavina onih mašina koje su nas do maločas potiskivale sada je bila stišana gotovo do nečujnosti. Na obali su bile kamene stepenice, ali tamo nije bilo prijateljskih ruku koje bi nas privezale. Jedan plovilac skoči sa pramca da to uradi, a drugi mu hitnu konop. Još jedan trenutak i mi pružismo daščanu stazicu od brodića do jednog stepenika.
     Na krmi se pojavi onaj oficir, a oko njega fuzilijeri sa bakljama. Stao je, zapiljio se u Eskila, onda pozvao tu trojicu vojnika k sebi. Njihov razgovor, vođen tonovima tako tihim da ih nisam mogao čuti, potraja dugo.
     Najzad mi priđoše oficir i moj stražar; ljudi sa buktinjama stupali su iza njih. Posle jednog ili dva daha oficir reče: "Skidaj mu košulju."
     Uz nas stadoše Eskil i njegov prijatelj. Eskil reče: "Gospodine, mora skineš košulju. Ako ne, mi mora je pocepamo s tebe."
     Tek da ga oprobam, upitah: "Da li bi ti to učinio?"
     Slegnuo je ramenima, a ja otkopčah taj fini ogrtač koji sam sa Cadkiline lađe uzeo i pustih da padne na palubu; onda svukoh košulju preko glave, pa je bacih preko ogrtača.
     Oficir priđe bliže i reče mi da se okrenem; hteo je da pregleda moja rebra s obe strane. "Trebalo bi da si mrtav", promrmlja. "Pa, istina je, to što kažu o tebi."
     "Pošto ne znam šta se to govorilo, ne mogu ni potvrđivati ni poricati."
     "Niti ja to od tebe tražim. Obuci se. To ti je - savet."
     Osvrnuh se da vidim gde su mi ogrtač i košulja, ali tamo ih nije bilo.
     Oficir uzdahnu. "Maznuo neko - valjda neko od mornara." Pogleda Eskilovog prijatelja. "Morao si to da vidiš, Tanko."
     "Gledao sam njegovo lice, gospodine, odelo ne. Al' probaću da nađem."
     Oficir klimnu glavom. "Povedi i Eskila sa sobom." Jedan njegov gest - i jedan od vojnika dade svoju buktinju drugome, pa se saže da oslobodi moju nogu.
     "Neće naći", reče oficir. "Ima hiljadu malih skrovišta na ovakvom brodu, a posada će znati svako pojedino."
     Rekoh mu da mi nije zima.
     Oficir smače sa sebe ogrtač, koji mu je bio deo uniforme. "Taj koji ti je ukrao te dve stvari - pretpostavljam da će ih iseći na komade i prodavati. Trebalo bi lepo da zaradi. Obuci ovo - imam drugi u kabini."
     Nije mi se dopadalo da uzimam njegov ogrtač, ali bilo bi glupo odbiti njegovu velikodušnost.
     "Ruke ti moram u bukagije. Propisi." Okovi za ruke blistali su u svetlosti buktinja kao srebro, ali su zagrizli u moje zglavke kao i bilo koji obični.
     Pređosmo, nas četvorica, po daščanoj stazici do tog obalskog stepeništa koje je izgledalo maltene sasvim novo, popesmo se i krenusmo brzim hodom, u povorci po jedan, nekom uskom ulicom koja je s obe strane imala baštice i prostrane, ali većinom jednospratne kuće. Napred je išao jedan s buktinjom, ja sam stupao za njim, oficir je išao za mnom držeći spreman, ali nadole okrenut pištolj, a iza nas je kročio drugi bakljonosac. Neki radnik, koji se vraćao svome domu, stade i poče buljiti u nas; nikog drugog nije oko nas bilo.
     Pogledao sam preko ramena i pitao oficira kuda me vodi.
     "U staru luku. Jedna od tih olupina tamo prepravljena je da služi kao apsana."
     "A onda?"
     Nisam ga video, ali sam mogao sebi dočarati kako sleže ramenima. "Pa, ne znam. Moja su naređenja bila da te uhapsim i dovedem ovamo."
     Koliko sam mogao videti, to "ovamo" je bio neki javni park. Pre nego što smo zašli u mrak ispod drveća, digao sam pogled i video sebe kroz mrazom oštećeno lišće.

36. OPET CITADELA

     Nadao sam se da ću videti izlazak starog Sunca pre nego što me zaključaju u ćeliju. Nije bilo tako suđeno. Tokom dugog vremena, ili bar vremena koje je izgledalo dugo, peli smo se uz neko brdo, ne naročito strmo. Naše buktinje više puta zapališe pokoji žuti list u krošnjama iznad nas, a vatra se svaki put prenese samo na još po nekoliko obližnjih listova; goreli su ispuštajući onaj prodorni dim koji je sam dah jeseni, a onda su se gasili sporim trnjenjem. Lišće je bilo rasuto i po stazi kojom smo gazili, ali lišće kišom namočeno.
     Najzad smo stigli do jednog sumornog zida toliko visokog, da svetlost naših buktinja nije uspevala da otkrije njegov vrh; na tren pomislih da je to Zid Nesusa. Jedan čovek u poluoklopu stajao je, oslanjajući se o svoje koplje, pred mračnom, uskom, zasvođenom ispad-kapijicom u tom tvrđavskom zidu; takve su nekad služile da branioci iziđu radi protivnapada, "ispada". Video nas je, ali nije stao uspravnije, niti je ma kojim drugim znakom pokazao poštovanje prema oficiru; a kad smo mu maltene već nagazili na noge, zalupao je donjim, gvožđem okovanim krajem svoga oružja po gvozdenim vratima iza sebe.
     Otvori ih neko iznutra. Dok smo prolazili kroz debljinu tog zida - bila je velika, ali ni približno tako velika kao kod Zida Nesusa - zaustavio sam se tako naglo da je oficir s leđa naleteo na mene, jer unutra je bio jedan stražar naoružan dugačkim dvoseklim mačem čiji je vrh bio četvrtast, kao poprečno odsečen; stražar je oružje upravo tim vrhom i naslonio na kamene ploče poda.
     "Gde sam?" upitah oficira. "Koje je ovo mesto?"
     "Ono gde sam ti rekao da te vodim", odgovori on. "Eno je ta slupotina."
     Pogledah gore i videh moćnu kulu, svu od blistavog metala.
     Stražar progovori, razvlačeći reči: "Uplašio se od mog sečiva. U... što dobru oštricu ima ova palošina, druže - ti je uopšte ni osetio ne bi."
     Oficir odsečno reče: "Ovom zatvoreniku ti ćeš se obraćati sa 'gospodine'."
     "Dok si ti ovde, možda i hoću, gospodine."
     Ne znam da li mu je oficir tada nešto rekao ili učinio; dok su oni govorili iz kule je izišla jedna žena, a za njom dečak, poslužitelj sa lanternom. Oficir je onda salutirao toj ženi, koja je, sudeći po bogatstvu uniforme, imala daleko veći čin; ali to je učinio na krajnje aljkav način. Onda je rekao: "Vidim da ti je teško da zaspiš."
     "Nije nimalo. Tvoja poruka je glasila da stižete, a ja znam da si čovek od reči. Volim lično da pogledam svakog našeg novog klijenta. Okreći se ovamo, drugar, da te vidim."
     Učinio sam tako.
     "Fini primerak, a ti ga nisi našarao nimalo. Nije se opirao?"
     Oficir reče: "Mi ti predstavljamo tabulu razu."
     Više ništa nije rekao, ali jedan od te dvojice vojnika sa zubljama primeti: "Borio se kao đavo, gospođo prefektovice." Oficir mu dobaci pogled koji je jasno govorio da će za ovu primedbu kasnije da plati.
     "Kad je klijent tako pitom", nastavi žena, "nećete mi biti potrebni ni ti, ni tvoji ljudi da ga dovedem do ćelije, a?"
     Oficir reče: "Ne moraš ti, mi ćemo ga staviti pod ključ, ako hoćeš."
     "A ako ne, morate sada odneti njegove lisice."
     On slegnu ramenima. "Pa, ja sam za njih potpisao."
     "Onda ih nosi." Ona se okrete ka svom poslužitelju, dečaku. "Riči, ovaj bi mogao pokušati da nam pobegne. Ako to pokuša, daj mi tvoj fenjer i uhvati ga opet."
     Oficir promrmlja: "Nemoj", u trenutku kad mi je skidao bukagije s ruku. Onda se izmače jedan korak i pozdravi me kratkim salutiranjem. Onaj sa mačem se isceri i ode da opet otvori uzana tvrđavska "ispadna" vrata, oficir i bakljonosci iziđoše jedan za drugim, začu se tresak zatvaranja vrata. Imao sam osećaj da sam izgubio svog jedinog prijatelja.
     "Tamo, u sto dva", reče žena, pokazujući prema kapiji iz koje je izišla.
     Gledao sam oko sebe, u početku sa nadom u bekstvo, zatim sa ošamućenim zaprepašćenjem koje nikako ne bih opisati mogao. Iz mene provališe reči, koje nisam mogao zaustaviti baš kao ni svoje srce. "To je naša Matahinska kula! Ono je Veštičja - ali sad stoji uspravno! Eno i Medveđe kule!"
     "Nazivaju te svetim čovekom", reče ona. "Vidim da si lud sto posto." Govoreći, pružila je šake ka meni da bih video da nije naoružana, ali je to propratila jednim iskrivljenim osmehom koji bi bio dovoljno upozorenje čak i da me oficir nije već upozorio. Jasno se videlo da taj dronjavi dečko nema oružje i ne predstavlja nikakvu pretnju; ona je, pretpostavljam, imala pištolj ili nešto gore pod tom svojom bogatom uniformom.
     Većini ljudi nije poznato da je težak posao naučiti čoveka da udari drugo ljudsko biće baš svom snagom; neki drevni nagon tera čak i one najokrutnije da malo ublaže udarac. Mene su, među mučiteljima, učili da ne ublažujem. Tresnuo sam je bridom šake u vilicu - nikog u životu nisam udario jače; srozala se na zemlju kao lutka. Ritnuo sam lanternu, koja polete dečaku iz ruke i ujedno se ugasi.
     Stražar na ispadnoj kapiji diže mač, ali samo da bi mi zaprečio izlaz. Ja se munjevito okrenuh i jurnuh ka Razbijenom dvoru.
     Bol koji me obuze tog trenutka bio je kao bol od mašine revolucionarke; u celom životu sam samo taj jedini put osetio bol uporediv sa "revolucionarkom". Nešto me je kidalo na komade, ali je otkidanje svakog pojedinog uda trajalo i trajalo, tako da bi, u poređenju s tim, čerečenje mačem bilo sitnica. Pločnik kao da je nastavio da skače ispod mene i vrti se ukrug, čak i kad je taj grozni sev bola prošao, a ja ostao u tami. Svi teški topovi iz bitaka za Orithiju grmeli su uglas.

     Onda sam se vratio na svet Jesod. Njegov čisti vazduh ispuni moja pluća, muzika njegovih povetaraca umiri moj sluh. Digoh se u sedeći položaj i vidoh da je to samo Erta, ili Urt, ali da Urt tako izgleda onome ko je pretrpeo Abadon. Ustajući, pomislih - koliku sam samo pomoć poslao tom upropašćenom telu, ali, evo, još i sad su mi noge i ruke krute i hladne, još ima bola u svakom zglobu.
     To sam ja sa nekog uskog ležaja ustao, u jednoj sobi koja mi je izgledala čudno poznata. Vrata su, kad sam ih poslednji put video, bila od stamenog metala, ali sad su ih sačinjavale samo šipke spletene u rešetku. Kroz tu rešetku sam mogao gledati uzani hodnik čije sam krivine upoznao još u detinjstvu. Okrenuh se nazad da proučim čudni oblik te sobe.
     Bila je to ona spavaća soba u kojoj je Rohe stanovao kao kalfa, upravo ona ista u koju sam došao da se presvučem u civilnu odeću one večeri kad smo napravili izlet do Kuće azura. Zapanjeno sam je gledao. Na mestu mog sadašnjeg ležaja nekada je bio Roheov krevet, koji je bio malčice širi. Mesto na kome se nalazio taj prozorčić (setih se kako sam se, u ono doba, iznenadio videći da su Roheu dali sobu sa prozorčićem, kroz koji se moglo gledati napolje, i kako su meni kasnije dodelili sobicu bez prozora) i uglovi pod kojim su unutrašnji brodski pregradni zidovi bili sastavljeni da bi se ova prostorija dobila nepogrešivo su pokazivali da je to baš Roheova soba.
     Priđoh prozorčiću. On je bio otvoren i kroz njega je dopirao taj povetarac koji me je probudio. Nikakvim rešetkama nije bio zaprečen; ali, naravno, niko se nije mogao pentrati po glatkom spoljašnjem zidu kule. Osim toga, samo čovek veoma sitnog rasta mogao bi progurati pleća kroz njega. Gurnuh napolje samo glavu.
     Ispod mene je ležalo Staro dvorište, isto kao što sam ga zapamtio; bilo je okupano Suncem poznog leta. Ispucale kamene ploče kojima je bilo prekriveno izgledale su, možda, malčice novije, ali u svakom drugom pogledu bile su iste. Veštičja kula stajala je nagnuta na jednu stranu, tačno kao što je, u zabitim kutovima moga pamćenja, oduvek i bila. Tvrđavski zid Citadele bio je na jednom mestu srušen, tačno kao u mojim vremenima - pola njegovih nerastopivih metalnih blokova ležalo je u Starom dvorištu, a pola u nekropolisu. Jedan usamljeni kalfa (već sam smatrao da je to) dokoličio je pred Vratima za leševe; za razliku od brata Nosača, na sebi je imao neku čudnu uniformu, a u ruci mač, ali je, ipak, stajao tačno na mestu gde je brat Nosač uvek stajao.
     Uskoro naiđe jedan dečak, dronjavi šegrica upravo onakav kakav sam ja nekada bio; pođe za nekim kurirskim poslom preko Starog dvorišta. Počeh mu mahati i dovikivati, a kad diže glavu, prepoznadoh ga i uzviknuh njegovo ime: "Riči! Riči!"
     On mi uzvrati mahanjem, pa ode kud ga je posao vukao; očito, bojao se da bude viđen kako razgovara sa klijentom svog esnafa. Šta to napisah - svog esnafa - to je, u to doba, svakako već bio i moj esnaf.
     Dugačke senke su mi govorile da je još rano jutro; ovo se potvrdi nekoliko trenutaka docnije treskom vrata i koracima kalfe koji mi je donosio doručak. Na mojim vratima nije postojao onaj prorez koji je tu trebalo da bude, pa je kalfa morao da stane s jedne strane, držeći poslužavnike, i da čeka da mu drugi kalfa (kopljem naoružan, tako da je izgledao maltene kao vojnik) otključa vrata.
     "Sasvim dobro izgledaš", reče on, spuštajući moj poslužavnik na pod ćelije.
     Odvratih mu da sam se pokatkad osećao i bolje.
     On mi se primače. "Ubio si je."
     "Onu ženu zvanu 'gospođa prefektovica'?"
     Klimnuo je glavom, istovremeno kad i drugi kalfa. "Slomio si joj vrat."
     "Ako me odvedete do nje", rekoh, "možda ću moći da je vratim."
     Zgledali su se, izišli, zalupili vrata.
     Dakle, bila je mrtva, a sudeći po pogledima koje sam video bila je i omražena. Svojevremeno me je Sajriaka pitala nije li moja ponuda da joj dam slobodu samo krajnje mučenje. (Taj senjak, okružen čipkastim drvenim rešetkama, doplovi iz dubine moga pamćenja i stade, ceo, zajedno sa vrežama puzavica i zelenom mesečinom, u moju ćeliju, blistavu od jutra.)
     Tada sam joj odgovorio da nama ne bi nijedan klijent poverovao; ali toj gospođi prefektovici ja sam poverovao - bar sam poverovao da mogu pobeći, mada sam znao da ona misli da ne mogu. A sve to vreme neko oružje bilo je upereno u mene sa Matahinke, možda baš sa ovog prozorčića, mada je verovatnije da se nalazilo u artiljerijskom odeljenju na vrhu.
     Moja razmišljanja se prekidoše zbog nailaska još jednog kalfe, sa kojim je, sada, došao i lekar. Opet odlučno otvoriše moja vrata; doktor uđe unutra, a kalfa ih zaključa za njim i odmače se, pripravan da puca kroz rešetke.
     Doktor sede na moj uski ležaj i otvori kožnu torbu. "Kako se osećaš?"
     "Gladan sam." Odbacih svoju činiju i kašiku. "Doneli su mi ovo, ali to je uglavnom voda."
     "Meso je za branitelje monarha, nije za rušilačke elemente. Pogodio te konvulzor?"
     "Ako ti tako kažeš. Ja o tome ne znam ništa."
     "Po mom mišljenju, nije te pogodio. Ustani."
     Ustao sam, raširio ruke i noge kad mi je on to naredio, zabacio sam glavu unazad, pa je nagnuo ka desnom ramenu, ka levom i tako dalje.
     "Nisi ti bio pogođen. Na sebi imaš oficirski plašt. Bio si oficir?"
     "Ako ti se sviđa da tako kažeš. Bio sam i general, bar su mi se tako obraćali. Nije to bilo nedavno."
     "A ne govoriš ni istinu. Takav nose mlađi oficiri, samo da znaš. Oni idioti misle da su te pogodili. Preda mnom se u to zakleo čovek koji je pucao na tebe."
     "Podvrgnite ga saslušanju."
     "Da ga slušamo kako poriče nešto što ja već znam? Nisam toliko glup. Da ti objasnim šta je bilo?"
     Rekoh mu da zaista želim da neko to učini.
     "Vrlo dobro. Zemljotres je, dakle, počeo kad si ti bežao od gospođe prefektovice Priske, tačno u trenutku kad je onaj idiot opalio iz artiljernice. Promašio je, a ko ne bi; međutim, ti si pao i udario glavom, pa se njemu učinilo da te je pogodio. Video sam mnoga takva navodna čudesa. Rešenje je uvek jednostavno, samo ako imamo u vidu da svedoci brkaju uzroke i posledice."
     Klimnuh glavom. "Bio je zemljotres?"
     "Dabome, i te kakav, sreća je naša da smo se ovako jeftino izvukli. Pa zar još nisi pogledao napolje? Odavde sigurno možeš da vidiš zid." On priđe prozorčiću i zaviri napolje, a onda pokaza prstom (ljudi ponekad tako čine) kao da sam i ja pored njega i da to mogu gledati. "Eno, tamo, koliki deo zida se srušio pored zoetičke transportne rampe. Sreća naša da nije oborena neka od raketa. Nego, da ne zamišljaš možda da si ti ono porušio?"
     Rekoh mu da nikada nisam imao ni najmanju predstavu o uzroku rušenja tog zida.
     "Ova oblala je podložna zemljotresima, što se u starim zapisima jasno vidi - hvala neka je našem monarhu, uzgred budi rečeno, što ih je preneo ovamo - ali nijedan nas nije zadesio još od kada je reka promenila tok, pa je zato većina ovih glupaka zaključila da nikada više neće nijednog zemljotresa biti."
     Nasmejao se tiho, hehetavo. "Al' neki od njih su posle onog noćas promenili mišljenje, čini mi se."
     Već je izlazio, ne prekidajući tu priču. Kalfa tresnu mojim vratima i zaključa ih ponovo.
     Pomislih na dramski komad doktora Talosa, u kome se zemlja trese, a Jahi kaže: "Kraj Urta, budalo. Hajde, probodi je kopljem. I tebi je, ionako, kraj."
     Kako sam malo razgovarao s njim na svetu zvanom Jesod.

37. KNJIGA NOVOG SUNCA

     Kao i u mojim vremenima, dobijali smo, mi uhapšenici, dva puta dnevno da jedemo, a naši ćupovi sa vodom punjeni su u vreme večere. Onaj šegrt mi je doneo poslužavnik, namignuo mi, a onda se vratio kad kalfa više nije bio na straži i doneo mi sir i veknu svežeg hleba.
     Večera je bila isto onako mršava kao doručak; počeo sam da jedem to što mi je doneo još dok sam izgovarao reči zahvalnosti.
     On čučnu ispred vrata moje ćelije. "Mogu li razgovarati sa tobom?"
     Rekoh mu da njegovim postupcima ne upravljam, a da propise ovoga mesta on sigurno poznaje bolje nego ja.
     Pocrveneo je: njegovi tamni obrazi postali su još tamniji. "Hoću reći, da li ćeš pričati sa mnom?"
     "Da, ako ti to neće doneti batine."
     "Mislim da nikakvih problema neće biti, bar ne sad. Ali treba da govorimo tiho. Ima među klijentima verovatno i uhoda."
     "Otkud znaš da nisam i ja?"
     "Pa znam po tome što si je ubio, naravski. Ovde je sve istumbano naglavačke. Svima je drago da je mrtva, ali biće sigurno istraga, a ko će biti poslat da zauzme njeno mesto, nemamo pojma." Zastao je i činilo se da duboko razmišlja o svojim sledećim rečima. "Kažu stražari da si rekao da bi možda bio sposoban da je vratiš."
     "A ti to ne bi hteo."
     Odmahnuo je rukom. "A da li bi mogao? Stvarno?"
     "Ne znam dok ne pokušam. Iznenađuje me da su ti rekli."
     "Ja se petljam okolo, slušam šta pričaju, čistim čizme, uzimam pare da bih neke kurirske zadatke obavljao."
     "Nemam nikakvog novca da ti dam. Moje pare uzeli su oni vojnici koji su me uhapsili."
     "Nisam ni hteo pare." Ustao je i zavukao ruku duboko u jedan od džepova svojih dronjavih pantalona. "Evo, dobro bi bilo da uzmeš ovo."
     Pružio je ruku sa novcima; bili su to izlizani mesingani novčići, čije mi je likovno rešenje bilo nepoznato.
     "Ponekad možeš da dobiješ od nekoga još jela, ili štogod drugo."
     "Pa ti si mi doneo još jela, a nisam ti dao ništa."
     "Uzmi", reče on. "Hoću da ti ih dam. Možda ti zatrebaju."
     Pošto nisam hteo da pružim ruku, on najzad ubaci te parice kroz rešetke i ode hodnikom.
     Poprilično zbunjen, pokupio sam njegove novčiće i stavio ih u jedan od džepova.
     Napolju se popodne pretvorilo u vrlo hladno veče, a prozorčić je i sad bio otvoren. Gurnuo sam teško okno-sočivo, zatvorio ga i namakao rezu. Njegove glatke, široke, dvostepeno uvučene ivice, o čijem obliku nikada ranije nisam razmišljao, očito su imale namenu da sprečavaju prodor praznine unutra.
     Dokrajčivao sam hleb i sir i mislio o našem povratku čamcem na Urt i o mom uznesenju na Cadkilinoj lađi. Kako bi divno bilo uputiti ovu staru Kulu maskiranih na još jedan let među zvezdama! Ipak, bilo je i nečeg mračnog u toj pomisli, na onaj način kako su mračne sve stvari koje izopačimo da umesto plemenitoj svrsi služe sramnoj. A ja sam u ovoj kuli odrastao, ne osećajući ništa od toga.
     Kad sira i hleba više nije bilo, zamotao sam se u ogrtač koji sam od tog oficira dobio, zaklonio sam jednom rukom svetlost i pokušao da spavam.
     Jutro donese nove posetioce. Stigli su Burgundofara i Hadelin u pratnji jednog visokog kalfe koji im je salutirao svojim oružjem i ostavio ih ispred mojih vrata. Na mom licu nesumnjivo se videlo iznenađenje.
     "Novac čuda čini", reče Hadelin; iskrivljenost njegovih usana pokazivala je o kolikoj svoti je bila reč, a ja se zapitah da li je Burgundofara sakrila platu koju je sa lađe donela, ili on sad smatra da su to njegove pare.
     Burgundofara reče: "Bilo mi je potrebno da te vidim još jedanput, poslednji put, pa mi je Hadelin to sredio." Htela je još nešto da kaže, ali su joj reči zapele u grlu.
     Hadelin reče: "Ona želi da joj oprostiš."
     "Za to što si ostavila mene i pošla s njim, Burgundofara? Nema se šta opraštati; ja nisam imao pravo na tebe."
     "Za to što sam pokazala prstom ka tebi kad su vojnici došli. Video si me; znam da si me video."
     "Da", rekoh, sećajući se.
     "Nisam mislila... uplašila sam se..."
     "Mene."
     Klimnula je glavom.
     Hadelin reče: "Ukebali bi te oni u svakom slučaju. Pokazao bi te neko drugi."
     Upitah ga: "Ti?"
     Odmahnuo je glavom i ustuknuo od rešetaka.
     Kad sam bio autarh, molioci su često klečali preda mnom; sad Burgundofara kleknu, ali je to izgledalo grozno neumesno. "Morala sam da razgovaram s tobom, Severijane. Poslednji put. Zato sam one noći išla za vojnicima do keja. Zar mi nećeš oprostiti? Ne bih ja to uradila, ali toliko sam se bila uplašila."
     Zapitah je, pamti li Guni.
     "Oh, da, i lađu. Ali sve je to sad kao san."
     "Ona je bila ti, a ja njoj mnogo dugujem. Zbog nje... tebe... opraštam ti. Sada i u svim drugim vremenima. Razumeš?"
     "Mislim da razumem", reče ona, obuzeta, u trenu, srećom, kao da je neko u njoj upalio svetlost. "Severijane, mi idemo niz reku, u Liti. Hadelin često ide tamo, pa ćemo kupiti kuću gde ću stanovati kad nisam s njim na 'Alsioni'. Hoćemo da imamo dece. A kad deca dođu... mogu li im pričati o tebi?"
     Dok je govorila, dogodilo se nešto čudno (mada sam tada smatrao da je to samo zato što vidim istovremeno i njeno i Hadelinovo lice): postao sam svestan njene budućnosti, kao što bih mogao biti svestan budućnosti nekog cveta koji je ubrala Valerijina ruka u vrtovima.
     Rekoh joj: "Može biti, Burgundofara, da ćeš imati decu, kao što želiš; u tom slučaju možeš im reći šta god ti je volja o meni. Takođe može biti da ćeš u vremenima budućim poželeti opet da me nađeš. To ćeš možda moći i da postigneš ako me budeš potražila. Možda nećeš uspeti. Ali, ako tražiš, imaj na umu da to ne činiš po mom nalogu, niti zbog nekog mog obećanja da ćeš me naći sigurno."
     Kad su otišli, razmišljao sam jedan trenutak o njoj i o Guni, koja je nekada bila Burgundofara. Za muškarca kažemo da je hrabar kao atroks, a za ženu da je lepa kao crvena srna, što je u slučaju Burgundofare bilo istinito. Ali nemamo nijedan takav naziv za odanost, zato što ne znamo ni za jedno zaista verno biće - ili, tačnije, zato što je vernost osobina pojedinca, a ne tipa. Sin može biti odan svome ocu ili pas gazdi, ali većina nije. Kao Tekla izneveravala sam svog autarha, kao Severijan svoj esnaf. Guni je bila verna meni i Urtu, ali ne svojim drugarima; možda smo nemoćni da neki primer odanosti uzdignemo do simbolske važnosti zato što je odanost, u krajnjem razmatranju, izbor.
     Ipak, kako je čudnovata bila pomisao da će Guni ploviti kroz prazne okeane vremena da bi opet postala Burgundofara. Pesnik bi, valjda, pevao o tome da ona traga za ljubavlju; ali meni se činilo da traga za zabludom da ljubav jeste više nego što jeste, iako bi mi više prijalo da verujem da je to bilo traganje za jednom višom vrstom ljubavi, vrstom za koju ne postoji ime.
     Uskoro dođe još jedan posetilac - ali to i nije bio nikakav posetilac, jer mu nisam video lice. Šapat, koji kao da je dopirao iz praznog hodnika, zapita: "Jesi li ti taj teurgist?"
     "Ako ti tako kažeš, jesam", odgovorih. "Ali ko si ti i gde si?"
     "Kanog, student. U ćeliji pored tvoje. Čuo sam šta su s tobom razgovarali onaj dečko i maločas ona žena i kapetan."
     Zapitah: "Otkad si ovde, Kanože?", nadajući se da bih mogao od njega dobiti savete o izvesnim stvarima.
     "Skoro tri meseca. Ja sam pod smrtnom kaznom, ali ne verujem da će biti izvršena. Obično se posle tako dugog vremena ne izvršavaju. Verovatno je stara mozgovaonica posredovala u korist svog bludnog deteta, hm? Ili se, bar, ja tako nadam."
     Toliko sam se u mojim vremenima naslušao priča te vrste; bilo je neobično čuti da se u tom pogledu ništa nije promenilo. Rekoh: "Ti si se svakako već upoznao s tim kako ovde stvari idu."
     "Pa, tačno je ono što ti je dečko rekao, naime - nije mnogo loše ako imaš bar malo para. Ja sam postigao da mi daju hartiju i mastilo, pa sad pišem, za stražare, pisma. Osim toga, jedan prijatelj je doneo nekoliko mojih knjiga; postaću slavni naučnik ako me ovde zadrže dovoljno dugo."
     Pošto sam u svojim obilascima robijašnica i ublijeta našeg Komonvelta uvek postavljao to pitanje, zapitah ga zbog čega je utamničen.
     Neko vreme je ćutao. U međuvremenu, opet sam otvorio brodski prozorčić, ali, iako je odatle dopirao dašak vetra, bio sam svestan smrada iz nokšira ispod mog ležaja, a i opšteg zaudaranja tih prostorija. Graktanje gavranova dojahivalo je na vetru; kroz moja rešetkama zaprečena vrata čulo se, bez kraja, trampanje čizama po metalu.
     On najzad reče: "Mi ovde ne zadiremo u takve teme."
     "Žao mi je što sam te uvredio, ali ti si mene to isto pitao. Jer pitao si da li sam čudotvorac, a mene su upravo zbog čudotvorstva utamničili."
     Još jedna duga pauza.
     "Ubio sam jednu budalu, prodavca u jednoj radnji. Spavao je iza tezge, ja sam oborio jednu bronzanu sveću i on je skočio urlajući i mašući jastučnim mačem. Šta sam drugo mogao? Čovek ima pravo da spasava svoj život, zar ne?"
     "Ne pod svim okolnostima", rekoh. Nisam znao da je ta misao u meni dok je nisam izgovorio.

     Te večeri hranu mi donese onaj dečko, ali dovede i Herenu, Deklana, nostroma i onu kuvaricu koju sam nakratko video u krčmi u Saltusu.
     "Uveo sam ih unutra, sire", reče dečko. On zabaci divlju, crnu kosu gestom dostojnim ma kog dvoranina. "Stražar mi duguje pogdekoju uslugu."
     Herena je plakala i ja gurnuh ruku između šipki i pogladih je po ramenu. "Svi ste vi u opasnosti", rekoh im. "Možete biti uhapšeni zbog mene. Ne smete dugo ostati ovde."
     Nostromo reče: "Nek me spopadnu sa tim njihovim slatkoguzim dečacima-vojnicima. Neće naći virginca."
     Deklan klimnu glavom i pročisti grlo, a ja uvideh, ne bez izvesnog zaprepašćenja, da im je on vođa. "Sire", poče on dubokim, sporim glasom. "U opasnosti si ti. Ovde ubijaju ljude kao mi kod kuće prasce."
     "Još gore", ubaci dečak.
     "Nameravamo da se obratimo magistratu i da se založimo za tebe, gospodine. Čekali smo tamo, ovog popodneva, ali nismo bili pušteni unutra. Priča se da siromasi čekaju danima pre nego što postignu da razgovaraju s njim; a mi ćemo čekati koliko god bude potrebno. U međuvremenu, nameravamo da učinimo drugim načinima koliko možemo."
     Kuvarica sa "Alsione" pogleda ga značajno, ali smisao toga ne shvatih.
     Herena reče: "Ali sad želimo da kažeš svima nama o dolasku Novog Sunca. Čula sam više nego drugi i pokušala sam da im prenesem tvoje reči, ali to je bilo samo malo. Da li bi nam ti sad rekao sve?"
     "Ne znam da li to mogu objasniti tako da vi razumete", rekoh. "Ne znam ni da li razumem ja sam."
     "Molim te", reče kuvarica. To su bile jedine reči koje sam od nje ikada čuo.
     "Pa, dobro. Znate šta se desilo Starom Suncu: umire. Time ne kažem da će se uskoro ugasiti kao svetiljka u ponoć. Umiranje će trajati veoma dugo. Fitilj je - ako hoćemo tako da se izrazimo - potkresan samo za debljinu jedne dlake, a na njivama je, eto, kukuruz istrunuo. Vama nije poznato, ali istina je da na jugu led već stiče novu snagu. Desetohilijadnom ledu biće dodat led ove zime koja samo što nije počela i ta dva leda će se zagrliti kao dva brata i početi marš na sever, ka ovim zemljama. Veliki Erebus, koji je tamo uspostavio svoje kraljevstvo, uskoro će morati da beži ispred tih ledova, a s njim će bežati i njegovih deset hiljada bledih, žestokih ratnica. On će svoje snage ujediniti sa snagama Abaje, onoga čije je kraljevstvo u toplim vodama. Oni će, sa drugima, manje moćnima, ali jednako lukavima, ponuditi savezništvo vladaocima u zemljama severno od opasača kojim je struk Urtov obuhvaćen - vi te zemlje Ascijom zovete - no, kad se ujedine s njima, progutaće ih potpuno."
     Ali ne mogu ovde napisati od reči do reči sve što sam im tada ispričao, jer bilo bi predugo. Rekao sam im sve što sam znao o istoriji umiranja Starog Sunca i o posledicama koje će to imati po Urt, a onda sam im obećao da će, konačno, doći jedan čovek koji će doneti Novo Sunce.
     Onda je Herena upitala: "Zar nisi ti Novo Sunce, gospodine? Žena koja je bila s tobom kad ste došli u naše selo rekla je da jesi."
     Rekoh joj da o tome neću govoriti zato što se bojim da će oni, ako to saznaju - a vide da sam u zatvoru - pasti u očaj.
     Deklan je želeo da sazna kako će proći Urt kad Novo Sunce stigne; a ja, ne razumevajući mnogo više nego on, počeh da pričam na osnovu reči iz drame doktora Talosa i ne pomišljajući da će, u budućnosti, drama doktora Talosa biti pisana na osnovu mojih reči.
     Kad su najzad otišli, uvideh da nisam ni pipnuo hranu koju mi je dečak doneo. Bio sam veoma gladan, ali kad sam pružio ruku ka činiji, prsti dotakoše još nešto - neki krpeni zamotuljak, dug a uzan, koji je bio tako postavljen da je ležao u senci.
     Glas mog suseda doplovi kroz rešetke. "Fina je to priča bila. Zapisivao sam što sam brže mogao; trebalo bi da od toga bude izuzetno vredna knjižica kad budem pušten, pa ma kad to bilo."
     Odmotavao sam krpe, tako da sam ga jedva čuo. Unutra je bio nož - onaj dugački bodež koji je nostromo nosio na "Alsioni".

38. KA GROBNICI MONARHA

     Ostatak te večeri provedoh zureći u bodež. Naravno, ne u bukvalnom smislu; zamotao sam bodež opet u krpe i sakrio ga ispod madraca mog ležaja. Ali dok sam ležao na tom madracu, pogleda uprtog u metalnu tavanicu koja je toliko nalikovala onoj koju sam nekada poznavao u šegrtskoj spavaonici, osećao sam bodež ispod zakolenica.
     Kasnije se on obrtao ispred mojih sklopljenih očiju, svetao u tami, vidljiv sasvim jasno od koštane drške do iglastog vrha. Kad sam konačno zaspao, našao sam ga i u snovima.
     Spavao sam, možda i zbog toga, loše. Iznova i iznova sam se budio i žmirkao ka ćelijskoj svetiljci koja je gorela iznad moje glave, pa ustajao, protezao se, prilazio prozorčiću da bih tragao za onom belom zvezdom koja je bila drugo ja. U tim trenucima bio sam sasvim voljan da predam svoje utamničeno telo smrti, kad bi to bilo moguće uraditi časno, i da pobegnem, da jurnem kroz ponoćno nebo da bih ujedino svoje biće. Tada sam znao i svoju moć, bio sam svestan te sile koja je mogla da privuče do mene čitave svetove, ali i da ih spaljuje kao što umetnik spaljuje izvesne vrste zemlje da bi dobio pigmente. U smeđoj knjižici, sada izgubljenoj, koju sam nosio i čitao tako dugo da sam najzad uneo u svoje pamćenje celokupnu njenu sadržinu (iako je ranije izgledala neiscrpna), postoji i ovaj odlomak: "Vidi, još sam jedan san sanjao: Sunce i mesec i jedanaest zvezda meni se pokloniše." Ovo pokazuje koliko su narodi prošlih vremena bili mudriji nego mi sada; nije naslov te knjižice slučajno Knjiga o čudima Urta i neba.
     Sad sam i ja jedan san sanjao. Usnuh da prizivam silu svoje zvezde dole, sebi, i da ustajem, i da prilazim (kao Tekla, ali i kao Severijan) našim rešetkastim vratima, zatim da hvatam šakama te šipke i razmičem ih toliko da bih lako mogao proći između njih. Ali kad smo ih razmakli, kao da smo i jednu zavesu razgrnuli, a iza nje bejahu druga zavesa i Cadkil, ni veća ni manja od nas, sa tim rasplamtelim bodežom.

     Kad je novi dan, kao poplava zatamnjenog zlata, počeo najzad da se uliva kroz otvoreno brodsko okno, ja stadoh, čekajući činiju i kašiku, da pregledah šipke i nađoh da je većina kako treba, ali da one na sredini nisu jednako ravne kao ostale.
     Dečak mi donese hranu, govoreći: "Iako sam te samo jednom čuo, mnogo sam od tebe naučio, Severijane. Biće mi žao kad odeš."
     Zapitah da li mi predstoji smaknuće.
     Spuštajući poslužavnik, on pogleda preko ramena, ka stražaru-kalfi koji se bio naslonio na jedan zid. "Ne, nije u tome stvar. Samo će te odvesti negde drugde. Danas dolazi leteći čamac sa pretorijancima."
     "Leteći čamac?"
     "Pretpostavljam da je to zato što on može preleteti preko pobunjeničke vojske. Jesi li se ikada vozio takvim? Ja sam samo gledao njihova poletanja i sletanja. Sigurno je strašno dobro."
     "Strašno jeste. Kad sam prvi put leteo takvim, oboreni smo paljbom sa zemlje. Posle toga vozio sam se njima još mnogo puta i čak naučio sam da upravljam; ali istina je da sam se stalno plašio."
     Dečko klimnu glavom. "Plašio bih se i ja, ali bih ipak rado probao." Nespretnim pokretima on mi pruži ruku. "Neka te prati sreća, Severijane, ma kuda bio odveden."
     Stisnuo sam tu šaku; bila je prljava, ali suva i činilo se da je vrlo mala. "Riči", rekoh onim istim dugim izgovorom, "Riči. To ti nije pravo ime, a?"
     Osmehnuo se široko. "Nije. Ono znači da smrdim."
     "Mome nosu ne."
     "Još nije hladno", objasni on, "pa mogu da idem na plivanje. Zimi nemam mnogo prilike da se perem, a teraju me da radim baš naporno."
     "Da, pamtim to. Ali tvoje pravo ime je..."
     "Imar." On povuče ruku. "Što me gledaš tako?"
     "Zato što sam video, kad sam te dodirnuo, sevanje dragih kamenova oko tvoje glave. Imare, mislim da počinjem da se rasprostirem. Kroz vreme... zapravo, postajem svestan svoje raširenosti kroz vreme, jer svi mi se tako širimo. Kako je čudno da se nas dvojica srećemo na ovaj način."
     Oklevao sam jedan trenutak, a glas mi je bio nesiguran zbog naleta silnog mnoštva uskomešanih misli. "A možda to i nije čudno. Nešto upravlja našim sudbinama, svakako. Nešto iznad čak i hierogramata."
     "O čemu govoriš?"
     "Imare, ti ćeš jednog dana postati vladar. Bićeš monarh, mada ne verujem da ćeš sebe tako nazivati. Pokušaj da vladaš u korist Urta, a ne samo u ime Urta kao što su toliki činili. Vladaj pravedno, ili bar onoliko pravedno koliko okolnosti budu dopuštale."
     "Zadirkuješ me, a?" upita on.
     "Ne", rekoh mu. "Znam samo to da ćeš vladati, ništa više, i da ćeš jednog dana sedeti prerušen pod platanom. Ali te dve stvari znam."
     Kad su on i kalfa otišli, uvukao sam nož u saru čizme i pokrio ga nogavicom. Dok sam to radio, a i kasnije, dok sam čekajući sedeo na ležaju, razmišljao sam o našem razgovoru.
     Zar nije moguće da je Imar dospeo na Tron Feniksa samo zato što je neki epopt... ja... prorokovao da će tako biti? Nije mi poznato da se išta o tome pominje u istoriji; možda sam napravio istinu po sopstvenoj želji. Ili će možda Imar, sad obuzet osećanjem da jaše na svojoj sudbini, propustiti da učini onaj odlučujući napor koji bi mu doneo presudnu pobedu.
     Ko to može reći? Zar Cadkilina zavesa neodređenosti ne skriva budućnost čak i od onih koji su izronili iz izmaglica budućnosti? Sadašnjost, kad je stavimo pred sobe, postaje nanovo budućnost. A ja sam znao da sam svoju sadašnjost tako ostavio i da sada čekam duboko u onoj prošlosti koja je u moje doba bila jedva nešto više od predanja.

     Smena je umornu smenu smenjivala, kao kad mravi puze kroz jesen ka zimi. Kad sam konačno bio potpuno siguran da su Imarovi podaci bili pogrešni i da pretorijanci neće doći tog dana nego sledećeg - ili nijednog - bacio sam pogled kroz prozor, nadajući se da bi me mogla zabaviti kretanja onih malobrojnih osoba koje slučajnost nanese preko Starog dvorišta.
     A tamo je lebdeo usidreni leteći čamac, vitak kao srebrna strelica. Tek što sam ga spazio, začuli su se odmereni koraci ljudi koji marširaju - izlomatani kad su došli do stepeništa, opet ujednačeni kad su izišli na sprat na kome sam ja čekao. Jurnuh ka vratima.
     Napred je išao jedan razmahani kalfa. Za njim je gordo stupao hiliarh ukrašen medaljama; njegovi palčevi, duboko zabodeni pod opasač sa mačem, označavali su da nije potčinjen, nego trajno nadmoćan. Iza njega su, teškim korakom, u koloni po jedan, sigurno i disciplinovano kao rukom bojeni vojnici kojima zapoveda dete (ali ovde manje vidljivi nego dim) stupali gardisti, jedan odred njih, pod zapovedništvom jednog dvadesetara.
     Gledao sam kako kalfa izmahuje ključevima u pravcu moje ćelije, kako hiliarh u znak slaganja klima glavom i kako prilazi, ležernim korakom, da me osmotri; dvadesetar je muklo podviknuo neko naređenje i čizme toga odreda zaustaviše se sa treskom; odmah i sledeće naređenje i odjeknu novi tresak, jer su ta desetorica tajanstvenih gardista naglo spustila krajeve oružja na pod.
     Leteći čamac se tako reći ni po čemu nije razlikovao od onog iz koga sam svojevremeno, u trećoj bici za Orithiju, osmatrao vojske; uistinu, sasvim je moguće da je to bila ta ista mašina, jer ljudi ih čuvaju iz pokolenja u pokolenje. Dvadesetar mi je naredio da legnem na pod. Poslušao sam, ali sam i pitao hiliarha (čoveka sekirasto oblikovanog lica, četrdesetih godina) da li bih mogao gledati napolje dok letimo. Ovo dopuštenje nisam dobio, nesumnjivo zato što se on plašio da sam uhoda - što sam, u nekom smislu reči, i bio; morao sam se zadovoljiti da samo zamislim kako mi je Imar mahnuo u znak oproštaja.
     Jedanaestorica gardista koji su sedeli jedan do drugog na klupi, raspoređeni tako sve do zadnjeg kraja kabine, i koji su se tako dobro utapali u tačkasto obojenu tkaninu kojom je kabina bila obložena da su postajali neprimetni maltene kao jedanaest duhova, postizali su tu svoju zamalo nevidljivost zahvaljujući tome što su na sebi imali kataoptičke oklope mojih pretorijanaca; uskoro sam uvideo da to i jesu moji pretorijanci i da su ti njihovi oklopi i, što je još važnije, njihovi običaji čuvani i očuvani još od ovih nezamislivo davnih dana sve do mojih vremena. Moji stražari postali su mi stražari-apsandžije.
     Pošto je naš čamac hitao kroz nebesa i pošto sam ponekad uspevao da nazrem kako proleću oblaci, mislio sam da će putovanje kratko trajati; prošla je, međutim, najmanje jedna smena vremena, možda i dve, pre nego što osetih da se spuštamo i videh kako bacaju sidreno uže. Sumorne zidine od prirodnih stena dizale su se levo od nas i, svijajući se na jednu stranu, nestajale sa vidika.
     Kad je naš pilot podigao kupolu kabine, po licu me ošinu vetar tako leden, da pomislih da smo odleteli na jug do ledenih prostranstava. Iskoračio sam napolje - i video, umesto toga, pravu ruševinu, sačinjenu od snega i oštećenog kamena, grdno visoku. Svuda oko nas oblake su razdirali zupčasti, bezlični šiljci. Mi smo u planine dospeli, ali u one koje još nisu izvajane da liče na muškarce i žene - planine kakve je, po predanjima, nekada bilo moguće videti na najstarijim slikama. Stajao bih tako i zurio u njih do sutona, ali me udarac zakači preko uha, pa se pružih po tlu koliko sam dugačak.
     Ustao sam obuzet nemoćnim besom. Doživeo sam takva zlostavljanja kad sam uhvaćen u Saltusu i konačno sam uspeo da pretvorim onog oficira u svog prijatelja; sad mi se učini da nisam postigao ništa, da je ciklus počeo iznova, da mu je sudbina da se nastavlja i da će možda trajati sve do moje smrti. Odlučih da to ne dozvolim i da nož, uvučen u saru moje čizme, okonča jedan život pre nego što ovome danu dođe kraj.
     A dotle je život cureo iz moga uha, koje je još zvonilo; na mestu gde mi se slivao preko naglo ohlađenog mesa bio je, činilo se, vreo kao da ga neko lije iz kotla.
     Poteraše me u jedan tok daleko veći, sačinjen od ogromnih, hitajućih tovarnih kola prepunih lomljenog kamena, kola koja su se kotrljala napred iako ih nisu vukli ni volovi ni robovi; išla su i uz najveće strmine, bacala su u blistavi vazduh guste oblake prašine i dima, a kad smo im prelazili put, mukala su kao bikovi. Daleko gore, u planini, jedan div oklopnik kopao je stenu gvozdenim šakama; izgledao je manji nego miš.
     Umesto tih zahuktalih teretnjaka okružili su nas zahuktali ljudi kad smo zašli među proste, čak i ružne barake kroz čija smo otvorena vrata videli čudnovate alate i mašine. Zapitah toga hiliarha, koga sam nameravao da ubijem, gde me je doveo. On pokretom dade znak dvadesetaru, koji me opet tresnu oklopnom rukavicom.
     Ušli smo u jednu okruglu zgradu veću od ostalih; onda su me poterali kroz prolaze između mnogobrojnih ormana i sedišta i najzad stigosmo do jedne kružne zavese, koja je izgledala kao šator ili paviljon, ali pod zaštitom ove daleko veće prostorije u čijem se središtu nalazila. Do tada sam već prepoznao tu građevinu.
     "Ovde ćeš čekati", reče mi hiliarh. "Monarh će razgovarati sa tobom. Kad odeš odavde, moraćeš..."
     Glas sa druge strane zavese, pomućen od vina, ali dobro znan, doviknu: "Oslobodi ga."
     "Poslušnost i klanjanje!" Hiliarh se trzajem ispravio u stav "mirno", a zatim su i on i gardisti salutirali. Tokom jednog trenutka stajali smo kao da smo svi samo slike.
     Pošto se taj glas više nije čuo, dvadesetar mi oslobodi ruke. Hiliarh šapnu: "Kad odeš odavde, moraćeš da ćutiš o svemu što si unutra čuo ili video. Inače ćeš umreti."
     "A, tu grešiš", rekoh mu. "Umrećeš ti."
     U njegovim očima odjednom se javi strah. Bio sam u razumnoj meri siguran da se on neće odvažiti da naredi dvasesetaru da me udari tu, pod nevidljivim pogledom njegovog monarha. Nisam pogrešio; tokom jednog otkucaja srca stajali smo tako, ubica i ubijeni, po oba shvatanja.
     Dvadesetar izlaja jednu komandu i njegov odred okrete leđa zavesi. Kad se hiliarh uverio da niko od vojnika neće moći da vidi šta je unutra kad zavesa bude razmaknuta, reče mi: "Uđi."
     Klimnuo sam glavom i prišao joj; bila je od grimizne troslojne svile, luksuzne na dodir. Odgurnuo sam je u stranu i video ona lica koja sam i očekivao. Videvši ih, naklonio sam im se.

39. OPET KANDŽA POMIRITELJA

     Dvoglavi čovek koji je leškario na divanu unutar šatora od grimizne zavese diže vrč da pozdravi moj ulazak. "Vidim da znaš kod koga si došao." Govorila je leva glava.
     "Ti si Tifon", rekoh. "Monarh... jedini vladalac, ili bar ti tako misliš... ovog sveta pod bolesnom zvezdom, ali i drugih svetova. Ali ja se nisam naklonio tebi, nego mom dobrotvoru Piatonu."
     Moćnom rukom koja nije bila njegova Tifon diže vrč do usana. Ukočeni pogled njegov, kojim me je posmatrao preko zlatnog ruba, bio je otrovno zurenje zmije žutobrade. "Poznavao si Piatona u prošlosti?"
     Odmahnuo sam glavom. "Upoznaću ga u budućnosti."
     Tifon poteže iz vrča, pa ga ostavi na jedan stočić. "Znači, istina je ono što se o tebi priča. Tvrdiš da si prorok."
     "Nisam o sebi razmišljao ranije na taj način. Ali, jesam prorok, ako ti se tako sviđa. Znam da ćeš umreti na tom kauču. Da li te to zanima? To telo će ležati među kaiševima koji ti više nisu potrebni da Piatona obuzdaš i među spravama koje ti više nisu potrebne da bi ga prisiljavao da jede. Planinski vetrovi sušiće njegovo telo, ukradeno, pa će najzad biti kao lišće koje sada umire premlado, zatim će celi eoni sveta premarširati preko njega i tek će te moj dolazak probuditi i u život vratiti."
     Tifon se nasmeja, smehom isto onakvim kao kad je isukivao Terminus Est. "Bojim se da si slab prorok; ali nalazim da je slab prorok zabavniji od pravog. Da si mi rekao samo da ću ležati - pod pretpostavkom da će se moja smrt ikad dogoditi, a ja u to počinjem sa sumnjam - među pogrebnim hlebovima u lobanjskoj šupljini ove planine, bile bi to stvari koje bi i svako dete moglo reći. Više mi se dopadaju tvoje izmišljotine, a možeš mi biti i koristan. Tvrdi se da si izvodio čudesna izlečenja. Imaš li stvarnu moć?"
     "To treba ti da kažeš."
     Digao se u sedeći položaj; njegov mišićavi torzo se ljuljao. "Navikao sam da se na moja pitanja odgovara. Dovoljno je da pozovem i stotinu ljudi moje sopstvene divizije stvorilo bi se ovde da te bace...", zastao je i osmehnuo se sam za sebe, "...sa moga rukava. Da li bi ti to prijalo? Tako mi postupamo sa onim radnicima koji neće da rade. Odgovaraj, Pomiritelju! Možeš li da letiš?"
     "To ne mogu reći jer nisam nikad pokušao."
     "Može ti se ukazati prilika uskoro. Postaviću pitanje dvaput." Opet se nasmejao. "To, zapravo, i odgovara stanju u kome sam sada. Ali ne triput. Imaš li moć? Dokaži da imaš, ili umri."
     Dozvolio sam mojim plećima da se uzdignu samo za širinu jednog prsta i da opet padnu. Šake su mi bile još utrnule od okova; govoreći, trljao sam zglavke. "Da li bi ti potvrdio da imam moć ako bih mogao ubiti izvesnog čoveka koji me je ozledio jednostavno tako što bih udario po ovom stolu ispred nas?"
     Zlosrećni Piaton se upiljio u mene, a Tifon se osmehnuo. "Da, to bi bila zadovoljavajuća predstava."
     "Daješ reč?"
     Osmeh se proširio. "Ako ti se tako dopada", reče on. "Dokaži!"
     Potegao sam bodež i zario ga u površinu stola.

     Ne verujem da su na toj planini imali ikakve prostorije za čuvanje zatvorenika; sada, razmišljajući o smeštaju koji su našli za mene, dođoh na pomisao da je i moja ćelija u letelici koja će uskoro biti proglašena za Matahinsku kulu takođe bila urađena za trenutne potrebe, i to ne osobito davno. Da je Tifon samo želeo da me zatvori, mogao je to lako da postigne tako što bi ispraznio jednu od tih stameno izgrađenih baraka i onda me zaključao unutra. Jasno je bilo da je on želeo i više - želeo je da me pridobije zastrašivanjem i potkupljivanjem.
     Moj zatvor bio je jedna šiljak-stena, još neodrezana sa odežde one divovske figure koja je već poprimala Tifonovo lice. Jedno maleno sklonište od kamenja i platna napraviše za mene na tom vetrovitom, uzdignutom, skučenom prostoru. Tu su mi donosili meso i jedno retko vino koje je sigurno poticalo iz Tifonovih ličnih zaliha. Onda sam gledao kako uglavljuju jednu gredu, debelu maltene kao zadnja katarka "Alsione", ali ne tako visoku, u stenovitu podlogu, na mestu gde se šiljak odvajao od planine; za podnožje grede privezaše jednog smilodona. Onaj hilijarh je visio sa vrha grede, okačen o kuku koja se nalazila između njegovih šaka, koje su bile stegnute okovima kao nedavno moje.
     Dokle god je dnevne svetlosti bilo, gledao sam ih, iako sam shvatio i da se u podnožju planine vodi bitka. Smilodon je bio, činilo se, izgladnjavan. S vremena na vreme je skakao i pokušavao da dohvati hiliarhove noge. Ali ovaj je uvek podizao noge, tako da je sabljozubi podbacivao za otprilike jedan lakat visine; a svojim velikim kandžama nije se uspevao uspentrati, iako su parale drvo kao dleta. Tokom tog jednog popodneva dobio sam osvete dovoljno za ceo život. Kad je pala noć, odneo sam hranu smilodonu.
     Jednom prilikom, kad sam putovao u Traks sa Dorkas i Jolentom, oslobodio sam neku zver vezanu manje-više kao hiliarh sada; nije me napala, možda zato što sam nosio dragulj zvani Kandža Pomiritelja, ili možda samo zato što je bila odveć slaba da napadne. Sad je ovaj smilodon jeo iz mojih šaka i lizao ih širokim, rapavim jezikom. Pipao sam njegove povijene, ogromne kljove, nalik na kljove mamuta; počeškao sam ga iza ušiju kao što bih Triskelea i ovako mu se obratio: "Mi smo mačeve nosili. Znamo, zar ne?"
     Ja ne verujem da zveri mogu razumeti više od najprostijih i najbolje poznatih grupa reči ali, opet, osetio sam da je ta masivna glava klimnula.
     Lanac je bio pričvršćen za ogrlicu pomoću dve kopče široke kao moja šaka. Otkačio sam ih i dao tom jadnom stvorenju slobodu. Smilodon, međutim, ostade uz mene.
     Hiliarha osloboditi nije bilo tako jednostavno. Lako sam se peo uz gredu, stiskajući je kolenima kao što sam stiskao borova stabla u nekropolisu kad sam bio dečak. Obzorje je već bilo palo ispod moje zvezde, pa sam lako mogao hilijarha podići na takav način da se otkači sa kuke i padne dole; ali se nisam usuđivao jer sam se plašio da će pasti u provaliju, ili da će ga smilodon napasti. Svetlost je bila odveć slaba da bih smilodona video, ali su njegove oči sijale dok je zurio gore, u nas dvojicu.
     Na kraju sam obavio hilijarhove ruke sebi oko vrata, pa sam se nekako spustio po toj gredi, mada je malo nedostajalo da se omaknem; uz to, napola sam se ugušio, ali mi smo ipak nekako, najzad, stigli do bezbedne stenovite podloge. Odneo sam hilijarha u moje sklonište, a smilodon je išao za nama i potom legao pred naše noge.
     Do jutra, kad su došla sedmorica gardista sa hranom, vodom i vinom za mene i sa buktinjama vezanim na motke da bi prinuđivali smilodona na uzmicanje, njihov hilijarh je već bio sasvim pri svesti, štaviše već je bio jeo i pio. Zabavljali smo se gledajući zaprepašćenje na njihovim licima kad su opazili da nema ni njega ni sabljozubog tigra; ali to nije bilo ništa u poređenju sa njihovim izrazima lica kad su zatekli i hilijarha i smilodona kod mene u skloništu.
     "Napred stupite", rekao sam im. "Ova životinja vam neće učiniti nažao, a vaš hilijarh će vas kažnjavati samo ako ste zakazali u svojim dužnostima, siguran sam u to."
     Prilazili su, ali oklevajući; gledali su i mene i smilodona sa strahom maltene podjednakim.
     Rekoh: "Videli ste šta je vaš monarh uradio hilijarhu zato što je dopustio da zadržim oružje. A šta će tek uraditi vama zato što ste dopustili da vaš hilijarh pobegne?"
     Onaj dvadesetar odgovori: "Umrećemo svi, sire. Biće još dva-tri stuba, a sa svakog od njih visiće po trojica ili četvorica nas." Dok je on govorio, smilodon zareža i sva sedmorica ustuknuše.
     Hiliarh klimnu glavom. "Tačno kaže. To bih i ja naredio da sam još na svome službenom položaju."
     Rekoh: "Gubitak takvog položaja ume da slomi čoveka."
     "Mene nikad ništa nije slomilo", reče on, "pa neće ni ovo."
     Mislim da se tek tad, prvi put, on pojavio pred mojim očima kao ljudsko biće. Lice mu je bilo tvrdo i hladno, ali puno umnosti i odlučnosti. "U pravu si", rekoh mu. "Slama ponekad... ali neće slomiti sad. Moraš bežati i povesti ove ljude sa sobom. Stavljam ih pod tvoju komandu."
     Klimnuo je glavom još jednom. "Možeš li mi osloboditi ruke, Pomiritelju?"
     Dvadesetar reče: "Ja mogu, sire." Zakorači napred sa ključem, a smilodon se ne oglasi nikakvim negodovanjem. Padoše okovi na stenu ispod nas, a hiliarh ih uze i hitnu preko ruba provalije.
     "Drži ruke stisnute, jednu u drugoj, iza sebe", rekoh mu. "Pokrij ih ogrtačem. Neka te ovi ljudi tako odvedu, pred sobom, do letećeg čamca. Svako će misliti da te vode negde drugde radi daljeg kažnjavanja. Gde će vam biti bezbedno mesto za spuštanje, ti ćeš znati bolje nego ja."
     "Pridružićemo se pobunjenicima. Trebalo bi da nas rado prihvate." Ustao je i salutirao; ustao sam i ja i uzvratio mu salutiranjem zato što sam se, u vremenima kad sam bio autarh, navikao da tako činim.
     Dvadesetar upita: "Pomiritelju, zar ne možeš osloboditi Urt od Tifona?"
     "Mogao bih, ali neću ako ne budem morao. Lako je... veoma lako... ubiti jednog vladaoca. Ali vrlo je teško sprečiti da na njegovo mesto dođe još gori."
     "Budi nam ti vladar!"
     Odmahnuo sam glavom. "Ako kažem da imam zadatak važniji od toga, mislićete da se šalim. Ipak, to je istina."
     Klimali su glavama, očito ne razumevajući.
     "Reći ću vam ovo. Jutros sam proučavao ovu planinu i brzinu kojom radovi na njoj odmiču. Na osnovu tih stvari znam da Tifon neće još dugo živeti. Umreće na tom crvenom kauču gde sada leži; ali niko se neće usuditi da pomakne zavesu bez njegovog naređenja. Ljudi će se jedan po jedan odšunjati odavde. Mašine koje kopaju kao ljudi vratiće se po nova naređenja, ali ih neće dobiti; vremenom, zavesa će se raspasti u prah."
     Zurili su u mene otvorenih usta. Rekoh: "Nikada više neće postojati vladalac kao Tifon... monarh koji upravlja mnogim svetovima. Ali njega će naslediti manji vladaoci, od kojih će najbolji i najveći biti jedan sa imenom Imar; a taj će ga podražavati toliko da će na kraju svaki od ovih planinskih vrhova koje vidite oko sebe nositi po jednu krunu. To je sve što ću vam sada reći i sve što vam sada mogu reći. Morate poći."
     Hilijarh reče: "Ostaćemo ovde i poginuti sa tobom, Pomiritelju, ako želiš tako."
     "Niti želim", rekoh im, "niti ću poginuti." Onda pokušah da im otkrijem kako deluje vreme, iako to ni sam ne znam. "Svako ko je ikada živeo živ je i sada, negde u vremenu. Ali vi ste u velikoj opasnosti. Polazite!"
     Pretorijanci se odmakoše nekoliko koraka. Njihov hilijarh reče: "Zar nam nećeš dati neki predmet, Pomiritelju, kao znak i dokaz da smo te jednom sreli? Znam da su moje ruke obeščašćene tvojom krvlju, kao i Gaudencijusove; ali ovi ljudi ti nikad nisu naneli zlo."
     Jedna od tih njegovih reči nagovestila je koji znak da mu dam, pa je to i dobio. Skinuo sam sa sebe kožnu traku i kesicu od ljudske kože koju mi je Dorkas sašila za Kandžu; unutra je sad bio onaj trn koji mi se zabio u ruku pokraj nemirujućeg okeana, trn koji se u moje prste zario kad sam ga stegao u Cadkilinoj lađi. "Ovo je bilo natopljeno mojom krvlju", rekoh im.
     Sa šakom položenom na smilodonovu glavu gledao sam ih kako odmiču stenovitim izduženjem na kome je bilo moje sklonište; njihove senke su, u jutarnjoj svetlosti, još bile dugačke. Kad su stigli do one mase stena koja se brzo pretvarala u Tifonov rukav, hiliarh je sakrio zglavkove šaka pod ogrtač, kao što sam preporučio. Dvadesetar je izvukao pištolj, a dvojica vojnika uperila su oružja hiliarhu u leđa.
     Tako raspoređeni, kao zatvorenik i straža, sišli su niz stepenice sa suprotne strane i izgubili se sa mog vidika, zalazeći u vrevu puteva na mestu koje sam tek kasnije nazvao imenom "Ukleti grad". Lako mi je bilo da njih pošaljem; ali sad, kad više nisu bili tu, osetih još jednom kako je kad izgubiš prijatelja - jer i taj hiliarh je postao moj prijatelj - a moje srce, bez obzira na to što je (kažu neki) tvrdo poput metala, sad kao da je bilo spremno da konačno prepukne.
     "A sad moram izgubiti i tebe", rekoh smilodonu. "Zapravo, trebalo je da te otpravim odavde dok je još bio mrak."
     Životinja se oglasi dubokim brujanjem koje je njoj moralo biti predenje; taj zvuk je, sumnje nema, retko koji čovek čuo. Bilo je to gromko "predenje" koje je čak dobilo slabi odjek sa neba.
     Daleko, s druge strane butina ogromnog kipa, u vazduh se podiže leteći čamac, u početku laganim kretanjem (kao što te letelice uvek čine kad se oslanjaju samo na odbojnu silu Urta), a onda munjevitim poletom koji ga odnese u daljine. Setih se onog letećeg čamca koji se pojavio posle mog rastanka od Vodalusa, tokom onih događaja koje sam stavio na početak rukopisa koji kasnije bacih u večno menjajuće Vaseljene. Sada odlučih da, ako ikad dospem u novu besposlicu, napišem taj rukopis još jednom, ali da počnem od trenutka bacanja starog.
     Odakle meni ta neutaživa žeđ da ostavljam iza sebe krivudavi trag mastila, ne mogu reći. Međutim, jednom sam opisao jedan događaj iz života Imarovog, a sad sam razgovarao i sa Imarom lično, pa ipak, taj događaj ostaje neobjašnjiv kao čežnja. Voleo bih da slični događaji iz mog života izbegnu takvu sudbu.
     Grmljavina koja je maločas bila tako daleka oglasila se ponovo, sad bliže; bio je to glas jednog stuba noćno crnih oblaka, koji je imao dohvat veći nego čak i ruka Tifonove kolosalne figure. Pretorijanci su maločas položili doneto jelo i piće na izvesnoj udaljenosti od mog malog skloništa. (Takvo služenje je cena besmrtne odanosti; oni koji tvrde da je njihova vernost besmrtna, retko kad rade jednako prilježno kao običan poslužitelj koji je odan svome zadatku.) Iziđoh iz skloništa, praćen smilodonom, da donesem jelo i piće unutra, gde će imati kakav-takav zaklon. Vetar je već počeo svoju olujnu pesmu, a po steni ispred nas pljusnu nekoliko kišnih kapi, krupnih kao šljive, ledeno hladnih.
     "Bolju priliku od ove nećeš nikad dobiti", rekoh smilodonu. "Ovi već beže u skloništa. Sad kreći!"
     Skočio je kao da je samo čekao moju saglasnost; svakim skokom prevaljivao je po deset lakata. Za tren je nestao preko ivice Tifonove ruke. Sledećeg trenutka opet se pojavio, kao mrka linija koja je tamnela u kišnosmeđu i od koje su radnici bežali kao kunići. Bilo mi je drago da to vidim, jer sva oružja životinja, ma kako strašno izgledala, samo su igračke u poređenju sa oružjima ljudi.
     Ne mogu reći da li je taj smilodon uspeo bezbedno da se vrati na svoja lovišta, ali uzdam se da jeste. A ja ostadoh pod svojim zaklonom još neko vreme, slušajući oluju i žvaćući hleb i voće, sve dok divlja vetrušina najzad ne otrže to platno koje mi je bilo iznad glave.
     Ustao sam i, gledajući kroz zavese pljuska, video da odred vojnika nailazi preko zakrivljenja ruke.
     Na moje zaprepašćenje, spazih, takođe, neka mesta gde nije bilo ni kiše ni vojske. Time ne želim reći da su se ta novosagledana mesta sad raširila onde gde je provalija bila. Bolna praznina provalije ostala je ista: od ivice stena nadole, najmanje jednu ligu prostora bila je bolna praznina, vodopad praznog, a daleko u dubinama videla se tamna zelena boja džungle - one u kojoj će nastati selo čarobnjaka, kroz koje ćemo dečak Severijan i ja proći.
     Posredi je zapravo bilo to da su se dobro znani pravci - gore i dole, napred i nazad, levo i desno - raširili kao cvetovi, otkrivajući neslućene latice, jedan novi Sefirot čije je postojanje do tog trenutka bilo sakriveno od mene.
     Jedan od vojnika je opalio. Energetski hitac udari u stenu ispred mojih stopala, cepajući je kao dleto. Tad mi postade jasno da su poslati da me ubiju, verovatno zato što se neko od ljudi koje sam poslao sa hilijarhom pobunio protiv svoje sudbine i prijavio šta je bilo, mada prekasno da bi odlazak ostalih bio sprečen.
     Drugi uperi oružje ravno ka meni. Da bih se sklonio, zakoračih sa te kišom zasipane stene u jedno novo mesto.

40. POTOK ONOSTRAN BRAJAHA

     Stajao sam u travi; prošarana cvećem je bila, mirisala je slatko i bila mekša od ijedne koju sam ikad upoznao; nebo je iznad mene bilo azurno, isprugano oblacima koji su skrivali Sunce i bojili visinske prostore trakama zlatne i indigo boje. Tiho, vrlo tiho, čuo sam i sad urlanje oluje koja je brisala preko planine Tifon. Dođe i jedan sev - ili, tačnije, senka seva, ako se tako nešto može zamisliti - kao da je u onu stenu udarila munja, ili kao da su Pretorijanci opet pripucali.
     Dva koraka napred učinih, i te pojave više nisu bile primetne; ali činilo se da zapravo nisu nestale, nego da sam izgubio sposobnost (ili možda samo želju) da ih otkrijem, kao što, kad odrastemo, više ne vidimo one stvari koje su nas kao decu zanimale. Ovo nikako ne može biti jedno od onih mesta, pomislih, koja je zeleni čovek nazvao hodnicima vremena. Nikakvih hodnika tu nema, tu su samo brda, zatalasana trava i slatki vetar.
     Pošao sam dalje i učinilo mi se da sve to oko sebe već dobro znam, da hodam mestom gde sam već ranije bio; ali nikako se nisam dosećao koje bi to mesto bilo. Nije naše groblje, puno mauzoleja i čempresa. Nisu ni ona neograđena polja kojima sam se nekad šetao sa Dorkas i tako stigao do pozornice doktora Talosa - jer ona su zgurena pod Zidom Nesusa, a ovde zidova nema. Ni vrtovi Kuće Apsoluta ovo nisu, u njima je mnoštvo rododendrona, grotoa i vodoskoka. Ovo je, razmišljao sam, najpribližnije izgledu pampe u proleće, ali je boja neba drugačija.
     Onda sam čuo zvuk tekuće vode i sledećeg trenutka ugledao njen srebrnasti sjaj. Potrčao sam tamo i u trku se sećao kako sam nekada bio sakat i kako sam, u drugo doba, pio iz jednog potoka u Orithiji, a onda video otiske kandži smilodona; osmehnuo sam se između dva gutljaja, pomišljajući da me takvi otisci sad ne bi plašili.
     A kad sam podigao glavu, nisam nikakvog smilodona video, nego jednu majušnu ženu sa krilima blistavih boja, koja je stupala s jednog vodom ispiranog kamena na drugi, nešto uzvodno od mene, ponašajući se kao da hoće da rashladi stopala. "Cadkil!" viknuh. Onda zanemeh od zbunjenosti, prisetivši se najzad koje je to mesto.
     Mahnula je, osmehnula se i, zapanjivši me ponajviše, odskočila od vode i poletela, pri čemu su joj se veselo šarena krila talasasto odsijavala prelivima boja, kao bojena laka fej-svila.
     Kleknuh.
     Ona, još osmehnuta, doskoči na obalu kraj mene. "Ne bih rekla da si me ikad ranije gledao kako izvodim ovo."
     "Jednom sam video tebe - viziju tebe - kako lebdiš, sa širokim krilima, u međuzvezdanoj praznini."
     "Pa, da, tamo mogu da letim jer sile privlačenja nema. Ovde moram biti baš malena. Znaš li šta je gravitaciono polje?"
     Mahnula je rukom ne dužom od moje šake prema livadama, a ja rekoh: "Vidim ovo jedno, moćna hierogramato."
     Na to - smeh njen: muzika poput cilikanja najsitnijih zvona. "Ali mi smo se, izgleda, već sretali?"
     "Moćna hierogramato, ja sam najbeznačajniji od tvojih robova."
     "Mora biti da ti je neudobno tako na kolenima, a sreo si neku moju drugu ja, i to posle mog razdvajanja od nje. Sedi i pričaj mi o tome."
     Tako sam i učinio. Prijalo je, zaista, sedeti na toj obali, povremeno osvežiti jezik (koji je naporno radio) hladnom, čistom vodom iz potoka i prepričavati Cadkili kako sam je prvi put video između stranica knjige Oca Inirea, i kako sam pomogao da bude u svojoj sopstvenoj lađi uhvaćena, i kako je onda bila muškarac i dala sebi ime Zek, i kako se brinula o meni kad sam bio povređen. Ali ti, čitateljko, znaš sve te stvari (ako uopšte postojiš), jer ja sam ih ovde zapisao, ne ispuštajući ništa, ili bar gotovo ništa.
     Kad sam razgovarao sa Cadkilom pored tog potoka, trudio sam se da sve kažem što sažetije; ali ona to nije dopuštala, nego je navaljivala da krenem i ovom, i onom pobočnom stazicom, tako da sam joj najzad ispričala i o onom malom anđelu (o tome sam čitala u mojoj smeđoj knjižici) koji je sreo arhanđela Gavrila, i o mojim detinjstvima u Citadeli, i u vili mog oca, i u selu zvanom Famulorum blizu Kuće Apsoluta.
     Konačno, kad sam, možda po hiljaditi put, zastao da dođem do daha, Cadkil reče: "Nije čudo da sam te prihvatila; tako mnogo reči, a ni jedna jedina laž."
     "Lagao sam ja kad sam mislio da treba, pa čak i kad potrebe nije bilo."
     Nasmešila se, ali nije odgovorila.
     Rekoh: "Lagao bih i tebe, sada, moćna hierogramato, ako bih mislio da će moje laži spasti Urt."
     "Eartu si ti već spasao; počeo si još u mojoj lađi, a svoj zadatak si dovršio u našoj sferi, na onome i u onome svetu koji zoveš Jesodom takođe. Sigurno se učinilo Agilusu, i Tifonu, i mnogima drugima koji su se protiv tebe borili da je borba bila neravnopravna. Da su bili mudri, znali bi da je borba već bila završena, negde, u nekom vremenu; ali da su bili mudri, takođe bi znali da si naš sluga, pa se ne bi ni borili protiv tebe."
     "Znači, ne može mi se desiti neuspeh?"
     "Nije tačno. Neuspeh ti se nije desio. Mogao se desiti na lađi i kasnije; ali pre testa nisi mogao umreti, a ne možeš ni sad sve dok tvoj zadatak ne bude u celosti ispunjen. Da nije tako, umro bi od onih batina, i od onog oružja u kuli, i od mnogo čega drugog. Ali tvoj zadatak će ubrzo biti ostvaren sasvim. Moć dobijaš iz svoje zvezde, to ti je jasno. A kad ona uđe u vaše staro Sunce i time dovede do rođenja novog..."
     Rekoh: "Hvalisao sam se tako često tvrdnjom da se smrti ne plašim, da od te pomisli danas zadrhtati ne mogu."
     Klimnula je glavom. "To je dobro. Brajah nije trajna kuća."
     "Ali ovo mesto jeste Brajah, ili deo Brajaha. Ovo je jedan od hodnika u tvojoj lađi, i to onaj koji si mi pokazala kad si me vodila u moj tamošnji stan."
     "Ako je tako, onda si bio blizu Jesoda kad si sa mnom boravio na lađi. Ovo je potok Madregot, koji teče od Jesoda do Brajaha."
     "Između Vaseljena?" upitah. "Kako to može biti?"
     "Kako bi moglo ne biti? Energija pipanjem uvek traži neko niže stanje; a time samo kažemo da Inkreator baca sve kosmose kroz svoje ruke, iz šake u šaku."
     "Ali, potok je", usprotivio sam se, "kao potoci na Urtu."
     Cadkil klimnu glavom. "I potoci su energija koja traga za nižim stanjem, a opažanje zavisi od onoga ko opaža. Kad bi ti imao druge oči, ili drugi um, sagledavao bi drugačije."
     Neko vreme sam o tome razmišljao, te najzad rekoh: "A kako bih, Cadkil, video tebe?"
     Do tad je sedela na obali pokraj mene, a sad se opružila potrbuške po travi, oslanjajući vrh donje vilice na šake; krila su joj se dizala iznad leđa kao lepeze sa nacrtanim očima. "Ti si ove poljane nazvao poljima gravitacije, a one to, i ne samo to, jesu. Poznaješ li njive Urta, Severijane?"
     "Nikada nisam gazio za plugom, ali poznajem ih onoliko dobro koliko to stanovnik grada može."
     "Upravo tako. Pa, šta se može naći na rubovima vaših njiva?"
     "Ograde od cepanog drveta, ili žive ograde, da stoka ne ulazi. U planinama zidovi od kamenja slaganog bez ikakvog maltera da ne ulaze jeleni."
     "I ništa više?"
     "Ne mogu se ničeg više setiti", rekoh. "Mada je moguće da sam gledao naše njive pogrešnim oruđem."
     "Oruđe koje imaš pravo je oruđe za tebe zato što si njime i oblikovan. To je još jedan zakon. Dakle, ništa više?"
     Setih se da sam u žbunju jedne živice jednom video vrapčije gnezdo. "Korov i poneko divlje biće."
     "I ovde je tako. Ja sam, Severijane, jedno takvo divlje biće. Ti možda zamišljaš da sam postavljena ovde da bih pomogla tebi. Ja bih se veoma radovala kad bi to tako bilo; zato ću ti i pomoći ako uzmognem; ali ja sam jedan deo mene, izgnan davno, dugo pre nego što si se ti prvi put sreo sa mnom. Možda će jednog dana gigantkinja koju nazivaš imenom Cadkil - iako je to i moje ime - poželeti da opet budem deo nje. A do tad ostajem ovde, između privlačnih sila Jesoda i Brajaha. Da odgovorim na tvoje pitanje. Kad bi imao neko drugo oruđe, možda bi me video kako me ona vidi; tada bi mi mogao reći zašto sam u progonstvo poslata. Ali dok ne budeš stekao takvu moć, ja o tome neću znati ništa više nego ti. Želiš li, sada, da se vratiš na tvoj svet, Urt?"
     "Želim", odgovorih. "Ali ne u ono vreme iz koga sam iskoračio. Kao što ti rekoh, kad sam stigao na Urt, smatrao sam da će on morati da se smrzne pre nego što Novo Sunce dođe; koliko god da sam brzo vukao svoju zvezdu ka sebi, ostajala je toliko daleko da su čitavi eoni sveta morali da minu pre njenog stizanja do nas. Onda sam uvideo da nisam ni u jednoj eri meni poznatoj i zaključio da ću morati mukotrpno da čekam. A sad vidim..."
     "Celo tvoje lice počinje da blista kad govoriš o tome", prekide me mala Cadkila. "Jasno mi je po čemu su svi znali da si čudotvorac. Donećeš Novo Sunce pre nego što zaspiš."
     "Hoću, ako budem mogao."
     "Za to želiš moju pomoć." Zastala je i zagledala se u mene, lica uozbiljenijeg nego ikad ranije ili kasnije. "Mnogo puta sam nazivana lažljivicom, Severijane, ali sad bih ti stvarno pomogla kad bih mogla."
     "A ne možeš?"
     "Mogu da ti kažem ovo: Madregot teče od slave Jesodove..." ona pokaza rukom uzvodno, "...ka uništenju Brajahovom, tamo dole." Opet pokaza. "Idi za vodom i dospećeš u vreme koje će biti bliže stizanju tvoje zvezde."
     "Ako ne budem tamo da usmeravan... ali ja sam i Sunce. Ili sam bar bio. Ne uspevam da... Osećam se kao da je taj deo mene otupeo."
     "Imaš li na umu da sad nisi u Brajahu? Osetićeš tvoje Novo Sunce opet čim se u Brajah vratiš - ako ono još postoji."
     "Mora Novo Sunce postojati!" rekoh. "Njemu će... meni će... biti potrebne moje oči i uši da obaveštavaju šta se na Urtu dešava."
     "Onda bi bilo najbolje", reče mala Cadkil, "ne ići osobito daleko niz struju. Možda samo nekoliko koraka."
     "Kad sam došao ovamo, nisam tu struju video. Možda i nisam hodao pravo ka njoj."
     Njena malena pleća se pomakoše gore i dole, noseći sa sobom i njene majušne, savršene dojke. "Onda se ne može znati je li tako? Prema tome, ovo mesto je jednako dobro kao i ma koje drugo."
     Ustao sam, sećajući se kako je tačno izgledao potok u trenutku kad sam ga prvi put ugledao. "Prelazio je pod pravim uglom preko mog pravca kretanja", rekoh. "Ne, mislim da ću ipak otići nekoliko koraka nizvodno, kao što si predložila."
     Ustala je i ona i odskočila u vazduh. "Niko ne može tačno reći koliko će ga daleko odneti sledeći korak."
     "Čuo sam, svojevremeno, basnu o jednom petlu", rekoh. "Čovek koji ju je ispričao rekao je da je to samo priglupa pričica za decu, ali ja mislim da je u njoj bilo neke mudrosti. Sedam je srećan broj, govorilo se u njoj. Broj osam odneo je petlića predaleko." Koraknuh sedam puta.
     "Vidiš li išta?" upita mala Cadkil.
     "Samo tebe, potok i travu."
     "Onda se moraš od njega udaljavati. Nikako ga nemoj preskakati, jer bi dospeo na drugo mesto. Idi polako."
     Okrenuh leđa vodi i načinih jedan korak.
     "Šta sad vidiš? Gledaj niz vlati trave, do korenova njenih."
     "Tamu."
     "Onda korakni još jednom."
     "Vatra - more iskrica."
     "Još jednom!" Lepršala je pored mene kao šareni dečji zmaj od hartije.
     "Samo vlati, kao da je obična trava."
     "Dobro! Sad pola koraka."
     Stupao sam napred obazrivo, malo-pomalo. Tokom čitavog našeg razgovora na livadi bili smo u senci; sad kao da je neki mračniji oblak zaklonio lice Sunca, tako da se ispred mene pojavila traka tame, ne šira od mog raspona ruku, ali duboka.
     "Šta sad?"
     "Sumrak ispred mene", rekoh. A onda, iako sam ih samo osetio, a ne i video, nastavih: "Jedna vrata, senovita. Moram li proći?"
     "To treba ti da odlučiš."
     Nagnuo sam se bliže i učinilo mi se da livada stoji pod čudnim uglom, baš kao što sam je video iz mog skloništa na planini. Iako je Madregot ostao samo tri koraka iza mene, njegova muzika zvučala je udaljeno.
     Mutna slova plovila su u tami; sledećeg trenutka shvatio sam da su preokrenuta i da je najvećima od njih ispisano moje ime.
     Zakoračio sam u tu senku i livada je nestala; ostao sam izgubljen u noći. Moje ruke, pipajući naslepo, dotakoše kamen. Gurnuh ga, a on se poče pomicati - u početku sa oklevanjem, onda glatko, ali neprestano sa otporom velike težine.
     Začuh, kao da mi je pokraj uva, kristalni zvon smeha male Cadkil.

41. SEVERIJAN SA SVOGA KENOTAFA

     Petao poče da kukuriče; a meni se, okretanjem tog kamena u stranu, otvori pogled na zvezdano nebo i, u njemu, na jednu blistavu zvezdu (sada plavu od brzine) koja je bila ja. Bio sam opet ceo. I blizu! Lepi Skuld, koji se dizao sa zorom, nije bio tako brilijantan, niti je pokazivao tako širok disk.
     Onda sam, tokom dugog vremena - ili se bar meni činilo da je dugo - proučavao svoje drugo ja, koje se još i sad nalazilo izvan kruga Disa. Jednom ili dvaput čuo sam mrmor nekih glasova, ali se nisam potrudio da vidim čiji su; a kad sam najzad pogledo oko sebe, bio sam sam.
     Ili gotovo sasvim sam. Jedan jelen velikih rogova gledao me je sa vrha brega desno od mene; oči su mu blago sijale, a telo mu je bilo izgubljeno u dubljoj tami ispod stabala kojima je breg bio krunisan. Levo od mene jedna kip zurio je bezvidim očima. Oglasi se cvrčak, samo jedan, poslednji, ali trava je bila posuta injem kao draguljima.
     Kao i na livadi pokraj Madregota, osetih da sam na poznatom mestu, ali da ne mogu reći koje je, u stvari. Stajao sam na kamenu, a i vrata koja sam odgurnuo od sebe bila su takođe od kamena. Tri uzana stepenika vodila su ka kratko potkresanom travnjaku. Sišao sam niz njih, a vrata su se iza mene tiho zatvorila, menjajući tim pokretom, činilo se, i svoju prirodu; jer od časa kad su se zatvorila, kao da više i nisu bila nikakva vrata.
     Stajao sam u veoma blagoj udolini, hiljadu dvokoraka u prečniku, među bregovima čiji su nagibi bili vrlo mali. U bregovima su postojala vrata, neka ne šira od onih kakva se viđaju na privatnim sobama, a neka veća od onih kamenih u obelisku iza mene. Ta vrata, i kamenom popločane staze koje su od njih vodile, govorila su mi da stojim na zemljištu Kuće Apsoluta. Dugačka senka obeliska nije bila rođena sjajem punog meseca, nego prve kriške Sunca; ta senka je kao strela pokazivala ka meni. Nalazio sam se na zapadu - kroz jednu smenu vremena, ili manje, obzorje me je moralo, svojim uzdizanjem, sakriti.
     Tokom jednog trenutka bilo mi je žao što sam onom hiliarhu dao Kandžu; jer želeo sam da pročitam natpis na kamenim vratima. Onda se setih kako sam pregledao Deklana u mraku njegove kolibe, pa priđoh bliže vratima i upotrebih svoje oči.

     U čast
     SEVERIJANA VELIKOG
     autarha našeg Komonvelta
     po pravu prvog čoveka Urta
     Memorabilus

     Bio je to visoki stub od plavog kalcedonskog kamena; reči su me donekle šokirale. Jasno je bilo da me smatraju mrtvim; ova prijatna udolina namenjena je da bude moje mesto počivanja, iako bez mog tela. Radije bih da sam sahranjen u gradu mrtvih pokraj Citadele - gde ću na kraju morati zaista i da počivam, ili će bar morati da se stvori takav utisak - ili u kamenom gradu, za koji bi ova prva od te dve misli važila snažnije.
     Ovo me navede da se upitam na kom se tačno mestu, unutar prostora Kuće Apsoluta, nalazim, a i da pretpostavim da li je Otac Inire, ili neko drugi, bio graditelj moga spomenika. Sklopio sam oči, puštajući sećanje da luta kako mu se hoće i našao, na svoje zaprepašćenje, onu malu pozornicu koju smo Dorkas, Boldanders i ja skrpili za dr Talosa. Ovo je bilo baš to mesto, moja neshvatljiva knjiga sećanja stajala je tačno onde gde sam ja, u jednom drugom dobu, glumatao da verujem da je div Nod kip. Prisećajući se tog trenutka, bacih pogled ka onom kipu koju sam primetio čim sam zakoračio natrag u Brijah i videh da je to, baš kao što sam i pretpostavljao, jedno od onih bezazlenih poluživih stvorenja. Sad se ono kretalo ka meni, usana izvijenih u arhaični osmeh.
     Tokom jednog daha divio sam se igri moje sopstvene svetlosti po njegovim bledim udovima, ali meni se činilo da su samo dve-tri smene prošle od kad je sjaj dana stigao na obronke planine Tifon; bio sam prepun snage i nije mi se htelo da se udubljujem u razmišljanje o kipovima, ili da tražim odmor u nekoj od izdvojenih šumica kojih je u tim vrtovima bilo mnoštvo. Jedna kapija skrivena nedaleko od mesta gde je stajao jelen omogućavala je ulaz u Tajnu kuću. Jurnuo sam tamo, promrmljao reč koja je kapijom ovladavala i ušao.
     Kako je čudno, a opet i kako dobro bilo zaputiti se još jednom kroz te uzane prolaze! Njihova gušeća tesnoća i mekano obložena, merdevinama slična stepeništa dozvaše mi hiljadu uspomena na vesele poduhvate i na romanse; jurnjavu za belim vukovima, šibanje robijaša u predsoblju, ponovno susretanje sa Oringom.
     Da se ostvarilo ono što je Otac Inire prvobitno nameravao, naime da su ovi neugodni prolazi i tesne sobice bili poznati samo njemu i vladajućem autarhu, unutra bi bilo zaista dosadno kao u zatvoru i, štaviše, neprijatnije. Ali autarsi su odavali tajnu svojim ljubavnicama, a ove svojim kavaljerima, tako da je u Tajnoj kući uskoro bilo najmanje dvanaest spletki tokom bilo koje fine prolećne večeri, a pokatkad možda i stotinu. Provincijski administrator koji je donosio u Kuću Apsoluta izvesne snove o pustolovinama i romansama retko kad je shvatao da su ti snovi krišom prolazili pored njega, sa papučama na nogama, ni el daleko od njegove usnule glave. Zabavljajući se takvim razmišljanjima, prevalio sam možda jednu ligu (zastajući s vremena na vreme da uhodim i javne dvorane, i privatne apartmane, kroz rupice sa sočivima koje se zovu "špijunke" i kojih je tu bilo, a onda sam se spotakao o leš jednog ubice.
     Ležao je, i to već najmanje godinu dana, na leđima; sasušeno meso njegovog lica počelo je da otpada sa lobanje, pa se on cerio kao da je otkrio da je smrt ipak, na kraju, samo šala. Njegova pružena ruka nije više imala snage da stisne batardo-nož, u otrov umočen, koji mu je ležao sečivom preko dlana. Sagnuo sam se da ga osmotrim i zapitao se nije li, možda, nekako uspeo da recne tim sečivom sopstvenu kožu; i daleko čudnije stvari dešavale su se u Tajnoj kući. Zaključih da je verovatnije da su njegove nameravane žrtve uspele nekom svojom odbranom da ga obore - da mu, recimo, nameste zasedu zato što ga je neko izdao, ili da mu zadaju ranu od koje je pao pre nego što je stigao do bezbednog mesta. Jedan tren sam razmatrao mogućnost da uzmem taj batardo, kao zamenu za onaj nož koji sam izgubio pre toliko hilijada; ali pomisao na rukovanje otrovanim sečivom bila mi je odvratna.
     Oko lica mi zazuja muva.
     Mahanjem ruke oterah je, ali onda, zgranut, videh kako se ona, rijući, zavlači u to suvo tkivo, a za njom desetak drugih.
     Ustuknuo sam, ali pre nego što sam se mogao okrenuti na drugu stranu, sve užasne faze raspadanja nastupiše obrnutim redom, kao mangupčići u sirotištu koji izvedu najmlađe pripadnike svoje družine u prvi red: zborano meso se nadimalo, pa se osulo crvima, onda se povuklo u modru boju smrti, najzad je dobilo, opet, boju, pa maltene i izgled života. Mlitava šaka se sklopila oko zarđale čelične drške batardoa, zatim ju je i stegla čvrsto kao mengele.
     Pomišljao sam na Zamu i bio sam spreman da se dam u bekstvo čim se mrtvac podigne u sedeći položaj - ili da mu otmem oružje i njime ga ubijem. Možda su se te želje međusobno poništile; na kraju nisam učinio ni jedno ni drugo, nego sam se samo pomakao u stranu i odatle ga gledao.
     Ustao je polako i zagledao se u mene praznim očima. Rekao sam: "Bilo bi bolje da skloniš to pre nego što povrediš nekoga." Takva oružja su obično u istoj kaniji gde i mač, ali ovaj čovek je na opasaču imao kaniju samo za batardo i u nju ga je sad, kao što sam mu savetovao, stavio.
     "Zbunjen si", rekoh mu. "Bilo bi mudro da ostaneš ovde sve dok se ne pribereš. Ne idi za mnom."
     Nije odgovorio, niti sam ikakav odgovor očekivao. Provukao sam se mimo njega, a onda sam se udaljio hodajući najbrže što sam mogao. Kad sam odmakao pedesetak koraka, začuo sam njegove korake, nesigurne; potrčao sam, nastojeći da budem što tiši i da, na raznim krivinama i raskršćima, zavaram trag.
     Koliko sam daleko išao, ne mogu kazati. Moja zvezda je još bila u usponu i meni se činilo da bih čitav obim Urta optrčati mogao, a da se ne zamorim. Protrčao sam pored mnogih čudnovatih vrata, ali nijedna nisam otvorio, jer sam znao da bi svaka vodila, na ovaj ili onaj način, iz Tajne kuće u Kuću Apsoluta. Najzad sam stigao do jednog otvora koji nikakvim vratima nije bio zatvoren; odatle je dopirala jaka promaja i donosila zvuke plača neke žene, a ja sam tu stao i onda koraknuo kroz otvor.
     Našao sam se u jednoj lođi, koja je sa tri strane imala lučno nadsvođene prozore. Jecaji te žene kao da su dolazili sa leve strane od mene; prišao sam jednome od ulaza i virnuo. Odatle se pružao pogled na onu široku, vetrovitu galeriju koju nazivamo Stazom vazduha; ta lođa je bila jedna od onih građevina koje, spolja, izgledaju kao da služe samo za ukras, ali koje su, zapravo, namenjene potrebama Tajne kuće.
     Senke na mermernom podu daleko ispod mene pokazivale su da oko te žene stoje šestorica pretorijanaca, jedva vidljivih; jedan od njih ju je pridržavao za lakat. U prvi mah nisam mogao videti njene oči, koje su bile okrenute ka podu i zaklonjene njenom gavranski crnom kosom.
     Onda ona (ne znam kakva je to slučajnost bila) diže pogled ka meni. Imala je divno lice, sa tenom one boje koju nazivamo maslinastom; lice i oblikom kao maslina - glatko ovalno; nešto u njemu mi pocepa srce. Iako nisam to lice znao, obuze me, još jednom, osećanje vraćanja. Činilo mi se da sam u nekom izgubljenom životu već jednom stajao upravo na tom mestu gde i sad i da sam tada ugledao nju ispod sebe baš kao sad.
     Uskoro ona i senke pretorijanaca nestadoše gotovo sasvim sa mog vidika. Da bih mogao i dalje gledati ka njima, prelazio sam od jednog zasvođenog prozora do drugog; a ona mi je uzvraćala tako što me je netremice gledala. Kad sam je poslednji put video, gledala je preko ramena svoje blede odežde, opet ka meni.
     Bila je podjednako divna i podjednako nepoznata, u tom poslednjem trenutku gledanja kao i u prvom. Njena lepota je bila dovoljan razlog da svaki muškarac zuri u nju, ali zašto je gledala ona u mene? Izraz lica ispoljavao joj je, ako sam ga iole razumeo, mešavinu nade i straha; moguće je da je i ona imala, u nekoj meri, osećaj da se ista drama izvodi drugi put.
     Pregledah, stotinu puta, sve one škripce i pustolovine koje sam doživeo u ovoj Tajnoj kući i kao Tekla sama, i kao spoj Tekle i Severijana, i kao stari autarh. Nikako da nađem taj trenutak - a ipak, on je postojao; zato počeh, hodajući dalje, da pretražujem i one živote, velovima skrivene, koji su se prostirali iza autarhovog, one o kojima gotovo ništa ne rekoh u ovim spisima, živote koji postaju sve mutniji, ali i sve čudniji što se dalje u prošlost pružaju; njihov dohvat vraća se, možda, i do života Imarovog, pa i dalje, do mitskih eona.
     Ipak, slika daleko krupnija od svih tih života iz senke i neuporedivo živopisnija - tako se može desiti da planinu sagledaš oštro, čak joj i izraz oko očiju vidiš, iako je šuma u njenom podnožju utonula u zelenu sumaglicu - bila je slika moje zvezde u munjevitom doletanju, zvezde koja je bila ja. Jer ja i tamo bejah; i videh ispred sebe, u daljini prividno još veoma velikoj (mada sam znao da je mnogo bliže nego što izgleda), jedno Sunce grimizne crvene boje koje će biti, posle toliko vekova, u isti mah moje uništenje i moja apoteoza. Levo i desno od toga Sunca hrabri Skuld i zlovoljni Verthandi izgledali su kao dva beznačajna meseca. Noćno tamna tačka zvana Urt vukla se polako preko njegovog lica, maltene izgubljena među mrljama tamošnjim; u trenucima umiranja te noći ja odlutah, zbunjen, začuđen, u podzemlje.

42. ZVON, ZVON, ZVON!

     Kad sam ulazila u Tajnu kuću, nisam baš znala gde bih htela stići. Tačnije, nisam svesno znala; ali podsvesno sam usmeravala korake prema Amarantinskom hipogeumu, i to mi je posle nekog vremena postalo jasno. Namera mi je bila da doznam ko je sad na Feniksovom prestolu i da se opet ja ustoličim, ako budem mogla. Kad stigne Novo Sunce, našem Komonveltu biće potreban vladalac koji razume šta se desilo; tako sam, bar, mislila.
     Postojala su u Tajnoj kući jedna vrata koja su se otvarala iza somotnog zidnog prekrivača koji je visio iza prestola. Ja sam ta vrata zapečatio svojom rečju, prve godine svoje vladavine; a po tom somotu i po zidu iza njega okačio sam zvona da ne bi mogao niko da prođe, a da ne načini neki zvuk dostupan sluhu onoga ko sedi na prestolu.
     Sad se ta vrata otvoriše, na moju komandu, glatko i tiho. Stupio sam kroz njih i zatvorio ih za sobom. Zvonca, okačena o svilene konce, zacilikaše blago; iznad njih veća zvona, sa čijih su tučkova ti konci visili, zašaputaše svojim bronzanim glasovima i ispustiše pljusak prašine.
     Stajao sam nepomično i slušao. Najzad su zvonca utihla, mada ne pre nego što sam u njima čuo i smeh male Cadkil.
     "Šta to zvoni?" progovorila je neka stara žena, tonovima tankim i napuklim.
     Oglasi se neko drugi, dubokim muškim glasom. Njegove reči nisam razumeo.
     "Zvona!" uskliknu starica. "Čuli smo zvona. Jesi li toliko ogluveo, hiliarše, da ih nisi i ti čuo?"
     Sad sam i te kako poželeo da imam onaj batardo kojim bih mogao raseći somot i pogledati napolje; onaj čovek opet progovori, a meni tog trena pade na um da su i drugi sigurno stajali na istom ovom mestu i dolazili na istu pomisao, ali da su sigurno imali oštrih noževa koliko hoćeš. Počeh vrhovima prstiju da pretražujem viseći somot.
     "Ali zvonilo je, kad ti kažemo. Pošalji nekog da pogleda."
     Možda je takvih proseklina bilo mnogo, jer u roku od jednog daha nađoh jednu, koju je načinio neki posmatrač samo malo niži od mene. Primakao sam joj oko i spazio da stojim tri koraka desno od trona. Video sam, od one osobe koja je na njemu sedela, samo jednu šaku, položenu na rukonaslon; bila je mršava kao anatomsko učilo, premrežena plavim venama, zasuta draguljima.
     Ispred trona je, pognute glave, čučao stvor tako ogroman da sam na tren pomislio da je to velika Cadkil, kapetanica lađe. Kosa na glavi te spodobe bila je raščerupana i ulepljena od krvi.
     Iza tog bića stajala je grupa poluvidljivih gardista, a pored njega jedan oficir bez šlema, za koga sam, po insignijama i oklopu koji se bližio nevidljivosti, znao da je hiliarh pretorijanaca; to, naravno, nije bio onaj hiliarh koji je bio na tom položaju u vreme moje vladavine, a ni onaj koga sam spustio sa uspravne grede u jednom vremenu sad nezamislivo dalekom.
     Ispred trona, te zato gotovo sasvim izvan mog vidnog polja, stajala je jedna žena u dronjcima, oslanjajući se na izrezbareni štap. Progovorila je upravo onog trenutka kad sam shvatio da je prisutna, a njene su reči bile: "Zvone za pozdrav Suncu Novome, autarho. Čitav se Urt za dolazak njegov sprema."
     "Mi u detinjstvu", poče gunđati starica sa trona, "nismo imali mnogo šta da radimo, osim da čitamo istoriju. Zato znamo da je bilo hiljadu proročica kao što si ti, sestro jadna moja - ne, stotinu hiljada je tačnije. Sto hiljada zaluđenih sirotica koje su mislile da su veliki govornici i pokušale da postanu još i velike vladarke."
     "Autarho", odvrati dronjavica, "zar me nećeš saslušati? Govoriš o hiljadama i stotinama hiljada. Bar hiljadu puta sam i ja čula primedbe slične tvojima, međutim, ti još nisi čula ono što ću reći."
     "Hajde", reče joj žena na prestolu. "Možeš pričati dok nam to bude zabavno."
     "Ne dođoh da te zabavljam, no da ti kažem da je Novo Sunce i ranije često dolazilo, ali ga je videla savaki put samo po jedna osoba, ili nekolicina. Svakako pamtiš Kandžu Pomiritelja, jer ona u našem vremenu nestade."
     "Ukradena", zagunđa starica sa trona. "Ne videsmo je nikad."
     "Ali sam je ja videla", reče žena sa štapom, u rite obučena. "Videla sam je u rukama jednog anđela, kad sam bila tek devojčica, i veoma bolesna. Noćas, dolazeći ovamo, videla sam je opet, na nebu. A videli su je i vojnici tvoji, samo se boje da ti kažu. Video je i ovaj džin koji je došao, kao i ja, da te upozori, i koga su zbog toga divljački pretukli. Videla bi i ti, autarho, kad bi izišla iz ovog groba."
     "Bivalo je takvih znamenja i ranije. Ništa njima označeno ne ostvari se. Da bismo mi promenili mišljenje, trebalo bi nešto više od jedne bradate zvezde."
     Pomislio sam, tada, da stupim na pozornicu i okončam komad, ako mogu; ipak, ostao sam na istom mestu, pitajući se zarad čije zabave se takve predstave priređuju. Jer to je bila predstava, i to jedna koju sam već gledao, mada nijednom iz publike. Bio je to dramski komad doktora Talosa, samo što je ulogu osobe na prestolu, koju je Talos čuvao za sebe, uzela jedna stara žena, dok je jednu od mojih rola uzela ova sa štapom.
     Eto, napisah da sam se opredelio da ne koraknem napred, a tako je i bilo. Ali sigurno sam se, u samom činu donošenja te odluke, malčice pomakao. Zvonca se opet nasmejaše, a istovremeno odzvoni, samo jednim, i to veoma tihim udarom, jedno od velikih zvona sa čijih su jezika visila mala.
     "Zvona!" uzviknu opet starica. "Ti, sestro, ili veštice, ili kako već nazivaš sebe. Napolje! Postoji straža na našim vratima. Reci lohagoru njihovom da želimo znati zbog čega zvone zvona."
     "Neću otići odavde po tvome naređenju", reče žena. "Na tvoje pitanje sam već odgovorila."
     Džin diže glavu, razmičući opuštene pramenove kose krvavim rukama. "Ako zvona zvone, to je zato što stiže Novo Sunce", zabubnja on glasom toliko dubokim, da ga je bilo gotovo nemoguće razumeti. "Ja ih ne čujem, ali meni nije ni potrebno da ih čujem." Iako sam sumnjao u sopstvene oči, bio je to Boldanders lično.
     "Kažeš li ti da smo mi ludi?"
     "Moj sluh nije oštar. Nekada sam izučavao zvuk, a što čovek o njemu više uči, manje ga čuje. Osim toga, timpanske membrane u mojim ušima toliko su porasle, da su sad previše široke i debele. Ali, slušao sam vodene struje koje paraju po crnim jarugama dna, slušao sam i kako talasi mlate o tvoju obalu."
     "Tišina!" zapovedi starica.
     "Ne možeš talasima, gospo, narediti da ćute", reče joj Boldanders. "Oni dolaze, gorki od silne soli."
     Jedan od pretorijanaca ga mlatnu po slepoočnici kundakom fuzilke; bilo je to kao udarac maljem.
     Boldandersu kao da ništa nije bilo. "Za talasima stižu vojske Erebusove", reče on, "i sad će biti osveta za sve one poraze koji su im naneti rukama tvog muža."
     Po tim rečima saznao sam ko je ta autarha, a to je bio šok neizmerno veći od viđenja Boldandersa. Sigurno sam se pomakao, jer nastade jaka zvonjava sitnih zvona, a jedno veliko se oglasi dvaput.
     "Slušaj!" uzviknu Valerija svojim napuklim glasom.
     Hiliarh je izgledao užasnuto. "Čuo sam ih, autarho."
     Boldanders zamumla: "Ja ih mogu objasniti. Hoćeš li i mene saslušati?"
     "I mene", reče žena sa štapom Valeriji. "Za Novo Sunce zvone ona, a to ti je džin već saopštio."
     Valerija progunđa: "Govori, džine."
     "Ono što ću ja reći nije važno. Ali reći ću da bi ti posle slušala ono što jeste važno. Naša Vaseljena nije ni najviša ni najniža. Kad materija ovde postane suviše gusta, provali u onu višu. Na tom mestu ne vidimo ništa zato što sve od nas beži. Tad kažemo da je nastala crna rupa. A kad materija u Vaseljeni ispod naše postane odveć gusta, provali, eksplozijom, u našu. Vidimo silno kretanje i energiju i kažemo da je nastao beli izvor. Ono što ova proročica naziva Novim Suncem jeste jedan takav beli izvor."
     Valerija zagunđa: "Imamo u vrtu našem vodoskok koji proriče, čula sam pre mnogo godina da ga je neko nazvao beli vodoskok. Ali kakve veze ima sve to sa zvonima?"
     "Strpljenja", reče joj div. "Ti za jedan dah saznaš ono što sam ja tokom celog jednog ljudskog života saznavao."
     Žena sa štapom reče: "To je dobro. Nama samo dahovi ostaju. Možda oko hiljadu dahova."
     Div se besno i ukočeno zagleda u nju, pa se opet obrati Valeriji. "Suprotne stvari se ujedine i onda se čini da su nestale. Ali ostaje mogućnost za obe. To je jedno od najvećih pravila u pogledu uzroka stvari. Naše Sunce ima u jezgru jednu od takvih crnih rupa koje ti opisah. Da bi ona bila popunjena, već mnogo milenijuma dovlači se, preko praznine, jedan beli izvor. On se, dok leti, okreće oko sebe, a to okretanje šalje talase gravitacije."
     "Šta? Talase gravidnosti? Ma ti si lud, kao što nam ovaj hiliarh i reče."
     Div se nije osvrtao na njenu upadicu. "Ti talasi nisu dovoljno jaki da nam se od njih zavrti u glavi. Ali okean ih oseća i rađa nove plime i struje. Ja sam ih već, kao što ti kazah, čuo. One me ovamo i donesoše."
     Hiliarh mu reče, režećim tonom: "Pa ćemo te u njih i baciti, ako autarha naredi."
     "Na isti način i zvona osećaju te talase. I njihova je masa, kao i masa okeana, u osetljivoj ravnoteži. Zato ona zvone i, kako reče ova žena, najavljuju dolazak Novog Sunca."
     Bio sam voljan da tog trenutka pođem napred, ali sam video da Boldanders nije završio.
     "Ako znaš o nauci išta, gospo, onda moraš znati da je voda samo led kome je dodata energija."
     Nisam mogao, sa svoje tačke gledanja, videti njenu glavu, ali Valerija je sigurno klimnula glavom.
     "Predanje o planinama vatre je nešto više od predanja. U eonima kad su ljudi bili samo životinje na višem stupnju, takve planine su zaista postojale. Ta vatra koja je iz njih kuljala, to su stene bile, rasplamsane energijom. Tako je i voda led pretvoren u tečnost. Svet ispod nas, previše nabijen energijom, provaljivao je u naš svet i bacao vatru - kako je sa vasionama, tako je i sa svetovima. U tim eonima mladi Urt je bio jedva nešto više od padajuće kapi takve tečne stene; muškarci i žene živeli su na prljavštini koja je plovila po površini i mislili da su bezbedni."
     Čuo sam Valerijin uzdah. "Kad smo mladi bili, klatili smo glavom nad takvim prozaičnim tekstovima tokom beskrajnih dana, jer nismo imali šta bolje da radimo. Ali kad je naš autarh došao po nas i kad smo se probudili u život, uvideli smo da svim tim izučavanjima nikakvo znanje nismo stekli."
     "Stvar je najzad došla, gospo. Ta sila od koje su tvoja zvona zazvonila zagrejala je hladno srce Urta još jednom. Sada ona zvone za kontinentima koji umiru."
     "To li su vesti koje si došao da nam kažeš, dive? Ako umru kontinenti, ko će živeti?"
     "Oni na brodovima, možda. Oni čiji su brodovi u vazduhu ili u praznini, svakako. I oni koji već žive pod morem, kao što ja proživeh poslednjih pedeset godina. Ali to nije nimalo važno. Ono što..."
     Boldandersov svečani glas prekidoše zvuci treskanja vratima i nogu u trku, negde dalje u Amarantinskom hipogeumu. Jedan mlađi oficir hitro pritrča hiliarhu i salutira; Boldanders i žena sa štapom su se okrenuli i netremice zagledali u njega.
     "Sire..." Čovek je bio licem okrenut ka svom komandantu, ali nije mogao sprečiti lutanje uspaničenog pogleda ka Valeriji.
     "Šta je?"
     "Sire, još jedan kolos..."
     "Još jedan kolos?" Valerija se, izgovarajući to, sigurno nagnula napred. Video sam sevanje dragulja i pramen sede kose ispod njih.
     "Žena, autarho! Naga žena!"
     Nisam joj mogao videti lice, ali znam da se Valerija, svojim sledećim rečima, obratila Boldandersu: "A šta nam možeš o tome reći? Je li to možda tvoja supruga?"
     On je odmahnuo glavom; a ja, pamteći onu grimiznu odaju u njegovom zamku, počeh nagađati o načinima kako bi on mogao stanovati u morskim pećinama meni jedva zamislivim.
     "Lohagor privodi tu ogromnu ženu na saslušanje", reče mladi oficir.
     Njegov hiliarh dodade: "Želiš li je videti, autarho? Ako ne želiš, saslušanje mogu obaviti i ja."
     "Umorni smo. Sada ćemo se povući. Ujutro nam reci šta si saznao."
     "O-ona k-kaže", zamuca mladi oficir, "da su izvesni kakogeni iskrcali jednog muškarca i jednu ženu iz jedne od svojih lađa."
     Na tren sam pomislio da se to odnosi na Burgundofaru i mene; ali nije bilo verovatno da bi Abaja i njegove undine načinili grešku od nekoliko era.
     "I šta još?"
     "Ništa više, autarho. Ništa!"
     "U očima ti se vidi. Ako ne bude uskoro i na jeziku, biće sahranjeno zajedno s tobom."
     "To su samo neke glasine bez osnova, autarho. Niko od naših ljudi nije javio ništa."
     "Govori!"
     Mladi oficir izgledao je van sebe od straha. "Neki pričaju da je Severijan Sakati viđen ponovo, autarho. U vrtu, autarho."
     Bilo je - tad ili nikad. Podigao sam viseći somot i zakoračio ispod njega napred; sva zvonca su se nasmejala, a iznad njih su jeknula tri udarca velikih zvona.

43. VEČERNJA PLIMA

     "Niste vi više iznenađeni što vidite mene, nego ja što vidim vas", rekoh im. Bar za troje njih to je bilo tačno.
     Boldandersa, posle onog njegovog skoka u jezero, nisam očekivao da ikada više vidim živog, ali sam ga ipak video jednom, kad se borio za mene pred Cadkilovim Sedištem pravde; on je sad već toliko porastao, da ga više nikako nisam mogao smatrati ljudskim bićem. Lice mu je bilo još više otežalo i još više se izobličilo, a koža mu je bila bela kao koža one vodene žene koja me je svojevremeno spasla od davljenja.
     Ona devojčica čiji je brat nekada prosio novčić ispred njihove blatne izbe sad je bila žena od šezdeset ili više godina; mršavost i potamnelost stečena na dugim drumovima bila je sad prevučena slojem staračke osedelosti. Ranije se na taj štap oslanjala tako mnogo da se jasno videlo da joj on nije samo oznaka posla kojim se bavi; ali sad je stajala blistavih očiju, uspravna kao mlada vrba.
     O Valeriji pisati neću - osim što ću reći da bi trebalo da je prepoznam trenutno, ma gde bila. Njene oči nisu ostarile. Još i sad su to bile sjajne oči one devojke koja je, umotana u krzna, prešla preko Atrijuma vremena i stala pred mene; Vreme nije imalo vlast nad tim očima.
     Hiliarh mi je salutirao i kleknuo pred mene kao nekada onaj kastelan Citadele; posle pauze koja je postala neprijatno duga, kleknuli su i njegovi vojnici i mladi oficir. Pokretom ruke pokazao sam im da ustanu, a zatim sam, da bih Valeriji dao vremena da se oporavi (jer mi se na trenutak učinilo da bi ona mogla pasti u nesvest, ili da bi joj se i nešto gore moglo desiti), upitao hiliarha da li je bio mlađi oficir u doba kad sam ja sedeo na Tronu Feniksa.
     "Ne, autarše. Bio sam samo dečak."
     "Ipak, jasno je da me prepoznaješ."
     "Moja je dužnost da poznajem Kuću Apsoluta, autarše. U nekim njenim delovima postoje tvoje slike i biste."
     "One..."
     Glas je bio tako nejak da sam ga jedva čuo. Okrenuo sam se da bih se uverio da je to zaista kazala Valerija.
     "One ne liče stvarno na tebe ondašnjeg. Izgledaju onako kako sam pretpostavljala..."
     Čekao sam, pitajući se.
     "...kako sam pretpostavljala da bi ti mogao izgledati onog dana kad mi se vratiš, kad opet dođeš u našu porodičnu kulu u Staroj Citadeli. Izgledaju onako kako ti izgledaš sad." Nasmejala se, a onda počela da jeca.
     Posle njenih reči, zbor diva zvučao je kao tutnjava točkova teretnih kola. "Izgledaš isti kao uvek", reče on. "Ne pamtim mnogo lica, Severijane; ali tvoje pamtim."
     "Ti kažeš da postoji jedna svađa koju mi moramo da razrešimo. Ja bih je radije ostavio nerazrešenom i pružio ti ruku."
     Boldanders ustade da se rukuje sa mnom i ja videh da je sad dva puta viši od mene.
     Hiliarh upita: "Autarše, ima li on sad slobodu kretanja po Kući Apsoluta?"
     "Uistinu ima. On jeste stvorenje zla; ali i ti si, a i ja sam."
     Boldanders zabubnja: "Nikakvo zlo ja tebi neću učiniti, Severijane. Niti sam ikad učinio. Kad sam bacio tvoj dragulj, učinio sam to zato što si ti verovao u njega. A to je bilo štetno, ili sam bar ja tako mislio."
     "Bilo je i korisno, ali sve je to sada iza nas. Zaboravimo te stvari ako možemo."
     Predskazivačica reče: "On je načinio štetu i ovde, na taj način što je govorio da ćeš ti doneti uništenje. Ja sam im govorila istinu - da ćeš doneti ponovno rođenje; ali nisu hteli da mi poveruju."
     Rekoh joj: "Govorio je i on istinu, kao i ti. Da bi se rodilo novo, mora staro da bude zbrisano. Ko seje pšenicu, ubija travu. Oboje ste proroci, mada različitih vrsta; oboje ste prorokovali u skladu sa uputstvima koje vam je Inkreator dao."
     Onda prasnuše ona velika vrata od lapis-lazulija i srebra na najudaljenijem kraju hipogeuma amarantinskog - ona koja su u vreme moje vladavine otvarana samo zbog svečanih procesija i ceremonijalnih predstavljanja ambasadora iz drugih delova sveta - prasnuše jer ih je neko naglo širom otvorio; ovog puta u hipogeum nije uleteo samo jedan oficir, nego je nagrnulo dvadesetak vojnika, svaki sa po jednom fuzilkom, ili rasplamsalim kopljem u rukama. Okretali su leđa čak i samom Feniksovom tronu.
     Na trenutak su privukli moju pažnju u toj meri da sam zaboravio koliko je godina Valeriji prošlo od našeg poslednjeg susreta - meni to nisu bile godine, nego, sve u svemu, možda manje od stotinu dana. Zato sam, govoreći iz jedne strane usta, kao što sam često činio kad smo nas dvoje zajedno stajali pri nekom dugotrajnom obredu (a taj način da se govori kradomice naučio sam još kao dečak kad sam šaputao iza leđa majstora Malrubiusa), promrmljao: "E, pa tu će imati šta da se vidi."
     Čuvši kako je jeknula, bacio sam pogled ka njoj i video njene obraze mokre od suza i svu štetu koju je vreme nanelo. Volimo najviše kad shvatimo da predmetu naše ljubavi nije preostalo ništa drugo; ne verujem da sam Valeriju ikada voleo više nego u tom trenutku.
     Spustio sam šaku na njeno rame; doduše, nije bila prilika za ma kakve trenutke bliskosti, ali kasnije mi je bilo drago što sam tako postupio, jer ni za šta drugo nije bilo vremena. Gigantkinja je dopuzila kroz ta vrata, a prvo je došla njena šaka, kao kakva petonožna životinja, zatim i cela njena ruka. Ruka je bila veća od mnogo kog drveta koje bismo u šumi smatrali starim i bela kao morska pena; ali bila je unakažena skorenom opekotinom koja je, tek što se pred nama pojavila, počela da puca i krvari.
     Čuo sam da proročica mrmlja neku molitvu koja se završila pominjanjem Pomiritelja i Novog Sunca. Neobično je to kad čuješ da neko upućuje molitve tebi; a još je neobičnije kad shvatiš da je molitelj zaboravio da si prisutan.
     Onda je Valerija jeknula, i ne samo ona nego smo svi dali od sebe po neki takav glas, svi osim, rekao bih, Boldandersa. Jer pojavilo se, zajedno sa drugom šakom, i lice te undine; ni tad nisu ta velika vrata bila stvarno popunjena, ali to su bile tako krupne šake i tako krupno lice, sa tolikom masom blistave zelene kose, da se pričinjavalo da su puna. Čuo sam da ljudi ponekad koriste izreku da su nekome oči kao tanjiri; oči ove sirene bile su zaista velike kao tanjiri. Iz njih su curile suze krvi; iz nozdrva joj je takođe tekla krv.
     Znao sam da je morala doplivati Đolom iz mora i iz Đola onom pritokom koja je krivudala kroz vrtove, pritokom po kojoj smo nekada plovili Jolenta i ja. Doviknuh undini: "Kako su te uhvatili, kako su te isterali iz tvog elementa?"
     Možda zato što je bila žena, njen glas nije bio tako dubok kao što sam očekivao, ali je bio dublji čak i od Boldandersovog. Pa ipak, u njemu se osećalo neko pevušenje koje kao da je pokazivalo da ona sada, boreći se da se nekako protisne kroz ta vrata i još da govori, doživljava, iako je toliko očigledno da umire, neku ogromnu radost koja nema nikakve veze ni sa njenim, a ni sa Sunčevim životom. "Zato", reče ona, "što sam htela tebe da spasem..."
     Posle tih reči njena usta se ispuniše krvlju; ispljunula ju je, a to je izgledalo kao da se otvorio odvodni kanal iz neke klanice.
     Zapitah: "Od oluja i požara koje će Novo Sunce doneti? Mi ti se zahvaljujemo, ali bili smo već upozoreni. Zar ti nisi Abajino stvorenje?"
     "Ipak, ipak." Provukla se do pojasa kroz kapiju. Sad se činilo da joj je meso toliko teško, da se mora otrgnuti sa kostiju; dojke su joj visile kao plastovi sena viđeni očima deteta koje dubi na glavi. Uvideo sam da nikakvih izgleda neće biti da ona bude vraćena u svoju vodu: umreće tu, u Amarantinskom podzemnom prostoru, i biće potrebno sto ljudi da joj se leš raskomada, a zatim još stotinu da se sahrani.
     Hiliarh upita: "Onda, zašto da te ne ubijemo? Neprijatelj si našeg Komonvelta."
     "Zato što sam došla da vas upozorim." Maločas je dopustila da joj glava potone na teraco-pod i da tu ostane ležeći pod uglom toliko neprirodnim da je izgledalo maltene da joj je vrat slomljen; ipak, nastavila je da govori.
     "Ja ti mogu dati jači razlog, hiliarše", rekoh. "Zato što ja to zabranjujem. Spasla me je jednom prilikom kad sam bio dečak, a ja sam zapamtio njeno lice, kao što i sve ostale stvari pamtim. Spasao bih je sad kad bih mogao." Zagledao sam joj se u lice, lice natprirodne lepote unakaženo sopstvenom težinom, i upitao: "Pamtiš li to?"
     "Ne. To još nije bilo. Ali biće, jer ti reče."
     "Kako ti je ime? Nikada ga nisam znao."
     "Juturna. Hoću da te spasem... ne ranije. Spasem sve vas."
     Valerija zašišta: "A kad je to Abaja hteo da nam učini dobro?"
     "Uvek. Mogao vas je uništiti..."
     Sledećih šest dahova vremena nije bila u stanju da nastavi; ja, međutim, pokretom pokazah Valeriji i ostalima da ćute.
     "Pitaj svog muža. Sutra, ili kroz koji dan. On je pokušao umesto toga da vas ukroti. Uhvati Katodona... prognaj njegovo htenje. Koja korist? Abaja bi nas učinio veličanstvenim narodom."
     Tad se setih šta me je Famulima pitala pri našem prvom susretu: "Je li čitav svet rat dobra i zla? Zar nisi pomislio da bi svet mogao biti i nešto više?" Osetih da sam u pograničju nekog uzvišenijeg sveta u kome bih mogao znati šta to "više" može da bude. Majstor Malrubius me je doveo od severne džungle do Okeana, govoreći o čekiću i nakovnju, a meni se sad činilo da smo stigli do nakovnja. Majstor Malrubius je bio akvastor, kao i oni koji su se na Jesodu borili za mene; stvorio ga je moj um; otud je verovao, kao i ja, da me je undina onom prilikom spasla zato što ću postati mučitelj i autarh. Možda ni on ni undina nisu u celosti grešili.
     Dok sam oklevao, izgubljen među takvim mislima, Valerija, proročica i hiliarh su se došaptavali; ali undina uskoro opet progovori. "Vaš dan bledi. Novo Sunce... a vi ste seni."
     "Da!" Proročica kao da je bila spremna da skače od radosti. "Mi smo senke bačene njegovim nailaskom. Šta bismo više mogli biti?"
     "Neko drugi dolazi", rekoh, jer mi se učini da čujem bat žurnih koraka. Čak i undina diže glavu da oslušne.
     Taj zvuk, šta god da mu je bio uzrok, neprestano se pojačavao. Čudnovati vetar zahuja tom dugačkom dvoranom, zaleprša prastarim tapiserijama, tako da one zasuše pod prašinom i biserima. Grmnuo je i širom otvorio ta dvokrilna, undininim strukom samo delimično otvorena vrata - ona sad tresnuše o zidove; doneo je miris, divlji i slan, smrdljiv i plodan poput onog u ženskim preponama, miris koji se, kad ga jednom osetiš, ne zaboravlja: u tom trenu ne bih se iznenadio da sam čuo mlatnjavu okeanskih talasa ili kričanje galebova.
     "To je more!" doviknuh ostalima. Zatim rekoh, pokušavajući da prilagodim svoj um onome što se svakako moralo već desiti: "Sigurno je Nesus pod vodom."
     Valerija jeknu: "Nesus se udavio pre dva dana."
     Dok je to govorila, dograbio sam je i podigao u naručje; njeno krhko telo kao da je bilo lakše od dečjeg.
     Onda su talasi došli, nebrojivi belogrivi destrijeri Okeana, peneći se preko pleća undine, tako da sam u jednom trenutku, gledajući nju, sagledao dva sveta odjednom, video sam je kao ženu i kao stenu. Kad su naišli, digla je svoju tešku glavu još više i kriknula likujući i očajno. Bio je to jauk oluje koja vitla preko mora, bio je to krik kakav, nadam se, nikada više neću čuti.
     Pretorijanci su bučno trčali uz stepenike oko trona da bi se sklonili od vode; onaj mladi oficir koji je ranije izgledao tako uplašeno i nejako dohvatio je sada za ruku Džejderovu sestru, donedavno proročicu (sad više ne, jer joj nije ostalo ništa za prorokovanje) i povukao je gore sa sobom.
     "Ja se udaviti neću", zabubnja Boldanders. "A ostali nisu važni. Spasavaj se ako možeš."
     Klimnuo sam glavom i, jednom rukom, cimnuo zidne zastore iza prestola u stranu. Pretorijanci nagrnuše napred i sad ona zvona, među kojima je jedno ranije odzvonilo tri puta za mene, zalupetaše ludo, pootkidaše se sa svojih naprslih, suvih kaiševa i bučno tresnuše na pod.
     Ne šapućući, nego vičući, jer ta reč više nikada neće biti upotrebljiva - dadoh zapovest zapečaćenim vratima kroz koja sam ušao. Ona se naglo otvoriše, a kroz njih prođe onaj ubica i sad nem, polusvestan, otupeo od uspomena na pepelne ravnice smrti. Povikah mu da stane, ali on je već ugledao krunu i ispod nje Valerijino jadno, opustošeno lice.
     Svakako je nekad bio čuveni mačevalac; nijedan majstor nije mogao udariti brže. Videh sev otrovne oštrice, onda osetih bol kad je probila kroz jadno, izmoždeno telo moje supruge i zarila se u mene, otvarajući još jednom ranu koju je Agilusov list načinio pre toliko godina.

44. JUTARNJA PLIMA

     Treperava, azurna svetlost. Vratila se kandža - ne ona koju je uništila ascijanska artiljerija, pa čak ni ona koju sam dao hiliarhu Tifonovih pretorijanaca, nego baš Kandža Pomiritelja, onaj dragulj koji sam našao u svojoj jahačkoj torbici kad smo Dorkas i ja pešačili jednim mračnim drumom pokraj Zida Nesusa. Pokušah da to kažem nekome; ali su mi usta zapečaćena bila, a nisam mogao ni da nađem pravu reč. Možda sam se previše udaljio od sebe, od onog Severijana od kosti i mesa koga je rodila jedna Katerina u ćeliji u ublijeti ispod Matahinske kule. Istrajavala je Kandža, sijajući i njišući se naspram praznoga mraka.
     Ne, nije se njihala Kandža, to sam bio ja u nekom blagom talasanju, a Sunce mi je milovalo leđa.
     Sigurno sam zahvaljujući tom Suncu i došao sebi; ono kao da je imalo želju da me digne sa odra. Nema sumnje, stiglo je Novo Sunce; a Novo Sunce sam ja. Digao sam glavu, otvorio oči i štrcnuo iz usta mlaz kristalne tečnosti, koji kao da uopšte nije bio voda, nego neka bogatija atmosfera, okrepljujuća kao vetrovi Jesoda.
     Onda se počeh smejati od radosti što sam se našao u raju i smejući se osećati da se nikada ranije smejao nisam, da su sve moje ranije radosti bile samo mutna naslućivanja ove, naslućivanja bolešljiva i zalutala. Ranije sam, više nego za životom, čeznuo za novim Suncem za Urt, a gle sad - tu je, tu je Urtovo Novo Sunce, pleše oko mene poput deset hiljada iskričavih duhova, svakom talasu dodaje resu od najčistijeg zlata. Čak ni na Jesodu nisam takvo Sunce video! Njegova slava zasenila je sve zvezde skupa, zablistalo je kao oko Inkreatorovo, u koje ni pirolator ne sme pogledati da ne bi oslepeo.
     Okrećući se od te slave, kriknuo sam baš kao ona sirena u likovanju i jadu. Oko mene je plutao krš Urta: drveće počupano iz korena, odvaljene krovne daske, polomljene grede, naduveni leševi životinja i ljudi. Tu se prostiralo ono što su, sigurno, videli mornari koji su se na Jesodu borili protiv mene; a ja ih sada, videći to isto, više nisam mrzeo što su potegli one noževe, od rada pohabane, protiv mene, nego sam osetio novo iznenađenje pred činjenicom da me je Guni tada branila. (Ne prvi put; zapitao sam se, takođe, nije li njen doprinos bio presudan; jer da je ona bila na strani mojih protivnika, napala bi mene samog, a ne eidolone. Takva je bila po prirodi; a da sam ja tad poginuo, sa mnom bi poginuo i Urt.)
     U daljini začuh, ili mi se učini da začuh, neki povik koji kao da mi je odgovorio i nadjačao mrmor mnogojezičnih talasa. Zaplivao sam na tu stranu, ali sam uskoro stao, jer su mi smetali čizme i ogrtač; ritanjem sam zbacio čizme (iako su bile dobre i gotovo nove) i pustio ih da potonu. Za njima ubrzo pođe i mlađeoficirski ogrtač, za kojim sam kasnije zažalio. Plivanje, trčanje i daleko pešačenje oduvek su me činili svesnim svoga tela, a sad je to telo davalo znake da je snažno i da mu je dobro; atentatorova otrovana rana zacelila se kao i ona koju je Agilus načinio.
     Ipak, bilo je samo snažno i zdravo, ništa više. Nije više imalo onu neljudsku snagu koju je ranije vuklo iz moje zvezde, mada je sigurno ozdravilo baš zahvaljujući ostacima te snage. Pokušavao sam da dohvatim onaj deo mene koji se nekada nalazio tamo, ali to je bilo kao da čovek koji je ostao bez noge pokušava da je pokrene.
     Opet onaj povik. Odazvao sam se, a onda, nezadovoljan svojim napredovanjem (koliko sam mogao oceniti, svaki talas koji sam savladavao vraćao me je nazad tačno za onoliko koliko sam prethodno napredovao), uzeh dubok dah i prevalih izvesnu daljinu ispod vode.
     Maltene na početku ronjenja otvorio sam oči, jer mi se činilo da u toj vodi nema peckanja soli; kao dečak plivao sam otvorenih očiju u velikoj cisterni ispod Dvorca sa zvonom, pa čak i u stajaćim vodama u nekim plićacima Đola. Činilo se da je ova voda čista kao vazduh, ali u dubinama ipak plavozelena. Nejasno, kao što možemo odsjaj drveta iznad sebe ponekad videti u nekoj tihoj bari, ugledah dno, po kome se nešto belo kretalo načinom tako sporim i nepravilnim da nisam mogao biti siguran da li pliva, ili samo pluta. Čak i sama ta čistoća i toplina vode počeše me plašiti; bojao sam se da bih mogao zaboraviti da to, ipak, nije vazduh, te da bih se mogao izgubiti onako kako sam se jednom, davno, izgubio među mračnim, isprepletenim korenjem bledoplavih lokvanja.
     Onda sam jurnuo kroz površinu vode, izbio dva lakta visoko iznad talasa i video, još na izvesnoj daljini, jedan zupčasti splav uz koji su se dve žene pripijale, dok je jedan muškarac stajao na njemu, osmatrao ustalasanu površinu i pri tome šakom štitio oči od Sunca.
     Sa desetak zamaha rukama stigao sam do njih. Splav su skrpili od svih plovećih predmeta koje su uspeli naći, povezujući ih kako god su znali i umeli. Jezgro je činio jedan veliki sto, od one vrste na kojoj bi neki uzvišeni mogao rasporediti večeru za odabrano, blisko društvo u svome domu; osam snažnih nogu toga stola, koje su sada dve po dve kasale kroz vazduh, izgledale su kao parodije jarbola.
     Kad sam se ispentrao na zadnju stranu nekakvog ormana (u tome mi je samo malo zasmetala pomoć koju su mi njih troje dobronamerno ukazivali), video sam da tu grupicu preživelih sačinjavaju jedan debeli, ćelavi muškarac i dve žene, obe prilično mlade, od kojih je jedna bila niskog rasta i blagoslovena vedrim, okruglim licem vesele lutke, a druga visoka, tamna, upalih obraza.
     "Eto, vidite", reče debeljko, "nije sve propalo. Biće ih još, pazite šta kažem."
     Tamna žena progunđa: "Ali neće vode."
     "Naći ćemo nešto, ne boj se. A dok ne nađemo, tu vodu koju uopšte nemamo delićemo na četiri dela, i to nam neće biti ništa lošije nego da je delimo na tri. Pod uslovom da delimo pošteno."
     Rekoh: "Ovo oko nas mora biti neslana voda."
     Debeli odmahnu glavom. "Bojim se da je to more, sire. Visoke su plime zbog zvezde Danice, gospodine, pa su, za sada, progutale kopno. Đol se pomešao s njima, sumnje nema, pa voda nije onoliko slana koliko je, kažu, slan stari Okean, gospodine."
     "Zar te ja ne poznajem? Izgledaš mi nekako poznat."
     Naklonio se veštinom koju nijedan legat ne bi mogao nadmašiti, neprekidno se pridržavajući jednom rukom za nogu stola. "Odilo, sire. Majstor poslužiteljstva, gospodine, zadužen od naše dobroćudne autarhe, čiji osmesi su nade njenih slugu pokornih, gospodine, za upravljanje celinom Hipogeuma apotropejskog, u njegovoj sveukupnosti, sire. Nema sumnje da si me video tamo, sire, tokom neke posete koju si učinio našoj Kući Apsoluta, mada tamo nisam imao prilike da te uslužujem, u to sam siguran, inače bih tu čast pamtio do samog dana svoga povlačenja, sire."
     Tamna žena reče: "E, to bi tačno mogao biti ovaj dan."
     Oklevao sam. Nisam želeo da glumim da sam egzultant kakvim me je Odilo zasigurno smatrao; opet, oglasiti da sam autarh Severijan bilo bi nezgodno, čak i ako bi mi oni poverovali.
     Spasla me je žena sa lutkastim licem. "Ja sam Pega, bila sam družbenica armigete Pelagije."
     Odilo se namršti. "Nije baš u skladu sa dobrim manirima da se ti tako predstavljaš, Pega. Bila si joj sluškinja."
     Onda se obrati meni: "Dobra je sluškinja bila, gospodine, tu ne pravim pitanje. Možda malčice sklona da joj se zavrti u glavi."
     Žena lutkastog lica izgledala je kao da prihvata prekor, mada sam podozrevao da je taj izraz lica u celosti odglumljen. "Jesam se brinula oko gospine frizure i oko njenih stvari, ali ona me je, u stvari, držala da bih joj pričala sve najnovije šale i ogovaranja i da bih dresirala Pikopikara. Ona je sama tako govorila i uvek me je nazivala svojom družbenicom." Jedna krupna suza skotrlja joj se niz obraz, pa zablista na Suncu; no, da li je to bilo za mrtvom gazdaricom ili za mrtvom pticom, nisam mogao biti siguran.
     "A ova, hm, ženska osoba neće da se predstavi Pegi i meni. Osim što je rekla svoje ime, koje glasi..."
     "Thais."
     "Obogaćen sam ovim upoznavanjem", rekoh. Do tad sam se dosetio da sam bio počasni starešina pet-šest različitih legija i epitagmi i da svaku od tih titula mogu upotrebiti kao prikrivno ime, bez laganja. "Hiparh Crnih Tarentinaca, Severijan."
     Pegina usta se uobličiše u majušni krug. "Uuuu! Pa mora biti da sam te videla na paradi!" Okrenula se toj ženi koja je sebe nazivala imenom Thais. "Njegovi vojnici su nosili oklope od crne, lakirane, presovane kože i bele perjanice, a što su im destrijeri bili - takve vi nikad videli niste!"
     Odilo promrmlja: "Ti si to sa gospodaricom išla, a?"
     Pega mu uzvrati nekakvim odgovorom, ali ja na to ne obratih nimalo pažnje. Pogled mi je pao na jedan leš u vodi, lancem vezan za naš splav; pomislih kako je besmisleno da ja sad čučim na nameštaju jednog mrtvog čoveka i ćaskam sa poslugom dok Valerija trune ispod vode. Kako bi mi se ona sad podsmevala! Iskoristih zastoj u razgovoru da upitam Odila nije li njegov otac bio stjuard pre njega na istom mestu.
     Sav je sinuo od zadovoljstva. "I te kako je bio, sire, i davao je celog života najpotpunije zadovoljenje. To je bilo u velikim danima Oca Inirea, sire, kada je, ako mogu tako reći, gospodine, naš Apotropejski hipogeum bio slavan širom celoga Komonvelta. Mogu li postaviti pitanje zašto si to želeo znati, gospodine?"
     "Samo sam se zapitao. Manje-više je uobičajeno da to tako ide, rekao bih."
     "Jeste, sire. Sinu se daje prilika da pokaže svoje sposobnosti ako ih ima; ako se dokaže, službu nasledi. Možda nećeš poverovati, gospodine, ali moj otac je jednom prilikom sreo tvog imenjaka koji je kasnije postao autarh. Da li poznaješ život i dela tog autarha, gospodine?"
     "Ne u onoj meri u kojoj bih želeo, Odilo."
     "Dobro rečeno, sire. Zaista, najbolje rečeno." Debeli poslužitelj klimnu glavom i zasija očima prema tim ženama da bi obezbedio da i one uvide izvrsnu učtivost moga odgovora.
     Pega je proučavala nebo. "Ja bih rekla da će kiša. Možda ipak nećemo pomreti od žeđi."
     Thais reče: "Još jedna oluja. Da se podavimo."
     Rekoh im da se nadam da do toga neće doći, a onda počeh da ispitujem svoja osećanja; tek tada mi pade na um da ti oblaci koji se na istoku sakupljaju ne mogu biti stvoreni silom moje zvezde.
     Odilo nije nameravao da mu iko oduzme njegovu anegdotu. "Bilo je to pozno jedne noći, gospodine, i moj otac je obavljao poslednji obilazak kad je primetio nekoga obučenog u fuliginsku odeću karnifeksa, ali bez uobičajenog mača za pogubljenje. Kao što bi se i moglo očekivati, prva pomisao njegova bila je da je to neko pošao na jedan od kostim-balova; u to vreme nije bilo večeri bez nekoliko istovremenih priredbi te vrste u raznim delovima Kuće Apsoluta. Ipak, on je znao da nije planiran nijedan kostim-bal za to veče u Apotropejskom hipogeumu; ni Otac Inire ni tadašnji autarh nisu osobito rado gledali takve razbibrige."
     Osmehnuo sam se, sećajući se Kuće azura. Tamna žena mi je dobacila značajan pogled i upadljivo prekrila usne šakom, ali ja nisam imao volje da prekidam Odilovu govoranciju; pošto sam imao u vidu da nikada više neću lutati hodnicima Vremena, sve što je bilo u ikakvoj vezi sa prošlošću ili sa budućnošću činilo mi se beskonačno dragoceno.
     "Njegova druga misao, gospodine - a to je trebalo da mu bude prva, znaš, kao što je često priznavao mojoj majci i meni dok smo sedeli pored vatre - bila je da je taj karnifeks krenuo u neku opaku misiju, računajući da će proći neprimećen. Bilo je od velike važnosti, gospodine, kao što je moj otac tada shvatio, odmah saznati da li karnifeks to preduzima služeći Ocu Inireu, ili nekome drugom. Zato mu je moj otac prišao hrabro kao da za sobom ima celu kohortu hastarija i pitao ga, po sred srede, šta tu traži."
     Thais promrmlja: "A onaj, da je imao neki opaki naum, priznao bi to smesta, sigurna stvar."
     Odilo reče: "Draga moja gospo, ne znam ko bi ti mogla biti, jer to nam nisi saopštila ni kad nam je naš visoki gost ljubazno otkrio svoju patricijsku pripadnost, ali jasno se vidi da ne znaš ništa o lukavstvima i spletkama koje teku svakog dana - i svake noći! - u mirijadi hodnika naše Kuće Apsoluta. Moj otac je dobro znao da nijedan agent sa tajnim zadatkom ne bi tajnu odao, ma kako se naglo to od njega zatražilo. Išao je na sreću: nadao se da bi se moglo dogoditi da neki nehotični gest ili trenutni izraz lica odaju izdajstvo, ako je to ono što se namerava."
     "Pa, zar nije taj Severijan bio maskiran?" rekoh. "Kazao si da je bio obučen kao mučitelj."
     "Sasvim sam siguran da nije, gospodine, jer moj otac ga je opisivao često - to je bilo lice izuzetne divljačnosti, gospodine, sa grdnim ožiljcima na jednom obrazu."
     "Znam!" upade Pega. "Videla sam njegov portret i njegovu bistu. Nalaze se u Absciticijskom hipogeumu, gde ih je autarha sklonila kad se ponovo udala. Izgledao je kao čovek koji bi te zaklao zviždućući."
     Ja se osetih kao da je neko upravo zaklao mene.
     "Baš prikladno!" saglasi se Odilo. "Moj otac je rekao manje-više isto, mada, koliko se mogu setiti, nijednom tako jezgrovito."
     Pega me poče pomno gledati. "Taj nikad nije imao dece, a?"
     Odilo se nasmeši. "To bi se pročulo, čini se meni."
     "Bi, za zakonitu decu. Ali on se mogao popeti na bilo koju ženu u Kući Apsoluta, bilo je dovoljno da samo uzvije jednu obrvu. A sve su bile egzultantkinje."
     Odilo joj reče da drži jezik za zubima, pa nastavi: "Svakako se nadam da ćeš oprostiti Pegi, gospodine. Pa, na kraju, to je i kompliment."
     "Da mi neko kaže da izgledam kao koljač? Jest, ja komplimente te vrste stalno dobijam." Govorio sam bez mnogo razmišljanja, a tako sam i nastavio, pokušavajući istovremeno da skrenem razgovor ka Valerijinoj preudaji, ali i da sakrijem jad koji sam zbog toga osetio. "Međutim, zar ne bi taj koljač morao da bude moj deda? Severijanu Velikom bi sad bilo osamdeset ili više godina, svakako, da je živ. Koga da pitam o njemu, Pega? Moju majku ili mog oca? Osim toga, zar ne misliš, bez obzira na to što je autarha našla sebi novog muža, da je u njemu moralo nečega i biti kad je mogao zapovedati tolikim finim šatlenama, iako je u mladosti bio mučitelj?"
     Da bi popunio tišinu koja je nastala posle mog malog govora, Odilo reče: "Verujem da je taj esnaf ukinut, gospodine."
     "Veruješ, veruješ, naravno. Uvek narod to veruje."
     Čitav istok je već bio crn, a kretanje našeg sklepanog splava postalo je primetno življe.
     Pega prošaputa: "Nisam mislila da te uvredim, hiparše. Samo..." Njene sledeće reči, koje god da su bile, nestadoše u lomljenju jednog talasa.
     "Ne", rekoh joj. "Dobro si rekla. On je bio, koliko ja o njemu znam, tvrd čovek; a i surov, bar je smatran takvim, mada on sam možda ne bi prihvatio tvrdnju da je takav. Vrlo je moguće da se Valerija udala za njega zbog prestola, mada verujem da je povremeno govorila drugačije. Njen drugi muž joj je, ako ništa drugo, doneo bar sreću."
     Podsmešljivo frktanje Odilovo. "Dobro rečeno, gospodine. Čist pogodak. Pega, ko hoće da se mačuje sa vojnikom, mora dobro da pripazi."
     Thais je ustala, držeći jednom rukom nogu stola, a drugom rukom pokazujući. "Gledajte!"

45. BROD

     Bilo je to jedro koje se povremeno dizalo tako visoko da smo uspevali da nazremo tamni brodski trup ispod njega - ali je povremeno i sasvim nestajalo, jer je tonulo ili zaokretalo u udubine između talasa. Dernjali smo se, svo četvoro, do promuklosti, đipali, mlatarali rukama, najzad sam digao Pegu sebi na ramena, pri čemu sam morao da održavam ravnotežu isto onako napeto kao u skakutavoj kabini-kućici na leđima Vodalusovog baluhitera.
     Brodu se prosuo vetar iz velikog prednjeg jedra i ono je klonulo. Pega zastenja: "Tonu!"
     "Ne tonu, nego se okreću ovamo", rekoh joj.
     Isto pražnjenje i nemoćno lepetanje ponovilo se i sa manjim prednjim jedrom; onda se ono opet napunilo vetrom. Ne znam koliko je mojih dahova i otkucaja srca prošlo do trenutka kad smo ugledali kako se oštra donja poprečna greda većeg prednjeg jedra zabada u nebo iznad nas kao motka zastave pobodena u zeleno brdo. Retko kad je vreme za mene prolazilo tako sporo; imao sam osećaj da ih je minulo možda i nekoliko hiljada.
     Još jedan trenutak i brod nam je ležao nadomak; za sobom je, kroz vodu, vukao konopac. Bacih se u talase, nimalo ubeđen da će ostali učiniti to isto; smatrao sam da ću bolje moći da im pomognem sa palube nego sa splava.
     Kao da sam tog trenutka uleteo u neki drugi svet, čudniji čak i od potoka Madregota. Nemirujući talasi i naoblačeno nebo iščezli su kao da nikada ni postojali nisu. Moćnu sam struju osećao, ali nisam mogao odrediti na koji način stičem svest o njoj; jer iako su udavljeni pašnjaci moje udavljene nacije klizili ispod mene, a njeno drveće činilo molećive pokrete svojim granama ka meni, činilo se da sama voda miruje. Bilo je to kao da posmatram lagano kotrljanje Urta preko praznine.
     Posle dužeg vremena videh jednu kućicu čiji su zidovi i kameni dimnjak još stajali; njena otvorena vrata kao da su me dozivala. Osetih iznenadni užas i zaplivah nagore, ka svetlosti, sa očajanjem ne manjim nego kad sam se davio u Đolu.
     Glavom sam probio površinu; iz mojih nozdrva pokuljala je voda. Na trenutak se činilo da više nema ni splava ni broda, ali onda se brod na jednom talasu izdiže, tako da ugledah njegovo jedro mrljasto od nepogoda. Bilo mi je jasno da sam pod vodom dugo proveo, iako mi se nije tako činilo. Zaplivao sam najbrže što sam mogao, trudeći se da mi lice bude u vazduhu kad god je moguće; a kad to nije bilo moguće, zatvarao sam oči.
     Na krmi je stajao Odilo, ruke položene na gredu za okretanje kormila; video me je, razmahao se, doviknuo neko ohrabrenje koje nisam čuo. Trenutak-dva kasnije Pegino okruglo lice pojavilo se iznad ruba bočne strane broda, a za njim još jedno, meni nepoznato lice, smeđe i zborano.
     Talas me je dohvatio i podigao kao što mačka podiže svoje mačiće, a ja zaronih glavom nadole niz njegovu suprotnu stranu i nađoh, u njegovoj udubini, taj plutajući konopac. Odilo napusti gredu kormila (koja je, ionako, bila držana omčom od konopca, što sam video kad sam se popeo na brod) i pridruži se naporima da potezanjem konopca budem izvučen i ja. Bio je to tako mali brod, da se njegova ograda uzdizala samo dva-tri lakta iznad površine vode, pa mi nije bilo tešlo da se oslonim jednom nogom na kormilo i da skočim preko ograde unutra.

     Iako me je Pega prvi put videla pre manje od jedne smene vremena, zagrlila me je sada kao kakvu punjenu dečju igračku.
     Odilo se naklonio kao da se svečano susrećemo u Amarantinskom hipogeumu. "Gospodine, plašio sam se da si izgubio život u ovim razbesnelim talasima!" Opet se naklonio. "Gospodine, izuzetno je prijatno, ali, gospodine, i sasvim zapanjujuće, ako smem tako reći, videti te ponovo!"
     Pega je bila otvorenija. "Svi smo mislili da si mrtav, Severijane!"
     Upitao sam ih gde je ona druga žena, a onda sam je i video tamo gde je jedna puna kofa vode preletela preko ograde i vratila se moru. Razumna žena - izbacivala je vodu iz broda; žena koja postupa razumno - izbacivala je niz vetar.
     "Tu je, gospodine. Svi smo tu, svi smo sada tu, gospodine. Ja sam prvi stigao do ove lađe." Odilo je, oprostivo gord, nadimao prsa. "Bio sam u mogućnosti da pomognem ženama malčice, gospodine. Ali tebe nije niko ni video, gospodine, ne od kada smo kocku svoje sudbine hitnuli u talase, ako se tako mogu izraziti, gospodine. Izuzetno smo srećni, gospodine, zaista smo oduševljeni..." Dosetio se nečega. "Naravno, mladi oficir tvojih fizičkih sposobnosti i nesumnjive hrabrosti nije ni mogao biti u velikoj opasnosti, gospodine, kad su se osobe tako skromne kao mi izvukle bezbedno. Mada je bilo neizvesno, gospodine. Vrlo neizvesno. Ali, ipak, ove mlade žene su se brinule za tebe, gospodine; nadam se i uzdam se da ćete im za to oprostiti."
     "Nema se šta opraštati", rekoh mu. "Zahvaljujem se svima vama na pomoći."
     Stari moreplovac, čiji je to brod bio, načini neki složen pokret rukom (napola skriven njegovim debelim kaputom) koji nisam mogao pratiti, onda pljunu niz vetar.
     "Naš spasilac", nastavi Odilo, oduševljenog izraza lica, "je..."
     "Nije važno", odsečno reče mornar. "Pojurite tamo i smanjite to glavno jedro. I prednje je kako ne treba. Trkom, i skokom, sada, inače prevrte se ovo."
     Prošlo je bilo već deset ili više godina od kada sam plovio brodom "Samru", ali tad sam naučio kako takvi sistemi jedara i konopaca rade, a ja ne zaboravljam. Smanjio sam površinu glavnog jedra pre nego što su Odilo i Pega pronikli u tajnu tih jednostavnih mehanizama, a onda sam, uz malu pomoć, oslobodio upetljano prednje veće jedro i omogućio mu da se napne koliko treba.
     Ostatak dana proživeli smo u strahu od oluje: leteli smo napred, na jakom vetru koji je njoj prethodio, i stalno smo joj izmicali, ali nikada nismo bili sigurni da nas neće sustići. Predveče opasnost kao da se smanjila, te mi svezasmo sva jedra, tako da lađa stade. Mornar je dao svakome od nas po vrč vode, po jedan okrugli komad tvrdog hleba i po parčence dimljenog mesa. Bilo mi je i pre toga poznato da sam gladan, ali sad otkrih da sam pregladneo, kao i svi ostali.
     "Moraćemo da motrimo sa oba oka na sve što je dobro za jelo", poče on, svečanim tonom, davati uputstva Odilu i ženama. "Ponekad iza olupina ostanu sanduci sa biskvitom ili burad vode. To se može i pronaći. A ovo je bilo, valjda, najveće potonuće što se ikad dogodilo." Zastao je, gledajući žmirkavo svoju lađicu i okolnu poplavu, još i sad osvetljenu plamsanjem Urtovog novog Sunca. "Postoje ostrva - ili su postojala - ali može se desiti da ih ne nađemo, a nemamo ni hrane ni vode dovoljno da stignemo do Ksantičkih zemalja."
     "Zapazio sam", reče Odilo, "da tokom života događaji ponekad dospeju u nadir, iz koga se potom dižu. Uništenje Kuće Apsoluta, smrt naše voljene autarhe - ako ona nije, nekom milošću Inkreatorovom, negde preživela..."
     "Negde jeste", rekoh mu. "Veruj meni." Zagledao se u mene očima koje su bile pune nade, ali ja sam samo mogao da dodam nejako: "Imam takvo osećanje."
     "Uzdam se u to, sire. Tvoja osećanja služe ti na čast. Ali, kao što rekoh, okolnosti su, za sve nas, došle do najgoreg mogućeg stanja." Osvrnuo se: klimali su glavom čak i Thais i stari mornar.
     "Pa ipak, preživeli smo. Pronašao sam ploveći sto, pa sam zato bio u mogućnosti da ukažem pomoć ovim jadnim ženama. Zajednički smo našli još nameštaja i napravili sebi splav, na kome nam se uskoro pridružio naš visoki gost; najzad si nas spasao ti, kapetane, a mi smo za to izuzetno zahvalni. Ja bih to nazvao težnjom. Uveren sam da će se naš položaj sada, tokom nekog vremena, poboljšavati."
     Pega dotače njegovu mišicu. "Odilo, ti si sigurno izgubio suprugu i porodicu. Divljenja je dostojno da ti uspevaš da ih ne pomeneš, ali mi znamo kako se moraš osećati."
     Odmahnuo je glavom. "Nikad se nisam oženio. Sad mi je drago što nisam, mada sam često zbog toga žalio. Biti nadležan za posluživanje celog jednog hipogeuma, a posebno, kao što sam ja u mladosti bio, poslužitelj mog Apotropejskog u vremenima Oca Inirea, to zahteva napor najistrajniji; čovek jedva nađe smenu-dve vremena da odspava. Pre nego što se moj otac povukao, što će reći pre nego što je preminuo - događaj koji je veoma ožaljen - postojala je izvesna mlada osoba, poverljiva sluškinja jedne šatlene, ako se mogu tako izraziti, i ja sam se nadao da se tom mladom osobom... ali, šatlena je otputovala na svoja imanja. Ta mlada osoba i ja dopisivali smo se još neko vreme."
     Uzdahnuo je. "Ona je, nesumnjivo, našla drugog, jer žena to uvek može ako hoće. Ja se nadam i uzdam da je on bio nje dostojan."
     Hteo sam tad da kažem nešto da bih smanjio napetost, ali, u nedoumici između zabavljenosti i saosećanja, nisam uspeo da smislim ništa bezazleno što bi se kazati moglo. Odilov pompezni način govora činio ga je komičnim, ali sam znao da je to bilo izražavanje izgrađivano mnogo godina, tokom vladavine mnogih autarha, kao način održanja za ljude poput Odila, kojima je uvek pretila opasnost da budu otpušteni ili ubijeni; takođe sam bio svestan da sam jedan od tih autarha bio i ja.
     Sad mu Pega poče nešto govoriti niskim tonom, šapatom maltene; čuo sam njen glas preko pljuskanja talasa o bok naše lađe, ali nisam mogao razumeti reči. Nisam bio baš ni siguran da ih želim razumeti.
     Dotle je stari mornar preturao po spremištu ispod poklopca koji je zapremao nekoliko zadnjih lakata našeg krmenog prostora. "Samo čet'ri ćebeta imam", oglasi on.
     Odilo prekide Pegu rečima: "Onda ću ja biti bez ćebeta. Odeća mi je sad suva, ne bi trebalo da mi bude neudobno."
     Mornar dobaci po jedno ćebe ženama i jedno meni, a poslednje zadrža za sebe.
     Stavih svoje ćebe Odilu u krilo. "Neću spavati još neko vreme; moram o nekim stvarima da razmislim. Što se ne bi ti njime pokrivao dok ja ne budem spreman za spavanje? Kad mi se prispava, pokušaću da ti ga uzmem, a da te ne probudim."
     Thais poče: "Ja...", ali je Pega (nastojeći da to učini krišom da ja ne vidim, međutim ipak sam video) munu laktom u rebra tako oštro da ova ostade bez daha.
     Odilo je oklevao; u svetlosti koja je nestajala jedva sam video njegovo lice, sada otegnuto nadole, ali sam znao da mora biti veoma umoran. On najzad reče: "To je veoma ljubazno, gospodine. Hvala ti, gospodine."
     Svoj hleb i dimljeno meso dokrajčio sam još davno. Ne želeći da Odilu dam vreme u kome bi se pokajao zbog svoje odluke, odoh do pramca i zagledah se u daljinu preko vode. Vali su i sad zadržavali nešto malo sutonskog sjaja Sunca, a ja sam znao da je ta njihova svetlost moja. U tom trenutku razumeo sam kakva moraju biti osećanja Stvoritelja, Inkreatora, u vezi sa njegovim tvorevinama, uvideo sam i tugu koju on mora doživeti zbog toga što su mu tvorevine prolazne. Mislim da je to možda zakon koji vezuje i njega samog - drugim rečima, logička neminovnost - naime, moguće je da nijedna stvar ne može u budućnosti biti večna ako nije ukorenjena u istu takvu večnost u prošlosti kao on. U tom umovanju o njemu, o njegovim radostima i žalostima, dođoh na pomisao da sam i ja u mnogo čemu sličan njemu, iako toliko manji; tako bi, možda, travka mogla razmišljati o velikom kedru, ili jedna od ovih nebrojenih kapi vode o Okeanu.
     Pade noć i zvezde sve iziđoše, još sjajnije zato što su se donedavno krile kao uplašena deca od zurenja Novog Sunca. Tragao sam među njima, nastojeći da vidim - ne svoju sopstvenu zvezdu, jer nju, znao sam, nikada više videti neću, nego Kraj Vaseljene. Ne nađoh ga, ni te noći ni ma koje kasnije; ali on je sigurno tamo, izgubljen među mirijadama nebeskih tela.
     Preko mog ramena proviri, kao avet, zeleno zračenje, a ja se setih obojenih, mnogofacetnih lanterni na krmi "Samru", te pomislih da smo i mi digli neku sličnu svetiljku; okrenuh se da pogledam, ali to je bilo blistavo lice Lune, sa koga je istočno obzorje palo kao veo. Nijedan čovek posle prvoga nije sagledao Lunu tako blistavu kao ja te noći. Kako je čudna bila pomisao da je to ona ista Luna koju sam, jadnu i bledu, video prethodne noći pokraj kenotafa! Tada sam znao da je naš stari svet, Urt, ili Erta, propao, baš kao u predskazanju doktora Talosa, i da naš brod ne plovi po Urtu, nego po vodama Urta Novog Sunca, a taj svet se zove Ushas.

46. BEGUNAC

     Dugo sam na pramcu stajao, prebirajući među stražarima noći koje je Ushas, svojim brzim okretanjem, otkrivao. Naš drevni Komonvelt se udavio; ali zvezdana svetlost koja je dodirivala moje oči bila je još drevnija, bila je stara još u doba kad je prva žena dojila prvo dete. Pitao sam se da li će zvezde zaplakati kad saznaju - a saznaće kad i sama Ušas bude stara - o smrti našeg Komonvelta.
     Zaplakao sam svakako, ja, koji sam jednom bio jedna takva zvezda.
     Iz ovoga me izvede nečiji dodir na laktu. To je bio onaj stari mornar, kapetan našeg brodića; on, koji je ranije izgledao onako oholo, sad je stao rame uz rame sa mnom i zagledao se preko poplavnih voda jednako kao ja. Pade mi na um da mu ime još nisam doznao.
     Spremao sam se da ga za ime pitam, kad on reče: "Misliš da te ne znam?"
     "Možda me znaš", rekoh, "ali ako je tako, imaš prednost u odnosu na mene u tom pogledu."
     "Kakogeni, oni mogu da prizovu misao nekog čoveka i da mu je pokažu. To znam."
     "Misliš da sam neki eidolon. Sretao sam ih, ali nisam takav; čovek sam kao i ti."
     Nastavio je kao da me uopšte nije čuo. "Gledam te ceo dan. Od kada smo stali, ležao sam budan i gledao sam te. Priča se da ta bića ne mogu plakati, ali video sam da ti plačeš, setio sam se šta o tome pričaju i pomislio da, eto, pričaju pogrešno. Sledeća je moja misao bila: zar će biti istina da su ta bića baš tako zla? Ali lošu sreću donose ako ih imaš na brodu; no, i kad čovek suviše razmišlja, priziva takođe zlu sreću."
     "Siguran sam da je to tačno. Ali oni koji previše razmišljaju ne mogu da to ne čine."
     Klimnuo je glavom. "Pretpostavljam da je tako."
     Jezici čovečanstva stariji su od naše udavljene zemlje; baš je čudno što se tokom tako dugog vremena nisu našli i nazivi za pauze u govoru, jer svaka od njih ima i svoj posebni kvalitet, a i dužinu. Naše ćutanje je trajalo sledećih stotinu pljuskova talasa o korito broda, a u sebi je sadržalo i njihanje čamca, i uzdisanje noćnog vetra u konopima i svezanim jedrima, i sumorno iščekivanje.
     "Hteo sam ti reći da ne postoji ništa što bi ti ovoj lađi mogao učiniti, a da ja za to marim. Udesi da potone, ili da se nasuče, baš me briga."
     Rekoh mu da pretpostavljam da bih mogao obe te stvari učiniti, ali da ih neću učiniti namerno.
     "Nisi mi naneo neko naročito zlo kad si bio stvaran", reče mornar posle još jedne duge pauze. "Ne bih sreo Makselindis da nije bilo tebe - možda je u tome bilo nekog zla. Možda i ne. Proveli smo mi i neke dobre godine zajedno, Makselindis i ja."
     Posmatrao sam ga krajičkom oka dok je slepo zurio preko nemirnih talasa. Nos mu je bio polomljen, možda i više puta. Ja ga u svome umu ispravih, zatim popunih njegove obraze borama izbrazdane.
     "Jednom si me izmlatio. Pamtiš to, Severijane? Neposredno pre toga proglasili su te za kapetana. Kad je došao red na mene, ja sam tako isto izlemao Timona."
     "Eata!" Pre nego što sam shvatio šta radim, dočepao sam ga i odigao sa palube, baš kao što sam radio kad smo bili šegre zajedno. "Eata, slinavko jedan mali, mislio sam da te nikad više neću videti!" Govorio sam tako glasno da je Odilo zaječao i počeo se, u snu, meškoljiti.
     Eata kao da je bio ovim prepadnut. Njegova šaka pođe ka nožu koji mu je bio za pojasom, ali odustade.
     Spustih ga. "Kad sam reformisao esnaf, nije te bilo. Rekli su da si pobegao."
     "Jesam." Pokušao je da proguta, ili bar da dođe do daha. "Dobro je čuti te, Severijane, pa čak i ako si samo rđav san. Kako si nazvao ona bića?"
     "Eidoloni."
     "Čak i ako si eidolon. Ako su kakogeni odlučili da mi pokažu nekoga iz moje glave, moglo se dogoditi da dobijem i gore društvo."
     "Eata, sećaš li se one prilike kad su zaključali nekropolis pa nismo mogli da uđemo?"
     Klimnuo je glavom. "I kad mi je Drote rekao da probam da se provučem kroz rešetke, a ja nisam uspeo. Onda su volonteri otključali kapiju i ja sam kidnuo, a tebe, njega i Rohea sam ostavio vranama. Nije izgledalo, u ono vreme, da se iko od vas mnogo plašio majstora Gerlousa, ali ja sam se plašio."
     "Plašili smo se i mi, ali nismo hteli da to pokažemo pred tobom."
     "Pretpostavljam." Široko se osmehivao; video sam sevanje njegovih zuba na zelenoj mesečini i crnu mrlju na mestu gde mu je jedan zub bio izbijen. "Eto, vidiš kakvi su dečaci, kao što je rekao onaj kapetan kad je pokazao svojoj kćeri."
     Na tren mi pade na um divlja pomisao da je Eata, samo da nije pobegao, mogao da bude taj koji je Vodalusa spasao; Eata, koji je gledao i radio sve što sam ja gledao i radio. Možda se u nekoj drugoj sferi tako i deslio. Odgurujući tu misao od sebe, upitah: "Ali šta si radio sve ovo vreme? Pričaj."
     "Nema mnogo da se priča. Kad sam postao kapetan kalfi, bilo je vrlo lako izvući se i videti Makselindis kad god je brod njenog ujaka bio ukotvljen negde u Algedonskom kvartu. Pričao sam sa ploviocima, naučio sam i malčice plovilačkog zanata; a kad je došlo vrene za proslavu, nisam mogao da učestvujem, nisam mogao da obučem fuligin."
     Rekoh: "Ja sam ga obukao samo zato što mi je bilo nezamislivo da bih mogao živeti na ma kom mestu osim u Matahinki."
     Eata klimnu glavom. "Ali meni je bilo zamislivo, vidiš? Cele te godine razmišljao sam kako bih živeo na brodu i pomagao Makselindisi i njenom ujaku. Već je počinjao da se koči, bio im je potreban neko okretan, a jači od nje. Nisam čekao da me majstori pozovu da dođem kod njih i biram. Prosto sam kidnuo."
     "A posle?"
     "Zaboravio sam mučitelje najbrže i najviše što sam mogao. Tek u poslednje vreme počeo sam se prisećati kako je bilo, kako se živelo u Matahinki u doba moje mladosti. Nećeš verovati, Severijane, ali ja godinama nisam mogao ni da pogledam Citadelsko brdo kad smo plovili tim delom reke. Okretao sam pogled na drugu stranu."
     "Verujem ti", rekoh mu.
     "Makselindisin ujak je umro. Imao je običaj da odlazi u jednu krčmu u mestu zvanom Liti. Verovatno za njega nikad nisi čuo. Makselindis i ja smo došli jedne noći po njega, a on je sedeo tamo sa bocom i čašom, sa jednom rukom na stolu i glavom naslonjenom na ruku; ali kad sam pokušao da ga prodrmam za rame, pao je sa stolice, a bio je već hladan."
     "'Ljudi kojima je vino još davno pre toga donelo smrt ležali su pored izvora vina i pili još, odveć otupeli da bi znali da su njihovi životi završeni.'"
     "Šta to je to?" upita Eata.
     "Samo jedna stara priča", rekoh. "Ne obraćaj pažnju, nastavi."
     "Posle toga samo ona i ja smo radili na brodu. Nas dvoje smo uspevali otprilike isto onako dobro kao ranije sve troje zajedno. Nikada se nismo stvarno venčali. Kad god smo oboje to želeli, ispadalo je, nekako, da baš tad nemamo para. A kad smo imali para, uvek se dešavala nekakva svađa. Posle nekoliko godina svi su ionako verovali da smo venčani." Izduvao je nos na takav način da je sluz izbacio preko ograde broda.
     "Pa, nastavi", rekoh opet.
     "Malo smo krijumčarili, al' jedne noći nas je zaustavio patrolnjak. Bilo je to nekih osam ili deset liga južno od Citadelskog brda. Makselindis je skočila - čuo sam pljusak - a hteo sam i ja, ali jedan od poreznika mi je bacio ahiko-bolu u noge i sapleo me. Znaš kakve su to bole, valjda."
     Klimnuo sam glavom. "Da li sam tada još bio autarh? Mogao si mi uputiti molbu za pomilovanje."
     "Ne. Razmišljao sam o tome, ali sam bio siguran da bi me ti poslao nazad u esnaf."
     "Ne, to ne bih", rekoh, "međutim, zar bi to bilo gore od onoga što ti je zakon uradio?"
     "To bi bilo doživotno. To mi je bila misao neprestana. U svakom slučaju, odveli su me uzvodno, a naš brodić su vukli za sobom. Zadržan sam do suđenja, onda je sudija naredio da budem izbičevan i prisilio me da potpišem za rad na jednoj karaki. Tamo su me držali u lancima kad god je kopno bilo na vidiku i gonili me da radim kao rob, ali sam bar video Ksantičke zemlje, tamo sam i pobegao i ostao dve godine. Nije to tako loše mesto, ako imaš bar malo para."
     "Ali si se vratio", rekoh.
     "Izbili su neki neredi, u kojima je ubijena devojka s kojom sam tamo živeo. Tamo svakih godinu-dve izbije takva narodna pobuna zbog cena hrane na pijaci. Vojnici razbijaju glave, pa su, valjda, razbili i njenu. Našla se tada jedna karavela, usidrena blizu Plavocvetnog ostrva, ja sam otišao na razgovor sa kapetanom i on mi je dao ležaj. Čovek može biti strašna budala kad je mlad i, eto, mislio sam da je Makselindis možda našla drugi brod za nas. Ali kad sam se vratio, nje nije bilo na reci. Nikada je više nisam video. Pretpostavljam da je izgubila život one noći kad je patrolnjak zabio kuke u nas."
     Zastao je, oslonio vilicu na ruke. "Makselindis je plivala maltene onako dobro kao ja u najboljim danima. Pamtiš, mogao sam da plivam gotovo isto tako dobro kao ti i Drote, ali, možda ju je vodena vila niksa odvukla u dubinu. To se ponekad dešavalo, naročito u donjem toku reke."
     "Znam", rekoh, sećajući se Juturninog ogromnog lica koje sam ugledao kao dečak onog dana kad se zamalo nisam udavio u Đolu.
     "Nema mnogo šta više da se priča. Tamo je jedan čovek napravio, po mojoj narudžbini, svileni pojas u kome sam, onda, doneo nešto malo para; još koju paricu sam dobio kad mi je karavela platila za rad. Kao deoničar sam postepeno otkupio ovaj brod i - evo me. Ali i danas umem pomalo da govorim ksantičkim jezikom, a progovorim ga i bolje kad slušam drugog čoveka kako se služi njime. Za to bih i sad bio spreman, samo da nam je malo više vode i hrane."
     Rekoh mu: "U tom moru ima mnogo ostrva. Video sam ih jednom na mapi u Hipoterm Klasisu."
     Klimnuo je glavom. "Na mapi ima nekoliko stotina, ali ima i mnogo drugih koja nisu prikazana ni na jednoj karti koju sam video. Čovek bi pomislio da brod ne može sva ta ostrva da promaši, ali može. Ako nemaš poprilično sreće, možeš da prođeš posred sredine i da pojma nemaš da su tu. Mnogo zavisi od toga da li je noć ili dan, a takođe mnogo od visine na kojoj se tvoj osmatrač nalazi - da li je na osmatračkom gnezdu navrh jarbola karake, ili na pramcu mog brodića."
     Slegnuo sam ramenima. "Možemo se samo nadati."
     "Tako je rekao onaj žabac kad je video rodu. Ali usta su mu bila suva, pa nije uspeo da izgovori poslednju reč do kraja."
     Eata je zastao za trenutak, zagledan u mene, a ne u talase. "Severijane, da li znaš šta se sa tobom dogodilo? Bez obzira na to što si možda samo san koji su poslali kakogeni?"
     "Znam", rekoh. "Ali nisam utvara. A ako jesam, onda za mene moraš kriviti hierogramatkinju Cadkilu."
     "Onda mi ispričaj šta je bilo s tobom, kao što sam ja tebi."
     "Važi, ali prvo nešto da te pitam. Šta se dešavalo ovde, na Urtu, posle mog odlaska?"
     Eata sede na jedan zaključani sanduk, sa koga je mogao, bez okretanja glave, gledati gore, ka meni. "Pa, da", reče on. "Otplovio si da doneseš Novo Sunce, a? Jesi li ga ikad našao?"
     "Jesam i nisam. Pričaću ti o tome čim mi kažeš šta se dešavalo na Urtu."
     "Ne znam mnogo o onome što bi ti verovatno voleo da čuješ." Protrljao je vilicu. "A nisam ni siguran da se mogu setiti šta se odigravalo i kad. Dokle god smo Makselindis i ja bili zajedno, ti si bio autarh, ali uglavnom se govorilo da si odsutan, da vodiš bitke sa Ascijancima. A kad sam se vratio iz Ksantičkih zemalja, ti više nisi bio tu."
     Rekoh: "Ako si tamo ostao dve godine, znači da si sa Makselindis proveo osam."
     "Pa otprilike tako bi trebalo da bude. Četiri ili pet sa njom i njenim ujakom, a onda još dve-tri godine samo sa njom na brodu. Uglavnom, tvoja supruga je postala autarha. Narod je pričao o tome zato što je bila žena; govorilo se da ne zna prave reči. I tako, kad sam razmenio moje inostrano zlato za hrisose, na nekima je bilo tvoje lice, a na nekima njeno, ili bar lice neke žene. Udala se za Duksa Kaesidiusa. Imali su onoliku svetkovinu uz i niz ulicu Jubar, sa mesom i vinom za svakoga. Ja sam se našljemao i tri dana se nisam vratio na brod. Ljudi su govorili da im je taj brak dobar, jer će ona moći da sedi u Kući Apsoluta i da pazi na Komonvelt, a on za to vreme da pazi na Ascijance."
     "Pamtim ga", rekoh. "Dobar je to komandant bio." Neobično je osećanje bilo dozvati iz sećanja to jastrebovsko lice, a onda zamisliti da njegov žestoki, nabusiti vlasnik ulazi u krevet sa Valerijom.
     "Neki su rekli da je to uradila zato što je ličio na tebe", reče mi Eata. "Ali ja mislim da je on bio zgodniji, a možda i malo višeg rasta."
     Pokušah da se prisetim. Zgodniji, dakako, nego ja sa onakvim brazgotinama na obrazu. Ali meni se činilo da je Kaesidius bio rastom malčice niži od mene, mada je svako, dabome, viši kad svi ostali kleče pred njim.
     "A onda je on umro", nastavi Eata. "To je bilo lani."
     "A, tako", rekoh.
     Dugo sam stajao oslonjen leđima o ogradu, razmišljajući. Mesec koji se dizao i koji je sad bio maltene u zenitu bacao je senku jarbola kao crnu gredu između nas. Kad je Eata progovorio sa druge strane, zvučao je neobično mladalački. "A Novo Sunce, Severijane? Obećao si da ćeš mi reći sve o njemu."
     Počeo sam priču, ali dok sam govorio o ubadanju Idas nožem, video sam da Eata spava.

47. POTONULI GRAD

     Trebalo je da i ja tada zaspim; ali nisam. Još jednu smenu vremena, ili duže, ostao sam stojeći na pramcu, posmatrajući ponekad spavače, a ponekad vodu. Thais je ležala onako kako sam ja često ležao, licem nadole, glave položene na uzglavlje sačinjeno od savijenih ruku. Pega je sklupčala svoje debeljušno telo u loptu, tako da sam mogao pomisliti da je to mače koje se pretvorilo u ženu; kičmom se nagurala Odilu u bok. On je, opet, ležao poleđuške, trbuh mu se dizao u vazduh, a ruke je izbacio iznad glave.
     Eata je ležao, ali zapravo više od polovine u položaju još sedećem, oslonjen obrazom na ogradu broda; pomišljao sam da je sigurno premoren. Zapitah se da li će me, i posle buđenja, smatrati eidolonom.
     Ali otkud meni pravo da tvrdim da mu je to greška? Onaj pravi Severijan - ja sam bio siguran da je, jednom, postojao i pravi Severijan - odavno je nestao među zvezdama. Zurio sam gore, u njih, nastojeći da ga nađem.
     Posle dugog vremena uvideh da to ne mogu, ne zato što on nije tamo (jer jeste), nego zato što se Ushas okrenula od njega i sakrila ga, zajedno sa mnogo drugih, svojim obzorjem. Jer naše Novo Sunce je samo jedna zvezda među mirijadama zvezda, bez obzira na to što će ljudi sada, kad se u toku dana nijedna zvezda osim nje ne vidi, možda zaboraviti tu činjenicu.
     Nema sumnje da naše Sunce, gladano sa palube Cadkiline lađe, izgleda jednako lepo kao sva ostala. Nastavio sam da ih prosejavam, iako sam sad znao da nikada neću naći onoga Severijana koji nije Eatin san; konačno shvatih da tražim lađu Cadkilinu. Nisam je našao, ali zvezde su bile tako lepe da nisam žalio zbog uloženog napora.
     Ona smeđa knjižica koju više ne nosim sa sobom i koja je sigurno uništena zajedno sa milijardom drugih što su sačinjavale biblioteku majstora Ultana, pričala je i pripovetku o jednom velikom svetilištu koje je bilo zaklonjeno mnogodijamantnom zavesom da ljudi ne bi videli Tvorčevo lice i pomrli. Posle nekoliko eona Urta jedan odvažan čovek se probio u to svetilište, poubijao sve njegove čuvare i strgao zavesu da bi uzeo mnogobrojne dijamante ušivene u nju. Iza nje je našao malu odaju koja je, bar tako priča veli, bila prazna; ali kad je izišao iz svetilišta i pogledao u nebo, zapalio se i izgoreo. Kakav je užas kad svoje priče doznajemo tek pošto ih proživimo!
     Možda je prevagnulo sećanje na tu priču. Možda je posredi bila samo pomisao na udavljenu biblioteku, kojoj je Sajbi, u to sam bio siguran, bio poslednji majstor i u kojoj je, u to sam takođe čvrsto uveren, umro. Bilo kako bilo, svest da je Urt uništen obuzela me je jasnoćom i strahotnošću kakve do tog trenutka nisam doživeo, čak ni kad sam video onu upropašćenu kuću čiji je dimnjak još stajao uspravno, iako sam tad iskusio onoliki strah. Nestale su i one šume u kojima sam lovila: svako drvo, svaka grančica. Milion malih seoskih slobodnih imanja koja su odgajila milion Melitoa i poslala ih na sever naoružane tako velikom dovitljivošću i nerazmetljivom hrabrošću; i one široke pampe po kojima je Foila jahala galopom, sa svojim bojnim kopljem i srcem uzletelim visoko - sve je to nestalo, svaka repa i svaka travka.
     Jedno mrvo dete, uljuljkavano valovima, kao da me je pozivalo pokretima. Videvši ga, razumeo sam da samo na jedan način mogu okajati ono što sam učinio. Zove talas, zove taj mrtvi dečak, govorim sebi da nemam snagu volje potrebnu za samoubistvo, ali osećam da rub ograde već izmiče iz mojih šaka.

     Voda se sklopila iznad mene, ali nisam se udavio. Imao sam osećanje da bih mogao disati vodu, ali nisam disao. Poplava se, osvetljena Lunom koja je sad gorela kao smaragd, raširila oko mene kao zeleno staklo. Lagano sam tonuo kroz provaliju koja mi je izgledala prozračnija od vazduha.
     U daljini su se uzdizali neki veliki oblici - neke stvari stotinama puta veće od čoveka. Neke od tih stvari kao da su bile brodovi, a neke oblaci; jedna - glava bez tela; jedna - telo sa stotinu glava. Zelena izmaglica ih je posle nekog vremena zaklonila, ali zato ugledah ispod sebe ravnicu blata i mulja, a na njoj palatu, veću od naše Kuće Apsoluta, ali u ruševinama.
     Tada sam znao: mrtav sam, ali smrt ne donosi, meni, oslobođenje. Sledećeg trenutka znao sam, takođe, da sanjam i da ću se, čim kukurekne petao (čije blistave crne oči neće više magičari probadati) probuditi i naći u istom krevetu sa Boldandersom. Doktor Talos će ga tući, onda ćemo krenuti u potragu za Agijom i Jolentom. Prepustio sam se, tada, snu, mada smatram da je malo nedostajalo pa da razderem veo maje, to slavno tkanje privida koji skriva poslednju stvarnost.
     Onda je veo maje bio još jednom ceo, iako se još sav talasao od ledenih vetrova koji duvaju od stvarnosti prema snu i koji nas odnose kao lišće. Ta "palata" koja mi je ličila na Kuću Apsoluta, to je bio moj grad - Nesus. Oduvek ogroman, sad je izgledao veći nego ikad; mnogi delovi Zida pali su kao zid naše Citadele, tako da je sad Nesus bio zaista bezgraničan grad. Palo je i mnogo kula, njihove zidine od cigle i kamena zdruzgale su se kao kore sagnjilih dinja. Sad su se jata skuša okupljala na mestima gde su, svake godine po jednom, Kuratori stupali u svečanoj povorci prema katedrali.
     Pokušao sam da plivam i otkrio da već plivam, da moje ruke i noge ritmično zamahuju, iako nijednog trenutka nisam to hteo. Prekinuh te pokrete, ali (suprotno mome očekivanju) ne počeh da se dižem ka površini. Ploveći mlitavo u nevidljivoj struji, otkrih da se ispod mene pruža rečno korito Đola, i sad premošćeno svojim ponositim mostovima, ali opljačkano - jer mu je reka, sveprisutnošću vode, oduzeta. Udavljene stvari čekale su tamo, stvari u truljenju, okićene zelenim, talasajućim korovom: slupani brodovi, oboreni stubovi. Pokušah da istisnem iz svojih pluća poslednji dah da bih se i sam udavio. Vazduh, doista, zamehura napred; ali hladna voda, koja umesto njega jurnu unutra, ne donese sa sobom hladnoću smrti.
     Tonuo sam, veoma sporo, dalje, dok najzad ne stadoh na mesto gde nikad ni pomišljao nisam da ću stajati: na blato i odvratnu prljavštinu rečnog dna. Podsećalo me je to na stajanje na palubi Cadkiline lađe zato što je pritisak kojim su se moji bosi tabani oslanjali o dno bio jedva dovoljan da me na njemu drži. Vodena struja me je nagonila da sa njom idem, a ja sam se osećao kao duh koji može biti raznet jednim dahom, ali samo ako taj dah promrmlja reči namenjene isterivanju duhova.
     Hodao sam - recimo, zapravo, plivao sam glumeći hodanje. Svaki korak je dizao po jedan oblačak mulja, koji je onda plovio pored mene kao živo biće. Kad sam zastao i digao pogled, video sam zelenu Lunu, bezobličnu mrlju iznad nevidljivih talasa.
     Kad sam opet spustio pogled, pred mojim stopalima je ležala jedna požutela lobanja, napola ukopana u blato. Podigao sam je; nedostajala joj je donja vilica, ali je, u svakom drugom pogledu, bila cela. Nisu se primećivali nikakvi tragovi povreda. Po njenoj veličini i po neistrošenim zubima zaključio sam da je to bila lobanja dečaka ili mladog čoveka. Neko drugi se, dakle, udavio u Đolu, davno, možda neki šegrica koji je umro znatno pre mog vremena, tako da nisam čuo kratku i tužnu priču o njemu; možda samo neki dečko iz tih stambenih zgrada koje su se donedavno u tolikom broju zbijale oko prljave vodurine.
     A možda je to bila i lobanja neke jadne žene, koju su zadavili pa bacili u reku; na taj način su u Nesusu život gubili, svake noći, i muškarci i žene, i deca. Dođe mi pomisao da su, sad kad je Inkreator odabrao mene kao svoje oruđe za uništenje ove zemlje, samo bebe i zveri umrle nedužne.
     Ipak, osećao sam da je to bila lobanja dečaka i da je taj dečak, u nekom smislu, umro za mene, da je potonuo kao žrtva Đola u trenutku kad je Đolu uskraćena ona koja je, po pravu, trebalo da mu bude prineta. Dohvatio sam lobanju za oči, istresao blato i poneo je sa sobom.
     Dugi niz kamenih stepenika pružao se duboko u rečno korito, svedočeći nemo o činjenici da je nivo ulice Obalske više puta podizan, pri čemu su novi stepenici dodavani odozgo. Popeo sam se uz sve te stepenike, redom, mada sam gotovo isto tako lako mogao i da se vinem, plivajući, do vrha.
     Stambene zgradetine su popadale, sve do poslednje. Videh masu sićušnih riba, njih bar nekoliko stotina, okupljenu u tom kršu; pred mojim nailaskom razleteše se u varničenju srebrnih iskrica i otkriše naduveni, delimično prožderani leš. Posle toga nisam više rasterivao njihova jata.
     Van svake sumnje, moralo je mnogo takvih mrtvaca biti u ovom gradu, koji je nekada svojom veličinom zadivljavao ceo Urt; ali šta sam bio ja? Nisam li i ja bio još jedan plutajući leš? Pod mojim sopstvenim dodirom moja mišica je bila hladna, a pluća su mi, prepuna vode, bila veoma otežala; čak i meni samome činilo se da hodam kroz san. Pa ipak, kretao sam se, ili bar verovao da se krećem, nasuprot svim strujama, a moje hladne oči su videle.
     Zaključana i zarđala kapija nekropolisa stajala je ispred mene, a kroz njene kopljaste šiljke pramenovi upletene vodene travuljine išli su kao po planinskim stazicama: bio je to neizmenjeni simbol mog starog izgnanstva. Odbacih se uvis i načinih rukama nekoliko zamaha plivanja, mlatarajući pri tome, sasvim nehotično, lobanjom. Iznenada postiđen, ispustih je; ali ona, nošena strujanjem koje je moja ruka izazvala, kao da pođe namerno za mnom.
     Pre nego što sam se ukrcao na brod Hierodula, onaj koji me je kasnije odneo na Cadkilinu lađu, čučao sam u vazduhu, opkoljen lobanjama koje su kružile i pevale. Ovde se, oko mene, širila stvarnost predskazana tom svetkovinom. Znao sam, razumeo i bio u svoje saznanje siguran - Novo Sunce je moralo da uradi to što sam sada radio ja, moralo je da krene, težine lišeno, kroz svoj udavljeni svet, opkoljeno Urtovim mrtvacima. Urt je platio cenu koja se sastojala od gubitka njegovih drevnih kontinenata; ovo putovanje bilo je cena koju sam morao platiti, a plaćao sam je upravo ovog trenutka.
     Lobanja se spustila meko na mokru zemlju u koju su, tokom mnogo pokolenja, polagani siromasi Nesusa. Ja je opet podigoh. Kakve mi je ono reči uputio lohagor u tvrđavskoj kulici na sredini mosta?
     Uzvišeni Talarikan, čije se ludilo ispoljavalo u vidu strasnog zanimanja za najniže vidove ljudskog postojanja, tvrdio je da osoba koje žive proždirući otpad drugih ima dve velike hiljade... Da bismo, ako pri svakom našem udisanju vazduha po jedan siromah skoči sa ograde ovog mosta, živeli večno, jer ovaj grad ljude uzgaja i lomi brže nego što dišemo. Ne skaču više, jer je voda skočila po njih. Ako ništa drugo, bar je njihova beda okončana; neki su, možda, i preživeli.
     Kad sam stigao do onog mauzoleja u kome sam se kao dečak igrao, video sam da su njegova davno zaglavljena vrata sad zatvorena, jer je sila nadirućeg mora dovršila pokret započet pre, možda, stotinu godina. Položio sam tu lobanju na prag i zaplivao silovito ka površini, koja se sad ljeskala zlatnim sjajem.

48. ZEMLJE STARE I ZEMLJE NOVE

     Eatin brod nije bio na vidiku. Ako napišem, a moram napisati, da sam plivao čitav taj dan i tokom glavnine sledeće noći, to će zazvučati sasvim neverovatno, ali bilo je baš tako. Meni se činilo da ta voda, koju su drugi nazivali slanom, nije slana; kad god sam ožedneo, pio sam je, i ona me je osvežavala. Retko kad sam osećao umor; a u takvim trenucima plutao sam po talasima, odmarajući se.
     Već sam bio odbacio svu svoju odeću osim pantalona, a sad sam i iz njih iskliznuo. Pre nego što sam ih pustio u propast, pregledao sam, iz stare navike predostrožnosti, njihove džepove, i našao tri mala mesingana novčića. To su bili pokloni Imarovi. Na njima su i natpisi i lica bili habanjem izbrisani; sva tri su potamnela od patine - postajući i svojim izgledom upravo onakvi drevni predmeti kakvi su, uistinu, i bili. Pustio sam da mi iskliznu iz prstiju, kao i sav Urt.
     Dvaput videh velike ribe, koje su možda bile i opasne; ali činilo se da one za mene ne predstavljaju nikakvu pretnju. Vodene žene, od kojih je Idas bila možda najmanja rastom, nisam video uopšte; a ni Abaju, gospodara njihovog. Niti Erebusa, ni ijednog takvog čudovišnog stvora.
     Došla je i noć, dovodeći u svojoj pratnji rojeve zvezda, a ja sam plovio na leđima i razgledao ih, uljuljkivan toplim rukama Okeana. Koliko je bogatih svetova proletelo iznad mene tada! Jednom prilikom, kad sam bežao od Abdiesusa, zgurio sam se u zavetrini neke velike stene i otud zurio ka tim istim zvezdama, pokušavajući da zamislim kako izgledaju svetovi koji ih prate i kako tamo ljudi, možda, žive i dižu gradove u kojima zla ima manje nego u našima. A sad sam znao koliko nerazumne moraju sve takve sanjarije biti, jer video sam jedan od tih drugih svetova, a on se pokazao čudnijim od ičeg što sam zamisliti mogao. Nisam onda ni sanjao kakvu ću nastrano sklepanu posadu naći na Cadkilinoj lađi i kakve pobunjenike; a ipak, i ta posada i ti buntovnici pokupljeni su po Brajahu kao i ja; a Cadkil nije oklevala da ih uzme u službu.
     Iako sam sve takve snove odbacivao, uvideo sam da se oni vraćaju i nezvani. Oko nekih zvezda, iako su izgledale kao žiške donete vazdušnom strujom kroz noć, ja kao da ugledah druge, još manje; a dok sam gledao njih, u mome umu su se uobličili vidici mutni, divni, zastrašujući. Najzad su naišli oblaci, zaklonili zvezde svojim mrljama, a ja sam zaspao.
     Kad je stiglo jutro, gledao sam kako noć Ushasa pada sa lica Novog Sunca. Ni na jednom svetu brajaškom ne može postojati prizor divotniji, a ni na Jesodu nisam video ništa čudesnije. Mladi kralj, blistajući zlatom kakvo se ni u jednom rudniku naći ne može, pođe krupnim koracima preko talasa, a slava koja je iz njega zračila bila je takva da onome koji ju je video ne bi trebalo nikad da ustreba druga.
     Za njega su plesali vali, bacali po deset hiljada kapljica u čast njegovih stopala, a on je svaku pojedinu pretvorio u dijamant. Naiđe i jedan veliki talas - zato što je vetar jačao - a ja ga počeh jahati kao što lasta jaše u vazduhu proleća. Na njegovoj kresti mogao sam se održati manje od daha vremena, ali sam odatle, sa vrha, na tren ugledao kraljevo lice; i ne zaslepi me, jer znadoh da je moje sopstveno. To se, od tada, više nikad nije desilo, a možda nikad i neće. Između nas uzdiže se, na daljini od pet liga ili više, jedna undina, i diže ruku njemu u pozdrav.
     Onda se taj talas spusti, a sa njim i ja. Da sam čekao, naišao bi, pretpostavljam, drugi talas i uzdigao me opet; ali kod mnogih stvari (među takvima je, za mene, taj trenutak bio glavni) ne dolazi u obzir ponavljanje. Zato, rukovođen željom da ne nastane slabija uspomena koja bi onu prvu zaklonila, ja zaronih u vodu blistavu od Sunca i potražih dubine, željan da proverim one svoje moći koje sam tek prethodne noći otkrio.
     Imao sam ih i sad, iako više nisam plivao napola kroz san, niti osećao želju da prekratim svoj život. Moj svet je sada bio mesto najbleđeg, najčistijeg plavetnila, sa podom oker boje i razapetim platnenim svodom od zlata. Sunce i ja plovili smo kroz prostor i osmehivali se nadole, na svoje sfere.
     Plivao sam neko vreme - ne mogu reći koliko dahova je to trajalo, jer disao nisam - a onda sam se setio one undine i krenuo da je potražim. Plašio sam je se i sad, ali sam najzad naučio da se ne treba uvek plašiti bića kao što je ona; Abaja jeste, svojevremeno, kovao zavere da onemogući dolazak Novog Sunca, ali doba u kojem je moja smrt mogla sprečiti taj dolazak bilo je završeno. Plivao sam u dubine sve veće i veće, jer mi je brzo postalo jasno koliko je lakše uočiti objekat koji se kreće naspram sjajne površine morske.
     Onda su sve pomisli na tu undinu isparile. Ispod mene je ležao neki drugi grad, meni nepoznat, neka varoš koja nikada nije bila Nesus. Njegove kule bile su opružene po dnu okeana, a najniži delovi nekih od njih još su stajali; prastare olupine ležale su između tih kula, koje su bile drevne i onda kad su to bili lepi novi brodovi upravo porinuti, praćeni radosnim povicima, iskićeni zastavama na svojim konopima i kad se na njihovim palubama plesalo.
     Tragajući između tih oborenih kula, otkrio sam blaga tako uzvišena da im prolazak eona nije uspeo nauditi - predivne dragulje i blistave metale. Ali nisam našao ono što sam želeo - ime tog grada i ime zaboravljene nacije koja ga je podigla, a onda ga izgubila pred navalom okeana, kao što mi Nesus izgubismo. Grabio sam krhotine i školjke i njima strugao gornje, vodoravne kamene grede koje su iznad kapija bile, baš kao i pijedestale; mnogo je reči bilo tamo napisano, ali nekim pismom koje čitati nisam umeo.
     Nekoliko smena vremena provedoh plivajući i tragajući među tim ruševinama, pogled nijednom ne dižući; ali onda, najzad, jedna ogromna senka kliznu duž peskovite avenije ispred mene; ja pogledah uvis i videh tu undinu, sa pletenicama krakenskih razmera i trbuhom velikim kao lađa. Prošla je iznad mene brzo i nestala u bleštanju Sunčeve vatre.
     Odmah mi ruševine odoše s pameti. Čim sam se opet domogao vazduha, izduvao sam i vodu i magleni dah - kao morska krava manateja - i zabacio glavu da bi kosa poletela unazad i tako se sa očiju sklonila. Jer izbijajući kroz površinu vode visoko uvis, ugledao sam obalu, nisku, mrku, obalu od koje me je delilo manje vode nego što je svojevremeno bilo između obale Đola i Botaničke bašte.
     Nije potrajalo ni koliko treba da zamočim ovo pero u mastilo, a zemlja se već našla pod mojim stopalima. Izišao sam iz mora na obalu, ne prestajući da ga volim, baš kao što sam svojevremeno sišao sa zvezda ne prestajući da ih volim; uistinu, nema nijednog mesta u Brajahu koje nije divno ako u sebi više ne sadrži pretnju smrću, izuzev onih mesta koja su ljudi nelepim učinili. Ipak, meni se kopno sviđalo ponajviše, jer sam na kopnu rođen.
     Međutim, kakvo je to užasno kopno bilo! Nigde ni travka nije rasla. Pesak, tu i tamo kamenje, obilje školjki i debelo, crno blatište koje se na Suncu počinjalo peći i pukotinama razdvajati na komade; samo od tih stvari se kopno sastojalo. Vratiše se, da me muče, neki odlomci iz drame doktora Talosa:
     I sami kontinenti su kao našminkane babetine, rumene se, ali odavno nemaju ni lepote ni plodnosti. Stiže Novo Sunce, pa će oni, dejstvom njegovim, potonuti u more kao provaljeni brodovi. A iz mora će izroniti kontinenti novi - svetlucavi od zlata, srebra, gvožđa i bakra. Sa dijamantima, rubinima i tirkizima, a biće i preobilje najplodnijeg zemljišta, jer je ono tako dugo spirano u more, gde se taložilo milion milenijuma. Ja, koji se hvališem da ništa ne zaboravljam, bio sam zaboravio da su te reči govorili demoni.
     Hiljadu puta me je obuzimalo iskušenje - i nešto gore od iskušenja - goneći me da se u okean vratim; ali nisam to učinio, nego sam gacao ka severu, duž plaže koja kao da se prostirala u beskraj, svud ista, i ka severu i ka jugu. Zasuta je bila komađem olupina, rasprsnutim građevinskim gredama, iz korena iščupanim drvećem; sve to su, kao slamčice, na nju nabacili talasi i još doneli poneku krpu ili deo polomljenog nameštaja. Nalazio sam ponegde i granu odlomljenu, ali tako svežu da lišće na njoj još nije bilo sparušeno, kao da nije svesno da je umro čak i sam njegov svet. "Dignite me, o, dignite, do šume oborene!" pevala mi je Dorkas u doba kad smo bili ulogoreni pored jednog malog zaliva; kasnije je to i napisala na posrebrenom staklu u našoj odaji u Vinkuli Traksa. Kao i uvek, Dorkas je bila mudrija nego što je to iko od nas dvoje uviđao.
     Mnogo kasnije obala se počela povijati ka unutra i stvarati zaliv toliko veliki da se njegov najdalji unutrašnji deo gubio u nevidelu. Suprotnu stranu zaliva mogao sam, preko jedne lige svetlucave vode, sagledati. Lako sam mogao donde da preplivam, ali nije mi se ulazilo.
     Novo Sunce bilo je gotovo sasvim nestalo iza ramena planete, koje se dizalo; ranije spavanje u kolevci talasa bilo mi je prijatno, ali ga nisam želeo ponoviti, a nisam hteo ni da spavam mokar na obali. Odlučio sam da se ulogorim na tom mestu gde sam se zatekao, da založim vatru ako budem mogao i da jedem ako uzmognem hranu naći; prvi put mi, u čitavom tom danu, pade na um da nisam hranu ni okusio još od onog škrtog obroka na brodu.
     Naplavljenog drveta za loženje bilo je dovoljno da se zagreje cela jedna vojska, ali one bačve i sanduke koje se Eata nadao da nađe ja ne pronađoh nikako; posle dve smene vremena utrošene na traganje mogao sam se pohvaliti samo pronalaskom jedne začepljene, do pola pune boce crvenog vina, a to je bio ostatak iz neke bedne krčme nalik na onu u kojoj je umro Makselindisin ujak. Treskao sam kamenom o kamen, odbacivao kamenove koji su najmanje obećavali i najzad mi je počelo polaziti za rukom da stvorim, povremeno, pokoju slabašnu iskru; ali ništa ni blizu onakvoj kakva bi bila potrebna da se upali drvo za loženje, još vlažno, koje sam nakupio. Kad je Novo Sunce skriveno i kad su se mojim uzaludnim naporima počele podsmevati nečujne vatre zvezda, digao sam ruke od svega toga i legao da spavam, donekle zagrejan vinom.
     Mišljah da Afetu nikada više videti neću. To mi nije bilo tačno predviđanje, jer videh je te noći, videh kako gleda sa neba na isti način kako je gledala dole na mene kad sam sa Burgundofarom polazio sa Jesoda. Žmirkao sam i zurio, ali sam uskoro video samo zeleni disk Lune.
     Nije mi se činilo da spavam, ali Valerija je sedela pored mene i plakala za udavljenim Urtom; njene slatke, tople suze padale su kao kišica po mom licu. Probudio sam se, osetio da sam vreo i sav crven u licu; Luna je bila skrivena iza oblaka iz kojih je padala blaga kiša. Na plaži su, nedaleko odatle, jedna vrata bez rama nudila zaklon, jer su mogla poslužiti kao kakav-takav krov; zavukao sam se, puzeći, pod njih, zario lice u ruku i zaspao ponovo, želeći da se nikad više ne probudim.
     Plažu je opet potopila zelena svetlost. Jedno od onih krilatih čudovišta koja su me zgrabila iz olupine letećeg čamca starog autarha lepršalo je kao moljac između mojih očiju i Lune, postajući svakim trenutkom sve veće; tad prvi put saznadoh da su njegova krila notule. Sletelo je nezgrapno, među bele vukove koji su čekali na ispucalom blatu.
     Bez ikakve uspomene o penjanju, našao sam se na njegovim leđima i već sam klizio s njega. Mesečinasti talasi sklopiše se oko mene, videh Citadelu dole. Ribe velike kao lađe plivale su između kula, za koje sam ranije pogrešno mislio da su popadale; stajale su sasvim kao i pre, osim što su bile u vodi i okićene vencima morske travuljine. U jednim trenutku drhtao sam od straha da bih se mogao nabosti na neku od njih kao na kolac. Onaj veliki top koji je na mene ispaljen kad sam vođen pred prefekticu Prisku sad grunu još jednom, a njegov energetski hitac rascepi Okean, izazivajući urlanje pare.
     Taj hitac me pogodi, ali ne pogiboh ja, nego ova utopljena Citadela nestade kao san, što je i bila, a ja uvideh da već plivam kroz ono provaljeno mesto na tvrđavskom zidu i da na taj način ulazim u stvarnu Citadelu. Vrhovi kula stršali su iznad talasa, a između vrhova je sedela Juturna, vireći iz vode samo glavom, i jela ribu.
     "Ti ostade živa", doviknuh joj, obuzet osećanjem da je i ovo samo san.
     Ona klimnu glavom. "A ti ne."
     Bio sam slab od gladi i straha, ali ipak upitah: "Pa onda, jesam li mrtav? Jesam li stigao na mesto gde se nalaze mrtvi?"
     Odmahnula je glavom. "Živiš."
     "Ja sada spavam."
     "Ne spavaš. Ti si..." Zaćutala je i nastavila da žvaće, a na njenom ogromnom licu nije bilo nikakvog izraza.
     Kad je opet progovorila, ribe koje nisu bile ogromne poput onih u mom snu, nego malene i srebrnaste, bacale su se iz vode uvis, ispred njene vilice, pokušavajući da ščepaju komadiće koji su joj ispadali iz usta. "Ti si odustao od svog života, ili si se bar trudio da to uradiš. Do neke mere si uspeo."
     "Sanjam."
     "Ne. Ne sanjaš više. Ovako bi ti umro kad bi mogao."
     "Bilo to je zato što nisam mogao da gledam Teklu u mukama, zar ne? A sad sam video smrt Erte, takvu, a ubica njen sam ja."
     "Ko si bio", upita me ona, "kad si stao pred hierogramatino Sedište pravde?"
     "Bio sam čovek koji još nije uništio sve ono što je ikada voleo."
     "Bio si Urt; prema tome, Urt živi."
     Povikah: "Ovo je Ushas!"
     "Ako ti tako kažeš. Ali Urt živi u Ushasu i u tebi."
     "Moram razmišljati", rekoh joj. "Otići i razmišljati." Nije mi bila namera da molim, ali čuvši svoj glas, shvatih da je prosjački.
     "Onda tako učini."
     Pogledao sam, bez nade, po napola potopljenoj Citadeli.
     Juturna pokaza prstom kao seljanka koja objašnjava gde se nalazi put nekom zalutalom putniku; njene ruke, i šake, ispružale su se u pravcima čije postojanje nisam primetio dok ih nije pokazala. "Onamo je budućnost, tamo prošlost. Eno ruba sveta, a iza toga su drugi svetovi vašeg Sunca i svetovi drugih sunaca. Evo potoka koji izvire u Jesodu i juri ka Brajahu."
     Nisam oklevao.

49. APU-PUNČAU

     Vode više nisu bile crne od noći, nego tamnozelene; u njima kao da sam bezbrojne niti travuljine video, a sve su stajale uspravno i njihale se sa strujama. Um mi se ispuni glađu, jer se setih Juturninih riba; međutim, preda mnom je Okean uveliko nestajao, postajao sve razređeniji i svetliji, svaka sićušna kap rastajala se od svojih drugarica, najzad ostade samo izmaglica.
     Uvukoh jedan dah: vazduh, ne voda. Udarih stopalom po tlu ispod sebe: čvrsto.
     Ono što je maločas bilo poplava, sad je bila pampa sa travom do pojasa visokom; more trave, čija se obala gubila u uskomešanoj belini, kao da tamo rulja duhova pleše hitro, nečujno i uozbiljeno. Milovanja te izmeglice nisu uspela da me užasnu, mada je odisala memlom kao što bi mogao ma koji duh u ponoćnoj priči. Nadajući se da ću naći drva za vatru kojom bih se mogao zagrejati, pođoh napred.
     Kaže se da oni koji lutaju po mraku, a još više oni koji lutaju po magli, samo opisuju krugove po ravnici. Postoji mogućnost da se to desilo i meni, ali ipak ne verujem. Izmaglicu je talasao povetarac, a ja sam išao tako da mi je uvek duvao u leđa.
     Jednom, davno, hodao sam ulicom Obalskom, zamišljao da sam čovek koga sreća nije htela i predavao se vrhuncu nesrećnosti. Sad sam znao da je to bio početak putovanja koje će me učiniti dželatom Urta; moj zadatak bio je okončan, ali imao sam osećanje da nikad više neću moći da budem srećan - mada bih, smenu-dve vremena kasnije, bio, čini mi se, i te kako srećan da mi je neko vratio moj topli kalfenski ogrtač.
     Najzad se Urtovo staro Sunce uzdiže ispred mene, u slavi, sa krunom od zlata. Duhovi pobegoše od njega; ugledah prostranstva pampe, okean beskonačan, šaptav i zelen, po kome su se utrkivale hiljade talasa. Beskonačan - osim na istoku, gde su planine uzdizale svoja gorda utvrđenja po kojima ljudski oblik još nikada nije gazio.
     Produžio sam ka zapadu i dok sam hodao palo mi je na um da bih ja, koji sam Novo Sunce bio, sad rado pristao da se sakrijem iza obzorja kad bih samo mogao. Možda je, nekada, isto osećanje imao i onaj koji je bio Staro Sunce. Postojao je jedan takav, i zvao se baš Staro Sunce, u delu Eshatologija i geneza doktora Talosa; naša predstava će ostati zauvek nepotpuna, ali činjenica je da je dr Talos, koji je i sam postao lutalica po zemljama zapadnim, imao, svojevremeno, nameru da lično preuzme tu ulogu.
     Dugonoge ptice šetkale su se kroz pampu, ali su bežale čim bih preblizu došao. Jednom sam, neposredno posle pojave Sunca, video zver tačkastog krzna, iz roda mačaka; ali bila je sasvim sita i tiho je otišla nekud. Kondori i orlovi kružili su visinama, crne tačke naspram neba brilijantno plavog. Bio sam pregladneo kao i oni; s vremena na vreme mi se pričinjavalo da osećam miris pržene ribe, mada ničeg takvog nije moglo biti na ovom mestu; na to su me, verovatno, navodile uspomene u vezi sa onom otrcanom krčmom u kojoj prvi put sretoh Boldandersa i dr Talosa.
     Klijent u ćeliji može da izdrži tri dana, ili više, bez vode, tako nas je učio majstor Palaemon; ali za onoga koji mora znatno da se napreže pod Suncem, to vreme je mnogo kraće. Verujem da bih tog dana umro da nisam našao potok - a našao sam ga tek kad se moja senka pružila daleko iza mene. Malen je to vodotok bio, jedva nešto širi od onoga koji se ukazao mome vidu u prostoru onostran Brajaha; u pampu je bio tako duboko usečen da ga nisam ni video sve dok se nisam maltene sunovratio u strmu jarugu po čijem dnu je tekao.
     Nispentrao sam se po toj kamenitoj strani spremno kao kakav majmun i utažio žeđ vodom koja je bila Suncem ugrejana i imala ukus blata, bar za onoga ko je ranije pio i čisto more. Da si tada bio pokraj mene, čitaoče, i da si navaljivao da te vodim dalje, mislim da bih te lišio života. Klonuo sam među stene, odveć umoran da bih prevalio makar i jedan jedini korak dalje, i potonuo u san još pre nego što su mi se oči sklopile.
     Ali san mi, rekao bih, nije dugo potrajao. U blizini se začuo kašalj velike mačke i ja se probudih tresući se od onog straha koji je stariji od prvih ljudskih naseobina. Kad sam kao dečak spavao pokraj ostalih šegrta u Kuli maskiranih, često sam taj kašalj čuo iz Medveđe i nisam se plašio. Presudnu razliku čini prisustvo ili odsustvo zidova, rekao bih. U ono vreme sam znao da me takvi zidovi okružuju, a da su smilodoni i atroksi okruženi drugim zidovima. Sad sam, međutim, znao da nikakvih zidova nema, pa sam počeo da skupljam kamenje i slažem ga na gomilu; govorio sam sebi da će to biti moji projektili, ali istina je bila (sad sam uveren u to) da sam počeo graditi zid.
     Kako je to neobično bilo! Kad sam plivao i šetao duboko ispod poplave, zamišljao sam da sam jedan od malih bogova, ili, bar, nešto od čoveka veće; sad sam se osećao kao nešto manje. Ipak, kad razmislim, čini mi se da to i nije bilo tako čudno. Na tom mestu bio sam u vremenu znatno ranijem, možda, od onoga u kome je Zek uradio ono što je uradio (ma šta to bilo) u lađi Cadkilinoj. Ovde Staro Sunce još nije bilo oslabljeno, pa me možda ne bi dohvatili ni oni uticaji koji iza sebe bacaju senke dugačke kao što je moja bila dok sam prilazio toj jaruzi.
     Konačno dođe zora. Od Sunca prethodnoga dana koža mi je bila crvena i osetljiva na dodir; ostao sam u jaruzi, gde je povremeno bilo pomalo senke, i gazio dalje, kroz potok ili pored njega. Tu sam našao leš jednog pekari-svinjčeta koje je bilo ubijeno kad je došlo da pije. Otrgao sam nešto malo mesa, sažvakao ga i sprao ga niz grlo blatnjavom vodom.
     Negde u vreme nona ugledao sam prvu pumpu. Jaruga je bila gotovo sedam ela duboka, ali su autohtoni izgradili niz malenih brana, nalik na niz uzastopnih stepenika, nagomilavanjem rečnih stena. Jedan točak, po čijem su obodu bile okačene kožne kofe, posezao je žedno dole, po vodu, okretan snagom dvojice muškaraca niskog rasta, zdepastih, koji su imali boju mumije; gunđali su zadovoljno svaki put kad bi po jedna puna kofa vode pljusnula u njihov glineni kanal.
     Povikali su ka meni nekim jezikom koji nisam znao, ali nisu pokušali da me zaustave. Mahnuo sam im i nastavio put, začuđen što sam video da navodnjavaju polja, jer prethodne noći su među sazvežđima bile i krotalije, zimske zvezde koje donose zveket granja ledom okovanog.
     Prošao sam pored još desetak sličnih točkova, a onda sam stigao do grada; na tom mestu kamene stepenice vodile su od potoka nagore. Njima su silazile žene da pune ćupove i da peru odeću, ali su i ostajale da čavrljaju. Zapiljiše se u mene, a ja pokazah ruke da se vidi da sam nenaoružan, mada je zbog moje golotinje to bilo, i bez tog gesta, sigurno sasvim jasno.
     Žene su razgovarale jedna s drugom nekim pevuckavim jezikom. Pokazao sam prstom ka ustima da bih nagovestio da sam gladan, a jedna mršava žena, malčice višeg rasta nego ostale, dala mi je traku neke stare, grube tkanine da je vežem oko bedara; žene su, eto, svuda manje-više iste.
     Kao i ti muškarci koje sam video, ove žene su imale sitne oči, uzana usta i široke, ravne obraze. Tek posle mesec dana, pa i više, razumeo sam zašto su mi ovi autohtoni izgledali toliko različiti u odnosu na one koje sam sretao na vašaru u Saltusu, na pijaci Traksa i drugde; a razlika se sastojala samo u tome što su ovi imali ponos i daleko manje sklonosti ka nasilju.
     Jaruga je bila široka koliko i stepenište i nije davala, sada, nimalo senke. Kad sam video da nijedna od tih žena ne namerava da me nahrani, popeo sam se uz stepenice i seo na tlo, u senku jedne od njihovih kamenih kuća. U iskušenju sam da ovde ubacim mnogobrojna razmišljanja kojima sam se zaista bavio tokom svog boravka u kamenom gradu, ali to je bilo tek u kasnijim danima; istina, međutim, glasi da u tom trenutku nisam mislio ni na šta. Bio sam vrlo umoran i vrlo gladan, osećao sam i izvestan bol. Bilo je olakšanje skloniti se sa Sunca i ne morati ići dalje; to je bilo sve.
     Kasnije mi je ta visoka žena donela jedan pljosnati kolač i ćup vode; ostavila je to tri lakta daleko od mog domašaja i žurno se udaljila. Pojeo sam kolač, popio vodu i prespavao tu noć u prašini, na ulici.
     Ujutro počeh da lutam po gradu. Kuće su bile od rečnih stena spojenih malterom ili blatom. Krovovi su bili gotovo sasvim ravni, načinjeni od nejakih balvančića prekrivenih novim količinama blata, koje je bilo izmešano sa slamom i sa kukuruznim stabljikama i komušinom. Na jednim vratima jedna žena mi dade polovinu pocrnelog pšeničnog kolača. Viđao sam i muškarce, ali oni nisu obraćali pažnju na mene. Kasnije, kad sam bio u mogućnosti da bolje upoznam taj narod, shvatio sam da je to bilo zato što su imali obavezu da objasne sve što vide; pošto nisu imali pojma ko sam i odakle sam, pravili su se da me nisu ni videli.
     Te večeri seo sam na isto mesto kao ranije, ali kad je ona visoka žena opet došla i stavila moj kolač i ćup na tlo (ali sad malo bliže nego ranije), podigao sam te dve stvari, pošao za njom i pratio je dok se vraćala sve do njene kuće, koja je bila jedna od najstarijih i najmanjih. Uplašila se kad sam odgurnuo ustranu dronjavi zastor koji je njoj predstavljao vrata, ali ja sam seo u ugao i tu jeo i pio, trudeći se da joj svojim izgledom pokažem da nikakvo zlo nemam na umu. Te noći bilo je, pokraj njene vatrice, toplije nego prethodne napolju.

     Prionuo sam na posao da tu kuću popravljam: razgrađivao sam one delove zidova za koje se činilo da samo što nisu pali, pa sam ih onda zidao iz početka. Žena me je neko vreme gledala, onda je otišla u grad. Nije se vratila sve do kasnog popodneva.
     Sledećeg dana pratio sam je, pa sam otkrio da odlazi u jednu veću kuću i da tamo melje kukuruz u ručnom žrvnju, pere odeću i mete. Do tad sam već ovladao nazivima nekoliko jednostavnih predmeta, pa sam joj počeo i pomagati kad god sam razumeo njen posao.
     Domaćin te kuće bio je šaman. Služio je jednome bogu čiji je zastrašujući lik bio postavljen u neposrednoj blizini grada, u istočnom delu. Radio sam nekoliko dana za njegovu porodicu i tek tad sam saznao da se njegov glavni čin štovanja završavao svako jutro pre mog dolaska. Od tada sam ustajao ranije i nosio granje na oltar gde je on spaljivao žito i ulje i gde je, tokom gozbe na dan letnje ravnodnevice klao po jednog barskog dabra, uz šljapkanje plešućih stopala i uz lupanje malih bubnjeva. Tako je tekao moj život među ovim ljudima, život u koji sam nastojao da se uklopim najpotpunije što sam mogao.
     Drvo je bilo veoma dragoceno. Drveće u toj pampi nije uspevalo da raste samo od sebe, a ovi ljudi su njegovome uzgajanju mogli posvetiti samo rubove svojih njiva. Vatrica te visoke žene bila je, kao i vatrice svih ostalih tamošnjih žitelja, ložena od šapurina, komušina i drugih ostataka od stabljika kukuruza, pomešanih sa balegom isušenom na Suncu. Ponekad se komušina pojavljivala čak i u vatrici koju je šaman ložio svakog dana iznova kad je, pevajući i ritmično napevajući, hvatao u svoju svetu činiju zrake Starog Sunca.
     Iako sam zidove kućice u kojoj je ta visoka žena stanovala prezidao, činilo se da za krov ne mogu mnogo učiniti. Grede su bile male i stare, nekoliko njih je imalo i gadne napukline. Neko vreme sam razmišljao o mogućnosti da izgradim kameni stub radi podržavanja krova, ali zbog takvog stuba u kući bi ostalo zaista vrlo malo prostora.
     Posle izvesnog razmišljanja, rasturio sam ceo taj klonuli krovni sastav i zamenio ga lukovima koji se u sredini krova presecaju. Pamtio sam takvu gradnju iz one pastirske kućice u kojoj sam svojevremeno ostavio šal pelerinki. Dodatne količine kamena i nabijene zemlje, a i sve gredice bivšeg krova, upotrebio sam za pravljenje skela kojima je svaki luk bio držan sve do svoga završetka; zidove sam sa spoljašnje strane ojačao novim kamenjem donetim iz reke da bi izdržali pritisak lukova, koji se morao prenositi kroz njih prema napolje. Dok su ovi radovi trajali, ta žena i ja morali smo spavati napolju; ali ona je to činila ne žaleći se, a kad je sve bilo gotovo i kad sam prekrio taj saćasti krov blatom i upetljanom travom, kako je i ranije bio pokriven, ona je imala novo boravište, visoko i snažno.
     Kad sam počinjao taj posao, naime dok sam rasturao stari krov, niko nije obraćao mnogo pažnje na mene; ali čim sam prešao na podizanje svojih stubova, muškarci počeše dolaziti sa njiva da me gledaju, a neki mi i pomogoše. Dok sam rasturao poslednju skelu, pojavio se i sam šaman, dovodeći sa sobom hetmana tog grada.
     Neko vreme su hodali ukrug oko kuće, ponovo i ponovo; međutim, kad je postalo jasno da se krov više ne oslanja na skele, zašli su, noseći buktinje, unutra. Najzad, kad je sav moj rad bio gotov, rekoše da sednem, pa mi počeše postavljati pitanja o krovu, uz obilje pokreta rukama, zbog toga što sam i sad veoma slabo znao njihov jezik.
     Rekao sam im sve što sam mogao; pravio sam i hrpice ravnih kamenčića da im pokažem kako se to radi. Onda su mi postavljali pitanja o meni samome: odakle sam došao, zašto živim među njima. A ja, pošto je toliko vremena prošlo od dana kad sam mogao da razgovaram sa ma kim drugim osim sa tom visokom ženom, ispričah sve što sam ikako umeo pretočiti u govorne oblike. Nisam očekivao da mi poveruju; bilo je dovoljno da je stvar saopštena - njima, ma kome.
     Kad sam, najzad, iskoračio napolje da bih pokazao prstom ka Suncu, uvideo sam da je, dok sam ja mucao i crtkao po zemljanom podu, stiglo veče. Pokraj vrata je sedela visoka žena, čijom je crnom kosom šibao svež, hladan vetar iz pampe. Izišli su i šaman i hetman, noseći buktinje od kojih je malo ostalo; videh da je silno uplašena.
     Zapitah je u čemu je problem, ali pre nego što je mogla odgovoriti šaman otpoče dug govor; ja sam uspevao da shvatim možda svaku desetu reč. Kad je završio, hetman stade govoriti na isti način. To što su oni govorili izvuklo je ljude iz kuća oko nas; neki su došli sa lovačkim kopljima (jer ovaj narod nije bio sklon ratovanju), a neki sa teslama ili noževima. Okrenuh se opet toj ženi i zapitah je šta se desilo.
     Ona mi uzvrati besnim šapatom i na taj način saopšti: šaman i hetman su kazali da sam ja rekao da donosim dan i šetam po nebu. Sada ćemo morati da ostanemo tu gde smo sve dok dan, i bez moje pomoći, ne dođe; a kad se to desi, umrećemo. Ona poče plakati. Možda su njenim izmršavelim obrazima potekle i suze; ako je tako bilo, ja ih nisam mogao videti u treperavoj svetlosti buktinja. Pade mi na um da još nijednom nisam video nikoga od tih ljudi da plače, čak ni malu decu. Njeni suvi, zveketavi jecaji potresli su me više nego ijedne suze koje sam ikada video.
     Čekasmo dugo, tu pred njenom kućom. Nove zublje stigoše, a gorivo i žar doneti iz okolnih kuća dadoše nam nekoliko vatrica. Uprkos tome, noge su mi se kočile od hladnoće koja je dopirala iz zemlje.
     Izgledalo je da se naša jedina nada sastoji u tome da natčekamo ove ljude i da postignemo da oni izgube živce. Ali dok sam proučavao njihova lica, koja su izgledala kao drvene maske premazane glinom oker boje, osećao sam da bi oni mogli čekati i godinu dana, a kamoli jednu kratku letnju noć.
     Pomislih: kad bih samo mogao tečno da govorim njihovim jezikom, možda bih u njima uspeo pobuditi dovoljno straha, ili bar objasniti šta sam zapravo hteo da kažem. Potrebne reči su odzvanjale kroz moj um - iako samo na mome jeziku, a ne na njihovom - te ja počeh razmišljati ovako: a da li ja, sam, znam šta one znače? Šta znače te, ili ma koje druge, reči? Svakako ne.
     Obuzet očajanjem (ali i gonjen istim onim neutaživim porivom ka jalovom samoizražavanju koji me je naveo i da napišem, a zatim i da revidiram onu istoriju čiji sam jedan primerak poslao da plesnivi i zatim se udavi u biblioteci majstora Ultana, a drugi primerak ubrzo potom bacio u prazninu), počeh gestovima da pričam svoju priču iz početka, najbolje što sam mogao, ali sada bez ijedne reči. Sopstvenim rukama držao sam, kao u kolevci, onu bebu što sam nekada bio; bacakao sam se bespomoćno u Đolu sve dok me undina nije spasla. Niko nije prišao da me zaustavi, pa sam, posle nekog vremena, ustao da bih koristio i noge, a ne samo ruke; izvodio sam svoju hodajuću pantomimu o kretanju niz prazne, zakrčene hodnike Kuće Apsoluta, i o galopiranju na onom destrijeru koji je ispod mene ubijen u trećoj bitci za Orithiju.
     Kao da sam čuo muziku; posle nekog vremena razabrao sam je stvarno, jer mnogi od tih muškaraca koji su došli da saslušaju govore hetmana i šamana sad su brujali iz grla i udarali po tlu, u svečanom ritmu, donjim krajevima držalja svojih kopalja sa kamenim vrhovima i svojih tesli sa sečivima od jelenjih rogova; jedan je svirao pomoću nosne flaute. Njene piskutave note rojile su se oko mene kao pčele.
     Posle nekog vremena videh da gledaju ka nebu i podgurkuju se. Misleći da su videli prvu sivu zračnost zore, pogledah i ja; ali samo videh da se u nebesa dižu onaj krst i onaj jednorog koje nazivamo letnjim zvezdama. Onda se šaman i hetman baciše ničice na zemlju, ispred mene. Tog istog trena, najčudesnijom dobrom srećom, Urt pogleda ka Suncu. Moja senka pade preko njih dvojice.

50. U KUĆI DANA, MRAK

     Ta visoka žena i ja uselili smo se u najbolju sobu šamanove kuće. Više mi nije bilo dozvoljeno da radim. Povređeni i bolesni donošeni su kod mene na lečenje; neke sam iscelio na isti način kao Deklana, druge na onaj način kako su nas u esnafu učili da produžujemo život svojih klijenata. Neki su, međutim, umirali na mojim rukama. Možda sam mogao da dižem i mrtve, kao jadnoga Zamu; to, međutim, nisam pokušao nijednom.
     Dvaput su nas napali nomadi. Hetman je pao u prvoj bici; ja sam okupio njegove borce za protivnapad, pa smo nomade oterali. Izabran je novi hetman, ali on kao da je smatrao sebe - i kao da je, od strane svoga naroda, smatran - za jedva išta više od mog potčinjenog. U drugoj bici ja sam vodio ratnike, a on je, na čelu malog odreda onih koji su bili najvičniji gađanju pomoću luka i strele, napao nomade s leđa. Zajedničkim snagama počeli smo ih razgoniti na buljuke i kasapiti kao da su ovce; ne napade nas, posle toga, više niko.
     Uskoro taj narod poče da radi na podizanju jedne građevine mnogo veće od svih njihovih dotadašnjih. Iako su zidovi bili veoma debeli, a lukovi jaki, plašio sam se da neće izdržati onoliku težinu koliku će krov od blata i slame nametnuti; zato sam naučio žene da peku glinene crepove kao što su dotad pekle lonce i da slaganjem takvih crepova prave krov. Kad je zgrada bila gotova, prepoznao sam taj krov. Bio je to isti onaj na kome će Jolenta umreti i ispod koga ću ja biti sahranjen.
     Mada ti možeš to smatrati neverovatnim, ja sam do tada retko pomišljao na undinu i na one pravce koje mi je ona pokazala; radije sam, u pamćenju, posećivao Urt Starog Sunca, onaj koji je postojao u danima mog detinjstva i mog autarhovanja. Sad počeh istraživati svežije uspomene i nađoh da ih se mnogo plašim, ali da se smrti plašim još i više.
     Dok sam sedeo na izduženju stene koje se pružalo u prostor iz jedne strmine Planine Tifona i gledao kako Tifonovi vojnici dolaze po mene, ukazala mi se livada onostran Brajaha; video sam je jasno kao sada naša kukuruzna polja. Ali tada sam bio Novo Sunce, mogao sam povući koliko god sam hteo snage iz moje zvezde, iako je bila tako daleko. Sada to više nisam bio, a Starome Suncu predstojala je još duga vladavina. Jednom ili dvaput, na domaku sna, učinilo mi se da se hodnici vremena pružaju, zakošeni, iz nekog ugla naše sobe. I kad god sam pokušao da pobegnem niz neki od njih, odmah bih se probudio; i našao da je oko mene samo kamen, a iznad mene - krovne grede.
     Jednom sam se vratio do one jaruge, sišao u nju i pošao ka istoku, istim putem kojim sam došao. Posle dužeg vremena spotakao sam se o onaj jadni zidić koji sam bio izgradio kad sam čuo kašalj zveri; hodao sam i dalje, ali ipak sam se u kameni grad vratio jedan dan posle odlaska iz njega.
     Konačno, kad sam izgubio svaki račun o proticanju godina, dođoh na pomisao da, ako ne mogu opet otkriti ulaz u hodnike vremena - a činjenica je bila da ne mogu - moram, onda, Juturnu naći; a da bih našao Juturnu, moram prvo stići do mora.
     U zoru sledećeg dana, zamotao sam nekoliko pšeničnih kolača i nekoliko komada sušenog mesa u platno i pošao iz kamenog grada, ka zapadu. U proteklome vremenu, noge su mi postale krute; posle sedam ili osam smena vremena postojanog pešačenja, pao sam i uganuo koleno, pa mi se učini da sam opet, maltene, postao onaj Severijan koji se svojevremeno ukrcao u Cadkilinu lađu. Nisam se, kao ni on, okrenuo svome polazištu, nego sam produžio tamo gde mi je lice pri polasku bilo usmereno. Na vrućinu Starog Sunca bio sam se odavno navikao, a godina je ionako težila svome kraju.
     Mladi hetman i jedan odred ljudi iz kamenog grada sustigoše me dok je na Ertu, sa njene leve strane, još gledalo Staro Sunce. Posle nekog vremena, uhvatili su me za ruke i pokušali me prisiliti da se vratim; ja to odbih, govoreći im da sam krenuo ka Okeanu i da se nadam da mi povratka neće biti.

     Pridigao sam se u sedeći položaj, ali nisam ništa video. U jednom trenutku činilo mi se da sam svakako slep.
     Pojavi se Osipago, plavim zračenjem blistajući. Reče: "Ovde smo, Severijane."
     Znajući da je on mehanizam, Barbatusu i Famulimi sluga ali i gospodar, odgovorio sam: "Sa svetlošću - bog iz mašine. Tako je majstor Malrubius rekao kad je došao."
     Barbatusov prijatni bariton digao se, sumornosti da prkosi. "Pri svesti si. Čega se sećaš?"
     "Svega", rekoh. "Oduvek sam se sećao svega." Raspadanje u vazduhu, teški zadah truljenja mesa.
     Famulima zapeva: "Upravo zato si izabran, Severijane. Ti, samo ti, između vladalaca mnogih. Samo ti, da spaseš svoju rasu od lethe."
     "I da je onda napustim", rekoh.
     Niko ne odgovori.
     "Razmišljao sam o ovome", rekoh im. "Pokušao bih i ranije da se vratim, samo da sam umeo."
     Osipagov glas bio je tako dubok da sam ga više osećao nego čuo. "Razumeš li zašto nisi mogao?"
     Klimnuo sam glavom, osećajući se glupo. "Zato što sam silu Novog Sunca upotrebio da se kroz vreme vratim do onog razdoblja kad ono još nije postojalo. Svojevremeno sam verovao da ste vas troje bogovi, a kasnije da su hierarsi još veći bogovi. Na isti način su autohtoni verovali da sam ja bog, zbog čega su se uplašili da ću se baciti u zapadno more i da ću njih ostaviti u noći i večitoj zimi. Ali samo Inkreator je Bog, onaj koji pali stvarnost i svojim dahom je gasi. Svi mi ostali, pa čak i Cadkil, možemo samo da raspolažemo silama koje je on stvorio." Nikad nisam bio vičan izmišljanju analogija i sad zastadoh tražeći analogiju. "Bio sam kao vojska koja se povukla tako daleko, da je ostala odsečena od svoje baze." Sledeće reči nisam ni stezanjem zuba uspeo da sprečim da izađu: "Potučena vojska."
     "U ratu nijedna sila nije potučena, Severijane, sve dok njene trube ne zasviraju predaju. Do tada ona, iako može umreti, ne zna za poraz."
     Barbatus reče: "A ko može reći da ovo nije okončano na najbolji mogući način? Svi smo mi oruđa u njegovim rukama."
     Rekoh mu: "Razumem i nešto više - nešto što do ovog trenutka nisam stvarno shvatao: zašto mi je majstor Malrubius govorio o odanosti prema božanskom entitetu i prema ličnosti monarha. Hteo je reći da moramo imati poverenja, da ne smemo odbijati svoje sudbine. Poslali ste ga, dabome, vi."
     "Reči su, ipak, bile njegove - trebalo bi da ti je već i to poznato. Mi, kao i hierogramati, prizivamo ličnosti iz prošlosti, na osnovu zapamćenog; ali, kao ni oni, mi ih ne krivotvorimo."
     "Ali ima toliko stvari koje mi nisu poznate. Kad smo se sreli na Cadkilinom brodu, niste me prethodno znali, i ja sam po tome shvatio da je to naš poslednji susret. Ipak, evo vas ovde - sve troje."
     Slatko zapeva Famulima: "Tako smo iznenađeni i mi, Severijane, što ovde nalazimo te, gde ljudi jedva da su i nastali. Iako smo tragali niz liniju vremena tako daleko, čitavi eoni sveta su prošli od kad smo te poslednji put videli."
     "A ipak, znali ste da ću biti ovde?"
     Iskoračivši iz senki, Barbatus reče: "Zato što si nam ti to rekao. Zar si zaboravio da smo bili tvoji savetnici? Ti si nam ispričao kako je uništen čovek Hildegrin, zato smo na ovo mesto motrili, tebe tražeći."
     "I ja sam. Jer sam i umro. Ti autohtoni - moj sopstveni narod..."
     Zamukao sam, ali niko drugi nije progovorio. Najzad sam rekao: "Osipago, molim te, prenesi svoju svetlost tamo gde je Barbatus stajao."
     Taj mehanizam okrete svoje senzore ka Barbatusu, ali se ne pomače.
     Famulimus-Famulima zapeva blago: "Barbatus, moraš sad mu vodič bojim se biti. Ali stvarno naš Severijan treba da zna. Kako tražiti možemo da sve nosi terete, a da prema njemu kao prema čoveku ne postupamo?"
     Barbatus klimnu glavom, a Osipago pođe bliže onom mestu gde je Barbatus stajao u trenucima kad sam se budio. Tamo videh ono što sam se i plašio da ću videti: leš onog čoveka koga su autohtoni nazivali imenom Glava Dana. Zlatnim trakama bile su obuhvaćene njegove mišice i narukvicama u koje je bilo umetnuto obilje narandžastih jacinta i sevajućih zelenih smaragda.
     "Pa, recite mi sada kako ste ovo izveli", zatražih.
     Barbatus se pogladi po bradi i ne odgovori.
     "Znaš ko ti je učitelj bio pokraj mora nemirnoga i ko se za tebe borio kad je Urt ležao na tasovima", nežno zapeva Famulima.
     Zurio sam u nju. Lice joj je bilo i divotno i neljudsko u istoj meri kao uvek - ne bez izraza, nego sa izrazom koji je imao vrlo malo ili nimalo veze sa ljudskim rodom i ljudskim zanimanjima.
     "Jesam li eidolon? Duh?" Pogledah svoje šake, nadajući se da će mi njihova postojanost doneti više samopouzdanja. Tresle su se; morao sam ih, da bi prestale, čvrsto pritisnuti uz butine.
     Barbatus reče: "To što nazivaš eidolonima nisu duhovi, nego bića koja se nekim spoljašnjim izvorom energije održavaju u postojanju. Sve ono što materijom nazivaš zapravo je, ako sagledamo stvarnost, samo vezana energija. Razlika je jedino u tome što se jedan njen deo drži u materijalnoj obliku sopstvenom energijom."
     U tom trenutku poželeo sam da plačem, poželeo sam to jače nego što sam ikada u životu išta želeo. "Stvarnost? Ti misliš da stvarno postoji nekakva stvarnost?" Proliti suze bila bi, tada, nirvana; ali preovladala je surova obuka, pa suza ne naiđe, nijedna. U jednom trenutku pitao sam se, izbezumljeno, mogu li eidoloni uopšte plakati.
     "Govoriš o onome što je stvarno, Severijane; na taj način se držiš za ono što još i sad jeste realno. Maločas govorismo o onome koji stvara. U tvome narodu imaju, za njega, jednostavnu reč, Bog, ali vi učeni nazivate ga Inkreatorom. Šta si ti ikada bio ako ne njegov eidolon?"
     "A ko me u postojanju sada drži? Osipago? Možeš se odmoriti, Osipago."
     Osipago zabrunda: "Ne reagujem na tvoje naredbe, Severijane. To si odavno uvideo."
     "Ako bih se ja i ubio, Osipago bi me, valjda, mogao vratiti u postojanje."
     Barbatus odmahnu glavom, ali ne na onaj način kako bi ljudsko biće to učinilo. "To bi bilo besmisleno - ti bi mogao opet sebi oduzeti život. Ako ti se zaista umire, samo izvoli. Ovde ima pogrebnih darova, uključujući mnoštvo kamenih noževa. Osipago će ti doneti jedan."
     Osećao sam se stvarnim - kao da stvarniji nikad nisam bio; a kad sam potražio malo po svom pamćenju, našao sam da se tamo još nalaze i Valerija, i Tekla, i stari autarh, i dečak Severijan (koji je bio samo Severijan). "Ne", rekoh. "Živećemo."
     "Tako sam i mislio." Barbatus se nasmeši. "Znamo te, Severijane, evo već pola života našega; ti si korov koji najbolje raste kad se gazi."
     Osipago kao da pročisti grlo. "Ako želiš još da govoriš, prenećemo te u bolje vreme. Povezan sam sa reaktorskim jezgrom naše letelice."
     Famulima odmahnu plemenitom glavom, a Barbatus pogleda ka meni.
     "Ja bih radije da naša rasprava bude ovde", rekoh im. "Barbatuse, kad smo bili na lađi, pao sam niz jedno okno. Znam da tamo čovek ne pada brzo; ipak, padao sam veoma daleko. Do na domak središta, rekao bih. Teško sam povređen; onda je došla Cadkil da me neguje." Zastao sam, nastojeći da u sećanje dozovem što više pojedinosti.
     "Nastavi", reče Barbatus. "Mi ne znamo šta ćeš nam reći."
     "Ja sam tamo našao jednog mrtvaca koji je na obrazu imao duboke ožiljke, kao ja. Njegova noga bila je ranjena nekoliko godina pre toga, baš kao i moja. Bio je skriven između dve mašine."
     "Ipak, namerno ostavljen da ga nađeš, Severijan?" zapita Famulima.
     "Može biti. Znao sam da je Zek to uradio. A Zek je bio Cadkil, ili deo Cadkilin; ali ja to tada nisam shvatao."
     "Međutim, sad shvataš. Vreme je došlo da se govori."
     Nisam znao šta više da kažem, pa završih nejako: "Na mrtvačevom licu videli su se tragovi jakog udarca, ali ono je veoma ličilo na moje. Rekao sam sebi da nije moguće da sam poginuo tamo i da neću poginuti tamo, jer sigurno moram biti položen u onaj mauzolej u našem nekropolisu. O tome sam vam pričao."
     Osipago zamumla: "Mnogo puta."
     "Ona bronzana pogrebna maska toliko liči na mene, na moj sadašnji izgled. Osim toga, postojao je i Apu-Punčau. Kad se on pojavio, Kumeanka... ona je bila hierodul, kao vi. To mi je Otac Inire kazao."
     Famulima i Barbatus klimnuše glavama.
     "Kad se Apu-Punčau pojavio, bio je ja. To sam znao, ali nisam razumeo."
     "Nismo ni mi razumeli", reče Barbatus, "kad si nam o tome pričao. Mislim da sada možda razumem."
     "Onda mi kaži!"
     Pokretom je pokazao ka lešu. "Eno Apu-Punčaua."
     "Naravno, to sam odavno znao. Nazivali su me tim imenom, gledao sam kako zidaju ovu kuću. Trebalo je da to bude hram, hram Dana, dakle Staroga Sunca. Ja sam, međutim, Severijan, ali sam i Apu-Punčau, Glava Dana. Kako se moglo moje telo dići iz smrti? Kako sam uopšte mogao umreti ovde? Kumeanka je rekla da njemu to nije grob, nego kuća." Dok sam to govorio, činilo mi se da je vidim ispred sebe: staricu koja krije mudru zmiju.
     "Takođe ti je rekla da ne poznaje to doba", otpeva Famulima.
     Klimnuo sam glavom.
     "Kako bi moglo umreti toplo Sunce, koje se svakog dana diže? Kako bi, dakle, mogao da umreš ti, koji si to Sunce bio? Tvoj narod te je, uz pesama mnogo, položio ovde. I tvoja vrata zapečatio, da bi ti zauvek živeo."
     Barbatus reče: "Znamo da ćeš doneti, jednoga dana, Novo Sunce, Severijane. Kroz to vreme smo prošli, a i kroz mnoga druga vremena, dok smo putovali ka onom susretu sa tobom u dvorcu diva - misleći da će to biti naš poslednji susret. Međutim, da li je tebi poznato kada je Novo Sunce napravljeno? Sunce koje si doneo u ovaj sistem radi izlečenja njegovog starog Sunca?"
     "Kad sam se spustio na Urt, bilo je doba Tifonovo, upravo je rezana prva planina. Ali, pre toga, bio sam na Cadkilinoj lađi."
     "Koja ponekad plovi brže od vetrova što je gone", zagunđa Barbatus. "Prema tome, ne znaš ništa."
     Famulima zapeva: "Ako ćeš naš prihvatiti sada savet, kaži sve. Ne možemo dobri, na slepo ako hodamo, vodiči biti."
     I tako ispričah, počevši od ubistva moga poslužitelja, sve što mi se dešavalo od tada pa do trenutka koji je u mome pamćenju, pre buđenja u kući Apu-Punčaua, bio poslednji. Nikad nisam bio vičan odvajanju potrebnih pojedinosti od nepotrebnih (što je tebi, čitaoče, i predobro poznato), između ostalog i zato što se meni čini da su sve pojedinosti potrebne. Još manje sam bio takvom odvajanju sklon tada, kad sam imao mogućnost da radim jezikom, a ne perom; ispričao sam im i mnogo stvari za koje se u ovim mojim spisima nije našlo mesta.
     Dok sam govorio, jedan sunčev zrak se probio kroz neku pukotinu; po tome sam znao da sam se u život vratio tokom noći i da je počeo novi dan.
     Još sam govorio kad su počeli da se razležu zvuci okretanja lončarskih točkova i kad smo začuli čavrljanje žena koje su silazile ka rečici što će ih izneveriti kad se njihovo Sunce ohladi.
     Naposletku rekoh: "To je sve što se mene tiče, a sad, vi. Možete li mi razjasniti tajnu Apu-Punčaua, sad kad ste sve ovo čuli?"
     Barbatus klimnu glavom. "Verujem da možemo. Tebi je već poznato da na brodu koji leti brzo među zvezdama minuti i dani mogu biti, za Urt, godine i vekovi."
     "To mora tako biti", priznadoh, "ako se na početku vreme merilo dolaženjem i odlaženjem svetlosti."
     "Prema tome, tvoja zvezda, Beli Vodoskok, rođena je pre vladavine Tifonove; štaviše, sumnje nema, znatno pre njegovog dolaska na vlast. Rekao bih da to vreme sada nije mnogo udaljeno."
     Famulima načini izraz koji je ličio na osmeh, što je možda i bio. "Zaista mora biti tako, Barbatuse, jer on je pomoću sile same te zvezde dospeo ovamo. Leteći na svom vremenu on juri dok ne bude prisiljen stati; onda staje on ovde jer juriti ne može."
     Možda je Barbatusa ta upadica pomela, ali on to nije ničim pokazao. "Možda će ti se moć vratiti čim svetlost zvezde tvoje bude prvi put na Urtu viđena. Ako je tako, onda se Apu-Punčau može u to doba probuditi, ukoliko mu bude volja da krene sa mesta na kome se našao."
     "Da se probudi da bi bio mrtav, a živeo?" upitah. "Oh, grozote!"
     Famulima se ovome usprotivila. "Reci ne to, nego da je divno, Severijane. U život, iz smrti, narodu da pomogne koji ga je voleo."
     O ovome sam neko vreme razmišljao; oni su strpljivo stajali. Najzad rekoh: "Možda je smrt nama strašna samo zato što predstavlja liniju razgraničenja između užasa života i čudesnosti njegove. Vidimo samo užas koji za sobom ostavljamo."
     Osipago zagunđa: "To je i naša nada, Severijane, koliko i tvoja."
     "Ali ako sam Apu-Punčau ja, onda ko je onaj mrtvac koga sam na Cadkilinoj lađi našao?"
     Famulima, gotovo šapatom, zapevuši: "Taj koga si mrtvog video jeste onaj koga je tvoja majka rodila. Tako bar izgleda meni, prema svemu što je rečeno. Sada bih za njom plakala kad bih suze imala, mada - možda - ne za tobom koji živiš tu. Ono što smo mi za tebe učinili ovde, Severijane, moćni Cadkil je postigao tamo, uspomena uzimanje iz mrtvog uma tvog radi pravljenja novog uma koji je tvoj i novog tebe."
     "Hoćeš li ovo reći: kad sam stao pred Cadkilino Sedište pravde, bio sam eidolon kojeg je sama Cadkil načinila?"
     Osipago promumla: "Načinila, to je prejak izraz, bar ako ja imam vašem jeziku onoliko pristupa koliko bih rado verovao da imam. Možda: načinila opipljivim."
     Gledao sam čas njega, čas Famulimu, očekujući razjašnjenje.
     "Bio si reflektovana misao u svome mrtvom umu. On je tu sliku popravio, učinio je celom, zalečio kobnu ranu koju si imao."
     "I pretvorio me u hodajuću, govoreću sliku mene." Iako sam te reči izgovarao, nisam stvarno mogao naterati sebe da pomislim na njihovo značenje. "Taj pad me je ubio, baš kao što su me ovde pripadnici moga naroda ubili."
     Sagnuo sam se da pobliže osmotrim leš Apu-Punčaua. Barbatus progunđa: "Zadavljen, rekao bih."
     "Zašto me Cadkil nije mogla dozvati kao ja Zamu? Izlečiti me kao ja Herenu? Zašto sam morao da umrem?"
     Ništa me nikad nije zaprepastilo toliko kao ono što se sledećeg trenutka dogodilo: Famulima je kleknula i poljubila pod ispred mojih stopala.
     Barbatus reče: "Odakle ti ideja da Cadkil raspolaže takvim moćima? Famulimus i Osipago i ja nismo, pred njim, ništa, ali nismo ni njegovi robovi; iako je veliki, nije glava svoje rase, niti spasitelj njen."
     Trebalo je, svakako, da se osetim uzvišeno. A ja - bejah samo obuzet otupelošću i silnom nelagodnošću. Hitnim pokretima pokazivao sam Famulimi da ustane i izbrbljao: "Ali vi ste hodali hodnicima vremena!"
     Famulima ustade, ali se, umesto nje, po zemlji opruži Barbatus.
     Ona zapeva: "Ali samo malo, Severijane - samo koliko je bilo potrebno da bismo sa tobom razgovarali, zajednički radili. Naši časovnici idu unatraške oko tvoja dva Sunca."
     Barbatus, dižući se na kolena, reče: "Da smo pustili Osipagoa da nas prebaci na bolje mesto, kao što je hteo, bilo bi to neko ranije vreme. A to za tebe, rekao bih, ne bi bilo bolje mesto."
     "Još jedno pitanje, dični hieroduli, pre nego što me vratite u moje sopstveno razdoblje. Kad sam razgovarao sa majstorom Malrubiusom pored mora, on se raspao u svetlucavu prašinu. Dok, međutim..." Nisam to mogao da izustim, ali sam pogledom potražio to mrtvo telo.
     Barbatus klimnu glavom. "Ti eidoloni, kako ih nazivaš, bili su u postojanju samo veoma kratko. Ne znam koje energije je Cadkil prizvala da te održi, na svojoj lađi; moguće je čak da si ti, sam, upotrebio energije koliko ti je zatrebalo, iz najbližeg izvora koji ti se našao pri ruci, baš kao što si povukao energiju iz lađe kad si pokušao da vratiš svoga stjuarda u život. Ali čak i ako je to bio neki izvor koji ti, dolazeći ovamo, nisi mogao poneti sa sobom, činjenica je da si dugo živeo u lađi, zatim na Jesodu, pa opet u lađi, pa u čamcu te lađe, pa u Tifonovom dobu, i tako dalje. Tokom čitavog tog vremena ti si disao, jeo i pio materiju koja nije bila nepostojana i privodio je potrebama svoga tela. Ono je, tim načinom, postalo supstancijalno."
     "Ali ja sam mrtav - ne čak ni ovde, već na lađi Cadkile."
     "Tamo mrtav leži tvoj brat blizanac", reče mi Barbatus. "Kao što još jedan, evo, leži ovde. Mogao bih, uzgred, napomenuti: da ovaj nije mrtav, mi ne bismo mogli uraditi to što smo uradili, jer svako živo biće je nešto više od puke materije." Zastao je i bacio pogled ka Famulimi očekujući pomoć, koja ne stiže. "Šta znaš o animi?"
     Pomislio sam tad na Avu i na ono što mi je rekla: "Materijalista si, kao i sve neznalice. Ali tvoj materijalizam ne čini da materijalizam postane istinit." Poginula je mala Ava, zajedno sa Foilom i ostalima. "Ništa", progunđah. "O animi ne znam ništa."
     "Ona je, u ponečemu, kao stih. Famulima, kako je glasio onaj stih koji si mi navela?"
     Njegova supruga zapeva: "Budi se! Jer jutro je u činiju noći bacilo onaj kamen od koga zvezde beže; gle! Lovac istoka, pun sile i moći, omčom svetlosti sultanovu kulu steže."
     "Da", rekoh. "Razumem."
     Barbatus pokaza prstom. "Pretpostavimo da ja te stihove napišem na onom zidu - a onda opet na onom drugom. Koji stihovi bi bili oni pravi?"
     "I jedni i drugi", rekoh. "Ali, takođe, ni jedni ni drugi. Pravi stihovi nisu ni ono napisano, a ni govor toga. Ne znam šta su."
     "Takva je, koliko ja razumem, anima. Bila je zapisana tamo." On pokaza ka mrtvacu. "Sad je zapisana u tebi. Kad svetlost Belog Vodoskoka dotakne Urt, zapis će se opet pojaviti tamo. Ipak, njegovim pojavljivanjem anima neće biti izbrisana iz tebe. Osim ako..."
     Čekao sam da nastavi.
     Osipago reče: "Osim ako priđeš preblizu. Ako napišeš prstom ime u prašini, pa ponovo prevučeš prstom preko istih mesta, to neće biti dva imena, nego jedno. Ako dve struje teku kroz provodnik, to je jedna struja."
     Dok sam ja, obuzet nevericom, zurio, Famulima zapeva: "Znaš da si jednom došao svome dvojniku preblizu; to je ovde bilo, u ovom sirotom gradiću od kamenja. Onda njega više nije bilo, a ti si ostao. Naši eidoloni su uvek eidoloni mrtvih. Zar se nisi zapitao zašto? Upozoren budi!"
     Barbatus klimnu glavom. "A što se tiče toga da te mi vratimo u tvoje sopstveno vreme, tu ti pomoći ne možemo. Možda je tvoj zeleni čovek znao više od nas, ili je bar imao na raspolaganju više energije. Ostavićemo ti hranu, vodu i svetlost; ali moraćeš da čekaš Beli Vodoskok. A to, kao što reče Famulima, ne bi trebalo dugo da potraje."
     Već je počela da bledi, tonući u prošlost, pa je njena pesma zvučala kao da dolazi iz velike daljine. "Nemoj taj leš da uništiš, Severijan. Koliko god bio u iskušenju - upozoren budi!"
     Barbatus i Osipago su izbledeli i nestali dok sam gledao Famulimu. A kad je prestao i njen glas, u kući Apu-Punčaua nije ostao nijedan zvuk osim njegovog sopstvenog, vrlo tihog daha.

51. URT NOVOG SUNCA

     Ostatak tog dana provedoh sedeći u mraku i proklinjući svoju glupost. Znao sam da će Beli Vodoskok zablistati na noćnom nebu; to je i proisticalo iz svega što su to troje hierodula rekli; ali to sam shvatio tek kad su otišli.
     Po sto puta sam preživeo, ponovo i ponovo, onu kišnu noć kad sam sišao sa krova iste ove zgrade da bih pomogao Hildegrinu. Koliko blizu do Apu-Punčaua sam došao pre nego što sam se stopio s njim? Pet lakata? Tri ela? Nisam mogao biti siguran. Ali nikakve tajanstvenosti, naravno, nije bilo u Famuliminom upozorenju da ne pokušam da ga uništim; ako bih mu prišao tako blizu, mi bismo se stopili u jedno - ali bi on, imajući dublje korenove u ovoj Vaseljeni, savladao mene, baš kao što ću ja u nezamislivo dalekoj budućnosti, kad budem sa Dorkas i Jolentom doputovao do ovog mesta, savladati njega.
     Ipak, da sam čeznuo za tajanstvenošću (što sigurno nisam), mogao sam naći zagonetki u izobilju. Činilo se izvesno da Beli Vodoskok već sija, jer bez njega ja ne bih mogao dospeti na ovo drevno mesto niti lečiti bolesne. Zašto, onda, nisam mogao da zalazim u hodnike vremena, kao što sam na planini Tifon mogao? Dva objašnjenja su izgledala verovatna.
     Prvo je bilo jednostavno to da je na planini Tifon celo moje biće bilo podstaknuto strahom. Najjači smo u krizi, a Tifonovi vojnici su nastupali ka meni, rešeni, sumnje nema, da me ubiju. Ali suočavao sam se sa krizom i sada, jer je Apu-Punčau mogao svakog trenutka da ustane i da mi priđe.
     Drugo objašnjenje moglo je glasiti, da je podrška koju sam od Belog Vodoskoka primao postajala, povećanjem razdaljine, sve slabija, kao što se sa svetlošću dešava. U Tifonovo doba ta zvezda morala je biti znatno bliža nego u Apu-Punčauovo; ali, ako je zaista reč bila o slabljenju te vrste, proticanjem jednog dana nije moglo nastupiti praktično nikakvo poboljšanje. Iz tog razloga ja sam se teško mogao nadati, budući da je moje drugo ja bilo opet živo i tako blizu, da ću se održati duže od, u najboljem slučaju, tolikog razdoblja - jednog dana. Morao sam, dakle, da pobegnem što pre bude moguće i da onda čekam negde drugde.
     Bio je to najduži dan mog života. Da sam samo čekao pad noći, mogao sam lutati kroz pamćenje, prisećati se one veličanstvene večeri kad sam krenuo ozidanom obalom Đola, priča ispričanih u pelerinskom lazaretu, onog kratkog letovanja u kome smo jednom, davno, uživali Valerija i ja, pokraj mora. Ali, u ovim uslovima, nisam se usuđivao na to; a kad god je moja odbrambena pažnja popuštala, um mi se, sam od sebe, upućivao ka raznim grozotama. Opet sam robijao po volji Vodalusovoj u onoj zigurat-piramidi u džungli; opet sam bežao od belih vukova kroz Tajnu kuću; hiljadu sličnih užasa me je obuzimalo, tako da mi se najzad činilo da postoji neki demon koji želi da predam svoje ubogo postojanje Apu-Punčauu, a taj demon da sam ja.
     Zvuci kamenog grada polako su zamirali. Svetlost je ranije prodirala kroz zid meni najbliži; sad se probijala kroz zid iza oltara na kome je Apu-Punčau ležao. Presecala je tamu sečivima od čekićanog zlata, zavlačeći ih kroz pukotine.
     Najzad je izbledela. Ustao sam, krut u svim zglobovima, i počeo da tragam za slabim mestima na zidu.
     Bio je sagrađen od kiklopskih kamenova, između kojih su radnici zabili, ogromnim drvenim maljevima, manje komade kamena. Ti manji bili su uklinjeni tako čvrsto, da sam oprobao snagu njih pedesetak pre nego što sam našao jedan koji se mogao izvući; međutim, znao sam da ću morati da uklonim i jedan od velikih da bih dobio otvor dovoljno veliki da kroz njega prođem.
     Čak i oko tog malog kamena namučih se, tegleći ga i klimajući, bar smenu vremena. Blato oko kamena uspešno sam sastrugao nožem od jaspisa, ali sam onda slomio i taj nož, i još tri druga, pokušavajući da kamen izvučem. U jednom trenutku sam, zgađen, odustao od tog zadatka i uspentrao se po zidu kao pauk, nadajući se da će krov pružiti neku lakšu mogućnost za bekstvo, kao što se svojevremeno desilo u brvnari magičara. Međutim, zasvođena tavanica bila je jaka koliko i zidovi, te ja doskočih opet na pod, da nastavim da krvavim prste na tom klimavom kamenu.
     Iznenada, kad je izgledalo izvesno da nikad neće moći da bude izvađen, on iskliznu i bučno pade na pod. Tokom pet dugih dahova čekao sam paralisan, bojeći se da će se Apu-Punčau sad probuditi. Ali on se, bar koliko sam ja mogao oceniti, nije ni pomakao.
     Pomicalo se, mađutim, nešto drugo. Ogromni kamen, iznad tog malog, počeo se, blago, naginjati u levo. Sasušeno blato stalo je da puca, što je u tišini zvučalo jako kao lomljava leda na reci, i da se u komadima, bučno, sručuje oko mene.
     Ustuknuo sam. Paranje, kao da mlinski kamenovi stružu jedan o drugi; zatim još jedan pljusak blatnih komada. Izmakoh se u stranu, a taj veliki kamen ispade i grunu o pod, ostavivši za sobom nazupčeni crni krug, pun zvezda.
     Pogledah jednu od njih i videh da sam to ja: tačkica ne veća od uboda vrhom čiode, maltene izgubljena u opalskoj izmaglici deset hiljada drugih.
     Svakako je trebalo da čekam - bilo je zacelo moguće da za prvim velikim kamenom krene još desetak takvih. Čekao nisam. Jedan skok doneo me je na taj ispali kamen, drugi skok u otvor na zidu, treći me je izneo na ulicu. Buka je, dakako, probudila narod; čuo sam ljutite glasove, video kako nejaki crveni sjaj sa ognjišta curi ispod vrata okolnih kuća. Supruge su duvale u posustalu žar, a muževi su pipanjem tražili koplja i nazupčene ratne močuge.
     Ja za to nisam mario. Svud oko mene pružali su se hodnici Vremena, zatalasane livade natkrovljene niskim nebom Vremena, zašaputane od silnih potoka koji u talasima silaze od najvišeg kosmosa ka najnižem.
     Pokraj jednog je lebdela, blistavim krilcima izmahujući, ona mala Cadkil. Kraj drugog je trčao zeleni čovek. Odabrao sam jedan hodnik koji je putovao usamljeno kao i ja i popeo se u njega. Iza mene, na liniji koja retko kad postoji, Apu-Punčau, Glava Dana, iskoračio je iz svoje kuće i čučnuo da pojede obrok od kuvanog kukuruza i pečenog mesa, koji su mu ostavili pripadnici njegovog naroda. I mene je gonila glad; mahnuo sam mu, a onda ga više nisam video.

     Kad sam se vratio na svet zvani Ushas, stupio sam, prvim korakom, na peskovitu obalu - istu onu sa koje sam svojevremeno zaronio u more tražeći Juturnu; nastojao sam da se nađem baš na tom mestu, i u tom istom vremenu, najpribližnije što sam mogao.
     Pedesetak lakata ispred mene jedan čovek je hodao po pesku vlažnom od mora, noseći drveni poslužavnik natrpan ribama koje su se pušile od vreline. Pošao sam za njim; kad smo prešli dvadesetak koraka, on je stigao do jednog senjaka, koji je bio sav obrastao divljim cvećem, dok su se sa njega cedile kapi morske vode nastale nakupljanjem vodenog praha iz vazduha. Tu je položio poslužavnik na pesak, koraknuo dvaput unazad i kleknuo.
     Sustižući ga, zapitah na jeziku Komonvelta ko će jesti tu ribu.
     Osvrnuo se i pogledao me; video sam da je iznenađen što sam neznanac. "Ješće Spavač", reče on. "Onaj koji ovde spava gladan."
     "A ko je taj Spavač?" upitah.
     "Usamljeni bog. Čovek može da oseti da je on ovde, večito u snu, večito u gladi. Donosim ribu da bih pokazao da smo njegovi prijatelji, da ne pojede nas kad se probudi."
     "Osećaš li ga sad?" upitah.
     Odmahnuo je glavom. "Ponekad je to jače - toliko jako da ga pri mesečini vidimo kako leži ovde, mada iščezne čim se približimo. Danas ga nisam osetio uopšte."
     "Osetio?"
     "Osećam sad", reče on. "Otkako ti dođe."
     Seo sam na pesak i dohvatio poveći komad ribljeg mesa, pokazujući pokretom i njemu da učini tako. Riba je bila tako vrela da mi je pekla prste, pa sam znao da je skuvana negde u blizini. On je seo, ali nije počeo da jede dok mu to nisam, novim pokretom, pokazao.
     "Jesi li uvek ti donosilac?"
     Klimnuo je glavom. "Svaki bog ima svog donosioca, a svaka boginja donosilju."
     "To su sveštenici i sveštenice."
     Opet je klimnuo glavom.
     "Nema boga osim Inkreatora, a svi ostali su njegova stvorenja." Bio sam u iskušenju da dodam: "Čak i Cadkil", ali to ipak ne rekoh.
     "Da", reče on. Okrete lice na drugu stranu, valjda iz želje da ne vidi izraz moga lica ako me je uvredio. "To je tako za bogove, nesumnjivo. Ali za skromna stvorenja kao što su ljudi, postoje, možda, i manji bogovi. Za ljude jadne i uboge, ti niži bogovi su nešto veoma, veoma uzvišeno. Mi se svim silama trudimo da im ugodimo."
     Osmehnuo sam se da pokažem da nisam ljut. "A šta ti manji bogovi čine da ljudima pomognu?"
     "Četiri boga postoje."
     Po recitujućem načinu na koji je to rekao zaključih da je iste reči već mnogo puta govorio, verovatno podučavajući decu.
     "Prvi i najveći je Spavač. To je bog-muškarac. Jednom je pojeo čitavo kopno, a to bi mogao opet učiniti ako ne bude hranjen. Iako se Spavač udavio, umreti na može - zato spava ovde na obali. Riba pripada Spavaču - moraš tražiti njegovo dopuštenje pre nego što kreneš u ribolov. Ovu srebrnu ribu ja lovim za njega. Oluje su njegov gnev, mirno vreme je njegovo milosrđe."
     Postao sam, ovome narodu, Oanes!
     "Drugi bog-muškarac je Odilo. Njegove su zemlje ispod mora. Voli učenje i dobro ponašanje. Odilo je naučio muškarce da govore i žene da pišu. On sudi bogovima i ljudima, ali ne kažnjava nikog ko nije zgrešio triput. Jednom je nosio pehar Inkreatorov. Crveno vino je njegovo. Njegov čovek donosi mu vino."
     Tek posle jednog daha vremena prisetio sam se ko je, zapravo, bio Odilo. Sad mi je bilo jasno da su Kuća Apsoluta i naš dvor postali ram za jednu mutnu sliku Inkreatora kao autarha. Gledajući unazad, činilo se da drukčije nije ni moglo biti.
     "Postoje i dve boginje. Pega je boginja dana. Sve pod Suncem je njeno. Pega voli čistoću. Ona je naučila žene da ukresuju vatru, da se bave pekarskim i tkačkim poslom. Ona jadikuje nad njima u vreme porađanja, ona dolazi svakome u trenutku smrti. Utešiteljka je. Crni hleb je ponuda koju njoj donosi njena žena."
     Klimnuh glavom u znak odobravanja.
     "Thais je boginja noći. Sve pod mesecom je njeno. Ona voli reči koje ljubavnik izgovara, a voli i zagrljaje ljubavnika. Svi koji se hoće spariti, moraju da zatraže njeno dopuštenje, izgovarajući reči uglas, u tami. Ako to ne urade, Thais zapali vatru u nekom trećem srcu i nađe šaci nož. Rasplamsala, dolazi deci i javlja im da deca više neće biti. Zavodnica je. Zlatni med, to je ponuda koju njoj njena žena donosi."
     Rekoh: "Meni se čini da vi imate dva dobra i dva zla boga, i da su zli bogovi Thais i Spavač."
     "O, ne! Svi bogovi su dobri, a naročito Spavač. Bez Spavača bi toliko ljudi pomrlo od gladi. Spavač je veoma, veoma veliki! A kad Thais ne dođe, njeno mesto zauzme jedan demon."
     "Imate, dakle, i demone."
     "Svako ima demone."
     "Pretpostavljam da je tako", rekoh.
     Poslužavnik ostade gotovo sasvim prazan; ja sam se najeo. Sveštenik - trebalo bi da napišem, moj sveštenik - pojeo je samo jedan mali komad. Ustadoh, dohvatih ostatak i bacih to u more, ne znajući šta bih drugo s time učinio. "Za Juturnu", rekoh mu. "Zna li tvoj narod za Juturnu?"
     Bio je skočio na noge čim sam ja ustao. "Ne..." Tu je zastao i ja videh da je malo nedostajalo pa da izgovori to ime koje mi je dao, ali da se uplašio.
     "Onda je ona možda vama demon. Tokom glavnine svoga života smatrao sam je i ja demonom; a moguće je da ni ja ni vi ne pogrešismo mnogo."
     Naklonio se; iako je bio nešto viši od Odila i vrlo daleko od gojaznosti, ja u toj kretnji videh Odila, jasno kao da je lično došao i stao pred mene.
     "A sad me moraš odvesti do Odila", rekoh. "Do tog drugog boga-muškarca."
     Krenuli smo obalom zajedno, u onom pravcu iz koga je on došao. Brda, golo blato kad sam odlazio, sad su bila prekrivena mekom zelenom travom. Divlje cveće je posvuda cvetalo, a bilo je i mladog drveća.
     Pokušao sam da ocenim koliko je potrajalo moje odsustvo i da prebrojim godine koje sam proživeo među autohtonima u njihovom kamenom gradu; ni u jednu od te dve brojke nisam mogao biti siguran, ali činilo mi se da moraju biti približno jednake. Onda sam sa divljenjem pomislio na zelenog čoveka koji se u džunglama na severu pojavio tačno u trenutku kad mi je bio potreban. Obojica smo bili hodači u hodnicima vremena, ali on majstor, a ja šegrt.
     Zapitah svoga sveštenika kad je Spavač progutao kopna.
     Bio je duboko potamneo od Sunca, ali ja ipak videh kako mu krv nestade iz lica. "Odavno", reče on. "Pre nego što su ljudi došli na Ushas."
     "Kako onda ljudi znaju šta je bilo?"
     "Naučio nas je bog Odilo. Jesi li gnevan?"
     Odilo je, dakle, u vreme kad sam mislio da spava, slušao onaj moj razgovor sa Eatom. "Nisam", rekoh. "Samo želim da vidim šta o tome znate. Jesi li ti bio taj koji je došao na Ushas?"
     Odmahnuo je glavom. "Otac moga oca i majka moje majke. Pali su sa neba, razasuti kao seme, iz šake Boga svih bogova."
     Rekoh: "Ni za vatru, ni za ma šta drugo ne znajući." Setih se da je onaj mladi oficir izveštavao da su hieroduli iskrcali jednog muškarca i jednu ženu na teren Kuće Apsoluta. Imajući to u vidu, bilo je lako pogoditi ko su bili preci moga sveštenika - oni mornari koji su izgubili u borbi sa mojim uspomenama platili su poraz gubitkom svoje prošlosti, baš kao što bih ja budućnošću svojih potomaka platio da je, kojim slučajem, moja prošlost bila potučena.
     Do sela nije ostalo još daleko. Tamo je na obalu bilo izvučeno nekoliko čamaca nepouzdanog izgleda; bili su neobojeni, načinjeni većim delom od sivog naplavinskog drveta, ili se bar meni tako činilo. Na obali su, jedan el ili više iznad linije najviše plime, stajale četiri kolibe, postavljene na uglove kvadrata nacrtanog pomoću četiri savršeno prave linije. Taj kvadrat - to su bila, znao sam sigurno, Odilova posla; pokazivao je onu ljubav prema redu tako osobenu za slugu višega položaja. Onda mi pade na um da su i ti sklepani čamci verovatno nadahnuti njegovim zamislima; on je, zapravo, bio taj koji nam je napravio onaj splav.
     Iz kvadrata iziđoše, da gledaju naš prolazak, dve žene, praćene jatom dece; jedan muškarac sa drvenim maljem prestade da uteruje suvu travu u pukotine čamca i pridruži im se; a moj sveštenik, koji je stupao pola koraka iza mene, pokaza naklonom glave ka meni i načini jedan gest tako hitar da ga nisam stigao videti. Seljani padoše na kolena.
     Podstaknut osećajem za teatralno, koji sam često morao kod sebe negovati, raširih i visoko digoh ruke i dadoh im svoj blagoslov, govoreći im da budu dobri jedni prema drugima i srećni koliko god mogu biti. To je, uistinu, sav blagoslov što ga mi, manja božanstva, možemo dati, mada Inkreator, nesumnjivo, može učiniti mnogo više.
     Deset koračaja, i selo se nađe iza nas, ali ne tako daleko da ne bih čuo kako pravilac čamaca nastavlja da udara maljem i kako deca nastavljaju svoju igru i plakanje. Zapitah koliko još ima da se ide do mesta gde Odilo živi.
     "Ne daleko", reče moj sveštenik i pokaza prstom.
     Zalazili smo sada u kopno, peli smo se uz jedan travnati breg. Sa njegovog vrha videsmo vrh sledećeg, a tamo, tri senjaka jedan do drugog, zaogrnuta, kao što je i moja senica bila, isprepletanom divljom obrnikom, purpurnim drenkom i belom livadskom rutvicom.
     "Eno", reče moj sveštenik. "Tamo ostali bogovi spavaju."

DODATAK

     Čudo Apu-Punčaua

     Nijedna vrsta čuda ne deluje na primitivni um ubedljivije od onih koja remete tobož nepromenljivo dejstvovanje nebesa. Ali um manje sklon verovanju mogao bi se zapitati kako je to Severijan produžio noć, ne izazivajući kataklizmu veću od one koja je nastala zbog dolaska Novog Sunca.
     Mogla bi se ponuditi bar dva verovatna objašnjenja. Istoričari posegnu za jednim, koje se zove masovna hipnoza, kad god treba objasniti čuda sa mnoštvom svedoka koja ne mogu ni na koji drugi način biti obesnažena; ali nijedan stvarni hipnotizer ne nudi se da izvede masovno hipnotisanje.
     Ako odbacimo hipotezu o masovnoj hipnozi, ostaje, čini se, samo jedna alternativa, a to je pomračenje Sunca, shvaćeno u najširem smislu - dakle, nailazak nekog neprovidnog tela između starog Sunca i Urta.
     U ovom kontekstu treba zapaziti da se one zvezde, koje se u nebesima Komonvelta vide samo zimi, dižu iznad kamenog grada u proleće (možemo pretpostaviti da je to zbog ekvinocijalne precesije), ali da Severijan, dok produžava noć, zapaža prolećne zvezde na koje je navikao. Ovo kao da ide u korist drugog objašnjenja, baš kao i nagla pojava starog Sunca, koje je već odskočilo nad krovove kuća, posle kapitulacije autohtona. Ništa u Severijanovom opisu ne nagoveštava o kakvom bi neprovidnom telu mogla biti reč; ali čitalac sklon razmišljanju lako će doći do bar jedne verovatne pretpostavke o tome.

     Dž. V.