Dik Filip

KLANOVI ALFINOG MESECA
Prevod: Nedeljković B. Aleksandar

Dick Philip K. CLANS OF THE ALPHANE MOON, 1964.

POLARIS
1995.

1.

     Pre ulaska u salu Vrhovnog saveta, Gabrijel Bejns uputi svog simulakruma, proizvedenog kod Mensa, da odšklapoće prvi, napred; da bi se videlo hoće li, kojim slučajem, biti napadnut. Simulakrum je - vešto načinjen da liči na Bejnsa u svakoj pojedinosti - umeo mnogo što-šta da radi, zato što ga je sazdao taj inventivni klan, Mens, ali ga je Bejns koristio isključivo za bezbednosne svrhe; braniti sebe, to je bila Bejnsova glavno i jedino usmerenje u životu, a ujedno i osnovica za njegovo članstvo u parejskom klanu Adolfvila na severnom kraju njihovog meseca.
     Bejns je, naravno, bio izvan Adolfvila mnogo puta, ali se osećao bezbedno - ili srazmerno bezbedno - samo ovde, unutar postojanih zidina ovog grada, Parea. Čime je upravo dokazivao da je njegovo članstvo u Pareu zasnovano na istinitom pripadništvu, a ne nekoj tehnici simulacije da bi se uvukao u tu najstamenitiju urbanu zonu koja igde postoji. Gabrijel Bejns bio je, bez ikakve sumnje, iskren... a ko bi, uopšte, i mogao posumnjati u njega.
     Na primer, njegova poseta neopisivo degradirajućim straćarama Hibsa. Nedavno je Gabrijel išao u potragu za odbeglim članovima jedne radne brigade; pošto su bili Hibi, mogli su se, eventualno, odvući u Ganditaun. Problem je, međutim, bio u tome što svi Hibi izgledaju isto, ili se bar njemu tako činilo: prljave, pogurene spodobe, u umazanoj odeći, koje se kikoću i nemaju sposobnost da se usredsrede na ma koji složen postupak. Upotrebljivi za fizički rad, ni za šta više. Ali pošto je bilo potrebno stalno nešto petljati da bi se fortifikacije Adolfvila ojačavale protiv mogućih napada Mensa, fizički rad se mnogo tražio. A nijedan Pare, dabome, ne bi pristao da prlja ruke. U svakom slučaju, Gabrijela je među oronulim udžericama Hiba obuzimao čisti užas, imao je osećanje tako reći beskonačno ogromne izloženosti napadu, među tim najkrhkijim ljudskim tvorevinama; on, na jednom nastanjenom đubrištu sa bezbroj kartonskih 'kuća'. Hibi se, opet, nisu bunili, stanovali su tu, u sopstvenom smeću, spokojno uravnoteženi.
     Danas, ovde, na polugodišnjem sastanku Saveta, gde svi klanovi moraju biti zastupljeni, biće, naravno, i jedan da govori u ime Hiba; tako će Gabrijel Bejns, zastupnik Parea, biti u istoj prostoriji - bukvalno u istoj prostoriji - sa jednim odvratnim Hibom. Ovo neće, baš, dodati dostojanstvo njegovome zadatku. Verovatno će se i ove godine pojaviti, ispred Hiba, ona raščupana, debela Sara Apostoles.
     Daleko zloslutnije biće prisustvo predstavnika Mensa. Jer, Gabrijel se, kao i svaki Pare, plašio svakog pojedinog Mensa. Šokiralo ga je njihovo bezobzirno nasilje, toliko nesvrhovito da ga on nije mogao shvatiti. Godinama je govorio sebi da je svaki Mens naprosto biće ispunjeno neprijateljstvom. Ali to nije bilo dovoljno objašnjenje. Oni uživaju u nasilju; perverzno je zadovoljstvo njihovo da razbijaju stvari i zastrašuju druge ljude, naročito Pare, kojima pripada i on.
     Svest o ovome nije mu bila dovoljna pomoć; ipak se sav tresao od straha, pomišljajući na predstojeće suočenje sa delegatom Mensa, koji se zove Hauard Stro.
     Njegov simulakrum se vrati, hripeći astmatično. Na svom veštačkom licu, toliko nalik na Gabrijelovo, nosio je nepromenljiv osmeh. "Sve u redu, gospodine. Nema smrtonosnih gasova, nema električnih pražnjenja opasne jačine, nema otrova u bokalu sa vodom, nema rupica u zidovima za gađanje laserskim puškama, nema skrivenih infern-mašina. Ponudio bih predlog da možete bezbedno ući." Uz klepetave zvuke, simulakrum stade i zaćuta.
     "Niko ti nije prilazio?" upita Bejns obazrivo.
     Simulakrum reče: "Tamo još nikog nema. Izuzev, naravno, jednog Hiba koji briše pod."
     Bejns, vođen celim životom provedenim u zaštitnim lukavstvima, otvori vrata malčice, da uradi jednu bitnu stvar: da za tren osmotri Hiba.
     Hib, mužjak, sa mokrom krpom na kraju dugačkog štapa; brisao je pod na svoj tipični hibski način, sporo i jednolično, sa uobičajenim glupavim hibskim izrazom na licu, kao da ga taj rad zabavlja. Verovatno bi mogao mesecima tako da mlati krpom, i da mu ne dosadi; Hibu nikad ne može dojaditi neki posao, jer Hibi nisu sposobni da shvate čak ni ideju raznovrsnosti. Naravno, razmišljao je Bejns, ima nekih prednosti i u jednostavnosti. Njega je impresionirao slavni hibski svetac, Ignjat Ledebur, iz koga je zračila duhovnost dok je lutao od grada do grada i širio toplinu svoje bezazlene hibske ličnosti. Ovaj Hib svakako izgleda neopasno...
     Hibi, barem, ne nastoje, čak ni sveci-Hibi, da preobrate bilo koga u svoj klan; za razliku od toga, Skici, mistici, pokušavaju. Hibi samo jedno traže - a to je, da budu ostavljeni na miru; naprosto ne žele da im život pravi probleme, pa zato iz godine u godinu odbacuju sve veći deo raznih složenih stvari u životu. Vraćaju se, razmišljao je Gabrijel Bejns, prema stanju najobičnijeg vegetiranja, koje je njima valjda ideal.
     Proverivši laserski pištolj (ispravan), Gabrijel zaključi da sme ući. Korak po korak zađe u salu Saveta, sede u jednu fotelju, onda naglo ustade i pređe u drugu: bilo je preblizu prozoru: dakle, bio bi suviše dobra meta za nekog strelca koji bi mogao gađati spolja.
     Da bi se razonodio dok čeka na dolazak ostalih, on se reši da malo zeza Hiba. "Kako se zoveš?" upita ga.
     "J-Jakov Simion", reče Hib, nastavljajući da briše površinu poda, sa neizmenjenim glupim hibovskim osmehom. Hib nikad ne zna kad ga zezaju. Ili, ako i zna, ne mari. Apatija prema svemu: to je hibovski način.
     "Sviđa ti se tvoj posao, Jakove?" upita Gabrijel Bejns, pripaljujući cigaretu.
     "Dabome", reče Hib i zakikota se.
     "Oduvek si provodio vreme u brisanju podova?"
     "A?" Činilo se da Hib nije sposoban da shvati takvo pitanje.
     Otvoriše se vrata i bucmasta, zgodna Anet Golding, delegatkinja Polija, pojavi se na njima, zadihana; torbu je nosila pod miškom, okruglo lice bilo joj se zajapurilo, a zelene oči su blistale. "Ja mislila da sam zakasnila."
     "Nisi", reče Bejns, ustade, i ponudi joj jednu fotelju. Osmotri je profesionalnim pogledom: nema znakova da je ponela ikakvo oružje. Ali mogla bi nositi feralne spore u kapsulama prošvercovanim u gumenom džepiću sakrivenom u ustima; on se pomno potrudi, odabirajući za sebe sasvim drugu fotelju, da sedne na što je moguće udaljenije mesto pored velikog stola. Udaljenost... činilac čiju vrednost nikad ne treba potcenjivati.
     "Toplo je ovde", reče Anet, koja se nastavila znojiti. "Trčala sam uz stepenice, sve dovde." Osmehnula mu se na onaj neizveštačeni način koji se kod nekih Polija primećuje. Zaista mu se činilo da je privlačna... bila bi privlačna, kad bi izgubila nekoliko kilograma. Svejedno, njemu se Anet i ovako dopada; on će sada ugrabiti priliku da malo proćaska s njom. Laka konverzacija prožeta nijansama erotike.
     "Anet", reče on, "ti si tako prijatna, udobna osoba. Živa šteta što se ne udaješ. Kad bi se udala za mene..."
     "A-ha, Gabrijelce", reče Anet, smešeći se. "Al' bi bila zaštićena! Litmus-papir u svakom kutku sobe, analizatori atmosfere samo pućkaju, sve redom uzemljeno za slučaj da elektro-zračenja izazovu..."
     "E, ne, ozbiljno", reče Gabrijel Bejns nezadovoljno. Zapita se koliko godina ova ima; svakako ne više od dvadeset. Kao i svi Poliji, detinjasta. Poliji nisu još odrasli; ostaju neučvršćeni, uostalom šta je poliizam ako ne jedno produženo zadržavanje detinje plastičnosti? Pa, zna se da deca svih njih, svih klanova na ovom mesecu, jesu u trenutku rođenja Poliji, i ne diferenciraju se do desete ili čak jedanaeste godine. Neki pojedinci, kao ova Anet, ne diferenciraju se nikad.
     Ona otvori torbu i izvuče vreću slatkiša; poče hitro da jede. "Nervozna sam", objasni. "Zato moram jesti." Ponudi vreću Bejnsu, ali on odbi - ipak, nikad se ne zna. Gabrijel Bejns je uspeo da ostane živ već trideset pet godina; nije nameravao sad da izgubi život zbog nekog tričavog poriva. Sve se mora izračunati, unapred smisliti, ako želi da poživi još trideset pet.
     Anet reče: "Valjda će Skitse i ove godine zastupati Luis Manfreti. On mi uvek prija; tako zanimljive stvari priča, o tim njegovim vizijama iz praiskonskih vremena. Zveri zemlje i neba, čudovišta koja vode bitke ispod zemlje..." Zamišljeno je sisala jedan tvrdi slatkiš. "Šta misliš, Gabrijelce, jesu li stvarne te vizije koje se pojavljuju Skicima?"
     "Nisu", reče Gabrijel Bejns iskreno.
     "Onda, zašto oni stalno pričaju o njima i kao tumače ih? Njima su stvarne, ako nisu drugima."
     "Misticizam", reče Bejns podrugljivo. Poče ušmrkivati vazduh; neki miris stizao je do njega, sladak. Miris Anetine kose, uvide on i opusti se. Ili je možda tajni plan da on pomisli da je to miris Anetine kose? Najednom je bio budno pažljiv. "Lep ti je parfem", reče neiskreno. "Kako se zove?"
     "'Noć divljine'. Kupila sam ga od jednog putujućeg preprodavca ovde, a inače je sa Alfe Dva; koštao me je devedeset kožica, ali fino miriše, šta kažeš? Cela jedna mesečna plata." U njenim tamnozelenim očima kao da se videla tuga.
     "Udaj se za mene", poče Bejns opet, ali zaćuta.
     Pojavio se predstavnik Depa, na vratima stao, a iskolačene oči na tom preplašenom, konkavnom licu kao da su probole Bejnsa do srca. Bože gospode, zastenja Gabrijel, ne znajući da li prema jadniku Depu da oseća naprosto prezir, ili, ipak, saosećanje. Taj bi čovek, ipak, mogao i da stisne petlju; svi Depi bi to mogli, kad bi imali iole hrabrosti. Ali hrabrosti nema nimalo, u naselju Depa, na jugu. Ovaj jedan ispoljava kukavičluk zaista primetno: stoji na vratima, prpa je da uđe - ne sme; a ipak je toliko pomiren sa sudbinom da će kroz koji trenutak neizbežno ući, uradiće tačno to od čega je toliko ucvikao... Opet, neki Ob-Kom bi samo izbrojao dva, četiri, šest, i tako do dvadeset, okrenuo leđa i pobegao.
     "Uđi, molim te", pridobijala ga je Anet prijatnim tonom i pokazivala ka jednoj fotelji.
     "Koja je svrha ovog razgovora?" upita Dep i uđe polako, sav klonuo od očajanja. "Samo ćemo se razdirati međusobno; ne vidim zašto i čemu sazivati ove svađe i dreke." Ipak, rezignirano, on sede i ostade pognute glave, šaka stisnutih u pozi uzaludnosti.
     "Ja sam Anet Golding", reče Anet, "a ovo je Gabrijel Bejns, Pare. Ja sam Poli. Ti si Dep, neee? Jasno mi je to po načinu na koji zuriš u pod." Nasmejala se, ali sa naklonošću.
     Dep ne reče ništa; čak ni svoje ime. Gabrijel je znao da Depima nije lako da govore; teško im je da saberu toliko energije. Ovaj Dep verovatno je došao prerano zato što se plašio da bi mogao zakasniti; nad-kompenzacija, tipično za njih. Bejnsu se nisu dopadali. Oni su beskorisni i samima sebi, i drugim klanovima; zašto ne umru? Za razliku od Hiba, ne mogu biti upotrebljeni čak ni kao manuelni radnici; Depi naprosto leže po zemlji i zure u nebo, ništa ne videći, lišeni svake nade.
     Nagnuvši se ka Bejnsu, Anet reče tiho: "Razveseli ga."
     "Hoću, vraga", reče Gabrijel Bejns. "Šta me briga? Sam je kriv što je takav; mogao bi se on promeniti kad bi hteo. Mogao bi verovati u dobre stvari, kad bi se dovoljno potrudio. Nije njegova sudbina lošija nego sudbina nas ostalih, možda je čak i bolja; oni, znaš, rade brzinom puža... Baš bih voleo da ja radim tako malo kao prosečni Dep."
     Kroz otvorena vrata uđe visoka sredovečna žena u dugačkom, sivom kaputu. Bila je to Ingred Hibler, pripadnica Ob-Koma; brojala je ćutke, u sebi, dok je prolazila pored i oko stola. Dodirnula je, redom, naslon svake fotelje. Gabrijel i Anet su čekali; Hib perač podova je nakratko podigao pogled i nasmejao se. Dep je nastavio da zuri, ćutke, nadole, ništa ne videći. Najzad gospođica Hibler nađe fotelju sa zadovoljavajućom numerolološkom oznakom; povuče je unazad i sede kruto. Čvrsto je pritisnula šake jednu o drugu, i to donjim delovima dlanova, a vrhovi njenih prstiju kuckali su hitro jedni o druge, kao da plete neku nevidljivu zaštitnu odeću.
     "Naišla sam na Stroa na parkingu", reče Ob-Komkinja. Bez ijedne reči izbroja, u sebi, nešto. "Naš Mens, fuj, grozna osoba; zamalo da me pregazi tim svojim točkom. Morala sam da..."
     Zaćutala je, onda nastavila. "Nije bitno. Ali teško je osloboditi se njegove aure, kad te jednom zarazi." Stresla se.
     Anet reče, ne obraćajući se nikom određenom: "Ove godine, ako Skic bude opet Manfreti, verovatno će ući kroz p,rozor a ne kroz vrata." Nasmeja se veselo; čistač Hib joj se pridruži u tome. "E pa, i Hiba čekamo, dabome", reče Anet.
     "J-ja sam delegat iz Ganditauna", reče Hib, Jakov Simion, nastavljajući jednolično da radi. "Samo sam m-mislio da ovo uradim dok čekam." Uputio je nevin osmeh svima prisutnima.
     Bejns uzdahnu. Predstavnik Hiba u Savetu: čistač. Ali i treba tako, svi su oni čistači, ako ne stvarno, ono bar potencijalno. Preostalo je, dakle, da čekaju samo Skica i Mensa, Hauarda Stroa, koji će ući čim završi jurcanje tamo-amo po parkingu, što radi sa namerom da uplaši sve ostale delegate dok stižu. Bejns pomisli: bolje će mu biti da ne pokuša da uplaši mene. Jer taj laserski pištolj na Bejnsovom struku nije lažni. A uvek je tu i njegov 'sim', njegov simulakrum, koji čeka napolju, u hodniku; može biti pozvan unutra.
     "O čemu je sastanak?" upita gospođica Hibler, Ob-Komka, i poče brojati brzo, sklopljenih očiju, poigravajući vrhovima prstiju po vazduhu. "Jen-dva jen-dva."
     Anet reče: "Šire se govorkanja. Viđen je neki nepoznati brod koji ne pripada trgovcima sa Alfe Dva; u to smo u razumnoj meri sigurni." Ona nastavi jesti slatkiše; Bejns vide, sumorno razonođen, da je već pojela gotovo celu sadržinu vreće. Znao je dobro da Aneta pati od diencefaličnog poremećaja, prevelike valence u zoni mozga koja izaziva proždrljivost. Poremećaj se pogoršava kad god je zabrinuta ili napeta.
     "Brod", reče Dep. Pomakao se, vratio u život. "Možda nas može izvući iz ovog haosa."
     "Iz kog haosa?" upita gospođica Hibler.
     Pomičući se još jednom, Dep reče: "Znaš." Samo toliko je uspeo da izgovori; onda je opet zamuknuo, utonuo u svoju komu turobnosti. Dep uvek smatra da je sve u rasulu. Pa ipak, Depi se, naravno, boje i ma kakve promene. Gabrijel Bejns je o ovome razmišljao sa sve većim prezirom. Ali - brod. Njegov prezir prema Depu preobrati se u uzbunu. Šta ako je istina?
     Stro, Mens, će znati. Na Da Vinčijevim Visovima, Mensi imaju složene tehničke naprave za osmatranje dolazećeg saobraćaja; verovatno je prva vest i stigla sa tih Visova... osim, naravno, ako je mistik, Skic, u svojim vizijama prvi predvideo šta će biti.
     "Verovatno neki trik", reče Bejns pojačanim glasom. Svi u sobi, uključujući i sumornog Depa, stadoše, buljeći u njega; Hib čak na trenutak prestade brisati pod.
     "Ti Mensi", Bejns objasni, "pokušaće sve. Ovo je njihov način da steknu prednost nad nama ostalima, da nam uzvrate."
     "Za šta?" upita gospođica Hibler.
     "Znate da nas Mensi sve mrze", reče Bejns. "Zato što su oni primitivci, varvarske siledžije, neoprani jurišni odredi koji potežu pištolje kada samo čuju reč 'kultura.' To je u njihovom metabolizmu; staro gotsko." I time još nije bilo sve rečeno; savršeno iskreno rečeno, on nije znao zašto Mensi hoće da povrede sve druge, osim, prema njegovoj teoriji, iz čistog oduševljenja zbog nanošenja bola. Ne, pomisli on, mora biti nešto više od toga. Zloba i zavist; sigurno nam zavide, znaju da smo kulturno nadmoćni. Iako su Da Vinčijevi Visovi raznovrsni, nema tamo reda, nema estetskog jedinstva; tamo su zbrda-zdola nagomilani nedovršeni takozvani 'kreativni' projekti - naime, započeti, ali nikad privedeni kraju.
     Anet polako reče: "Stro je malo neuglađen, priznajem. Štaviše, tipičan je primerak one vrste koja srlja bezobzirce. Ali zašto bi prijavio da dolazi strani brod, ako to nisu stvarno primetili? Nisi nam dao nijedan jasan razlog."
     "Ali ja znam", reče Gabrijel Bejns zadrto, "da su Mensi, a napose Hauard Stro, protiv nas; trebalo bi da delujemo, da se zaštitimo od..." Zaćuta, jer se vrata još jednom otvoriše i unutra oštrim, dugim koracima uđe Hauard Stro.
     Riđe kose, krupan, silovit, široko osmehnut. Briga njega što se ka njihovom malenom mesecu kreće tuđinski brod.
     Preostalo je da stigne još samo Skic, a taj bi mogao, po svom običaju, zakasniti jedno sat; verovatno će u transu odlutati nekud, gubiti se u zamagljenim vizijama neke arhetipske stvarnosti, gledati kosmičke proto-sile koje leže ispod temporalne Vaseljene: tako on, stalno, sagledava takozvani Urvelt.
     Mogli bismo se, dotle, udobno smestiti, zaključi Gabrijel. Koliko je moguće, s obzirom na to da se među nas dovukao ovaj Stro. I ova gospođica Hibler; ni ona mu se nije nešto mnogo dopadala. Zapravo mu se niko od prisutnih nije nimalo dopadao, osim možda Anet: tako upadljivo, obilato prsate. Ali ni sa njom on nije ništa postigao. Uobičajen ishod.
     Ali to nije njegova krivica; svi Poliji su takvi, nikad ne znaš na koju će stranu skočiti. Pobude su im mutne, ponašanje suprotno nalozima logike. A ipak, nisu mušice, kao Skici, niti mašine bez mozga kao Hibi. Poliji su u izobilju živi; upravo to mu prija kod Anet - ta njena osobina životnosti, svežine.
     Uistinu, pored nje se osećao kao kruto stvorenje, metalno, oklopljeno debelim čelikom, kao neko arhaično oružje iz beskorisnog, drevnog rata. Njoj je dvadeset godina, njemu trideset pet, možda je tu objašnjenje. Ali on nije bio sklon da u to poveruje. Onda pomisli: kladim se da ona upravo želi da se ja osetim ovako. Ona se trudi da me navede na utisak da ne valjam.
     Istog trenutka on oseti svoju reakciju na to: ledenu, dobro promišljenu parejsku mržnju prema njoj.
     Anet, glumeći da pojma nema o tome, nastavi da klopa preostale slatkiše iz vreće.

     Delegat Skica na sastanku u Adolfvilu, koji se odigravao jednom u šest meseci, Omar Dajamond, osmotri celom širinom pejzaž sveta, i vide, ispod i preko, zmajeve blizance, crvenog i belog, zmajeve života i smrti; bili su spleteni u borbi, od koje se ravnica tresla, a nebo, iznad njega, cepalo, dok je sparušeno sivo sunce u raspadanju bacalo malo ili nimalo utehe na jedan svet koji brzo gubi svoju škrtu zalihu životnog.
     "Stojte", reče Omar zmajevima i diže ruku.
     Jedan muškarac i jedna devojka talasave kose, koji su hodajući trotoarom kroz centar Adolfvila naišli prema Omaru Dajamondu, stadoše. Devojka reče: "Šta je, bre, ovome? On nešto radi." Odbojno.
     "To ti je samo Skic", reče muškarac, koga je ovo zabavljalo. "Odšetao u vizije."
     Omar reče: "Večiti rat izbio je nanovo. Sile života posustaju. Zar nijedan ne može čovek kobnu odluku doneti, svog života se odreći u činu žrtvovanja da bi one obnovljene bile?"
     Čovek namignu svojoj ženi i reče: "Znaš, tim drugarima ako postavljaš pitanja, ponekad dobiješ zanimljiv odgovor. Aj', pitaj ga nešto - nešto veliko i uopšteno, u fazonu 'Koji je smisao postojanja?' a ne, znaš, 'Gde su makaze koje sam zaturila juče?'." On je malo pogura napred.
     Žena se oprezno obrati Dajamondu. "Izvin'te, da Vas pitam nešto, oduvek sam mislila - postoji li život posle smrti?"
     "Smrti nema", reče Omar. Zapanjilo ga je pitanje, izgrađeno na temeljima ogromnog neznanja. "Ono što ti vidiš i 'smrću' nazivaš samo je jedna etapa u klijanju iz koga nikne novi oblik života, uspavan zasad; on samo čeka poziv da pređe u sledeću inkarnaciju." Uzdiže obe ruke i pokaza njima napred. "Vidiš? Zmaj života ubijen biti ne može; njegova krv lije crvena po livadi, ali već odasvud iskaču nove verzije njega. Seme u zemlju sahranjeno uzdiže se ponovo." Omar Dajamond pođe dalje, tada, ostavivši muškarca i ženu iza sebe.
     Moram u onu kamenu kuću sa šest spratova, reče Omar sebi. Oni tamo čekaju. Oni su Savet. Hauard Stro, varvarin. Mis Hibler sva stegnuta, opsednuta brojevima. Anet Golding, otelotvorenje života samog, ona koja se naglavačke baci u sve što joj omogućuje da postane. Gabrijel Bejns, koji je prisiljen da izmišlja načine da se brani od onoga što njega ne napada. Onaj jednostavni sa krpom za pod na štapu, taj je bliže Bogu nego ijedan od nas. I onaj tužni koji nikad ne diže pogled, nema čak ni ime. Kako njega da zovem? Možda Oto. Ne, radije ću Dino. Dino Voda. On iščekuje smrt, a ne zna da živi u iščekivanju prazne utvare; Dina Vodu ni smrt ne može da zaštiti od njega samog.
     Stade u podnožje šestospratne zgradetine, najveće u parejskom naselju, Adolfvilu; pa polete, pomoću levitacije. Njišući se kao plovak na vodi, dolebde do pravog prozora, poče grebati noktom palca po staklu; posle nekog vremena, dođe jedna osoba i otvori prozor.
     "Neće doći gospodin Manfreti?" upita Anet.
     "On ne može biti dosegnut ove godine", objasni Omar. "Prešao je na drugo područje stvarnosti, i sad samo sedi; mora biti prisilno hranjen kroz nos."
     "Bljak", reče Anet i sva se strese. "Katatonija."
     "Ubijte ga", reče Stro grubo, "i gotov posao. Ti katatonični Skici su ne samo beskorisni nego i gore od toga; iscrpljuju resurse 'Jovanke Orleanke'. Nije čudo da je vaše naselje tako siromašno.'
     "Siromašno materijalno", saglasi se Omar Dajamond, "ali bogato večitim vrednostima."
     Nastojao je da ostane podalje od Stroa, koji mu se nije nimalo sviđao. Stro je, uprkos svoga imena koje bi se moglo prevesti kao 'Slamka', bio razbijač. Voleo je da razlupa, da smrvi nešto; bio je svirep ne zbog potrebe za tim, nego iz ljubavi prema tome. Zlo je Strou bilo nepotrebni dodatak.
     Sedeo je tu, opet, i Gabrijel Bejns. Taj je umeo, kao i svi Parei, da bude surov, ali samo kad ga je na to prisiljavala njegova potreba za samozaštitom; toliko se odao branjenju samoga sebe od svakog zla, da je prirodnim putem činio ono što ne valja i ne treba. Čovek ga ne može osuđivati onako kao Stroa.
     Zauzevši svoje mesto, Omad Dajamond reče: "Blagoslovena bila ova skupština. I hajde da čujemo vesti o životonosnim osobinama, a ne o delatnostima zmaja zla." Okrete se Strou. "Kakve su informacije, Hauarde?"
     "Naoružani brod", reče Stro. Ove reči propratio je širokim, razvratnim, sumornim osmehom; uživao je u njihovoj kolektivnoj zabrinutosti. "Nije trgovački sa Alfe Dva, nego je iz nekog sasvim drugog sistema; pomoću TP očitali smo neke njihove misli. Nisu oni ovde da trguju, nego..." Namerno nije dovršio rečenicu, da bi mogao gledati kako se oni grče.
     "Moraćemo se braniti", reče Gabrijel Bejns. Gospođica Hibler klimnu glavom; isto učini, mada nerado, i Anet. Čak se i Hib prestao smejuljiti. Sad je izgledao kao da se oseća nelagodno. "Mi u Adolfvilu", reče Bejns, "naravno da ćemo se organizovati za odbranu. Očekivaćemo tehničku opremu od tvojih, Stro; mi od vas, narode, očekujemo mnogo. Ako ikad, onda sad moramo očekivati da vi date sve od sebe za zajedničko dobro."
     "Pazi, pazi, 'zajedničko' dobro", oponašao ga je Stro. "Misliš, za naše dobro."
     "Bože, Bože", reče Anet, "moraš li uvek biti tako neodgovoran, Stro? Zar ne možeš bar jednom obratiti pažnju na posledice? Pa, pomisli bar na našu decu. Ako i ne moramo da zaštitimo sebe, njih moramo."
     Omar Dajamond se molio u sebi. 'Neka se sile života uzdignu i na bojnom polju trijumf postignu. Neka beli zmaj izbegne crvenu mrlju prividne smrti; neka se materica zaštite spusti na ovu malenu zemlju i sakloni je od onih koji stoje u taboru nesvetog.' Najednom se seti kakav je prizor video stižući pešice ovamo: nagoveštaj o pristizanju neprijatelja. Potok vode pretvorio se bio u krv dok je on preko njega prekoračivao. Sada mu bejaše jasno značenje toga. Rat i smrt, a možda i uništenje Sedam klanova i njihovih sedam gradova - šest, ako ne računaš kao 'grad' ono smetlište na kome životare Hibi.
     Dino Voda, Dep, reče promuklo i tiho: "Gotovi smo."
     Svi ga pogledaše besno; svi, čak i Jakov Simion, Hib. Izjava baš depovska.
     "Oprostite mu", prošaputa Omar. I negde u nevidljivom carstvu duh života ovo začu, i odazva se, i oprosti napola-umirućem stvoru koji je bio Dino Voda iz depovskog naselja zvanog Imanja Kotona Mejtera.

2.

     Bacivši jedva jedan pogled po starom stanu u kome su zidovi bili od ispucalih kamenih ploča, svetiljke uvučene u razna udubljenja i verovatno neispravne, prozor starinski, neotvoriv, 'panoramski', a pločice na podu odavno zastarele, nameštene još pre korejskog rata, Čak Ritersdorf reče: "Može, poslužiće." Izvuče čekovnu knjižicu, a lice mu se nelagodno trže pred prizorom glavnog kamina, okruženog ogradom od kovanog gvožđa; nije video ništa slično još od 1970. godine, kad je bio dete.
     Vlasnica ove oronule zgrade pogleda ga, međutim, namršteno i sumnjičavo, zbog onoga što je pisalo u Čakovim papirima za identifikaciju. "Po ovome, vi ste oženjeni, gospodine Ritersdorfe, i imate decu. Nećete dovesti nikakvu decu u ovu zgradu; u homeopap-oglasima bilo je rečeno da je stan za 'neženju, zaposlenog, bezalkoholičara', pa prema tome..."
     "U tome je poenta", reče Čak umorno. Debela, sredovečna gazdarica u haljini od kože venerijanskih zviždo-cvrčaka i papučama od vubovog krzna odbijala ga je; ovaj doživljaj već je postao sumoran. "Od žene sam se razdvojio. Ona je zadržala decu. Zato i hoću da unajmim stan."
     "Ali oni će dolaziti u posete." Njene obrve, obojene u purpur, uzvinuše se.
     "Ne znate vi moju ženu", reče Čak.
     "Hoće, hoće; znam ove nove federalne zakone o razvodu. Nije kao u starim danima kad je svaka država imala svoj. Jeste li već bili u sudu? Dobili prve papire?"
     "Nisam", priznade on. Za njega je bio tek početak. Pozno prošle noći otišao je u hotel, a prethodna noć - ta je bila poslednja utrošena u pokušajima da se postigne nemoguće, da se nastavi život sa Meri.
     Dade gazdarici ček; ona mu vrati ID formular i udalji se; Čak istog trena zatvori vrata, ode do prozora sad iznajmljenog stana i zagleda se dole, na ulicu, u točkove, skoči-mlaznjake, rampe i žlebove nogaraca. Još malo, i moraće pozvati svog advokata, Neta Vajldera. Još samo malo.
     Ironija njihovog bračnog brodoloma bila je neizdrživa. Jer njegova žena bila je po profesiji bračna savetnica, dobra štaviše. Zapravo, imala je ugled najbolje u tom poslu, ovde u oblasti Marin, u Kaliforniji, gde je držala kancelariju. Bog bi znao koliko je naprslih međuljudskih odnosa izlečila. Pa ipak, maestralnim potezom nepravde, dogodilo se da upravo njena nadarenost i ta njena veština doprinesu da se on sad nađe u ovoj bedi od stana, kod ove gazdarice. Naime, toliko je uspeha postizala u karijeri, da nije mogla ne osećati prezir, iz godine u godinu sve veći, prema svome mužu.
     Činjenica je bila, i on se s time morao suočiti, da u svojoj karijeri nije bio ni izdaleka onako uspešan kao Meri.
     Njegov posao, koji mu je veoma prijao, bio je programiranje simulakruma za obaveštajnu službu vlade Čejena, da bi oni dobro prenosili beskonačne propagandne programe protiv obruča komunističkih država kojima su Sjedinjene Američke Države sada bile opasane. On je, lično, duboko verovao u svoj posao, ali nikakve racionalizacije nisu mogle stvoriti utisak da je to dobro plaćen ili uzvišen posao; a programi koje je on uspevao da smućka bili su - najblaže rečeno - infantilni, lažni i pristrasni. Najuspešnije su delovali na školsku decu u SAD i u susednim, komunističkim državama, i na velike mase najslabije školovanih. Čak Ritersdorf je bio, uistinu, nisko-kvalitetni najamnik. Na šta je Meri ukazala mnogo, mnogo puta.
     Najamnik ili ne, ostao je u tom poslu, iako su mu i druga zaposlenja bila nuđena tokom šest godina koliko je njegov brak potrajao. Možda je ostao zato što je uživao da sluša kako simulakrumi, toliko slični ljudskim bićima, izgovaraju njegove reči; možda zato što je smatrao da je ukupna borba, u kojoj na taj način učestvuje, od bitnog značaja; Amerika se našla u defanzivi, političkoj i ekonomskoj, i mora se braniti. Americi je potrebno da izvestan broj osoba radi za državu, za plate neosporno bedne, na radnim mestima koja nemaju nijedan element junaštva ili veličanstvenosti. Neko mora da programira i propagandne simulakrume, koji su raspoređeni po celom svetu da rade kao zastupnici kontraobaveštajne službe, da šire agitaciju, da ubeđuju, da utiču. Ali...
     Pre nekoliko dana nastupila je kriza. Jedan od Merinih klijenata, upetljan već tri godine u neverovatno složen bračni problem sa tri ljubavnice istovremeno, bio je TV producent; Džerald Feld, producent slavnog, jedinog, neponovljivog 'Bani Hentmen TV šoua' i vlasnik, ne u celosti, ali velikim delom, tog popularnog komičara. Meri i Feld napravili su jednu malu pogodbu sa strane; 'dil' je bio da mu Meri isporuči nekoliko programerskih tekstova koje je Čak napisao za lokalni ogranak CIA, u San Francisku. Feld je tekstove pročitao sa interesovanjem zato što su - eto objašnjenja na osnovu čega ih je Meri odabirala - sadržali dobru meru humora. U tome je bila Čakova nadarenost; programirao je mimo uobičajenog svečanog, pompeznog stila... govorilo se da Čakovi programi iskriče od duhovitosti, da su puni života. Feld je pristao na saradnju sa Čakom i zamolio Meri da ona zakaže sastanak njih dvojice.
     Sada, stojeći na prozoru malog, bednog, starog stana u koji nije uneo čak ni jedan jedini svoj odevni predmet, Čak, zagledan u ulicu ispod sebe, poče razmišljati o svađi koja je tom prilikom izbila kao erupcija, između njega i Meri. Bila je to žestoko opaka svađa, nesumnjivo 'klasika'; pravo oličenje suštine njihovog razdora.
     Sa Merine tačke gledanja, sve je bilo jasno: pojavila se mogućnost novog posla, treba je, dakle, temeljitim riškanjem ispitati do dubine. Feld bi dobro plaćao, a prestiž bi bio izvanredan; svake nedelje, na izvodnoj špici Bani Hentmenove emisije, pojavilo bi se na ekranu i Čakovo ime, kao jednoga od scenarista; ceo nekomunistički svet bi to gledao. Meri bi se - eto udarne reči - ponosila njegovim zaposlenjem; upadljivo kreativnim. Po njenom mišljenju, kreativnost je 'Sezame, otvori se!' života; dok rad za Centralnu informativnu agenciju, programiranje propagandnih simulakruma koji će brbljati poruku za neškolovane Afrikance, Latinose i Azijate, to nije kreativno; poruka je uvek manje-više ista, a CIA nije mnogo cenjena u liberalnim, bogataškim, sofisticiranim krugovima gde Meri stanuje.
     "Ti si kao neki... skupljač opalog lišća u satelitskom parku", rekla je razbesnelo Meri, "sa grabuljama, za gradsku čistoću. Bezbedan posao i lak; izvučeš se, ne moraš se boriti. Sprcao si trideset tri godine, a već si odustao od svakog pokušaja. Više nemaš želju da od sebe napraviš nešto."
     "Slušaj", govorio je on uzaludno. "Jesi li mi ti majka ili samo supruga? Mislim, je l' ti u opisu radnog mesta da moraš neprestano da me podbadaš da ja nešto više postignem? Moram li se uzdizati neprestano? Treba da postanem predsednik Zemljoplana, je l' to ti hoćeš?" Ne, nije tu reč bila samo o novcu i prestižu, nego i o još nečem. Meri je, očito, želela da on postane neka druga osoba. Stidela se njega; ona, koja ga je poznavala bolje nego iko drugi na svetu. Ako se zaposli da piše za Banija Hentmena, postaće neko drugi - bar po njenoj logici.
     On nije mogao poricati istinitost te logike. Ipak, istrajno se držao svog puta; nije dao ostavku kod CIA, nije se izmenio. Nešto u njemu bilo je, naprosto, suviše inertno. Pa - nek bude šta bude. Postoji, u biti čoveka, određena histereza; a on tu svoju suštinu nije hteo tako lako odbaciti.
     Napolju, na ulici, jedan beli ševrolet de luks točak, blistavi novi model sa šest vrata, potonu do ivice trotoara i prizemlji se. Gledao je dokono, onda se trgao, obuzet nevericom: nemoguće, ali istinito - to je donedavno njegov točak, stigla je Meri. Već ga našla.
     Kroz nekoliko trenutaka, njegova supruga, dr Meri Ritersdorf, stići će mu u posetu.

     Osetio je zebnju i pojačanu svest o neuspešnosti: eto, čak ni ovo nije uspeo da izvede - da se zavuče u neki iznajmljeni stančić gde ga Meri neće pronaći. Kroz nekoliko dana Net Vajlder će uspeti da aranžira zakonsku zaštitu, ali, do tad, on je bespomoćan, mora da je pusti unutra.
     Nije problem saznati kako mu je ušla u trag; moderna detekcijska sredstva mogu se dobiti lako i jeftino. Meri se verovatno obratila nekoj od 'priva-hvatnih' robotskih detekcionih agencija, iznajmila 'njuškalo', stavila mu na raspolaganje Čakov encefalički obrazac; njuškalo se bacio na posao i pratio ga kroz sva mesta kuda je Čak išao posle razdvajanja od nje. Danas je pronalaženje čoveka egzaktna nauka.
     Znači, žena rešena da te locira, pomisli on, može. Valjda ima neki zakon o tome; mogao bi on to nazvati Ritersdorfovim zakonom. Proporcija: što je veća čovekova želja da pobegne, da se sakrije, utoliko su aparati za detekciju...
     Oštro kucanje na ulaznim vratima stana; a to su vrata šuplja u svome jezgru.
     Pođe krutim koracima, protiv sopstvene volje, tamo, i pomisli: održaće ona meni govoranciju, sintezu svih poznatih pozivanja na 'razum'. Ja, naravno, nijedan argument neću imati, samo svoj osećaj da ne možemo dalje, da njen prezir prema meni pokazuje da se između nas dogodio neuspeh tako dubok da nikakva prisnost više nikada ne dolazi u obzir.
     On otvori vrata. Stajala je tu, sa tamnom kosom razdvojenom u mnogo pramenova, u svom skupocenom (najboljem) kaputu od prirodne vune, nenašminkana; smirena, kompetentna, obrazovana žena, u odnosu na njega nadmoćna na čitavo krdo načina. "Čuj, Čak", reče ona, "neću ovo trpeti. Pozvala sam kompaniju za selidbe da pokupi sve tvoje stvari i stavi ih u magacin. Došla sam po ček; daj mi sve pare koje imaš sad na tekućem računu. Trebaju mi da platim račune."
     Promašio je, promašio: nije došla sa slađano-razumnom govorancijom. Naprotiv, došla je da učini celu stvar nepovratnom. On ostade sasvim ošamućen. Mogao je samo da blene u nju, ništa više.
     "Razgovarala sam sa Bobom Alfsonom, mojim advokatom", reče Meri. "On je podneo prijavu za poništenje tapije na kuću."
     "Šta?" upita on. "Zašto?"
     "Da bi ti mogao da prepišeš svoj deo kuće na mene."
     "Zašto?"
     "Da bih je mogla ponuditi na prodaju. Smatram da mi ne treba tako velika kuća, a novac bi mi dobro došao. Vraćam Debi u onaj internat na Istoku, o kome smo razgovarali." Deboru, njihovo najstarije dete, pa ipak dete od samo šest godina, premlado da se šalje od kuće. Za ime svega!
     "Daj da prvo razgovaram sa Netom Vajlderom", reče on nejako.
     "Ja hoću ček odmah." Nije se ni pomakla da uđe; naprosto je stajala tamo. A on je bio u očajanju, u očajnoj panici, panici poraza i patnje; već je pobeđen; ona ga može naterati na bilo šta.
     Pođe po čekove, a Meri zađe nekoliko koraka u stan. Njena odbojnost prema takvom stanu bila je veća nego što se mogla rečima izraziti: zato ona ništa i ne reče. On se sav skupio, da uzmakne, nije se mogao sa tim njenim stavom suočiti; usredsredio se na škrabocanje po čeku.
     "Uzgred rečeno", reče Meri, čisto konverzacionim tonom, "sad kad si ti zauvek otišao, ja sam slobodna da prihvatim onu vladinu ponudu."
     "Koju vladinu ponudu?"
     "Treba im konsultacioni psiholog za neki međuplanetni projekat; pa, rekla sam ti." Nije nameravala da se opterećuje nekim dodatnim objašnjavanjem.
     "A-ha, da." Nešto se mutno sećao. "Nešto dobrotvorno." Proisteklo iz sukoba Zemlje i Alfanaca pre deset godina. Jedan izolovani mesec u Alfanskom sistemu nastanjen je Zemljanima koji su pre dva pokolenja odsečeni, zbog rata; mnoštvo takvih jadnih enklava zaostalo je u sistemu Alfe, koji se sastoji od dvadeset dve planete i nekoliko desetina priodnih satelita.
     Primila je ček, presavila ga i zavukla u džep kaputa.
     "A je l' bi ti plaćali?" upita on.
     "Ne", reče Meri, udaljeno.
     Dakle, ona će živeti - i ona, i deca - isključivo od njegove plate. Počeo je da shvata: ona očekuje takvu sudsku presudu, kojom će on biti prisiljen da uradi upravo ono što je odbio, i tim odbijanjem srušio njihov šestogodišnji brak. Iskoristiće svoj ogroman uticaj u sudskim instancama oblasti Marin, pa će izdejstvovati rešenje koje će značiti da on mora da napusti radno mesto kod CIA u San Francisku i da potraži neko sasvim drugačije zaposlenje.
     "Koliko... dugo ćeš biti odsutna?" upita on. Bilo je očigledno da ona namerava da izvuče dobru korist iz ovog razdoblja preuređenja njihovih života; da uradi sve stvari koje su joj bile onemogućene - navodno onemogućene - njegovim prisustvom.
     "Oko šest meseci. Zavisi. Ne očekuj od mene da budem u kontaktu. Na sudu će me predstavljati Alfson; neću se pojaviti." Zastala je, a onda dodala: "Podigla sam tužbu za odvojeno izdržavanje, tako da nećeš morati da radiš to."
     Inicijativa je, čak i tu, nestala iz njegovih ruku. On je, kao i uvek, bio prespor.
     "Možeš imati sve", reče on Meri najedanput.
     Njen pogled je rekao: ali ono što ti možeš dati nije dovoljno. 'Sve' je samo ništa, kad god je reč o njegovim dostignućima.
     "Ne mogu ti dati ono što nemam", reče on tiho.
     "Da, možeš," Meri reče, bez osmeha. "Zato što će sudija uzeti u obzir ono što sam ja uvek znala o tebi. Ovo: ako moraš, ako te neko natera, ti ćeš udovoljiti merila obično primenjivana na odrasle ljude sa odgovornošću za ženu i decu."
     On reče: "Ali - ja moram zadržati neki život svoj, sopstveni."
     "Tvoja prva obaveza smo mi", reče Meri.
     Za to nije imao odgovor; mogao je samo klimati glavom.
     Kasnije, posle Merinog odlaska sa čekom, potražio je i našao gomilu starih homeopapa u ormaru u stanu; seo je na prastaru sofu u danskom stilu u dnevnoj sobi, preturajući kroz njih u potrazi za člancima o tom međuplanetnom projektu u koji je Meri nameravala da se uključi. Njen novi život, reče on sebi, da zameni bračni.
     U papu od pre nedelju dana nađe članak, maltene potpun; pripali cigaretu i poče pažljivo čitati.
     Psiholozi će biti potrebni, predviđao je američki Međuplan-servis za zdravstvo i blagostanje, zato što je taj mesec svojevremeno bio bolnička zona, psihijatrijski centar za zbrinjavanje onih zemaljskih doseljenika u alfanski sistem koji su psihički popustili pod abnormalnim, izuzetnim pritiscima međusistemske kolonizacije. Alfanci na taj mesec i ne odlaze; jedino njihovi trgovci svrate ponekad.
     Sve što je poznato o sadašnjem stanju stvari na tom mesecu doznalo se od tih trgovaca. Po njihovim tvrdnjama, svojevrsna nova civilizacija nastala je tokom dve i po decenije odvojenosti bolesnika od vlasti sa Zemlje. Ali trgovci nisu mogli dati ocenu o tom novom društvu, zato što ni zemaljsko nisu dobro shvatali. Međutim, znali su da na Mesecu 2 postoji i proizvodnja, a i razmena robe; čak industrija. Pa, ako je tako, zapita se Čak Ritersdorf, zašto zemaljska vlada smatra da treba da se meša? Lako je mogao zamisliti Meri tamo; upravo takvu osobu bi poslao Zemljoplan, međunarodna agencija. Ljudi kao Meri uvek će uspeti.
     Priđe prastarom panoramskom prozoru i postoja tamo još neko vreme, gledajući dole. Onda oseti da se u njemu krišom, kradomice, uzdiže onaj dobro znani poriv. Utisak da nema nikakvog smisla nastavljati; da je samoubistvo, bez obzira na to šta kažu zakon i crkva, za njega jedino rešenje, sad.
     Nađe jedan manji prozor, sa strane; taj se mogao otvoriti. On ga podiže i oslušnu zujanje džet-hopera koji se spuštao na ravni krov jedne zgrade na suprotnoj strani ulice. Taj zvuk zamre. Čak Ritersdorf sačeka, onda se pope na prozorski prag, i delimično preko njega. Sad su mu noge visile iznad saobraćaja, koji je dole, na ulici, odmicao...
     Iznutra, iz sebe samog, začu glas, ali ne svoj, koji reče: "Molim te, reci mi svoje ime. Bez obzira na to da li nameravaš, ili ne, skočiti."
     Okrenuvši se, Čak vide žutog ganimedskog ljigavca koji se bio nečujno provukao ispod ulaznih vrata stančića i sad se prikupljao, kao hrpa globula od kojih će uskoro nastati njegovo fizičko biće.
     "Ja iznajmih stan preko puta tvog", saopšti sluzavo biće.
     Čak reče: "Kod Zemljana je običaj da se pokuca na vrata."
     "Ja nemam čime da kucam. Osim toga, želeo sam ući pre nego što ti - odeš."
     "Moja je lična stvar da li ću skočiti ili ne."
     "'Nijedan Zemljanin nije ostrvo'", naveo je Ganimedanac približno tačno. "Dobro došao u zgradu koju mi, stanari, u šali nazivamo 'Kod odbačenog oružja'. Ima ovde još nekih sa kojima bi trebalo da se sastaneš. Nekoliko Zemljana - oni su kao ti - plus nekoliko ne-Z-a, najrazličitijih fizionomija, od kojih će neke biti tebi odbojne, a neke nesumnjivo privlačne. Planirah da pozajmim od tebe kulturu jogurta, ali imajući u vidu čime si zaokupljen, to bi sad bio uvredljiv zahtev."
     "Nisam se ja još izjasnio konačno." Čak Ritersdorf prebaci noge nazad u sobu i odmače se od prozora. Nije se iznenadio što vidi ganimedskog ljigavca; na Zemlji su ne-Z-i bili u geto-situaciji; ma koliko uticajni i na visokim položajima u svom društvu, po dolasku na Zemlju morali su stanovati u srazmerno lošim stambenim objektima poput ovog.
     "Kad bih nosio sa sobom posetnice", reče ljigavac, "sad bih ti dao jednu. Uvoznik sam nebrušenih dragulja, takođe preprodajem zlatne predmete i, kad se steknu pravi uslovi, pravi sam fanatik filatelije. Eto, baš sad imam u stanu jednu izuzetnu zbirku ranih maraka iz SAD, sa posebnim naglaskom na savršeno očuvane blokove od po četiri iz kolekcije 'Kolumbo'; da li bi ti..." Ljigavac zastade. "Vidim da ne bi. U svakom slučaju, želja da uništiš sebe bar je privremeno splasnula u tvom umu. To je dobro. Osim mojih najavljenih reklama..."
     "Zar ne postoji neki zakon po kome ti, dok si na Zemlji, moraš ograničiti upotrebu svojih telepatskih sposobnosti?" upita Čak.
     "Da, ali činilo se da je tvoja situacija izuzetna. Ritersdorfe, ne mogu te zaposliti ja lično, pošto mi nisu potrebne usluge propagandista. Ali na devet raznih meseca imam izvesne veze; uz dosta vremena..."
     "Hvala, ne treba", reče Čak grubo. "Ja samo hoću da me ostave na miru." Već se nadobijao pomoći za zapošljavanje... dovoljno za ceo život.
     "Ali za razliku od tvoje žene, nemam nikakve zadnje namere." Kao mala plima, ljigavac poteče bliže njemu. "Kao i kod većine zemaljskih mužjaka, tvoje osećanje samopoštovanja spregnuto je sa tvojim sposobnostima zarađivanja nadnice, oblast u kojoj ste podložni teškim sumnjama i krajnjim krivicama. Mogu učiniti nešto za tebe... ali biće potrebno vreme. Uskoro polazim sa Zemlje na moj mesec. Pretpostavimo da ja platim tebi pet stotina kožica - američkih, naravno - da pođeš sa mnom. Smatraj to pozajmicom, ako želiš."
     "Šta bih ja radio na Ganimedu?" Zatim, razdražljivo, Čak dodade: "Zar mi ni ti ne veruješ? Imam zaposlenje; smatram ga odgovarajućim - ne želim ga napuštati."
     "Podsvesno..."
     "Nemoj ti meni da čitaš moju podsvest. I, hajde, izlazi odavde, ostavi me na miru."
     "Bojim se da će se vratiti tvoja sklonost ka samoubistvu - možda čak i pre nego što padne noć."
     "Pa neka."
     Hrpa sluzi reče: "Postoji samo jedna stvar koja ti može pomoći, a moja uboga ponuda zaposlenja nije to."
     "Nego šta jeste?"
     "Žena koja bi zamenila tvoju."
     "Sad se ponašaš kao pravi prav..."
     "Ma, nimalo. Ovo što kažem nije ni 'prizemno' ni 'eterično'; naprosto je praktično. Moraš naći ženu koja te može prihvatiti i voleti; takvog kakav jesi; ako ne, propašćeš. Dopusti mi da razmislim o ovome. A u međuvremenu, kontroliši se. Daj mi pet sati. I ostani ovde." Ljigavac se lagano uvuče u pukotinu između vrata i poda, i iscure napolje, u hodnik. Njegove misli postadoše nejasne. "Kao uvoznik, kupac i preprodavac, imam mnoge veze na Zemlji, u svim društvenim grupama..." Onda nestadoše.
     Sav se tresući, Čak pripali cigaretu. I odšeta - na veliku daljinu - od prozora. Sede na prastaru sofu danskog stila. Tu se prepustio čekanju.
     Nije bilo lako smisliti neki određeni odgovor na milosrdnu ponudu ljugavog bića; razljutila ga je, ali i dirnula - i zbunila, uz to. Da li bi mu ljigavac stvarno mogao pomoći? Činilo se da je to nemoguće.
     Čekao je jedan sat.
     Začulo se kucanje na ulaznim vratima iznajmljenog stančića. To nije mogao biti opet ljigavac, jer ljigavac ne bi kucao: ne bi mogao. Čak ustade, ode do vrata i otvori ih.
     Jedna zemaljska devojka stajala je tamo.

3.

     Iako je imala da sredi hiljadu stvari, sve u vezi sa njenim novim, neplaćenim poslom kod Ministarstva za zdravlje i blagostanje, dr Meri Ritersdorf izdvojila je vreme za nešto sasvim lično. Još jednom se odvezla mlaznim taksijem u Njujork, a tamo, na Petu aveniju, u kancelariju Džerija Felda, producenta 'Bani Hentmen TV šoua'. Pre nedelju dana dala mu je svežanj najnovijih, i najboljih, tekstova koje je Čak napisao za CIA; bilo je sad vreme da sazna da li njen muž, ili bivši muž, ima priliku da dobije taj posao.
     Ako Čak neće sam da potraži bolje zaposlenje, potražiće ona za njega. To je njena dužnost, već i zbog toga što će njena deca i ona, tokom sledeće godine, a možda i znatno duže, živeti isključivo od Čakovih prihoda.
     Iskrcavši se na sletište na krovu, Meri se spustila unutrašnjom rampom na devedeseti sprat, prišla jednim staklenim vratima, oklevala, onda im dozvolila da se otvore i ušla u pred-kancelariju, u kojoj je sedela Feldova sekretarica, vrlo lepa, sa mnogo šminke i prilično tesnim džemperom od paukove svile. Doktorki Ritersdorf je ta devojka zasmetala; ako su prslučići sada stvar prošlosti, da li je to razlog da devojka sa toliko izraženim grudima juri baš najnoviju modu? Tako građena i obučena... praktično je u obavezi da nosi, ipak, i prsluče. Meri je stala pred njen radni sto, porumenela od neodobravanja. Šta, pa ova je i veštački proširila bradavice; to je stvarno suviše.
     "Daaa?" reče sekretarica i diže pogled kroz ukrašeni, pomodni monokl. U suočenju sa Merinom hladnoćom, bradavice njenih dojki malo su splasnule, kao da su se uplašile i pokorile; strahom oterane.
     "Želela bih videti gospodina Felda. Ja sam doktor Meri Ritersdorf i nemam mnogo vremena; čeka me putovanje na lunarnu bazu Zemljoplana u tri po podne po njujorškom vremenu." Unela je u glas krajnju delotvornost i čvrstinu zahtevanja; a to je umela vrlo dobro da uradi.
     Posle niza birokratskih postupčića, sekretarica je propusti da uđe.
     Za svojim radnim stolom od lažne orahovine - pošto pravog orahovog drveta već desetak godina uopšte nije bilo - sedeo je Džeri Feld pred videorikorderom i ekranom, zadubljen u posao. "Samo trenutak, dr Ritersdorf", reče on i pokretom pokaza ka jednoj stolici. Ona sede, prekrsti noge i pripali cigaretu.
     Na minijaturnom ekranu Bani Hentmen je, u komičnoj epizodi, glumio nemačkog industrijalca; bio je u plavom sakou sa dva reda dugmadi. Objašnjavao je upravnom odboru firme kako bi novi automatski plugovi, koje njihov kartel proizvodi, mogli biti upotrebljeni za rat. Čim stignu vesti o izbijanju neprijateljstava, plugovi će sami od sebe početi da se približavaju jedni drugima i spajaju, po četiri, u jedan; ali ne u jedan veći plug, nego u lanser raketa. Na engleskom jeziku, ali sa teškim nemačkim naglaskom, Bani je ovo objašnjavao, prikazujući stvar kao veliki napredak. Feld se tiho nasmeja.
     "Nemam mnogo vremena, gospodine Feld", reče Meri odsečno.
     Feld, nerado, zaustavi videokasetu i okrete se ka Meri. "Pokazao sam Baniju tekstove. Zainteresovan je. Humor Vašeg muža je suv i nekako mrtvački, ali je autentičan. Takav je svojevremeno bio..."
     "Znam ja sve to", reče Meri. "Već godinama sam morala slušati njegove programerske tekstove; on ih je uvek prvo isprobavao na meni." Pušila je ubrzano, sva napeta. "Dakle, kakvo je Vaše mišljenje, da li bi ih Bani mogao upotrebiti?"
     "Nismo nigde", reče Feld, "ako se Vaš muž ne vidi sa Banijem; uzaludno je da Vi..."
     Vrata se otvoriše i Bani Hentmen uđe u kancelariju.
     Sad je Meri prvi put videla uživo, izbliza, tog slavnog TV komičara. Osetila je radoznalost: na koje načine se on razlikuje od svog imidža za publiku? Malo je nižeg rasta, zaključi ona, i prilično stariji nego što izgleda na TV; znatno proćelavio na vrh glave, a izgleda i nešto umoran. U stvarnosti, pravi Bani Hentmen izgleda kao zabrinuti srednjoevropski ulični preprodavac droge, u izgužvanom odelu, ne sasvim dobro obrijan, sa kosom proređenom i u neredu, i - što je savršeno dopunilo ovaj utisak - sa pikavcem u ustima. Ali, njegove oči. Oči koje budno paze, ali ipak i tople; ona ustade i suoči se s njim. Na televiziji se nije mogla primetiti ova snaga njegovog pogleda. Nije to bila samo bistrina Banijeva, nego i nešto više, opažanje... nečega. Meri nije znala čega. I...
     Svud oko Banija lebdela je i neka aura, aura patnje. Kao da su mu i lice i telo natopljeni stradanjem. Da, pomisli ona, to mu se vidi u očima. Uspomene na bol. Bol koji se dogodio davno, ali nikad nije, niti će biti, zaboravljen. Bani Hentmen je napravljen, stavljen na ovu planetu, da bi patio; nikakvo čudo da je postao veliki komičar. Za Banija, komedija je borba, odbrana od nasrtaja jedne stvarnosti pune bukvalnog, fizičkog bola; jedno reagovanje. Divovsko, i uspešno, poziranje.
     "Ban", reče Feld. "Ovo je doktorka Meri Ritersdorf; njen muž je napisao one robot-programe za CIA koje sam ti pokaz'o u četvrtak."
     Komičar joj pruži ruku; Meri se rukova s njim i reče: "Gospodine Hentmen..."
     "Molim te", reče komičar. "To mi je samo pseudonim. Moje kršteno ime je Lavokrv Regal. Naravno da sam ga morao promeniti; ko bi krenuo sa imenom 'Lavokrv Regal' u šou-biznis? Ti me možeš zvati Lavokrv, ili samo Krv; a evo Džeri, ovde prisutan, zove me Li-reg, što je znak bliskosti." Dodao je, i dalje držeći njenu šaku: "A meni ako se išta sviđa kod žene, to je to njeno blisko, prisno."
     "Li-Reg ti je pozivna reč za telefaks", reče Feld. "Opet si pomešao."
     "Tako je, tako je." Hentmen pusti Merinu ruku. "Dobro, Frau Doktor Ratenfenger..."
     "Ritersdorf", ispravi ga Meri.
     "Ono 'Ratenfenger' bilo bi", reče Feld, "pacolovac, na nemačkom. Čuj, Ban, nemoj opet napraviti takvu grešku."
     "Izvinjavam se", reče komičar. "Čujte, gospođo doktorko Ritelsdof. Moliću fino, zovite me nekako lepo; to mi pomaže. Ja žudim za naklonošću lepih žena; to je onaj mali dečak u meni." Osmehnuo se, ali njegovo lice, a naročito oči - zadržaše u sebi onaj od sveta umorni bol, težinu jednog prastarog tereta. "Zaposliću tvog muža ako budem u mogućnosti da viđam i tebe povremeno. Ako on shvati pravi razlog za tu pogodbu, ono što se u diplomatiji naziva 'tajnim protokolima'." On se obrati Džeriju Feldu: "A ti znaš koliko sam video muka sa mojim protokolima u poslednje vreme."
     "Čak je u jednom bednom iznajmljenom apartmanu na Zapadnoj obali", reče Meri. "Evo, zapisaću ti adresu." Hitro uze olovku i hartiju i napisa adresu. "Reci mu da je on tebi potreban; reci mu da..."
     "Ali on meni nije potreban", odvrati Bani Hentmen tiho.
     Meri upita, obazrivo: "Zar se ne možeš sastati s njim? Čak ima jedinstven dar. Bojim se da ako ga niko ne pogura..."
     Čupkajući donju usnu, Hentmen reče: "Bojiš se da ga on neće koristiti, da će mu dar propadati uludo."
     "Da", reče ona i klimnu glavom.
     "Ali to je njegov dar. Na njemu je da odluči."
     "Mome mužu", reče Meri, "potrebna je pomoć." To bi trebalo da ja najbolje znam, pomisli ona. Moj je posao da razumem ljude. Čak je infantilno-zavisni tip; da bi se uopšte pokrenuo, potrebno je da ga neko gura i vodi. Inače će istruniti u tom ćumezu koji je unajmio. Ili - skočiti kroz prozor. Jedino ga ovo može spasiti, zaključi ona. Mada bi on bio poslednji koji bi priznao da je tako.
     Posmatrajući je pomno, Hentmen reče: "Mogu li ja s tobom, Ritersdorfova, napraviti jedan 'dil' sa strane?"
     "Ko-koje vrste?" Bacila je pogled na Felda; lice mu je bilo nepokretno, kao da se povukao, kao kornjača, iz cele ove situacije.
     "Samo da se sastanem sa tobom, povremeno", reče Hentmen. "Ne poslovno."
     "Neću ja biti ovde. Radiću za Zemljoplan; biću u sistemu Alfe, mesecima, ako ne i godinama." Hvatala ju je panika.
     "U tom slučaju, nema poslića za mužića", reče Hentmen.
     Feld progovori. "Kad odlaziš, Ritersdorfova?"
     "Ovog časa", reče Meri. "Kroz četiri dana. Moram se spakovati, urediti da deca budu..."
     "Četiri dana", reče Hentmen zamišljeno. Nastavi da osmatra Meri od glave do pete. "Razdvojila si se od muža? Džeri mi reče..."
     "Jesam", reče Meri. "Već se Čak iselio."
     "Dođi na večeru sa mnom večeras", reče Hentmen. "A ja ću u međuvremenu ili svratiti u tu zgradu sa stanovima za iznajmljivanje, gde je on, ili ću poslati nekoga od mog osoblja tamo. Uzećemo ga na šestonedeljni probni rad... da počne da radi scenarije za nas. Dogovoreno?"
     "Nemam ništa protiv večere sa tobom", reče Meri. "Ali..."
     "To je sve", reče Bani Hentmen. "Samo večerica, ništa više. U bilo kom restoranu gde voliš, bilo gde u Sjedinjenim Američkim Državama. Ali ako se razvije nešto više..." On se osmehnu.

     Odletela je mlaznim taksijem nazad na Zapadnu obalu i prebacila se urbanom jednošinskom železnicom u centar San Franciska, a tamo u kancelarije lokalnog ogranka Zemljoplana, agencije kod koje je dobila svoj veoma poželjni novi posao.
     Uskoro se nađe u liftu, koji se dizao; pored nje je stajao jedan uredno doteran mlad čovek, dobro obučen, Zemljoplanov predstavnik za štampu. Zvao se, učinilo joj se da je tako čula, Lorens Mak Re.
     Mak Re reče: "Čeka nas cela banda reportera domo-novina, a evo šta će oni bacati na tebe. Implikacije, za koje će pokušati tebe da navuku da ih potvrdiš, da je taj terapeutski projekat samo maska, a da Zemlja u stvari želi da prisvoji mesec Alfa Tri M2. Da smo mi, u suštini, ovde da bismo ispočetka uspostavili tu koloniju, proglasili je svojom, razvili, onda poslali naseljenike u nju."
     "Ali bila je naša pre rata", reče Meri. "Da nije, kako bismo je mogli upotrebljavati kao bolničku bazu?"
     "Istina", reče Mak Re. Izišli su iz lifta, krenuli hodnikom. "Ali nijedan zemaljski brod nije je posetio dvadeset pet godina, a već posle dvadeset je, zakonski govoreći, naše pravo vlasništva ugašeno. Dakle, pre pet godina taj mesec je stekao političku i zakonsku autonomiju. Međutim, ako sletimo i uspostavimo nanovo bolničku bazu, sa tehničarima, doktorima, terapeutima, i redom šta god je potrebno, možemo iznova proglasiti svoje vlasništvo - ako to Alfanci nisu učinili, a očito je da nisu. Oni se još i sad oporavljaju od rata, naravno; to je možda razlog. Ili su možda išli u izviđanje po tom mesecu i zaključili da to nije ono što oni žele, da je odveć tuđ njihovoj biologiji. Evo." On joj pridrža otvorena vrata; ona uđe i nađe se suočena sa petnaest ili šesnaest homeo-pap reportera. Oni su sedeli; neki od njih su imali pik-kamere.
     Ona duboko udahnu i priđe govorničkom mestu, prema kojem je Mak Re pokazao; na govornici je stajao mikrofon.
     Mak Re prvi progovori u mikrofon. "Dame i gospodo", reče on, "ovo je dr Meri Ritersdorf, ugledna bračna savetnica iz oblasti Marin, koja se, kao što znate, javila da kao dobrovoljac pomaže u ovom projektu."
     Jedan reporter odmah upita, lenjo: "Dr. Ritersdorfe, kako se zove taj projekat? Projekat psihotik?" Drugi reporteri se nasmejaše.
     Odgovorio je Mak Re. "Ime koje smo mi dali ovoj operaciji glasi: 'Operacija pedeset minuta.'"
     "Kuda će pošandrcali sa tog meseca ići, kad ih pohvatate?" upita drugi reporter. "Moglo bi se desiti da ih počistite pod tepih, a?"
     Meri progovori u mikrofon. "U prvi mah bavićemo se istraživanjem sa ciljem da dokučimo kakva je tamo situacija. Već znamo da su prvobitni pacijenti, bar neki od njih, u životu; njihovo potomstvo, takođe. Ne glumimo da nam je poznato koliko izgleda za opstanak ima društvena zajednica koju su oni tamo uspostavili. Ja bih pretpostavila da nema izgleda, nimalo, osim najbukvalnijeg, golog fizičkog opstajanja koje oni postižu. Pokušaćemo korektivnu terapiju u onim slučajevima gde to bude moguće. Naša najveća briga biće, naravno, deca."
     "Kad očekujete da se nađete na drugom mesecu Alfe Tri, doktorka?' upita jedan reporter. Pik-kamere su se vrtele, šušteći kao daleka jata ptica.
     "Rekla bih, kroz oko dve nedelje", odvrati Meri.
     "Za ovo Vas ne plaćaju, je li tako, doktorka?" upita drugi.
     "Ne."
     "Uvereni ste, dakle, da je ovo poduhvat za opšte dobro? Jedna 'društvena stvar' za koju se vredi založiti?"
     "Pa", reče Meri neodlučno, "to..."
     "Zemlja će, dakle, imati neke koristi od uplitanja u kulturu bivših psihijatrijskih pacijenata?" Reporterov glas bio je gladak.
     Okrenuvši se Mak Reu, Meri reče: "Šta da kažem?"
     Mak Re reče u mikrofon: "To nije oblast njene stručniosti; dr Ritersdorf je diplomirani psiholog, ne političar. Ona odbija da odgovori."
     Jedan reporter, visok, vitak, iskusan, ustade i reče, razvlačeći reči: "Da li je Zemljoplanu pala na um pomisao da naprosto ostavi taj mesec na miru? Da postupa sa tom kulturom kao što bi sa svakom drugom, da poštuje njene vrednosti i običaje?"
     Zastajkujući, Meri reče: "Još... ne znamo dovoljno. Možda, kad budemo više znali..." Zastala je, ne znajući šta bi dalje. "Ali to nije subkultura", reče ona. "Nema tradiciju. To je jedna društvena zajednica sastavljena od mentalno obolelih jedinki i njihove dece, zajednica nastala pre samo dvadeset pet godina... što nema nikakav ugled u poređenju sa, recimo, kulturama na Ganimedu ili na Iou. Kakve bi vrednosti mogli razviti mentalno bolesni ljudi? Pa još za tako kratko vreme."
     "Ali sami ste rekli", nastavio je taj reporter tonom nalik na mačje predenje, "da zasad ne znamo ništa o njima. Znate li, nisu li, možda..."
     Mak Re oštro progovori u mikrofon. "Ako su razvili ikakvu postojanu, vitalnu kulturu, ostavićemo ih na miru. Ali ocenu o tome treba da daju stručnjaci, kao što je dr Ritersdorf, a ne Vi, ili ja, ili američka publika. Iskreno govoreći, smatramo da nema ničeg eksplozivnijeg od društva u kome psihotici preovlađuju, određuju vrednosti, kontrolišu medije. Praktično da nema nevolje koja se ne može iz takvog nečeg izroditi: neka nova, fanatizovana verska sekta, ili paranoični rat za nacionalnu državu, neko manijačko ili varvarsko uništavanje imovine. Već i te, nabrojane tri mogućnosti, dovoljan su razlog da mi istražimo šta to postoji na Alfa Tri M2. Ovaj projekat služi odbrani naših života i vrednosti."
     Reporteri domo-novina sada su ćutali; videlo se da ih je Mak Re ubedio. Meri se svakako slagala s njim.
     Kasnije, kad su Mak Re i ona izišli iz te sale, Meri reče: "Je li to stvarno bio razlog?"
     Pogledavši je na trenutak, postrance, Mak Re odgovori: "Mislite, da mi idemo na M2 zato što se bojimo da će za nas biti opasna jedna socijalna enklava mentalno poremećenih, ili zato što jedno ludo društvo, samim svojim postojanjem, izaziva nelagodnost u nama? Mislim da je bilo koji od ta dva razloga sam po sebi dovoljan; svakako bi trebalo da se vi zadovoljite sa ta dva."
     "I da ne pitam...?" Zurila je u mladog, čisto i oštro doteranog funkcionera Zemljoplana. "Nego ja treba samo da..."
     "Vi treba da radite kao terapeut, i to je sve. Ja vas ne podučavam kako da lečite bolesne; zašto biste vi meni govorili kako da ovladamo jednom političkom situacijom?" Pogledao ju je hladno. "Ipak, navešću vam još jednu, dodatnu svrhu 'Operacije pedeset minuta', svrhu koje se možda niste setili. Savršeno je moguće da u društvenoj zajednici mentalno bolesnih, tokom dvadeset pet godina, nastanu i neke tehnološke ideje koje bi nam mogle dobro doći - a najverovatniji autori bili bi oni manični, najaktivniji." On pritisnu dugme lifta. "Čujem da su manični pacijenti, a i paranoidni isto tako, domišljati ljudi."
     Meri reče: "Da li je to objašnjenje zašto Zemlja nije nikoga poslala ranije? Hteli ste da vidite šta će ispasti od njihovih ideja?"
     Mak Re se samo smešakao, čekajući lift. Nije odgovorio. Ovaj čovek izgleda, zaključi ona, potpuno siguran u sebe. A to je, kad treba pristupiti radu sa psihoticima, greška. Lako bi mogla biti greška sa vrlo ozbiljnim posledicama.
     Skoro sat kasnije, kad je već ulazila u svoju kuću u oblasti Marin da nastavi sa pakovanjem prtljaga, ona uvide temeljnu protivurečnost u vladinim izjavama. Prvo kažu da će ispitivati kulturu na Alfa Tri M2 zato što se plaše da bi mogla biti opasna po život, a posle kažu da će je ispitivati zato što je tamo možda pronađeno nešto upotrebljivo. Pre oko stotinu godina Frojd je pokazao koliko je lažna takva dvojna logika; prva tvrdnja poništava drugu, i obratno. Naprosto je nemoguće da država misli i jedno, i drugo.
     Psihoanaliza pokazuje da onaj ko navodi dva protivurečna razloga za neki postupak, obično ima treći, pravi, skriveni razlog. Tog trećeg razloga nije svestan; ili cela jedna grupa ljudi - u ovom slučaju, državnih činovnika - nije svesna.
     Meri se zapita kakav je, u ovom slučaju, taj pravi motiv.
     Kakav god bio motiv, zaključi ona, projekat za koji se dobrovoljno javila ne izgleda više onako idealistički, onako lišen zadnjih namera.
     Imala je jednu jasnu slutnju o tom pravom motivu: zasnovan je na dobrom, tvrdom, sebičnom interesu.
     Imala je, štaviše, još jednu slutnju.
     Da ona verovatno nikada neće doznati koji je to motiv bio.
     Zaneta u posao pakovanja džempera, kojih je imala jednu punu ladicu, najednom je shvatila da više nije sama. Dvojica ljudi stajali su na vratima njene sobe; ona hitro skoči na noge i okrete se ka njima.
     "Gde je gospodin Ritersdorf?" upita stariji od te dvojice, pružajući ka njoj ravnu crnu ploču sa značkom za identifikaciju; ona vide da su obojica iz kancelarije njenog muža, iz ogranka CIA u San Francisku.
     "Iselio se", reče ona. "Daću vam njegovu adresu."
     "Dobili smo dostavu", reče stariji, "od jednog neidentifikovanog doušnika da tvoj muž planira, možda, samoubistvo."
     "On to večito planira", uzvrati ona, zapisujući na jedan list hartije adresu ćumeza u kome je Čak sada tavorio. "Ne mislim da se treba zabrinjavati zbog toga; on je hronično bolestan, ali nikad baš sasvim mrtav."
     Stariji cijaš posmatrao ju je sa sumornim neprijateljstvom. "Koliko shvatam, ti i on se rastavljate."
     "Tako je. Ako se to vas išta tiče." Ona mu uputi jedan kratak, profesionalni osmeh. "Mogu li sad nastaviti da se pakujem?"
     "Naša Služba", reče cijaš, "sklona je da pruža izvesnu zaštitu svojim zaposlenicima. Ako se tvoj muž ubije, nastaće istraga - sa ciljem da se ustanovi do koje mere si ti umešana u to." On zastade, pa dodade: "A s obzirom na to da si ti po profesiji bračna savetnica, to bi moglo biti malo nezgodno, zar ne?"
     Posle kraće tišine, Meri odvrati: "Da, verovatno bi moglo."
     Mlađi cijaš, takođe vrlo kratko, vojnički podšišan, reče: "Naprosto smatraj da je ovo jedno neformalno upozorenje. Vozi polako, Ritersdorfova; ne prevaljuj premnogo pritiska na tvog muža. Razumeš?" Njegove oči bile su bez života, studene.
     Klimnula je glavom. I zadrhtala.
     "U međuvremenu", reče stariji, "ako se on kojim slučajem pojavi ovde, reci mu da svrati do nas. On jeste na trodnevnom odsustvu, ali, ipak, želeli bismo popričati s njim." Obojica se okrenuše i izađoše iz sobe, a onda, kroz prednja ulazna vrata, i iz kuće.
     Vratila se pakovanju, sva zadihana od olakšanja što su dvojica iz CIA otišli.
     Neće meni CIA nalagati šta da radim, reče ona sebi. Ja ću mom mužu govoriti šta god mi se hoće i uradiću mu šta god mi se hoće. Neće oni uspeti da zaštite tebe, Čak, reče ona sebi, pakujući džemper za džemperom, nabijajući ih divljački u kofer. Štaviše, biće još gore, zato što su se umešali, reče ona sebi; dakle, Čak, budi spreman.
     Prasnula je u smeh, na sav glas, i pomislila: ti, jadni uplašeni sninku. Mislio si da ti je dobra ideja da me zastrašuješ tako što ćeš poslati svoje kolege. Pa možda ih se ti plašiš, ali ja ne. To su samo glupi, tupi panduri.
     Nastavila je da se pakuje. Poče razmišljati o mogućnosti da pozove svog advokata i kaže mu o ovoj cijaškoj taktici pritiska. Neću, zaključi ona; zasad to još neću učiniti; sačekaću dok zahtev za razvod stigne pred sudiju Erizolaru. Onda ću priložiti ovo kao dokaz: eto na kakav sam život bila prisiljena, u braku sa takvim čovekom. Izložena policijskom uznemiravanju, neprekidno. A kad sam pokušala da mu pomognem da nađe posao, nabacuje mi se neko da me uvuče u krevet.
     Prepuna zluradosti, ona ugura i poslednji džemper u kofer, koji zaklopi i munjevitim zaokretom prstiju zaključa.
     Jadno Čakence, reče ona sebi. Nećeš ti imati nikakvu priliku, kad te ja bacim u sudnicu. Nećeš znati šta te pregazilo. Doživotno ćeš davati gomile novca meni. Dokle god budeš živ, dragi, nećeš nijednog trena biti stvarno slobodan od mene; uvek ću te koštati nešto.
     Počela je, veoma pažljivo, da presavija svoje mnogobrojne haljine i slaže ih u veliki putni sanduk sa posebnim vešalicama pričvršćenim za unutrašnju stranu sanduka.
     Koštaću te, reče ona sebi, više nego što možeš platiti.

4.

     Devojka na vratima reče glasom blagim, neodlučnim: "Hmm, ja sam Džoan Trieste. Lord Teciostriga kaže da si se upravo doselio." Njene oči su lutale; gledala je mimo Čaka Ritersdorfa, u stan. "Nisi još ništa od svojih stvari doneo, a? Mogu li pomoći? Mogla bih da okačim zavese i očistim police u kuhinji, ako želiš."
     Čak reče: "Hvala. Ali, dobro mi je." Bio je dirnut činjenicom da se ljigavac toliko potrudio: pokupio negde, i doveo, ovu devojku.
     Nema ona ni dvadeset godina, zaključi Čak; kosu je uplela u samo jednu, krupnu pletenicu koju je opustila niz leđa, a to je kosa neke smeđe, zapravo neodređane boje, zaista samo obična kosa. Devojka je prilično bela, previše bleda. I, činilo mu se, njen vrat je malčice predugačak. Ona nema nikakvu figuru vrednu pomena; ali je, bar, vitka. Džoan Trieste je na sebi imala tamne pantalonice pripijene uz kožu, čizmice i pamučnu košulju u muškom stilu; koliko je on mogao oceniti, ispod toga nije nosila prsluče, a nova moda sad i zahteva da se ne nosi. Međutim, bradavice njenih dojki bile su najobičniji, ravni, tamni krugovi ispod belog pamučnog platna: znači, nije mogla da plati, ili nije bila zainteresovana, za sada modernu operaciju njihovog proširenja. Pade mu na um da je siromašna. Studentkinja, može biti.
     "Lord Teciostriga", objasni ona, "potiče sa Ganimeda; stanuje preko puta tebe, s druge strane hodnika." Nasmešila se malo; imala je, vide on, vrlo fine, male, jednake, bele zube, veoma pravilne, dobro uobličene. Zapravo... maltene savršene.
     "Da", reče Čak. "On se uvukao ovde putem proticanja, ispod vrata, pre oko jedan sat." Dodade: "Rekao je da će poslati nekoga. Izgleda da je mislio..."
     "Da li si stvarno pokušao da se ubiješ?"
     On malo poćuta, pa slegnu ramenima. "Taj ljigavac je tako pomislio."
     "Jesi, jesi. Prepoznajem ja to i sad; vidi se na tebi." Ona prođe pored njega, ušeta se u stan. "Ja sam... znaš. Psih."
     "Koja vrsta psiha?" On ostavi otvorena ulazna vrata stana, ode do svog paketića cigarete 'Pol Mol' i pripali jednu. "Ima svakojakih. Od onih koji mogu da pomaknu planinu, do onih koji jedva..."
     Džoan mu upade u reč. "Moje moći su minimalne, ali, ipak, pogledaj." Okrenuvši se ka njemu, ona odiže kragnu košulje. "Vidiš moj bedž? Registrovani član Psih udruženja SAD." Zatim objasni: "Moja sposobnost je da nateram vreme da malo poteče unatrag. U prostoru ograničene veličine, recimo tri sa četiri metra, otprilike veličine tvoje dnevne sobe. Za razdoblje od oko pet minuta najviše." Osmehnula se, i on se opet zadivi njenim zubima; preobražavali su joj lice, činili ga predivnim; dokle god se osmehivala, čista radost beše gledati je, a Čaku se činilo da to govori nešto o njoj. Kvalitet lepote uzdiže se iznutra; ona je divna unutra, i Čak shvati da će ta lepota, tokom godina, dok bude starila, postepeno sve više izbijati na površinu, tako da će Džoan sa trideset ili trideset pet godina naprosto zračiti lepotom. Zasad ona ostaje, ipak, dete.
     "Je li to koristan dar?" upita on.
     "Ima ograničenu primenljivost." Sela je, kao ptica, na rukonaslon njegove arhajske sofe u danskom stilu, zavukla prstiće u džepove tesnih pantalonica i izjavila: "Radim za policijsku stanicu Ros; prevoze me vrlo brzo na mesta teških saobraćajnih nesreća, a ja onda - smejaćeš se, ali to zaista uspeva - vratim vreme na trenutke pre nego što se nesreća desila, ili, ako je prekasno, ako je od nesreće prošlo pre više od pet minuta, ponekad uspem da vratim u život osobu koja je upravo umrla. Shvataš?"
     "Shvatam", reče on.
     "Nije neki veliki prihod. Što je najgore, moram biti na raspolaganju dvadeset četiri sata na dan. Pozovu me iz stana i prevezu brzinskim džet-skakačem na mesto udesa. Shvataš?" Okrenula je glavu, uperila prst ka svom desnom uhu; on vide malen, zdepast cilindar ugrađen u njeno uho, i shvati da je to policijski radio. "Uvek sam uključena u njihovu talasnu dužinu. To, naravno, znači da ne smem biti više od nekoliko sekundi udaljena od nekog prevoza; smem u restoran, pozorište, u tuđ stan, ali..."
     "Pa, dobro", reče on, "možda ćeš spasti moj život, jednog dana." Pomisli: da sam skočio, mogla si me naterati nazad u postojanje. Al' je usluga, mani ga.
     "Spasla sam ja mnogo života", reče Džoan i ispruži ruku. "Mogu li i ja dobiti cigarišku?"
     On joj dade, i oseti se kriv što je, kao i obično, propustio da na vreme shvati šta je trebalo uraditi.
     "Čime se ti baviš?" upita Džoan.
     Nevoljno - ne zato što je informacija bila tajna, nego zato što se u narodu takav posao slabo cenio - on opisa svoj posao kod CIA. Džoan Trieste je slušala pažljivo.
     "Postoji zakon", reče Čak, "koji ja zovem Ritersdorfov treći zakon o smanjenom dobitku, koji kaže da srazmerno svome zadržavanju na jednom poslu, ti umišljaš, progresivno, da je taj posao sve manje i manje važan u opštoj svetskoj shemi stvari." Uzvratio joj je osmehom; sjaj u njenim očima, cakleće sjaktanje njenih belih zuba, činili su osmehivanje lakim. Počeo je da zaboravlja tovar očajanja koji ga je do maločas pritiskao.
     Džoan je lunjala po stanu. "Hoćeš li doneti mnogo svojih stvari? Ili ćeš naprosto živeti ovako? Pomoći ću ti da ga ukrasiš malo, a i Lord će, koliko to može. Na kraju hodnika ima jedno živo biće od tečnog metala, sa Jupitera, zove se Edgar; on je ovih dana u hibernaciji, ali kad se probudi, rado će i on pomoći. U stanu levo od tebe ima jedna viz-ptica sa Marsa; znaš, sa onim šarenim perjem oko glave... Nema ruke, ali pomera predmete psihokinezom. Pomogla bi i ona, ali danas je zauzeta oko izleganja; leži na jajetu, znaš."
     "Bože", reče Čak. "Koja je ovo poligenetska zgrada." Slušanje svega ovoga ostavilo ga je u blagoj ošamućenosti.
     "Osim toga", reče Džoan, "na spratu ispod tvog živi grib-sloš, koji se tu doselio sa Kalista; namotao se u mnogo, mnogo navoja oko one trokrake stojeće lampe koja je standardni nameštaj u ovim stanovima... Takve su se proizvodile oko 1960. godine. On će se probuditi čim sunce zađe; tada se oni bude i kreću u kupovinu hrane. A ljigavca si već upoznao." Potegla je dim snažno - ali malčice nevešto - iz cigarete. "Dopada mi se ova zgrada; svašta upoznaš u njoj. Pre tebe, u ovom stanu stanovala je mahovina sa Venere. Njoj sam jednom spasla život; bila se sasušila... Njima je potrebna stalna vlažnost, znaš. Na kraju se pokazalo da je klima u oblasti Marin suviše sušna za nju, pa se morala odseliti u Oregon, gde stalno pada kiša." Okrenuvši se, devojka ga je posmatrala. "Izgledaš kao da si imao mnogo nevolja."
     "Ne stvarnih. Samo zamišljenih. Onih koje su se mogle izbeći", reče on. Pomisli: da sam samo malo porazmislio, nikad se ne bih ni upleo u takve nevolje; nikad se ne bih oženio onom.
     "Kako ti se zove žena?"
     Trgnuo se na to. "Meri", reče on.
     "Nemoj se ubijati zbog toga što si je otkačio", reče Džoan. "Za koji mesec, možda za koju nedelju čak, opet ćeš se osećati 'čitav'. Sad se osećaš kao jedna polovina organizma koji je presečen nadvoje. Binarna fisija uvek je bolna; znam to, zato što je ovde stanovala jedna protoplazma... koja je patila kad god se delila na dve, a morala se deliti, da bi rasla."
     "Valjda i rastenje boli", reče on. Priđe širokom, neotvorivom prozoru i još jednom virnu dole, ka žlebovima, točkovima, nogarcima i džet-skakačima dole. Samo malo, malecno je nedostajalo...
     "Nije loše stanovati ovde", reče Džoan. "Znam to; stanovala sam ja na mnogo raznih mesta. Inače, u policijskoj stanici Ros svi znaju za zgradu 'Kod odbačenog oružja'", dodade ona iskreno. "To je zato što je ovde bilo svakojakih tuča, sitnih krađa, pa i jedno ubistvo. A nije ni neka čistoća... što si već mogao videti."
     "Pa ipak..."
     "Pa ipak sam uverena da treba da ostaneš. Imaćeš društvo. Naročito noću, kad ne-zemaljski oblici života imaju pojačan društveni život, što ćeš već otkriti. Lord Teciostriga je osoba sa kojom je veoma dobro sprijateljiti se; pomogao je on mnogima. Ganimedanci imaju onu osobinu koju je sveti Pavle nazvao caritas... Imaj na umu da je Pavle rekao da je karitas najveća od svih vrlina." Zastala je. "Moderna reč za karitas bila bi, valjda, empatija."
     Vrata stana se pokrenuše; Čak se istog trena okrete. Vide dvojicu dobro znanih ljudi. Svog gazdu, Džeka Elvuda, i svog saradnika u pisanju, Pita Petrija. Obojici kao da je laknulo čim su ga ugledali.
     "Je'ote", reče Elvud, "mi mislili da stižemo prekasno. A prvo smo svratili u tvoju kuću, jer smo računali da si možda tamo."
     Džoan Trieste reče, obraćajući se Elvudu: "Ja sam iz policijske stanice Ros. Mogu li videti vaše papire za identifikaciju, molim?" Hladnim glasom.
     Elvud i Petri joj pokazaše, nakratko, svoje značke CIA, onda se došetkaše do Čaka. "Šta će gradska policija ovde?" upita Elvud.
     "Prijateljica", reče Čak.
     Elvud slegnu ramenima; očito nije nameravao da zahteva nikakve pojedinosti. "Nisi mogo neki bolji stan da nađeš?" Osmotrio je sobu. "Ovde bukvalno zaudara."
     "Samo je privremeno", reče Čak, sa nelagodnošću.
     "Nemoj da ti se pogoršava stanje", reče Pit Petri. "A tvoje odsustvo: ukinuli ga. Misle da bi trebalo da budeš na poslu. Za tvoje dobro. Ne bi trebalo da budeš sam na mestu gde se možeš prepuštati crnim mislima." Osmotrio je Džoanu Trieste, očigledno se pitajući da li je ona na neki način sprečila njegov pokušaj samoubistva. Niko mu, međutim, ne dade prosvetljenje u vezi sa ovim pitanjem. "Znači, vratićeš se s nama u kancelariju? Ima đavolski puno posla; kako izgleda, bićeš tamo celu noć."
     "Hvala", reče Čak. "Ali moram početi preseljavanje mojih stvari; a treba i da sredim ovaj apartman, koliko-toliko." I sad je želeo da bude sam, iako je cenio njihove dobre namere. Nagon, neki, u njemu: da otpuzi, da se sakrije. To mu je u krvi.
     Džoan Trieste reče dvojici cijaša: "Mogu ja da ostanem s njim, bar neko vreme. Osim ako dobijem hitni poziv. Obično ga dobijem oko pet po podne, kad počne povratak ogromnog broja ljudi s posla. Ali, do tad..."
     "Čujte", reče Čak odlučno.
     Njih troje se okrenuše upitno ka njemu.
     "Ako neko hoće da se ubije", reče Čak, "ne možete ga sprečiti. Možda možete odložiti. Možda ga psih, kao Džoan, može dovući nazad. Ali i sa nekim odlaganjem, on će to ipak uraditi, a ako ga dovučete nazad, naći će način da to uradi ponovo. Zato me ostavite na miru." Osećao se umorno. "Imam zakazan sastanak u četiri sa mojim advokatom - i mnogo drugog posla. Ne mogu stajati i pričati."
     Elvud pogleda na ručni časovnik i reče: "Evo, ja ću te odbaciti do advokata. Možemo stići taman na vreme." Kratkim gestom pozva Petrija.
     Čak reče Džoani: "Možda ću se ponovo videti sa tobom. Jednog dana." Toliko umoran je bio, da mu je bilo svejedno hoće li je, ili neće, ikad više videti. "Hvala ti", reče neodređeno; nije mu bilo baš jasno za šta joj se zahvaljuje.
     Pažljivo raspoređujući naglaske, Džoan reče: "Lord Teciostriga je u svom stanu, a on može da hvata tvoje misli; ako opet pokušaš da se ubiješ, on će to čuti i umešaće se. Prema tome, ako nameravaš..."
     "Jasno mi je", reče Čak. "Neću ovde." Ode do ulaznih vrata stana, sa Elvudom i Petrijem, koji stadoše nekako levo i desno od njega; Džoan za njima.
     Čim su izišli u hodnik, on vide da su vrata ljigavčevog stana otvorena; ogromna žuta gomila sluzi blago se zanjiha u znak pozdrava.
     "Pa, hvala i tebi", reče Čak, napola ironično, i ode, sa svoja dva saradnika iz CIA.

     Dok su se vozili točkom do kancelarije Neta Vajldera u San Francisku, Džek Elvud reče: "Ova operacija 'pedeset minuta'... tražili smo dozvolu da u početnu grupu za iskrcavanje uključimo i jednog muškarca. Rutinski zahtev, i naravno odobren nam je." On zamišljeno pogleda Čaka. "Mislim da ćemo u ovom slučaju gurnuti simulakruma."
     Čak Ritersdorf neodređeno klimnu glavom. Bila je standardna procedura da se koristi simulakrum u projektima gde bi moglo doći do neprijateljstava između raznih ljudskih klika; CIA ima mršav operativni budžet i ne voli da gubi ljude.
     "Zapravo", reče Elvud, "taj simulakrum - napravio nam ga je GD dole u Palo Altu - hm, dovršen je, i već nas čeka u našoj kancelariji. Pa, ako hoćeš da ga vidiš." On zaviri u malu beležnicu koju je izvukao iz džepa sakoa. "Zovu ga Denijel Magbum. Dva'es šes' godina, Anglosakson. Diplomirao na Stenfordu i magistrirao političke nauke. Godinu dana držao nastavu na Državnom u San Hozeu, onda prešao u CIA. To ćemo napričati ostalima u Projektu; samo ćemo mi znati da je to sim koji prikuplja informacije za nas." On zaključi: "Još nismo odlučili koga da odredimo da bude orijentacioni vodič za Denijela Magbuma. Možda Džonstona."
     "Onog tupsona", reče Čak. Simulakrum može da radi do neke mere autonomno, ali u operacijama ove vrste, premnogo odluka se zahteva; prepušten samome sebi, Denijel Magbum bi se brzo odao, i svi bi saznali da je proizvedeni predmet. Magbum će hodati i pričati, ali kad dođe vreme za odlučivanje o politici - tada će neki dobar operator, koji sedi u punoj bezbednosti u Nivou Jedan zgrade CIA u San Francisku, preuzeti kontrolu nad njim.
     Dok su parkirali točak na krovno sletište Net Vajlderove kancelarijske zgrade, Elvud reče zamišljeno: "Baš nešto mislim, Čak, možda bi ti voleo da rukuješ Denijem. Džonston, kao što i sam kažeš, nije najbolji."
     Čak, iznenađen, baci pogled ka njemu. "Zašto? To nije moj posao." CIA je imala poseban korpus ljudi osposobljenih za animiranje simulakruma.
     "To, kao znak dobre volje prema tebi", reče Elvud lagano, zagledan u gusti popodnevni gradski vazdušni saobraćaj koji je ležao poput sloja dima na gradu. "Da bi ti, hoćemo li tako reći, mogao biti sa svojom suprugom."
     Posle nekog vremena Čak reče: "Bespogovorno ne."
     "Onda motri na nju."
     "Zbog čega?" Osetio je zbunjeni gnev. I ogorčenje.
     "Budimo realistični", reče Elvud. "Psiholozi CIA vide očiglednu činjenicu da si ti i sad zaljubljen u nju. A za Dena Magbuma trebaće nam operator sa punim radnim vremenom. Petri bi mogao nekoliko nedelja pisati tvoje tekstove; uzmi ovaj posao, oprobaj se malo, vidi da l' ti se sviđa, pa ako ne, odbaci ga i vrati se tekstovima. Zaboga, pa ti si godinama programirao simiće, trebalo bi da ti rad preko daljinskog upravljanja dođe kao najprirodnija stvar. Mogao bih da se kladim na to. Otputovao bi istim brodom kao Meri, spustio se na Alfu Tri M2 u isto vreme..."
     "Ne", ponovi Čak. Otvori vrata točka, iskorači na površinu sletišta. "Vidimo se kasnije; hvala za vožnju."
     "Znaš", reče Elvud, "mog'o bih ja tebi da naredim da preuzmeš tog sima. I bih, kad bih mislio da je to u tvom interesu. Što možda i jeste, itekako. Evo šta mislim da ću uraditi: izvadiću dosje tvoje žene - iz FBI - i pregledaću ga. Pa, kad vidim kakva je to osoba..." Odmahnu rukom. "Odlučiću na osnovu toga."
     "A kakva bi to osoba trebalo da ona bude", upita Čak, "pa da ja nju uhodin kroz oči cijaškog simulakruma?"
     Elvud reče: "Žena kojoj se vredi vratiti." On zatvori vrata točka; Petri upali motor, i točak se hitnu u predvečernja nebesa. Čak ostade da gleda tu uzlaznu putanju.
     Cijaški način razmišljanja, reče on sebi zajedljivo. Pa, dobro, trebalo bi da sam dosad, već, naviknut na to.
     Ali Elvud je bio u pravu u pogledu jedne stvari. On, Čak, zaista je ranije programirao mnogo simulakruma, ugradio u njih retoriku smišljeno ubedljivu. Ako bi preuzeo vođenje tog 'Magbuma', ili kako ga već zovu, mogao bi - ovo ga navede da zastane - mogao bi preobraziti tog simulakruma u delikatno podešeni instrument, u mašinu koja vodi, zavodi, i, da, čak i kvari ljude oko sebe. On lično, Čak, ne bi nikad mogao biti tako ubedljiv govornik; samo kroz svoju veštinu postajao je maestralan.
     Denijel-Den Magbum bi mogao, u Čakovim rukama, postići mnogo što šta kod Meri Ritersdorf. Što nikom nije poznato bolje nego njegovom gazdi, Džeku Elvudu. Nije čudo što je Elvud predložio baš to.
     Ali u tom poduhvatu krio se i potencijal za vrlo uvrnute mogućnosti. Cela stvar bila mu je odbojna; uzmicao je od nje, intuicijom osećao da bi moglo ispasti ogavno.
     Pa ipak, ne može ni da odbije tek tako, bez razmišljanja; nisu stvari - nije ni život sam, postojanje na Zemlji - tako otvorene, iskrene.
     Možda bi rešenje bilo da daljinsku kontrolu vrši neko drugi, ali neko u koga on ima poverenja. Recimo, Petri. Neko ko bi štitio njegove interese.
     Onda pomisli: a šta su, zapravo, moji interesi?
     Vođen samo refleksima, duboko zamišljen, poče silaziti rampom u unutrašnjost građevine. Zato što mu je jedna nova pomisao, koju nije predložio njegov poslodavac Džek Elvud, neopaženo uklizila u um.
     Razmišljao je: postoji nešto što bi se pod ovim okolnostima moglo postići. Simulakrum CIA i Meri; to dvoje, zajedno, na jednom prirodnom satelitu jedne planete - u sasvim drugom zvezdanom sistemu... okruženi psihijatrijskim slučajevima koji sačinjavaju čitavo jedno ludo društvo. Moglo bi, moglo bi da 'prođe', pod tako izuzetnim okolnostima.
     To nije bila ideja o kojoj bi mogao sa bilo kim razgovarati; zapravo mu je bilo teško da je saopšti čak i samom sebi. Međutim, imala je svoje prednosti u odnosu na samoubistvo; a ovo drugo je on, zamalo, postigao.
     Pod tim okolnostima ja bih mogao, zaista, uspeti da je ubijem, reče on sebi. Pomoću robota CIA, pomoću jednog konstrukta firme 'Dženeral Dajnamiks'. Pred zakonom bih imao prilično dobre izglede da budem oslobođen, jer simulakrumi kojima se rukuje sa takve daljine često postupaju i po svojoj sopstvenoj volji; njihova autonomna kola često preovladaju u odnosu na uputstva koje im neko šalje 'daljincem'. Pa, vredelo bi pokušati. Pred sudom ću se braniti da je simulakrum postupio svojevoljno; mogu pribaviti nebrojeno mnoštvo stručnih radova u kojima se dokazuje da simulakrumi često rade takve stvari... Istorija CIA prepuna je operacija u kojima su, u presudnim trenucima, simulakrumi iz takvih razloga zabrljali.
     Na tužiocu će biti da dokaže, ako ikako može, da sam ja dao simulakrumu presudnu naredbu.
     Dođe do vrata Neta Vajldera; ona se otvoriše, i on uđe, još i sad duboko utonuo u misli.
     Možda jeste dobra zamisao, možda nije; svakako se o njenim dobrim stranama može raspravljati - već i iz moralnih razloga, ako ne iz praktičnih. U svakom slučaju, to je jedna od onih ideja koje kad se jednom zakače za tebe, nikako te ne puštaju; prava idQe fixe, ušla je u njegov um, došla da ostane, ne može se izagnati.
     Ne bi to bio, ni u kom slučaju, čak ni teorijski, 'savršeni zločin'. Teška sumnja pala bi odmah na njega; oblasni ili državni tužilac, ili već ko bude nadležan za takav slučaj, vrlo brzo i tačno bi pogodio šta je stvarno bilo. Dosetili bi se i reporteri domo-novina: neki od njih su među najprodornijim umovima Amerike. Ali podozrevati, i dokazati, to su dve sasvim različite stvari.
     Do neke mere moći će i da se krije iza zavese tajnosti, koja uvek zaklanja sve delatnosti CIA.
     Više od tri svetlosne godine, ogromno rastojanje. Svakako preveliko da bi se pod normalnim okolnostima mogao, preko njega, izvesti kapitalni zločin. Mnogo koji delić elektromagnetnih signala, prilikom potonuća u hipersvemir i izranjanja iz njega, mogao bi razumno biti protumačen kao posledica dejstva nasumičnih prirodnih činilaca. Advokat odbrane, ako išta valja, može prokleto mnogo postići već insistiranjem na toj jednoj poenti.
     A Net Vajlder je takav advokat.

5.

     Te večeri, pošto je obedovao u restoranu 'Plava lisica', on pozva svog gazdu Džeka Elvuda na kućni broj.
     "Voleo bih da vidim to stvorenje kome ste prikačili naziv Den Magbum", reče oprezno.
     Na malom ekranu lice njegovog šefa zgužva se u osmeh. "Važi. Nema problema; vrati se u tu rupu koju si iznajmio, a ja ću poslati Dena da skokne donde. On je ovde, u mojoj kući. Pere mi sudove. Šta te je navelo da se odlučiš?"
     "Nije bilo nekog posebnog razloga", reče Čak i prekide vezu.
     Vratio se u svoj stančić - u noći; soba je, sa delimično neispravnim svetiljkama uvučenim u zidove, izgledala više deprimirajuća nego ikad. On sede da čeka Dena.
     Začu, tako reći istog trenutka, jedan glas u hodniku, muški glas koji je pitao za njega. Onda mu se u mozgu uobličiše misli ganimedskog ljigavca. "Gospodine Ritersdorfe, u hodniku je jedan džentlmen koji te traži; molim otvori mu vrata i pozdravi ga."
     Čak priđe vratima i otvori ih.
     U hodniku je stajao čovek srednjih godina, niskog rasta, trbušast, u staromodom odelu. "Jesi ti Ritersdorf?" upita taj tmurno. "Isssuse, koji ćumez. Ovde, bre, sve gamiže od ne-Zemljana, i to nekih nenormalnih - šta š' ti, kao Zemljan, ovde?" Čovek obrisa džepnom maramicom crveno, znojavo lice. "Ja sam Bani Hentmen. Ti si taj koji je napisao tekstove, a? Ili je ovo sve skupa nesporazum?"
     "Ja sam pisac tekstova za simulakrume", reče Čak. Ovo je izazvala, naravno, Meri; zapela je da mu namesti bolje prihode da bi mu ih uzela posle razvoda.
     "Kako to da me nisi prepoznao?" upita Bani Hentmen nezadovoljno. "Zar nemam svetsku slavu? Ili možda ti ne gledaš televiziju?" Razdražljivo povuče dim iz cigarete. "Dakle, ovde sam. Ovde sam. Je l' o'š il ne'š radiš za mene? Slušaj ti, Ritersdorfe - nisam ja navikao da idem kod ljudi i moljakam. Al' to tvoje je dobro, moram priznati. Gde ti je stan? Ili moramo stajati ovde nasred hodnika?" Vide poluotvorena vrata Čakovog stančića; odmah pođe ka njima, uđe i nestade unutra.
     Razmišljajući brzo, Čak pođe za njim. Očito, ovog Banija neće moći lako da se otarasi. Ali Hentmenovim prisustvom on, zapravo, ništa ne gubi; čak je to dobra prilika da se proveri uspešnost robota zvanog Den Magbum.
     "Tebi je jasno", reče on Hentmenu, zatvorivši za sobom vrata stana, "da ja ovaj posao ne tražim aktivno."
     "Da, da", reče Hentmen, klimajući glavom. "Ti si rodoljub - voliš ono, tajni agent, te stvari. Slušaj." On mahnu podignutim prstom prema Čaku. "Ja ti mogu platim triput više nego oni. Imaćeš i mnogo više slobode u pisanju. Mada će, naravno, moja reč biti poslednja kad se odlučuje šta ćemo upotrebiti i kako će tačno da glasi." Užasnuto se osvrtao po stančiću. "Jiiik. Podseća me na moje detinjstvo u Bronksu. Mislim, ovo je pravo siromaštvo. Šta je bilo, žena te 'počistila' u razdeobnoj parnici?" Njegove oči, mudre i pune saosećanja, zasvetlucale su. "Da, to ume da bude gadno; znam. Triput sam se ja razvodio, i svaki put me je koštalo stravično. Zakon je na strani žene. Ta tvoja žena; jeste privlačna, ali..." Mahnuo je rukom. "Ne znam. Nekako je hladna, razumeš ti mene? Nekako - proračunata. Ne zavidim ti. Sa takvom ženom kad počinješ neku vezu, moraš dobro paziti da te ona ne upetlja ni u kakve zakonske čvorove. Obezbediš da je stvar van zakona; znaš, samo sastanci." On osmotri Čaka. "Ali ti si od onih koji su skloni da se ožene; vidim to. Igraš pošteno. Takva žena može tebe da gazi sa obe gusenice. I kad te ostavi, da budeš spljeskan kao dupe od crva."
     Na vratima se začu kucanje. Istovremeno se misli ganimedskog sluzavog stvorenja, Lorda Teciostrige, pojaviše u Čakovoj svesti. "Drugi posetilac, Ritersdorfe. Ovog puta mlađi."
     "Izvinite", reče Čak Baniju Hentmenu, ode do vrata i otvori ih.
     "Ko izvodi trik sa telepatijom?" mumlao je Hentmen iza njega.
     Mlad čovek oduševljenog lica, zgodan, izuzetno dobro obučen, u najmodernijem odelu braće Harding, reče, videći Čaka: "Gospodin Ritersdorf? Ja sam Denijel Magbum. Gospodin Elvud je zatražio da svratim do Vas."
     Dobro napravljen simulakrum; Čak nikada ne bi pogodio. Uvidevši sad da je tako, on oseti veliko olakšanje. "Svakako", reče. "Uđi." Povede simulakruma u stančić. "Magbume, ovo je slavni TV komičar Bani Hentmen. Znaš, onaj, jaa-jaa buum-buum Hentmen sa velikim kostimom u vidu zrikavog zeca sa klempavim ušima."
     "Kakva čast!" reče Magbum i pruži ruku; njih dvojica se rukovaše, odmeravajući jedan drugog. "Mnogo puta sam gledao vaš šou. Pravi džumbus smehotresnog veselja."
     "Mmm-da", progunđa Bani, bacivši mrzovoljan pogled ka Čaku.
     Čak reče: "Den je novi službenik u mojoj kancelariji; sada ga srećem prvi put." Dodade: "Odsad ću raditi s njim."
     "Ne, bre, 'ej", reče Bani Hentmen silovito. "Odsad radiš za mene - razumeš? Doneo sam ugovor; rek'o sam mojim advokatima da ga sastave."
     Poče preturati po unutrašnjem džepu sakoa, mršteći se.
     "Jesam li nešto prekinuo?" upita Magbum, uzmičući korak-dva, sa puno poštovanja. "Mogu se ja vratiti kasnije, Ritersdorfe. Ili, ako te mogu tako zvati: Čak."
     Hentmen ga osmotri. Onda slegnu ramenima i poče rasklapati papir sa ugovorom. "Pogledaj ovo. Vidi koliko ćeš biti plaćen", reče, upirući cigaretom ka jednom mestu u ugovoru. "Mogu li ove tajne agiše da ti plate išta slično? A vidi, zasmejavati Ameriku, to je rodoljubivo; podiže moral, doprinosi da potučemo komunjare. Zapravo je rodoljubivije od ovog što sad radiš; ti simulakrumi, to su sve grudve hladnog flada - naježim se od njih."
     "Slažem se", reče Den Magbum. "Ali, gospodine Hentmen, postoje argumenti u prilog i druge strane. Ako dozvolite za utrošim trenutak vašeg vremena, objasniću. Ovaj naš Čak, ovde prisutan, obavlja posao koji ne može obaviti niko drugi. Programiranje simulakruma je umetnost; bez stručnog programiranja, oni su samo hrpe materijala, tako da svako, pa i malo dete, može odmah prepoznati da nisu ljudska bića. A kad su programirani kako valja..." Osmehnuo se. "Nikad niste videli Čakove simulakrume u dejstvu. Neverovatno je." On zastade, pa dodade: "I gospodin Petri dobro radi. U ponečemu, zapravo, i bolje."
     "Možda treba da zaposlim tog Petrija", reče Bani Hentmen smračeno. "Ako je tol'ko dobar."
     "Pa, za vaše potrebe", reče Magbum, "Petri je možda bolji. Znam ja koji se element u Čakovim scenarijima vama dopada, ali problem je u sledećem: to je kod njega sporadično. Pojavi se i nestane. Ne verujem da bi on mogao svakodnevno, sa punim radnim vremenom, proizvoditi komedije, a kod vas bi to morao. Međutim, kao samo jedan sastojak među mnogima, njegova duhovitost..."
     "Ma, beži, bre, odavde", reče Bani Hentmen nezadovoljno Magbumu. Zatim se obrati Čaku: "Ne volim razgovore utroje; zar ne možemo poći na neko drugo mesto?" Lepo se videlo da mu Den Magbum smeta... štaviše činilo se da Hentmen oseća da nešto nije u redu.
     U Čakovoj svesti opet su iskrsnule misli ljigavca. "Ona devojka, koja je divna i predivna, iako nije, kao što si primetio, dala da joj se veštački rašire bradavice na dojkama, ulazi u zgradu. Traži tebe. Već sam joj rekao da dođe gore."
     Videlo se da misli ljigavca prima i Bani Hentmen, koji zastenja očajno. "Mi, izgleda, baš nikako ne možemo razgovarati? Ko je sad, do vraga, ta ženska?" Okrete se i besno zapilji u vrata.
     "Gospođica Trieste neće ometati vaš razgovor, gospodine Hentmen", reče Den Magbum, a Čak baci pogled na simulakruma, iznenađen da taj stvor ima neko mišljenje o Džoani. Ali simulakrum beše daljinski kontrolisan; to je Čaku bilo jasno već sledećeg trenutka. Ovo nije moglo biti programirano; Petri, dakle, sedi u zgradi CIA u San Francisku i upravlja.
     Vrata se otvoriše i Džoan Trieste uđe, oklevajući. Na sebi je sada imala sivi džemper i 'dirndl' haljinu; na nogama, nikakve čarape, samo cipele sa visokim, tankim potpeticama. "Da li ti smetam, Čak?" upita ona. "Gospodine Hentmen", reče i pocrvene kao cvekla, do ušiju. "Gledala sam Vas stotinama puta, i uverena sam da ste najveći živi komičar. Veliki ste kao Sid Cezar i drugi velikani komedije iz prošlosti." Blistavih očiju, ona priđe Baniju Hentmenu, stade sasvim blizu njega, ali pomno izbegavajući svaki dodir. "Jesi li ti prijatelj Banija Hentmena?" upita ona Čaka. "Volela bih da si mi rekao."
     "Mi pokušaaavamo", zaječa Bani Hentmen, "da sklopimo jednu poslovnu pogodbu. Mislim, kako mi to da postignemo?" Znojeći se jako, on se poče šetkati po maloj dnevnoj sobi. "Odustajem", reče on. "Ne mogu te angažovati; ne dolazi u obzir. Previše ljudi poznaješ. Pisac treba da bude povučen, usamljenik."
     Džoan Trieste nije bila zatvorila vrata stančića; sada kroz njih uđe ljigavac, laganim, talasavim puzanjem. "Gospodine Ritersdorfe", dođoše njegove misli Čaku. "Moram o nečem hitnom razgovarati s tobom, nasamo. Hoćeš li, molim te, preći preko hodnika, u moj apartman?"
     Hentmen okrete leđa, zaskiča od uskraćenosti, priđe prozoru i tamo stade, gledajući napolje.
     Čak, u nedoumici, pođe sa ljigavcem preko puta, u ljigavčev stan.
     "Zatvori vrata i priđi mi bliže", reće sluzavo biće. "Ne bih želeo da oni drugi uhvate moje misli."
     Čak posluša.
     "Ta osoba, Denijel Magbum", pomisli ljigavac, ne velikom glasnoćom misli, "nije ljudsko biće. On je konstrukt. Nema nikakve ličnosti u njemu; njime upravlja, sa izvesne udaljenosti, neka osoba. Smatrao sam da bi trebalo da te upozorim, pošto si ti, ipak, moj komšija."
     "Hvala", reče Čak, "ali to sam već znao." Sada se, međutim, osećao nelagodno; ne bi bilo prihvatljivo da ljigavac zaviruje u njegove misli, s obzirom na to u kom pravcu su one išle u poslednje vreme. "Čuj", poče Čak, ali ljigavac ga preduhitri.
     "Već sam skenirao građu u tvom umu", obavesti ga ljigavac. "Tvoje neprijateljstvo prema tvojoj ženi i tvoje ubilačke porive. Svako u nekom razdoblju svog života ima takve porive; bilo bi, u svakom slučaju, nekorektno da ja o njima raspravljam sa ma kim trećim. Kao sveštenik ili doktor, telepata mora..."
     "Onda, ne raspravljajmo", reče Čak. Znanje koje ovaj ljigavac poseduje o njegovim namerama baca novu svetlost na njih; možda ne bi bilo mudro nastaviti. Ako bi javni tužilac mogao dovesti Lorda Teciostrigu u sudnicu...
     "Na Ganimedu", proglasi ljigavac, "osveta je sveta; osvetiti, znači učiniti svetinju. Ako mi ne veruješ, reci svom advokatu, gospodinu Netu Vajlderu, da potraži podatke o tome. Ja ni najmanje nisam protiv usmerenja tvojih zaokupljenosti; one su beskonačno bolje od ranijeg samoubilačkog poriva koji je suprotan prirodi."
     Čak se pokrete da iziđe iz ljigavčevog iznajmljenog stančića.
     "Čekaj", reče ljigavac. "Još nešto; u zamenu za moje ćutanje... tražim jednu uslugu."
     Znači, ipak je u ovome bila udica. Čak nije bio iznenađen; Teciostriga je, ipak, biznis-stvorenje.
     Ljigavac reče: "Insistiram, Ritersdorfe, da prihvatiš zaposlenje koje ti Hentmen nudi u ovom trenutku."
     "A moj posao kod CIA?" zapita Čak.
     "Ne moraš ga napustiti; možeš imati oba ta zaposlenja istovremeno." Misli ljigavca bile su samopouzdane. "Malo da, ovaj, radiš na crnjaka."
     "'Na crnjaka'", ponovi Čak. "Odakle tebi taj izraz, molim te?"
     "Ja sam stručnjak za zemaljsko društvo", obavesti ga ljigavac. "Moj plan je da ti danju radiš za CIA, a noću za Banija Hentmena. Da bi ovo izdržao, biće ti potrebne droge, talamusni stimulanti iz klase hekso-amfetamina, koje su ilegalne na Zemlji. Međutim, ja ću te njima snabdevati; imam jake veze ovde na Zemlji, pa mi neće biti teško da ih nabavim. Neće ti uopšte biti potrebno da spavaš, jer će metabolizam tvog mozga biti podstican dejstvom..."
     "Radni dan od šesnaest sati! Bolje bi mi bilo da te pustim da odeš kod pandura."
     "Ne bi bilo bolje", reče ljigavac. "Jer, evo kako ide dalje. Ti ćeš se uzdržati od ubistva, jer ćeš znati da su tvoje namere unapred poznate vlastima. Iz tog razloga nećeš izbrisati iz postojanja tu zlu ženu; odustaćeš od svoje sheme i dozvolićeš joj da živi."
     Čak reče: "Otkud ti znaš da je Meri 'zla žena'?" Zapravo, pomisli on, šta ti uopšte znaš o zemaljskim ženama?
     "Iz tvojih misli doznao sam za mnogobrojne male sadističke postupke kojima je ona tebe mučila tokom godina; to je nesumnjivo demonski, po merilima svake, bilo koje, kulture. Zbog pretrpljenog, ti si bolestan, pa ne možeš sagledati stvarnost ispravno; eto, na primer, vidi kako se opireš izuzetno privlačnoj ponudi gospodina Hentmena."
     Neko pokuca na vrata; ona se otvoriše i Bani Hentmen zaviri unutra, sav ljut. "Ja mora idem. Kako glasi tvoj odgovor, Ritersdorfe? Da ili ne? Samo, ako ćeš sa mnom, ne možeš povesti nikoga od ovih vanzemaljskih želatinskih organizama sa sobom; nego, sam ti."
     Ljigavac poče zračiti svoju misao: "Gospodin Ritersdorf će prihvatiti vašu ljubaznu ponudu, gospodine Hentmen."
     "Šta si mu ti", upita Bani Hentmen, "agent?"
     "Ja sam kolega gospodina Ritersdorfa", saopšti ljigavac.
     "U redu", reče Hentmen i dade ugovor Čaku. "Ovde piše da si angažovan na razdoblje od osam nedelja; nedeljno moraš predati jedan scenario za jedan ceo sat komedije. Takođe moraš jednom nedeljno učestvovati na konferenciji sa ostalim piscima. Plata ti je dve hiljade zemljoplanskih kožica nedeljno; je li to u redu?"
     Bilo je više nego u redu; bilo je dvaput više nego što je očekivao. Uze ugovor i potpisa ga, pod pogledom ljigavca.
     "Evo, ja ću biti svedok potpisa", reče Džoan Trieste; i ona je maločas ušla u stan, i sad je stala uz njih. Džoan se potpisa, kao svedok, na sva tri primerka ugovora, a Bani uze sva tri i strpa ih natrag u džep; onda se doseti da jedan ide Čaku, pa ga izvadi i dade mu ga.
     "Čestitamo", reče ljigavac. "Ovo treba proslaviti."
     "Ja ne", reče Bani Hentmen. "Mora idem. Aj' zdravo, Ritersdorfe. Čućemo se; daj da ti instaliraju bar video-telefon u ovaj propali ćumez u kome si se skunatorio. Ili se preseli u nešto bolje."
     "Nas troje", reče ljigavac, "možemo proslaviti. Znam jedan bar u kome pristaju da uslužuju ne-Z-e. Ja čestim. Ovaj, htedoh reći, častim."
     "Fino", reče Čak. Ionako nije želeo da ostane sam. Ako bi ostao sam, bila bi to naprosto još jedna prilika Meri da ga nađe.
     Otvoriše vrata i videše pred sobom, na sveopšte iznenađenje, jednog poznatog mladog čoveka bucmastog lica, koji ih je čekao u hodniku. Denijela Magbuma.
     "Pardon", izvini se Čak. "Ja zaboravio na tebe."
     "Mi odlazimo da proslavimo", objasni ljigavac Magbumu, cureći u hodnik. "Pozvan si i ti, uprkos okolnosti da nemaš um i da si samo jedna prazna ljuštura."
     Džoan Trieste radoznalo pogleda prvo Magbuma, a zatim Čaka.
     Da bi joj ovo objasnio, Čak reče: "Naš Magbum je, vidiš, robot u vlasništvu CIA. Njime upravljaju iz naših kancelarija u S. F." Magbumu reče: "Ko te vodi? Petri?"
     Magbum, sa osmehom, reče: "Sad sam na režimu autonomije, to jest samoupravljanja, gospodine Ritersdorf; gospodin Petri se isključio čim ste vi izišli iz svog stana. Zar ne nalazite da dobro radim? Eto, mislili ste da sam daljinski upravljan, a nisam." Činilo se da je simulakrum izvanredno zadovoljan sobom. "Zapravo", reče on, "mogu ja da izvučem celo ovo veče na sopstvenim kolima; sposoban sam da odem u taj lokal sa vama, da pijem i proslavljam, ponašam se potpuno onako kako bi se ponašao ne-simulakrum, pa možda u ponečemu i bolje."
     Znači, ovo je, razmišljao je Čak dok su hodali ka silaznoj rampi, oruđe pomoću koga bi trebalo da vratim mojoj ženi za nepravde koje mi je učinila.
     Ljigavac uhvati njegove misli i upozori ga: "Imaj na umu, Ritersdorfe, gospođica Trieste je iz policijske stanice Ros."
     "I jesam", reče Džoan. Ona je čula misao ljigavca, ali Čakove misli nije. "Zašto si to domislio Ritersdorfu?" upita Džoan.
     "Smatrao sam", reče joj ljigavac, "da zbog te činjenice ti nećeš morati da se suočiš sa njegovim ljubavnim pokušajima."
     Ovo objašnjenje kao da ju je zadovoljilo. "Mislim", reče ona ljigavcu, "da bi trebalo da ti malo više gledaš svoja posla. Vi, Ganimedanci, zbog toga što ste telepate, zaista se trpate tamo gde vam nije mesto." Zvučala je nezadovoljno.
     "Izvinjavam se", reče ljigavac, "ako sam pogrešno ocenio tvoje čežnje, Džoan Trieste; oprosti mi." Čaku domisli: "Očigledno je da će gospođica Džoan tolerisati ljubavne poduhvate s tvoje strane."
     "E, Isusa mi", požali se Džoan. "Molim te da gledaš svoja posla! Okani se cele te teme, važi?" Bila je pobledela.
     "Teško je", ljigavac pomisli, neutešno, ali ne do nekog određenog, "zadovoljiti zemaljske cure." Zatim, preostalim putem do bara, ljigavac dobro pripazi da ne pomisli više ništa glasno.
     Kasnije, kad su sedeli u jednom separeu - ljigavac kao velika žuta hrpa sluzi na sedištu koje beše tapacirano lažnom štavljenom kožom - Džoan Trieste reče: "Mislim da je divno, Čak, što ćeš raditi za Banija Hentmena; koliko uzbudljivo to mora biti."
     Ljigavac pomisli: "Pada mi na um, gospodine Ritersdorfe, da bi trebalo da se uzdržite, ako je ikako moguće, od saopštavanja vašoj supruzi činjenice da sad imate dva zaposlenja. Ako bi to znala, ona bi tražila da vam uzme mnogo više para pri razvodu, a posle, mnogo veću alimentaciju."
     "Tako je", reče Čak. Bio je to dobar savet.
     "A pošto će ona doznati da radite za Banija Hentmena", nastavi ljigavac, "najbolje je da priznate tu činjenicu, a da prikrijete da ste zadržali posao kod CIA. Zamolite svoje saradnike u CIA, a naročito tvog neposrednog pretpostavljenog, gospodina Elvuda, da vas ne odaju."
     Čak klimnu glavom.
     "Ishod ovoga", ukaza ljigavac, "ishod te jedinstvene situacije da neko ima dva zaposlenja istovremeno, biće sledeći: i kad te ona odrapi pri razvodu, i kad joj budeš posle plaćao alimentaciju, imaćeš dovoljno para za udoban život. Jesi li pomislio na to?"
     Ako bi bio iskren, morao bi priznati da nije gledao toliko daleko u budućnost. Ljigavac je mnogo dalekovidiji od njega; on se, zbog toga, oseti prevaren.
     "Uviđaš", reče ljigavac, koliko se ja brinem za tvoje interese. Moje navaljivanje da prihvatiš ponudu zaposlenja kod Hentmena..."
     Džoan Trieste ga prekide. "Mislim da je užasno kako vi Ganimedanci izigravate bogove igrajući se sa ljudskim životima." Gledala je ljigavca besno.
     "Ali razmotri ovo", reče ljigavac učtivo. "Ja sam sastavio tebe i Ritersdorfa. I ja predviđam - mada priznajem da nisam prekognitivac - da će nastati velika i uspešna delatnost vas dvoje na području seksualnog."
     "Zaveži!" odbrusi Džoan žestoko.

     Posle njihove proslave u baru, Čak je 'istovario' ljigavca kući, otarasio se Dena Magbuma, pozvao mlazni taksi i otpratio Džoanu Trieste do njenog stana.
     Dok su se vozili zajedno u zadnjem delu taksija, Džoan reče: "Drago mi je što više nisam u blizini Lorda Teciostrige; baš je dosadan s tim neprestanim čitanjem naših umova. Ali istina je da je on nas dvoje..." Zaćutala je, nagnula glavu na jednu stranu i stala da sluša pažljivo. "Dogodila se nesreća." Ona odmah dade nova uputstva taksiju. "Potrebna sam. Neko je poginuo."
     Stigavši na lice mesta, videše prevrnut džet-skakač; u sletanju mu je rotor iz nekog razloga otkazao, pa se skakač obrnuo u vazduhu, udario o bočnu stranu susedne zgrade i prosuo svoje putnike. Pod 'pokrivačem' improvizovanim na brzinu od nekoliko džempera i kaputa, jedan postariji čovek ležao je bled i bezglasan; oko njega su stajali policajci i pokazivali svima prisutnima da se udalje, i Čak shvati da je to poginuli.
     Džoan pohita pravo do nastradalog; Čak je ostao uz nju i otkrio da policija tako propušta i njega. Kola hitne pomoći već su stigla; nestrpljivo su zujala, željna da počnu putovanje do bolnice Ros.
     Džoan se sagnula da prouči mrtvaca. "Pre tri minuta", reče ona, napola sebi, a napola Čaku. "U redu", reče ona, "ti samo pričekaj jedan minut; ja ću njega vratiti pet minuta unazad." Poče pregledati novčanik poginulog, koji je dobila od jednog policajca. "Erl B. Akers", promrmlja ona i sklopi oči. "Ovo će uticati samo na gospodina Akersa", reče ona Čaku. "Naime, tako bi trebalo biti. Ali u tim stvarima nikad nije sasvim sigurno..." Njeno lice poče se malo naprezati i nadimati; usredsređivala se. "Bolje se ti udalji", reče ona Čaku. "Da ne zahvati i tebe."
     On ustade i udalji se. Šetkao se u hladnom noćnom vazduhu, pušio cigaretu i osluškivao limene zvuke iz radio-stanica u policijskim kolima; okupila se gomila radoznalaca, a saobraćaj je oko njih proticao usporeno, stalno požurivan od policije.
     Devojka sa kojom je zaista neobično imati vezu, pomisli on. Policajka, pa još psiho-moćna... Pitam se šta bi učinila kad bi znala šta nameravam da postignem pomoću Magbuma, sima. Verovatno je Lord Teciostriga u pravu: bilo bi katastrofalno kad bi saznala.
     Džoan mu mahnu da joj priđe, i reče: "Dođi."
     On žurno priđe.
     I sad onako pokriven, postariji čovek je disao; njegova prsa su se malo uzdizala i spuštala, a na usnama su se pojavili mehurići pljuvačke.
     "Vraćen je četiri minuta kroz vreme", reče Džoan. "Opet je živ, ali u nesreći je bio. To je najbolje što sam uspela postići." Klimnula je glavom simulakrumima-medicinarima; oni se istog trena sjatiše oko ranjenika. Saginjali su se, a onaj koji je među njima bio starešina upotrebljavao je, činilo se, prenosivi rendgenski skener da bi proučio anatomiju ranjenika. Tragao je za najgorim oštećenjem. Onda se okrete jednom svom drugaru i s njim razmeni misli; mlađi simulakrum otvori svoju metalnu slabinu i izvuče jednu kartonsku kutiju, koju odmah otvori i pocepa.
     U kutiji je bila posuda sa veštačkim pankreasom; Čak vide, pod farovima policijskih kola, informacije štampane na odbačenoj kartonskoj ambalaži. Simulakrumi počeše hiruršku operaciju, na samom mestu nesreće; jedan dade stradalniku lokalnu anesteziju, a drugi, pomoću svoje složene hirurške ruke, poče da seče kožu čoverkovog stomaka, iznad slezine.
     "Mi smo sada slobodni", reče Džoan Čaku; on se trže. Bio se zaneo u netremično posmatranje simulakrumskog rada. "Završila sam svoj posao." Zavukla je šake u džepove kaputa, sitna i vitka, i pošla nazad, do njihovog mlaznog taksija; ušla i sela da sačeka njega. Izgledala je umorno.
     Dok su se taksijem udaljavali od mesta nesreće, Čak reče: "Ovo mi je prvi put da vidim medicinske simulakrume na delu." Bilo je upečatljivo; sad je još bolje shvatio kakve se izvanredne sposobnosti ugrađuju tim pseudo-ljudima koje projektuje i proizvodi firma 'Dženeral Dajnamiks'. Naravno, on je nebrojeno puta pre toga video simulakrume CIA, ali ništa slično ovome danas; ovo je u jednom životnom, suštinskom smislu bilo drugačije. Ovde neprijatelj nije bila samo neka druga grupa ljudskih bića, sa nekakvim svojim, različitim, političkim uverenjima; nego smrt sama.
     Ali kod simulakruma zvanog Denijel ili Den Magbum biće potpuno suprotno: neće se voditi borba protiv smrti, nego će smrt biti podstaknuta.
     Očigledno, posle ovoga čemu je upravo prisustvovao, on nikada ne može reći Džoani Trieste svoj plan. Zar to ne nalaže, u isti mah, da se oni više ne mogu ni viđati? Čini se da je maltene autodestruktivno ponašanje, organizovati jedno ubistvo, a istovremeno se družiti sa policajkom. Da li on želi da bude uhvaćen? Je li to neka izopačena verzija samoubilačkog poriva?
     "Pola kožice za tvoju misao", reče Džoan.
     "Molim?" On žmirnu.
     "Ja nisam Lord Ostriga koja curi, znaš; ne mogu pročitati tvoje misli. Nešto si se umusio; zbog tvojih bračnih problema, pretpostavljam. Volela bih da imam neki način da te razveselim." Razmislila je o ovome. "Kad stignemo u moj stan, ti uđi, pa..." Najednom je pocrvenela, očigledno se prisetivši šta je ljigavac rekao. "Samo na pićence", reče ona čvrsto.
     "Rado bih", reče on, takođe se prisetivši kako je glasila prognoza Lorda Teciostrige.
     "Slušaj", reče Džoan. "To što je taj ganimedski petljaroš zavukao svoju pseudopodiju, ili već šta oni imaju, u naš život, ne znači da..." Zaćutala je, ljuta; oči su joj blistale od živosti. "Prokletnik. Znaš, on bi potencijalno mogao biti veoma opasan. Ganimedanci su toliko ambiciozni... pamtiš pod kojim uslovima su se uključili u rat Zemlje i Alfe? A svi su kao taj Teciostriga - kuju gvožđe na milion nakovanja istovremeno i stalno njuškaju gde postoji još neka mogućnost." Njeno čelo se nabora. "Možda bi trebalo da se iseliš iz te zgrade, Čak. Da se udaljiš od njega."
     Za to je malo prekasno, uvide on trezno.
     Doleteli su do Džoanine zgrade: bila je to, vide on, moderna građevina, prijatna, izuzetno jednostavne arhitekture. Glavninom svojom bila je, kao što je slučaj kod većine novih zgrada, ispod zemlje. Nije se uzvijala u visinu, nego je prodirala dole.
     "Ja sam na šesnaestom spratu", reče Džoan dok su se spuštali. "Ovo ti je pomalo kao da stanuješ u rudniku... Ako si klaustrofobičan, utoliko gore po tebe." Nekoliko trenutaka posle toga, pred njenim vratima, dok je vadila ključ i uguravala ga u bravu, ona dodade filozofski: "Ali ovo je mudro ponašanje, za bogataše, za slučaj da Alfanci ponovo napadnu; petnaest spratova nas deli od vodonične bombe." Ona otvori vrata. Svetlosti u apartmanu se upališe, mekane, magličaste.
     Blistava munja svetlosti zapalaca kroz postojanje i nestade; Čak, zaslepljen, poče čkiljiti, a onda vide da na sredini sobe stoji, sa foto-aparatom u rukama, jedan čovek koga je on prepoznao. Prepoznao, ali mu se nije obradovao.
     "Zdravo, Čak", reče Bob Alfson.
     "Ko je ovaj?" upita Džoan. "I zašto nas je slikao?"
     Alson reče: "Ostanite smireni, gospođice Trieste. Ja sam advokat supruge vašeg ljubavnika; nama je potreban dokazni materijal za sudsku raspravu koja, uzgred rečeno..." On baci pogled na Čaka. "Koja je već upisana u kalendar Suda, zakazana za predstojeći ponedeljak u deset sati pre podne, u sudnici sudije Brizolare." Osmehnuo se. "Ubrzali smo proces; tvoja žena želi da se stvar svrši što je moguće pre."
     "Ispadaj napolje iz ovog stana, ti", reče Čak.
     Polazeći ka vratima, Alfson reče: "Veoma rado. Ovaj film koji ja upotrebljavam - siguran sam da si u CIA imao posla s njim; skup je, ali koristan." On objasni i Čaku i Džoani. "Napravio sam Agfom snimak, potencirani. Poznato vam je? Ono što sada imam u ovom fotoaparatu nije vaš izgled od pre nekoliko trenutaka, nego prizor onoga što ćete vi raditi u ovom stanu kroz pola sata. Mislim da će to sudiju Brizolaru zanimati još više."
     "Ništa se ovde neće događati u sledećih pola sata", reče Čak, "jer ja sad odlazim." Progura se pored advokata i iskorači u hodnik; mora se udaljiti sa ovog mesta, što pre.
     "Mislim da tu grešiš", reče Alfson. "Mislim da će se na filmu naći nešto vredno. Uostalom, šta te briga? To je samo jedno tehničko sredstvo, koje će pomoći tvojoj ženi da lakše postigne razvod; mora se formalno prezentirati neki dokazni materijal. Ne vidim da ćeš ti tu stradati nešto."
     Čak se okrete ka njemu, sav u zabuni. "Ovako kršiti nečiju privatnost..."
     "Ma, ti znaš da nikakva privatnost ne postoji već pedeset godina", reče Alfson. "Pa, zaposlen si u jednoj od obaveštajnih službi; nemoj mene farbati, Ritersdorfe." On pođe hodnikom, pored Čaka, ležerno do lifta. "Ako želiš jedan primerak fotografije..."
     "Ne", reče Čak. Stajao je i gledao advokata sve dok ovaj ne iščeze sa vidika.
     Džoan reče: "Kad je već tako ispalo, bar uđi. On to već ima na snimku." Držala je otvorena ulazna vrata stana; posle nekog vremena on uđe, nerado. "Ovo što je on uradio je ilegalno, dabome. Ali, ipak se takve stvari stalno koriste pred sudom." Ona ode u kuhinju i poče spremati pića; čuo je zveckanje čaša. "Jesi za jedan merku-pomrač? Imam punu bocu."
     "Bilo šta", reče Čak grubo.
     Džoan mu donese piće i on ga prihvati refleksno.
     Vratiću ja njoj za ovo, odluči Čak. Odluka je doneta: borim se za goli život.
     "Tako si se nešto smračio", reče Džoan. "Stvarno te je uznemirila ova zaseda čoveka sa potencio-foto-aparatom, zar ne? Kako riškaju po našem životu! Počeo je Teciostriga, a sad, upravo kad smo..."
     "Još i sad postoje mogućnosti", reče Čak, "da čovek nešto uradi u tajnosti. Nešto o čemu niko drugi neće saznati ništa."
     "Na primer šta?"
     On ne reče ništa. Nastavi da pijucka.

6.

     Sa polica, koje su bile u visini njegove glave, mačke počeše da skaču dole; tri matora narandžasta mačora i jedan šareni vrste 'manks', zatim nekoliko mačića, delimično Sijamaca, sa veoma krznatim i brkatim licima, pa jedan gipki, mladi, crni mačor, i, uz veliki napor, jedna ženka vrste 'kaliko', silno otežala od trudnoće. Sve ove mačke, i uz njih jedan mali pas, naguraše se oko nogu Ignjata Ledebura, ometajući njegovo nastojanje da iziđe iz kolibe.
     Ispred njega su ležali ostaci jednog mrtvog pacova; ulovio ga je ovaj psić, terijer-pacolovac, a posle su mačke pojele koliko god su htele. Ignjat je to slušao, u zoru; čuo je njihovo režanje. Bilo mu je žao pacova, koji je verovatno mislio da nađe nešto u hrpama smeća levo i desno od jedinih vrata ove kolibe. Pa, i pacov ima pravo na život, jednako kao bilo koje ljudsko biće. Ali, naravno, pas to ne razume; ubiti, to je nagon, ugrađen u nejako meso psa. Znači, tu nema moralne krivice, a osim toga, pacovi plaše Ignjata; za razliku od onih na Zemlji, ovdašnji pacovi imaju spretne ruke, pomoću kojih mogu - i umeju - da prave primitivno oružje. Ovi su pametni.
     Ispred Ignjata stajali su zarđali ostaci autonomnog traktora, odavno van upotrebe; ovde je istovaren pre nekoliko godina sa nekom nejasnom mišlju da bi mogao biti opravljen. Onda su se Ignjatova deca, njih petnaestoro (ili šesnaestoro?) igrala na traktoru i pobuđivala traktorovu komunikacijsku elektroniku da razgovara sa njima.
     On sada ne vide ono što je želeo naći: neku praznu plastičnu ambalažu od mleka, koju bi mogao upotrebiti da naloži jutarnju vatricu. Dobro, ništa, moraće onda da iscepka neku dasku. Velika gomila odbačenih komada drveta bila je naslonjena na njegovu kolibu, sa strane; tu on poče preturati, tražeći neku dasku tako slabu da bi je mogao usitniti na taj način što će je nasloniti na zemlju i na trem, i onda skakati po njoj.
     Jutarnji vazduh beše studen, i Ignjat zadrhta i požele da nije izgubio onaj svoj vuneni sako; na jednoj od dugih šetnji, legao je da se odmori, sako je presavio i stavio pod glavu kao jastuk, a kad je ustao, zaboravio ga je... naprosto ga ostavio tamo. I zbogom sakou. Nije se, naravno, mogao setiti na kom je to mestu bilo; imao je samo neodređenu uspomenu da je bilo negde u pravcu Adolfvila, na jedno desetak dana hoda.
     Žena iz jedne od susednih koliba - žena koja je bila njegova, jedno kraće vreme, ali se on od nje umorio, čim je s njom izrodio dvoje dece - naiđe i poče se besomučno dernjati na velikog, belog jarca koji je provalio u leju sa povrćem. Jarac nastavi da jede, maltene do trenutka kad je žena dospela do njega, a onda se prope, odape zadnjim nogama i skoči napolje; lišće repe još mu je visilo iz gubice. Jedno jato pataka, uplašeno ovom njegovom aktivnošću, poče kvakati, u raznim stepenima panike, i bežati kud koja. Ignjat se nasmeja. Patke sve shvataju suviše ozbiljno.
     Kad je polomio dasku za vatricu, Ignjac se vratio u kolibu, i sad praćen gomilom mačaka; ali zatvorio im je vrata ispred njuškica; samo je jedno mače uspelo da se provuče unutra. Onda Ignjac čučnu pred peć od livenog gvožđa, namenjenu za spaljivanje smeća, i poče pripremati vatricu.
     Na kuhinjskom stolu ležala je njegova sadašnja žena, Elzi, i spavala, pokrivena gomilom ćebadi; neće ni ustati sve dok on ne potpali vatricu i ne pristavi kafu. Nije joj na tome zamerao. U ovako hladna jutra, nikome se ne ustaje; Ganditaun se počne buditi tek sredinom prepodneva, izuzimajući, naravno, one Hibe koji su lutali cele noći.
     Iz spavaće sobe, jedine takve u celoj kolibi, doluta jedno malo dete, nago, sa palcem u ustima. Gledalo je ćutke kako on loži vatru.
     Iza deteta je bučao i drečao televizor, na kome je radio zvuk, ali ne i slika. Deca nisu miogla ništa da gledaju, samo da slušaju. Treba ja to da popravim, pomisli Ignjat, ali bez osećaja hitnosti; pre nego što je ovaj mesec dobio, na Da Vinčijevim Visovima, svoju prvu TV stanicu, život je bio jednostavniji.
     Htede da pristavi kafu i uvide da jedno parče lonca za kafu nedostaje. Zato, da ne bi dugo tragao, on napravi 'kafu na ključanje': stavi tiganj vode na plinski rešo, i kad voda proključa, sruči u nju punu šaku, bez nekog merenja ili odmeravanja, samlevenog zrnevlja kafe. Topli, prebogati miris ispuni kolibu; Ignjat udahnu, sa zahvalnošću.
     Stajao je još dugo pored peći, Bog bi znao koliko dugo, njušio kafu, slušao pucketanje vatre koja je grejala kolibu, i tek je tad shvatio, postupno, da mu se događa nova vizija.
     Ostade u tom položaju, kao hipnotisan; u međuvremenu, ono mače koje se uspelo uvući u kolibu, ispentralo se nekako na sudoperu i tamo pronašlo masu hrane pretekle od sinoć. Pohlepno se bacilo na jelo, a ti zvuci i taj prizor mešali su se sa drugim zvucima i prizorima. A vizija je postajala sve jača.
     "Ja bi palentu za doručak", saopšti nago dete na vratima spavaće sobe.
     Ignjat Ledebur mu ne odgovori; vizija ga je držala, sada, u drugoj zemlji. Naime, u zemlji toliko stvarnoj, da za nju nije bilo mesta; toliko stvarnoj, da je prostorna njena dimenzija bila odstranjena, nije bila nigde. Ali u pogledu vremena...
     Kao da je oduvek bila, mada on u to nije bio siguran. Možda ovo što vidi ne postoji uopšte u vremenu, bez početka je, pa prema tome, ma šta on učinio, nikad se neće okončati, jer je preveliko. Možda se sasvim otrglo iz vremena.
     "Ej", promrmlja Elzi. "Di mi e kafa moja?"
     "Čekaj", reče on.
     "Da čekam? Pa osećam joj miris, Bog je prokleo; gde je?" Izborila se do sedećeg položaja, razgrnula i bacila pokrivače sa sebe, i videlo se da je naga, da joj dojke vise. "Grozno se osećam. Povraća mi se. Pretpostavljam da su tvoja dečurlija u kupatilu." Skliznula je sa stola, krenula nesigurnim hodom iz sobe. "Šta si se ukipio tu?" upita ga. Na ulazu u kupatilo je zastala, okrenula se, osmotrila Ignjata podozrivo.
     Ignjat reče: "Ostav me na miru."
     "Na miru - dupe moje. Ti si hteo da stanujem ovde. Nikad nisam želela da ostavim Frenka." Uđe u kupatilo i tresnu vratima za sobom; ona se odbiše od ragastova i opet otvoriše; ona ih povuče i pridrža nogom, da ostanu zatvorena.
     Vizija se već završila; razočaran, Ignjat se okrete u drugom pravcu, ode sa tiganjem punim kafe do stola, pobaca sve one ćebiće i džempere sa njega, položi dve keramičke čaše - preostale od večere - na sto i napuni ih vrućom kafom iz tiganja; gusta pena od mlevenog zrnevlja ostade da plovi po površini, u obe čaše.
     Iz kupatila, Elzi progovori: "Šta ti je ono bilo, još jedan tvoj takozvani trans? Vido s nešto, kao Boga, a? Je li, bre?" Njeno gađenje bilo je ogromno. "Ne samo što moram živeti sa Hibčinom, nego baš sa onim jednim koji ima vizije, kao Skic. Jesi ti Hib il si Skic? Mirišeš kao Hib. Odluči se." Ona povuče vodu WC-a i iziđe iz kupatila. "A nervozan si kao Mens. To najviše mrzim kod tebe, tu tvoju stalnu razdražljivost." Ona pronađe svoju kafu, poče piti. "Ima soc odozgo!" dreknu besno na njega. "Opet si izgubio džezvu!"
     Sad, kad je vizija pobegla, bilo mu je teško da se priseti kakva je bila. To je bila jedna od nevolja sa vizijama. U kakvom su odnosu one sa svakodnevnim svetom? Uvek im je pokušavao postaviti to pitanje.
     "Videh čudovište", reče on. "Nagazilo je Ganditaun i nogom svojom ga zdrobilo. Nije ostalo od Ganditauna ništa; samo rupa." Ožalostio se; Ganditaun mu se dopada, više nego ijedno drugo mesto na ovom mesecu. I uplašio se, više nego ikad u životu. Ali ništa nije mogao učiniti. Nema načina da se to čudovište zaustavi; doći će i potući će sve njih, čak i moćne Mense sa onolikim pametnim zamislima i neumornom aktivnošću. Biće pobeđeni čak i Pare, koji se upinju da se odbrane od svega - i stvarnog, i nestvarnog.
     Ali još nečeg je u viziji bilo.
     Iza čudovišta bila je jedna zla duša.
     Opazio ju je dok se šunjala da napadne ovaj svet iz potaje, kao neka svetlucava sluz truleži; i trunulo je sve čega se ona dotakla, čak i gola zemlja je trunula, i mršavo bilje i drveće. Jedna puna šolja nje bila bi dovoljna da čitava vaseljena sagnjili; duša koja pripada delatnoj osobi, stvoru koji hoće.
     Dakle, dve zle stvari dolaze, prvo dolazi čudovište koje gazi Ganditaun, a za njim dolazi zla duša; mogu se razdvojiti, i na kraju će otići na dve strane. Čudovište je žensko, zla duša je muška. I - on sklopi oči. Ovaj deo vizije ga je užasnuo. To dvoje će se boriti, silna će borba da bude. Ali ne borba dobra i zla; nego slepa i pusta borba u kalu, bitka dva jednako zagađena, jednako opaka entiteta.
     Do smrti jednog, možda; a vodiće se na ovom svetu. Oni dolaze, oni stižu, namerno će uzeti ovaj mesec da im bude poprište i bojište, tu će vojevati svoju bezvremenu vojnu.
     "Ispeci jaja", reče Elzi.
     Ignjat, protiv volje, poče tragati po džumbusu oko sudopere; tu negde bi trebalo da bude jedna kartonska kutija i u njoj jaja.
     "Al mora opereš drugi tiganj od sinoć", reče Elzi. "Ja ga ostavila u sudoperu."
     "Važi." Odvrnuo je slavinu za hladnu vodu; zgužvao neke stare novine u veliku grudvu i njome počeo da riba dno tiganja, debelo skoreno od ostataka hrane.
     Pitam se, pomisli on. Mogu li ja uticati na ishod ove bitke? Da li bi prisustvo dobra, usred takvog boja, imalo ikakvog dejstva?
     Mogao bi da prizove sve svoje duhovne sposobnosti i da pokuša, ne samo za dobro ovog meseca i svih klanova na njemu, nego i za dobro ta dva turobna bića. Možda bi im tovar olakšao.
     Ideja je to bila koja je navodila na razmišljanje, i on, nastavljajući da dere novinama po dnu tiganja, poče, ćuteći, da je preispituje. Ne vredi kazati Elzi; ona bi mu samo rekla da se goni do đavola. Ona o njegovim moćima ne zna ništa, jer joj nije ništa ni rekao. A on, kad je u pravom raspoloženju, može da prolazi kroz zidove, da čita misli drugih ljudi, da leči bolesti, zlim ljudima namesti da se razbole, utiče na vremenske prilike, opustoši useve na nekoj njivi ili voćnjaku - može učiniti praktično bilo šta, ako ga uhvati ono pravo raspoloženje. Sve to proističe iz njegove svetosti.
     Čak i podozrivi Pare priznaju da je on svetac. Svako na ovom mesecu to priznaje, pa čak i Mensi, stalno u poslu i skloni vređanju drugih ljudi. I oni pokatkad izdvoje pomalo vremena od svog posla, da ga pogledaju, da ga primete.
     Ako iko može spasti ovaj mesec od ta dva jadna organizma koji se približavaju, uvide Ignjat, mogu ja. To je moja sudbina.
     "Nije ovo svet; ovo je samo jedan mesec", reče Elzi, sa sumornim prezirom; stojeći ispred peći, oblačila se u svu onu odeću koju je poskidala sa sebe sinoć. Već nedelju dana ona nosi to isto; Ignjat je uviđao - ne bez izvesnog zadovoljstva - da je ona već odmakla na putu hibstva; još malo i biće prava Hibkinja.
     A dobra je stvar, Hib biti. Jer su Hibi pronašli Čisti put, otarasili se nepotrebnog.
     On otvori vrata straćare i iskorači još jednom u jutarnju hladnoću.
     "Di ćeš, bre, eeej?" ciknula je Elzi za njim.
     "Na konferenciju", reče Ignjat. Zatvori vrata za sobom i pođe peške, mačke sve za njim, da nađe Omara Dajamonda, svog kolegu među Skicima.

     Sad je upotrebio svoje psioničke, neprirodne moći. Teleportovao se tu i tamo po mesecu, i najzad našao, naravno, Omara u Adolfvilu, na sednici Saveta, sa po jednim predstavnikom svakog klana. Ignjat se levitacijom podiže do šestog sprata velike kamene zgrade, ostade da se ljuljuška u vazduhu ispred prozora; pokuca na prozor i nastavi kuckati sve dok ga oni unutra ne primetiše i ne otvoriše mu prozor.
     "Ledebure, bog te tvoj", reče Hauard Stro, predstavnik Mensa. "Smrdiš kao jarac. Dva Hiba u istoj sali u isto vreme - fuj." Stro okrete leđa svima, odšeta do jednog prozora i zagleda se u prazan prostor, boreći se da savlada svoj mensovski gnev.
     Predstavnik Parea, Gabrijel Bejns, reče Ignjatu: "Koja je namera iza ovog upadanja? Mi ovde imamo konferenciju."
     Ignjat Ledebur, bez upotrebe glasa, popriča sa Omarom Dajamondom, saopšti mu koliko je hitna njihova potreba. Dajamond ga je čuo, i saglasio se istog trena, i njih dvojica sledećeg trena, zajedničkim snagama, nestadoše iz konferencijske sale; pođoše ležernim hodom preko jedne livade na kojoj su neke pečurke rasle. Neko vreme nisu ništa govorili. Zabavljali su se tako što su nogama preturali pečurke.
     Najzad Dajamond progovori: "Mi već raspravljamo o toj invaziji."
     "Stvar će se prizemljiti na Ganditaun", reče Ignjat. "Iskusio sam viziju; oni koji dolaze pokušaće da..."
     "Znam, znam", reče Dajamond razdražljivo. "Znamo mi da su to htonske sile; upoznao sam delegate sa tom činjenicom. Ništa dobro ne može od htonskih sila doći, jer su one teške; poput anima telesnih, utonuće u zemlju i uvaljaće se u telo planete."
     "Meseca", reče Ignjat i zakikota se.
     "Dobro, meseca." Dajamond sklopi oči i nastavi hodati, ne promašujući nijedan korak, iako više nije mogao videti kuda ide; povukao se, shvati Ignjat, u privremenu, namernu katatoniju. Svi Skici imaju tu sklonost, zato on ne reče ništa; samo sačeka. Onar Dajamond stade i zamumla nešto, što Ignjat ne uspe da razume.
     Ignjat uzdahnu, sede na tlo; pored njega je Omar Dajamond stajao u svom transu, i nije bilo nikakvih zvukova, osim jedva čujnog šumora dalekog drveća, mnogo livada udaljenog.
     Najednom Dajamond reče: "Udruži snage sa mnom, pa ćemo steći viziju te invazije, tako jasnu da..." Opet njegove reči postadoše arkansko mumlanje. Ignjat - čak i svetac može da se nervira - opet uzdahnu. "Zovi Saru Apostoles", reče Dajamond. "Nas troje ćemo napraviti prizivanje spoljašnjeg izgleda našeg neprijatelja. Prizor će biti tako stvaran da će se aktuelizovati; kontrolisaćemo našeg neprijatelja i njegov dolazak ovamo."
     Poslavši od sebe misaoni talas, Ignjat stupi u vezu sa Sarom Apostoles, koja je spavala u svojoj kolibi u Ganditaunu. Oseti da se ona budi, meškolji, da nešto gunđa i stenje, ustaje sa ležaja, staje nesigurno na noge.
     On i Omar Dajamond su čekali; uskoro se pojavila Sara, odevena u muški kaput i muške pantalone, i sa teniskim patikama. "Snila sam san jedan, protekle noći", reče ona. "Neka stvorenja lebde u blizini, pripremaju se da se ispolje." Njeno okruglasto lice bilo je izobličeno od brige i upornog, korozivnog straha; zato je imalo ružan izgled, ka sredini zgrčen; Ignjat oseti sažaljenje prema njoj. Nikad Sara nije umela, u vremenima stresnim, da iščisti destruktivna osećanja iz svog bića; ostajala je čvrstim lancima vezana za somu i somatske slabosti.
     "Sedi", zatraži Ignjat.
     "Mi ćemo učiniti da se oni pojave sad, reče Dajamond. "I to ovde, na ovoj tački. Počinji." Pognuo je glavu; i dvoje Hiba učiniše isto. Sve troje udružiše svoje vizionarske moći, koje su se uzajamno pojačavale. Borili su se zajedničkom snagom, vreme je prolazilo - nisu znali koliko vremena - a ono o čemu su razmišljali pupilo je u blizini kao pupoljak zla.
     "Evo ga", reče Ignjat i otvori oči. Sara i Dajamond učiniše isto. Pogledaše u nebo i videše kako se spušta, repnim delom nadole, tuđinski brod. Uspeli su.
     Izduvavajući razna isparenja iz svog zadnjeg dela, brod se spusti na zemlju, stotinak metara desno od njih. Veliki je to brod, vide Ignjat. Najveći koji je ikada video. I on je mogao osećati strah, ali ga uvek i savladati; mnoge su godine prošle otkako se poslednji put morao boriti sa nekom fobijom. Sara je, međutim, izgledala gotovo opipljivo užasnuta dok je gledala kako se brod drhtavo zaustavlja, ulazna vrata klize u stranu, a ono unutra počinje da se istiskuje kao izmet iz velikog cevastog organizma od metala i jednostavne plastike.
     "Neka nam priđu, dovedi ih", reče Omar Dajamond, koji je opet čvrsto zažmurio. "Neka priznaju naše postojanje. Prisilićemo ih da nas zapaze i poštuju." Ignjat mu se odmah pridruži, a posle nekog vremena i preplašena Sara, u onoj meri koliko je to bila sposobna.
     Rampa se pružala od ulaznih vrata broda ka tlu. Pojaviše se dva obličja i siđoše, stepenik po stepenik, na zemlju.
     Ignjat, sa puno nade, reče Dajamondu: "Da izvedemo nekoliko čuda?"
     Dajamond ga osmotri i sumnjičavo reče: "Šta, na primer? Ja se normalno ne bavim mađioničarstvom."
     Sara reče: "Zajedno, Ignjat i ja možemo postići to." Ignjatu reče: "Zašto ih ne hipnotišemo prizorom svetskog pauka koji tka paučinu determinacije za sav život?"
     "Važi", reče Ignjat, i posveti pažnju teškom poslu prizivanja svetskog pauka... ili, kao što bi Elzi navaljivala, pauka mesečevog.
     Ispred dvoje koji su izišli iz broda pojavila se, i zaprečila im put, svetlucava mnogostrukost paučine, nabrzinu sastavljene napornim radom pauka. To dvoje stadoše kao skamenjeni.
     Jedno od njih izgovori neki neopisivi zvuk.
     Sara se nasmeja.
     "Ako dozvoliš da ti budu zabavni", reče Omad Dajamond strogo, "mi ćemo izgubiti moć koju nad njima imamo."
     "Izvini", reče Sara, i dalje se smejući. Ali već je bilo prekasno; paukova mreža se raspala u svetlucave krpe koje nestadoše. Takođe nestadoše, vide Ignjat, sav smušen, i Sara, i Omar Dajamond; ostade samo on, da sedi sam. Njihov trijumvirat ugasio se zbog samo jednog trenutka slabosti. A ni on više nije sedeo na livadi; nego na hrpi kojekakvih dronjaka, u sopstvenom prednjem dvorištu, u središtu Ganditauna.
     Osvajački makro-organizmi opet su uspostavili kontrolu nad svojim postupcima. Uspeli su da se vrate izvršenju svojih planova.
     Ignjat ustade i pođe pešice prema tim osobama; a to dvoje, iz broda sišavših, samo su stajali i neodlučno se osvrtali. Ali su mačketine jurcale i uplitale se oko Ignjatovih nogu; on se spotače, i malo je nedostajalo pa da se 'prostre' nosem nadole; psujući više za sebe, on razgrnu mačke levo i desno, nastojeći da vrati neku meru teške ozbiljnosti, dostojanstvenog izgleda, pred licem ovih zavojevača. Ali ništa od toga. Jer iza njega su se otvorila vrata kolibe, i pojavila se Elzi, i upropastila i taj poslednji njegov pokušaj.
     "Ko su, bre, toji?" dreknu ona.
     Ignjat razdražljivo odvrati: "Ne znam. Saznaću."
     "Reci im da se tornjaju do đavola", reče Elzi, koja je oslonila obe pesnice na kukove i raširila laktove. Bila je Mensovka nekoliko godina, pa je zadržala nešto od onog nadmenog neprijateljstva naučenog na Da Vinčijevim Visovima. Ne zna s čim ima posla, ali je spremna na bitku... da ih napadne, možda, otvaračem za konzerve i tiganjem? Ovo ga je zabavljalo, i on se poče smejati; a kad je počeo, nije mogao prestati; u takvom stanju prišao je osvajačkom paru.
     "Šta je tako smešno?" upita jedna od te dve osobe, žena.
     Ignjat, brišući oči, reče: "Pamtite li da ste sletali dvaput? Pamtite li svetske pauke? Ne pamtite." Ovo je bilo ludo smešno; osvajači čak i ne pamte napore trijade natprirodno moćnih svetaca. Za njih, ništa se nije desilo; čak ni opsene nije bilo, iako su krajnje napore uložili Ignjat Ledebur, Sara Apostoles, i Skic, Omar Dajamond. Smejao se, smehehetao i krivio od smejurije, a za to vreme iz broda dođe i treći pripadnik invazionog odreda, pa četvrti.
     Jedan od tih, muškarac, uzdahnu, gledajući oko sebe. "Gospode Bože, al' je beda i sirotinja ovde. Šta mislite, da l' im je svuda ovako?"
     "Ali vi nam možete pomoći", reče Ignjat. Uspeo je da uspostavi kontrolu nad sobom; uperi prst ka zarđaloj gromadi koja je nekad bila autonomni traktor, a na kojoj se sada igralo nekoliko dece, i reče: "Da li biste se mogli potruditi koliko je potrebno da opravite moju poljoprivrednu mašineriju? Ja bih, uz samo malo pomoći..."
     "A, naravno, naravno", reče muškarac. "Sve ćemo mi ovo da... počistimo." Namreškao je nos zgađeno; očito je namirisao, ili video, nešto njemu neprijatno.
     "Uđite, izvolite", reče Ignjat. "Na kafu." Okrete se ka svojoj straćari; posle nekog vremena, tri muškarca i žena pođoše, neoduševljeno, za njim. "Moram se izviniti što je tako tesno kod nas", reče Ignjat, "i što smo u ovakvom stanju..." Gurnu vrata i otvori ih široko; ovog puta većina mačaka uspe da se umuva unutra. On se poče saginjati, grabiti jednu po jednu i bacati ih napolje, u dvorište. Četvoro osvajača uđoše neodlučno. Stali su na sredinu sobe; osvrtali se. Izgledali su akutno nesrećni.
     "Sedite", reče Elzi, uspevši da pribere neki minimum učtivosti; pa stavi čajnik na plinski gorionik štednjaka i pripali plin. "Treba samo da raskrčite tu klupu", dade im ona uputstvo. "Odgurajte sve to na bilo koju stranu; može i na pod."
     Četvoro osvajača nevoljno - sa opipljivom odbojnošću - odguraše masu uprljane dečje odeće na pod i sedoše. Na licu svakog pojedinog od to četvoro video se isti izraz, ošamućeno neodređen; Ignjat se pitao zašto.
     Žena reče, sa zastajkivanjem u govoru: "Zar... ne biste mogli... malo da raščistite ovaj vaš dom?... Mislim, kako možete živeti u ovakvoj..." Samo je odmahnula rukom; nije mogla nastaviti.
     Ignjat oseti potrebu da se izvinjava. Ali... toliko je prečih poslova uvek bilo, a vremena tako malo. Ni on ni Elzi nikada nisu ulučili, reklo bi se, priliku da srede kuću; naravno da nije trebalo dopustiti baš ovoliko rasulo, ali... on slegnu ramenima. Jednog dana; uskoro, možda. A osvajači bi i tu mogli pomoći; možda imaju nekog simulakruma-radnika, koji bi prionuo na posao. Mensi imaju takve, ali ih prodaju preskupo. Možda bi ovi osvajači mogli da mu ustupe jednog sim-radenika besplatno.
     Jedan pacov istrča iz svoje rupe iza frižidera i pretrča preko poda. Žena, osvajačica, videći trapavo malo oružje u ruci pacova, sklopi oči i zaječa.
     Ignjat je spremao kafu i smejuckao se. Pa, šta. Niko ih nije zvao. Ako im Ganditaun nije po volji, neka izvole otići.
     Iz spavaće sobe pojavilo se nekoliko dece. Deca su ćutke blenula u četvoro zavojevača. A ovi su sedeli kruto, ćutali i čekali bolno kafu, ne obraćajući pažnju na prazne, zureće oči dece.

     U dvorani Saveta u Adolfvilu, predstavnik Hiba, Jakov Simion, najednom progovori. "Sleteli su. Kod Ganditauna. Sad su sa Ignjatom Ledenburom."
     Hauard Stro besno reče: "A mi za to vreme sedimo i pričamo. Dosta je bilo ovog blebetanja i traćenja vremena; hajde da ih uništimo. Nemaju oni šta da traže na našem svetu; slažete se?" Rukom je ćušnuo Gabrijela Bejnsa.
     "Slažem se", reče Bejns i odmače svoju stolicu malčice od delegata Mensa. "A otkud si znao?" upita Jakova Simiona.
     Hib se podsmešljivo, tiho nasmeja. "Zar ih ne vidite ovde u sali? Astralna tela? Pa Ignjat je bio ovde - a vi se toga ne sećate; odveo je Omara Dajamonda sa sobom, ali vi ste i to zaboravili, zato što se nikad nije desilo; osvajači su postigli da se to razdesi, na taj način što su podelili troje u jednog i dvoje."
     Zagledan u pod, u potpunom beznađu, Dep reče: "Znači, prekasno je. Već su se iskrcali."
     Hauard Stro izlaja oštar, hladan smeh. "Ali samo u Ganditaunu. Koga je briga za to? Ganditaun i treba da bude zbrisan; ja, lično, biću presrećan ako ga rasture u prah i pepeo, da ne postoji - to je prava septička jama. Svi koji žive tamo, smrde."
     Jakov Simion se sav skupi, kao da ga je neko udario, i promrmlja: "Mi, Hibi, bar nismo surovi." Žmirkanjem je pokušavao prikriti bespomoćne suze; na to se Hauard Stro isceri osmehom uživanja i malo ćušnu Gabrijela Bejnsa u rebra.
     "Zar vi na Da Vinčijevim Visovima nemate spektakularna oružja?" upita ga Bejns. Obuze ga duboka intuicija, tada, da je ovo mensovsko otpisivanje Ganditauna simptomatično; da Mensi verovatno ne nameravaju da se ispreče ispred osvajača sve dok njihovo sopstveno naselje ne bude ugroženo. Da neće uložiti domišljatost svojih hiperaktivnih umova u zajedničku odbranu.
     Odavno je Gabrijel Bejns imao takve sumnje o Mensima, a sad se pokazalo da su opravdane.
     Mršteći se od zabrinutosti, Anet Golding reče: "Ne možemo pustiti da Ganditaun ode niz slivnik."
     "'Niz slivnik!'", ponovi Hauard Stro, kao odjek. "Lepo rečeno! Da, to svakako možemo. Slušajte: mi imamo naoružanje. Još nijednom upotrebljeno - ali dovoljno da uništi celu osvajačku armadu. Uvešćemo ga u bitku - kad se nama bude htelo." Pogledom pređe preko svih ostalih delegata oko stola. Uživao je u sili svog položaja, u svom gospodarenju; svi zavise od njega.
     "Znao sam ja da ćete vi tako, čim naiđe neka kriza", reče Gabrijel Bejns gorko. Bože, koliko on mrzi Mense. Koliko su moralno nepouzdani; egocentrični, a nadmoćni; naprosto, ne mogu da rade za opšte dobro. Razmišljajući o ovome, on sebi dade, odmah, jedno čvrsto obećanje. Ako se ukaže prilika da vrati milo za drago ovom Strou, iskoristiće je. Sto posto. Štaviše, uvide on, ako se ukaže prilika da vrati celoj toj gomili, celoj naseobini Mensa - eto nade za koju vredi živeti. Sad su Mensi u nadmoćnom položaju, ali to neće potrajati.
     Zapravo, pomisli Gabrijel Bejns, maltene bi se isplatilo prići osvajačima, sklopiti sa njima pakt, u ime Adolfvila: vi i mi zajedno protiv Da Vinčijevih Visova.
     Što je više razmišljao o ovome, sve više mu se dopadalo.
     Anet Golding, osmatrajući ga, reče: "Gavri? Imaš li ti nešto da nam ponudiš? Izgledaš kao da ti je palo na um nešto vredno." Kao i svi Poliji, odlikovala se oštrim opažanjem; tačno je pročitala promene izraza na njegovom licu.
     'Gavri' se opredeli da laže. Smatrao je da su ga okolnosti, očigledno, prinudile da laže. "Mislim", reče on glasno, "da možemo žrtvovati Ganditaun. Moraćemo im ga prepustiti, dozvoliti im da kolonizuju tu oblast, da izgrade bazu, ili šta je već njihova namera; možda nam to neće prijati, ali..." On slegnu ramenima. Šta bi drugo mogli?
     Sav jadan i pokunjen, Jakov Simion zamuca: "V-vi narode ne marite za nas samo zato što... n-nismo toliko skloni čistoći kao vi svi ostali. Vraćam se ja u Ganditaun, pridružiću se mom klanu; ako će oni izginuti, ginem i ja sa njima." Ustade tako da se stolica preturi unazad i tresnu o pod, što je bilo praćeno vrlo neskladnim zvukom. "Izdajnici", dodade on, vukući noge, u hibskom stilu, ka vratima sale. Ostali delegati posmatrali su njegov izlazak i pri tom ispoljavali različite nijanse ravnodušnosti; činilo se da čak ni Anet Golding, koja je, u načeluu, brinula o svima i svakome, u ovom slučaju nije uznemirena.
     Pa ipak, Gabrijel Bejns oseti - samo u jednom trenu, koji brzo minu - jad. Zato što je, za sve njih, ovde hodala njihova moguća sudbina: s vremena na vreme, i to ne retko, čak i čist, pun Skic, ili Poli, ili Pare, pa čak i Mens, klizne ka hibstvu, i to se dogodi potajno, neosetno, u neprimetnim fazama. Znači, moglo bi se primeniti ovo napuštanje na sve njih, redom. U bilo kom trenutku.
     Samo, ako nam se to desi, uvide Bejns, nećemo imati kuda. Šta biva sa Hibom ako nema Ganditauna? Dobro pitanje; uplašilo ga je.
     Glasno, Gabrijel reče: "Čekaj."
     Neobrijani, aljkavi Jakov Simion, koji se dovukao do vrata, stade; u njegovim utonulim hibskim očima poče se ispoljavati majušno svetlucanje nade.
     Gabrijel Bejns reče: "Vrati se." Obraćajući se ostalima, a naročito arogantnome Hauardu Strou, on reče: "Moramo nastupati složno. Danas Ganditaun; sutra Hamlet-selo, ili mi, ili Skici - osvajači će nas proždirati jednog po jednog. Pa će na kraju ostati samo visssovi Darrr Vnči." Njegov antagonizam prema Strou doveo je do toga, da mu je pri ovim poslednjim rečima glas zazvučao otrovno, grubo, parajuće; ali njegov sluh to gotovo nimalo nije zabeležio. "Ulažem svoj glas, zvanično, da svim silama ustanemo u odbranu Ganditauna. Da ga preotmemo. Na toj crti da stanemo i borimo se." Pa baš usred sredine onih gomila đubreta, balege, zarđale mašinerije, reče on sebi, i lice mu se trznu od nelagodnosti.
     Nekoliko trenutaka tišine, a onda Anet Golding reče: "Ja... podržavam predlog."
     Glasali su. Jedino je Hauard Stro glasao protiv. Tako je predlog usvojen.
     "Stro", reče Anet odlučno, "vama se daje uputstvo da pokažete ta vaša čudesna oružja, kojima ste se toliko hvalisali. A pošto ste vi, Mensi, toliko militantni, dopustićemo vam da predvodite napad za preotimanje Ganditauna." Gabrijelu Bejnsu ona reče: "A vi, Pare, organizujte to." Izgledala je sasvim smireno, sad kad je sve bilo odlučeno.
     Ingred Hibler tiho reče Strou: "Mogla bih ukazati na činjenicu da ako se rat bude vodio blizu Ganditauna, neće biti štete na drugim naseljima. Da li vam je to palo na um?"
     "Zamisli bitku u Ganditaunu", progunđa Stro. "Gaziš do pojasa kroz..." On zastade. Onda reče Jakovu Simionu i Omaru Dajamondu: "Trebaće nam svi oni Skici i Hibi koji su sveci, vizionari, čudotvorci i uopšte psiho-moćni; svi koje možemo naći. Jesu li vaša naselja spremna da ih prikupe i stave nama na raspolaganje?"
     "Mislim da jesmo", reče Dajamond. Simion klimnu glavom.
     "Imajući čudesno naoružanje na Da Vinčijevim Visovima, kao i talente svetaca Skica i Hiba", reče Anet, "trebalo bi da budemo sposobni da pružimo otpor koji će biti nešto više od simboličnog."
     Gospođica Hibler reče: "Ako bismo mogli pribaviti puna imena i prezimena osvajača, mogli bismo iscrtati i numerološke karte o njima, otkriti njihove slabe tačke. Ili, ako možemo saznati tačne datume, sate i minute njihovog rođenja..."
     "Mislim", prekide je Anet, "da će naoružanje Mensa i organizaciona veština Para, u sadejstvu sa hibskim i skickim natprirodnjacima, biti kudikamo korisniji."
     "Hvala vam", reče Jakov Simion, "što niste žrtvovali Ganditaun." Zagleda se, sa nemim divljenjem, u Gabrijela Bejnsa.
     Prvi put posle mnogo meseci, možda i godina, Bejns oseti da se njegovi odbrambeni bedemi tope; sa uživanjem se prepusti - ali ne na dugo - osećaju opuštanja, euforiji maltene. Nekome se, eto, on dopada. Samo jednome Hibu, doduše, ali, ipak, i to mnogo znači.
     Ovo ga podseti na njegovo detinjstvo. Na doba pre nego što je pronašao parsko rešenje.

7.

     Hodajući kroz gomile smeća i debelo blato glavne ulice Ganditauna, dr Meri Ritersdorf reče: "U životu nisam videla nešto ovako. Klinički, ovo je ludilo. Mora biti da su svi ovo ljudi hebefrenici. U strašno, strašno pogoršanom stanju." Iznutra, iz njenog bića, nešto je vikalo na nju da iziđe, da ode sa ovog mesta i nikad se ne vrati. Da se vrati na Zemlju, svojoj profesiji bračnog savetnika, i zaboravi da je ikada videla ovo.
     I sama pomisao da pokuša psihoterapiju sa svima ovima...
     Stresla se. Ovde ni terapija lekovima, ni elektrošokovi, ne bi mnogo pomogli. Ovo je finale duševnog oboljenja. Tačka bez povratka.
     Pored nje, mladi agent CIA, Den Magbum, reče: "Dakle tvoja dijagnoza je hebefrenija? Ja to mogu da javim na Zemlju kao službenu dijagnozu?" Pridržao ju je za ruku i pomogao joj da prekorači ostatke lešine neke vrlo velike životinje, čija su rebra, ovako usred dana, stršala kao povijeni šiljci neke ogromne viljuške.
     Meri reče: "Da. To se jasno vidi. Jesi video komade onog mrtvog pacova, razbacane oko ulaznih vrata one straćare? Povraća mi se; stvarno mi se povraća. Niko više ne živi tako. Čak ni u Indiji i Kini. Kao da smo se vratili četiri hiljade godina unazad; sinantrop i neandertalac su verovatno stanovali tako. Samo bez zarđale gvožđurije."
     "Mogli bismo u brodu da popijemo nešto", reče Magbum.
     "Nijedno piće ne može meni pomoći", reče Meri. "Znaš li na šta me podseća ovo grozno mesto? Na onaj jezivi, grozni, prastari ćumez u koji je moj muž otišao kad smo se rastavili."
     Pored nje se Magbum trgnuo, zažmirkao.
     "Znaš da sam bila udata", reče Meri. "Rekla sam ti." Zapitala se zašto ga je ova malopređašnja primedba iznenadila toliko; tokom putovanja, otvoreno je razgovarala o svojim bračnim problemima s njim i našla da je dobar slušalac.
     "Ne mogu verovati da je to poređenje tačno", reče Magbum. "Uslovi koji ovde vladaju jesu posledica grupne psihoze; tvoj muž nikad nije stanovao tako - nije imao nikakve mentalne poremećaje." Pogledao ju je svađalački.
     Meri zastade. "Otkud znaš? Nikada ga nisi video. On je bio, a i sad je, bolesnik. Ono što sam rekla tačno je tako; Čak ima u sebi latentnu crtu hebefrenije... Uvek je izbegavao socio-seksualne odgovornosti; pričala sam ti o svim mojim pokušajima da ga navedem da potraži neko zaposlenje koje bi jemčilo razumne prihode." Ali, naravno, ovaj Magbum je takođe radnik Centralne informativne agencije; ona, baš, ne može očekivati da će se on saglasiti s njom po ovom pitanju. Možda je bolje zaobići celu tu tematiku. Stvari su iovako dovoljno depresivne; ne mora ona još i da podgreva sećanja na svoj život sa Čakom.
     S obe njene strane, Hibi - tako su sebe nazivali; reč, nesumnjivo, nastala izobličenjem od 'Hebe' što je početak tačne dijagnoze za sve njih, 'hebefrenija' - netremice su zurili, na razne smešne i prazne načine, smejali se, ne shvatajući ništa, čak i bez prave radoznalosti. Beli jarac doluta odnekud i nađe se ispred njih; ona i Den Magbum stadoše, podozrivi, zato što nisu dobro poznavali ponašanje takvih životinja. Jarac ode dalje.
     Dobro, bar su ovi ljudi bezopasni, pomisli ona. Hebi, ili, 'Hibi', u svim fazama deterioracije, odlikuju se time što nisu sposobni da svoju agresivnost sprovedu u delo. Treba se čuvati nekih drugih, daleko zloslutnijih vrsta duševnih poremećaja. Koje će, neizbežno, u najbližoj budućnosti, početi da se pojavljuju. Pomišljala je ponajpre na manično-depresivne bolesnike, koji, kad uđu u maničnu fazu, mogu biti veoma destruktivni.
     Ali postojala je i jedna daleko opakija kategorija, i Meri se sada čeličila za susret i sa takvima. Manično razaranje je ograničeno zato što je impulsivno; ima vid durenja, privremene orgije lupanja i razbijanja predmeta. Posle nekog vremena, popusti i prestane. Međutim, kod akutnih paranoika može se očekivati sistematično, stalno neprijateljstvo koje proticanjem vremena neće slabiti nego, naprotiv, postajaće sve izgrađenije. Paranoik analizira, kalkuliše; ima dobre razloge za svoje postupke, uklapa svaki potez u svoju ukupnu shemu. Njegovo neprijateljstvo možda neće biti tako upadljivo po nasilnosti... ali će trajati veoma dugo, što ima, za terapeuta, dublje implikacije. Jer kod paranoika u odmakloj fazi, izlečenje, ili čak privremeno postizanje uvida, praktično je nemoguće. Kao i hebefrenik, paranoik je našao stabilnu i trajnu mal-adaptaciju.
     Štaviše, za razliku od manično-depresivnog bolesnika, i hebefrenika, kao i za razliku od jednostavnog katatoničnog šizofrenika, paranoik izgleda racionalan. Formalni obrasci logičkog rasuđivanja izgledaju neporemećeni. A ispod njih, paranoik trpi najveće mentalno izobličenje koje je ljudskom biću mogućno. Nema sposobnost empatije, ne može da zamisli sebe na mestu nekog drugog. Zato, za njega, drugi zapravo i ne postoje - osim kao pokretni predmeti koji mogu uticati ili ne uticati na njegovo blagostanje. Decenijama je bila moda da se govori da paranoici ne mogu voleti. To nije bilo tačno. Paranoik doživljava ljubav, u potpunosti, i kao nešto što mu drugi daju, i kao njegovo sopstveno osećanje usmereno ka njima. Ali sa jednom 'kukicom'.
     Paranoik je doživljava kao varijantu mržnje.
     Denu Magbumu ona reče: "Prema mojoj teoriji, trebalo bi da je na ovom svetu stanje sledeće: bolesnici nekoliko različitih vrsta dejstvuju otprilike kao kaste u drevnoj Indiji. Ovi u ovom naselju, hebefreničari, bili bi u tom slučaju nekakav ekvivalent kaste nedodirljivih. Maničari bi bili ratnička kasta, ili klasa; bez straha. Jedna od najviših."
     "Samuraji", reče Magbum. "Kao u Japanu."
     "Da." Klimnula je glavom. "Paranoici - tačnije, paranoični šizofrenici - dejstvovali bi kao klasa državnika; razvijali bi političku ideologiju i socijalne programe. Ukupni pogled na svet davali bi oni. Jednostavni šizofrenici..." Razmislila je. "Oni bi odgovarali klasi pesnika, ali bi neki od njih bili i religijski vizionari - a takvih bi bilo i kod Hiba. Međutim, Hibi, to jest Hebi, bili bi više skloni da daju svece-askete, dok bi 'šizi' davali dogmatičare. Oni sa polimorfnom šizofrenijom simpleks bili bi kreativni članovi društva, stvaraoci novih ideja." Pokušavala je da se priseti koje bi još kategorije mogle postojati. "Našli bi se, opet, neki sa hipervalentnim idejama; to bi bili pacijenti sa odmaklim oblicima blažih mentalnih poremećaja, na primer opsesivno-kompulsivni neurotici; to su takozvani diencefalični poremećaji. Ti ljudi bili bi činovnici i držaoci kojekakvih titula u društvu, ritualni funkcioneri, bez ijedne originalne ideje. Njihova konzervativnost uravnoteživala bi radikalne sklonosti polimorfnih šizofrenika; na taj način, prisustvom i diencefalika i radikala, društvo bi ostajalo stabilno."
     Magbum reče: "Pa, to je da čovek pomisli da bi celina - dobro radila." On mahnu rukom. "U čemu bi se to razlikovalo od našeg društva na Zemlji?"
     Neko vreme je mozgala o ovom pitanju. Bilo je to dobro pitanje.
     "Nema odgovora?" upita Magbum.
     "Imam ja odgovor. Rukovođenje bi, u ovom društvu, prirodno dospelo paranoicima u nadležnost; oni bi bili nadmoćne jedinke u pogledu inicijative, inteligencije i naprosto urođene sposobnosti. Dabome, paranoici bi morali dobro da se pomuče da spreče manične da izvedu državni udar... Večito bi postojala napetost između te dve klase. Ali, vidiš, ako ideologiju daju paranoici, dominantna emocionalna tema mora biti mržnja. I to mržnja usmerena u dva pravca: rukovodstvo će mrzeti svakoga izvan svoje enklave i biće čvrsto ubeđeno da svako izvan te enklave jednako mrzi, zauzvrat, njih. Zato bi cela takozvana spoljnja politika bila usmerena ka izgradnji mehanizama za odbranu od te navodne mržnje spolja. Zato bi celo društvo utonulo u jednu iluzornu borbu, u bitku protiv neprijatelja koji ne postoje, za pobedu ni nad čim."
     "Šta je toliko loše u tome?"
     "Pa, loše je", reče ona, "zato što, ma kako bitka išla i ma kako se završila, ishod mora u svakom slučaju biti isti. Potpuna izolacija tog naroda od ostalog sveta. Eto kakav će biti krajnji učinak delovanja cele njihove društvene zajednice: korak po korak, oni će odsecati sebe od svih drugih živih bića."
     "Šta će im faliti? Osloniti se u celosti na sopstvene snage..."
     "Ne, ne", reče Meri. "Nije to samodovoljnost; to je nešto sasvim drugo, nepojamno meni i tebi. Nezamislivo. Pamtiš one davne opite sa ljudima u potpunoj izdvojenosti? Negde sredinom dvadesetog veka, u očekivanju putovanja u svemir, gde se mislilo da će čovek biti potpuno sam, danima i nedeljama, sa sve manje spoljašnjih podsticaja... Sećaš se kakvi su ishodi dobijeni kad je čovek stavljen u takvu komoru da nijedan podsticaj nije dopirao do njega?"
     "Naravno", reče Magbum. "To što se dobilo nazvali su 'bubice'. Ukidanje podražaja dovodi do akutne halucinoze."
     Klimnula je glavom. "Audio, vizuelne, taktilne i mirisne halucinacije, koje zamenjuju nedostajuće podražaje. Ali, po svojoj snazi, halucinacije mogu nadmašiti snagu stvarnosti; mogu biti živopisnije, jače delovati, pobuđivati jače reakcije... na primer, razna stanja užasa. Halucinacije izazvane drogama mogu dovesti do jačih stanja užasa nego išta u stvarnom svetu."
     "Zašto?" upita Magbum.
     "Zato što imaju kvalitet apsolutnosti. One se generišu unutar samog senzorno-receptornog sistema i zato konstituišu zatvorenu, samopojačavajuću petlju povratne sprege, koja ne dopire iz neke udaljene tačke, nego iz samog nervnog sistema te osobe. Osoba se ne može postaviti na neku udaljenost od halucinacije. Štaviše, osoba to zna. Odstupnice nema."
     Magbum reče: "A kako će to dejstvovati ovde? To, reklo bi se, ne umeš kazati."
     "Umem ja 'kazati', ali nije jednostavno. Kao prvo, još ne znam koliko daleko je ovo društvo zabrazdilo na putevima izolovanja sebe, kao i izolovanja pojedinaca od kojih je sastavljeno. Znaćemo uskoro, po stavu koji će oni zauzeti prema nama. Ovi hebef... ovi Hibi koje vidimo ovde..." Gestovima je pokazala bedne udžerice na obe strane blatnjave ulice. "Njihovo držanje nije nikakav pokazatelj. Ali čim naiđemo na prve paranoike ili manično-depresivne - vidi. Kažimo to ovako: nema sumnje da neka mera halucinacija, dakle psihološke projekcije, postoji kao deo njihovog pogleda na svet. Drugim rečima, moramo pretpostaviti da oni, već sad, donekle haluciniraju. Ali, takođe, zadržavaju i neku svest o objektivnoj stvarnosti. Naš dolazak ubrzaće težnju ka haluciniranju; moraćemo se s time suočiti, moraćemo biti pripravni. To njihovo haluciniranje biće uobličeno tako da će oni nas opažati kao groznu opasnost; mi, naš brod, bićemo viđeni - nisam rekla protumačeni; nego, bukvalno, viđeni - kao pretnja. Oni će u nama videti istureni odred jedne invazije koja stiže sa ciljem da sruši njihovu društvenu zajednicu, da je pretvori u satelit našeg društva."
     "Pa, mi to i jesmo. Nameravamo, zar ne, da preuzmemo iz njihovih ruku upravljanje i da ih vratimo na tačku gde su bili pre dvadeset pet godina. Da opet budu pacijenti zaključani po mentalnim ustanovama - drugim rečima, neslobodni."
     Poenta je to bila nesumnjivo dobra. Ali ne dovoljno dobra. Meri reče: "Ima tu jedna razlika koju ti ne primećuješ: vrlo je tanana, ali bitna. Mi ćemo pokušati da lečimo ove ljude, naš cilj je terapija posle koje će oni moći da drže upravo ove iste društvene položaje i uloge koje sada, slučajno i ne-valjano, već drže. Ako naš program uspe, oni će opet imati vlast nad M2, kao legitimni naseljenici na ovom nebeskom telu; jednog dana. Prvo samo neki, onda sve veći i veći broj njih. Nije to nikakav oblik porobljavanja - iako oni zamišljaju da jeste. Čim se neki pojedinac, neka osoba na ovom mesecu Alfe Tri, oslobodi svoje psihoze, čim stekne sposobnost da sagledava stvarnost bez projekcionih izobličenja..."
     "Da li ti misliš da će biti mogućno ubediti ovaj narod da se dobrovoljno vrati u duševne bolnice?"
     "Neće", reče Meri. "Moraćemo ih slomiti silom; osim nekolicine Hiba. Za sve ostale, zna se; moraćemo pribaviti sudska naređenja za zatvaranje u ludnicu - cele jedne planete." Onda se ispravila. "Hmmm, ne. Celog jednog meseca."
     "Pomisli samo", reče Magbum. "Da sad nisi to ispravila u pojam 'mesec', što nije 'planeta', ja bih imao zakonski osnov da naredim zatvaranje tebe u duševnu bolnicu."
     Trgnuvši se, ona ga pogleda. Nije se činilo da se šali; njegovo mladalačko lice bilo je smrtno ozbiljno.
     "To je bio samo lapsus", odvrati ona.
     "Lapsus", saglasi se on, "ali indikativan. Simptomatičan." Osmehnuo se, ali to je bio hladan osmeh, od koga ona zadrhta od zbunjenosti i nelagodnosti; šta ima Magbum protiv nje? Ili i ona postaje pomalo paranoična? Moguće... ipak, ona oseća ogromno neprijateljstvo koje iz ovog čoveka zrači prema njoj, a jedva da ga i poznaje.
     Osećala je to neprijateljstvo tokom celog putovanja. Baš čudna stvar: osetila je i na samom početku, u trenutku kad su se prvi put videli.

     Čak Ritersdorf prebaci simulakruma Dena Magbuma na samoupravni mod, isključi se iz elektronike, ustade, sav ukrućen, iz fotelje pred kontrolnom tablom i pripali cigaretu. Devet sati po podne, po ovdašnjem vremenu.
     Na M2 Alfe Tri sim će nastaviti da radi svoj posao, dejstvovaće dovoljno dobro; ako nastane neka kriza, Petri će preuzeti upravljanje. U međuvremenu, on, Čak, ima neke druge probleme. Vreme je da piše prvi scenario za TV komedijaša Banija Hentmena, svog drugog poslodavca.
     Već ima kod sebe zalihu stimulativnih sredstava; ljigavac sa Ganimeda uručio mu ih je kad je Čak jutros polazio iz svog iznajmljenog stančića. Dakle, sad će moći, valjda, da radi cele noći.
     Samo, prvo jedna sitnica, večera.
     Tek onako, za svaki slučaj, on zastade kod kabine javnog video-telefona u holu zgrade CIA, uđe i pozva stan Džoane Trieste.
     "Ej, ćao", reče ona kad vide ko je. "Čuj, zvao je Hentmen, hteo te neći. Znači, treba ti njega da zoveš. Kaže da je pokušao da te dobije u zgradi CIA u S. F., ali da su mu rekli da nikad nisu ni čuli za tebe."
     "To je naša stalna politika", reče Čak. "Važi, zvaću ga." Onda je upita o večeri.
     "Pa, ja ne bih rekla da ćeš ti moći išta da večeraš, sa mnom ili bez mene", odgovori Džoan. "Zato što sam čula Hentmena. On ima neku ideju. I kaže da kad te tresne tom idejom, ima da padneš."
     Čak reče: "To ne bi bilo nikakvo iznenađenje." Pomirio se sa nevoljama; bilo mu je jasno da će čitav odnos sa Hentmenom ići ovako.
     Privremeno zaboravljajući ma kakve dalje napore usmerene ka Džoani Trieste, on pozva v-t broj koji mu je bila dala Hentmenova organizacija.
     "Ritersdorfe!" dreknu Hentmen čim je veza uspostavljena. "Gde si? Dolazi odma' ovamo; ja sam u mom apartmanu na Floridi - uzmi ekspres-raketu, ja plaćam kartu. Slušaj, Ritersdorfe: stižu nalazi tvog testa. Evo, ovog trenutka. Oni će pokazati jesi li izašta ili nisi nizašta."
     Ogroman je bio skok iz praznih, sklepanih kućica u smeću u hibskom naselju na Alfa Tri M2, do zahuktanih planova jednog Banija Hentmena. Težak prelaz; ali on će možda uspeti da uhvati korak dok bude u raketi za Istok. Može i jesti nešto, u letelici, ali time Džoan Trieste ispada iz kombinacije. Već mu, eto, obaveze na poslu miniraju privatni život.
     "Kaži mi ideju sad. Pa, da porazmislim dok letim."
     Hentmenove oči blistale su od lukavstva. "Zezaš se? A ako neko čuje? Čuj, Ritersdorfe. Nabaciću ti nagoveštaj. Imao sam to na umu još kad sam te angažovao, ali..." Njegov osmeh postade još širi. "Nisam hteo da te, znaš, uplašim, pa da pobegneš! Sad te imam na udici." Nasmejao se glasno. "Prema tome - dabome! Sve traži, sve važi! A?"
     "Samo ti meni reci ideju", reče Čak strpljivo.
     Prigušivši glas do šapata, Hentmen se nagnu blizu video-sken kamere, tako da njegov nos, ogromno uvećan, ispuni ceo ekran: nos i jedno namigujuće, oduševljeno oko. "Jedan novi lik, dodaću ga u moj repertoar. Pazi: tip se zove Džordž Flibi. To mu je ime. Čim ti kažem šta je on, biće ti jasno zašto sam unajmio baš tebe. Pazi ovamo: Flibi je agent CIA. Ali glumi da je žensko, i to bračna savetnica. Cilj je da na taj način dođe do informacija o sumnjivim ličnostima." Hentmen sačeka, prepun iščekivanja. "Dakle? Šta veliš?"
     Posle duge pauze Čak reče: "To je najgora ideja koju sam čuo u poslednjih dvadeset godina." Deprimirala ga je skroz-naskroz.
     "Poludeo si. Ja znam te stvari, ti ne znaš. Ovo bi mogao biti najveći komični lik posle Red Skeltonovog Fredija Džabaroša. A ti si onaj koji treba da piše scenario, jer imaš iskustvo. Znači, upadaj ovamo u moj stan što je pre moguće, da krenemo sa prvom epizodom o Džordžu Flibu. E, dobro! Ako ova ideja nije mnogo vruća, šta imaš ti bolje?"
     Čak reče: "Šta ako bude prava žena, i prava bračna savetnica, koja se pravi da je muško i da je agent CIA, da bi pribavila informacije koje će izlečiti njene pacijente?"
     "Zajebavaš?"
     "Zapravo", reče Čak, "čuj ovo. Jedan simulakrum CIA..."
     "Zajebavaš." Hentmen porumene u licu; to se na vid-fonu iskazalo kao tamnija, a ne crvenija, boja.
     "U životu nisam ozbiljniji bio."
     "Dobro, 'aj, šta simulakrum?"
     "Simulakrum CIA, shvataš", reče Čak. "On se predstavlja ljudima kao žensko, kao bračna savetnica. Ali, s vremena na vreme ima kvar."
     "Je l' biva to sa simićima CIA? Imaju kvarove?"
     "Sve vreme."
     "'Aj dalje", reče Hentmen, namršten.
     Čak reče: "Poenta je, vidiš, u ovome: šta, kog vraga, jedan simulakrum zna o bračnim problemima ljudskih bića? A ipak, on deli savete. Ne prestaje; krenuo je kao savetnik i bavi se time stalno. Čak daje savete i radnicima 'Dženeral Dajnamiksa' koji ga stalno popravljaju. Vidiš?"
     Trljajući se po donjoj vilici, Hentmen reče: "Hmmm."
     "Morao bi da bude neki određeni razlog zašto se baš taj jedan sim ponaša tako. Zato bismo ušli u njegovo poreklo. Epizoda počinje, vidiš, sa Dž. D. inženjerima koji..."
     "Imam! Imam!" prekide ga Hentmen. "Jedan tip je inženjer, 'aj ga zovemo Frenk Fap, i ima probleme u mraku. U braku. Zato ide kod bračne savetnice, koja mu nabaci jedan dokument, analizu njegovog problema, a on to ponese sa sobom, na posao, u laboratoriju Dž. D. Kad tamo stoji ovaj novi sim i čeka da bude programiran."
     "Jasno!" reče Čak.
     "I - i Fap čita dokument glasno, drugom inženjeru. 'Aj ga zovemo Fil Grok. Pukim slučajem simulakrum to učita kao svoj program; odsad misli da je bračni savetnik. Ali, zapravo ga je bila angažovala CIA; dakle, oni skembače njega i istrkeljaju ga u CIA, i pazi gde se on pojavi..." Hentmen zastade. "Gde bi se on pojavio, Ritersdorfe?"
     "Iza Gvozdene zavese. U Kanadi, recimo."
     "Iii-jeste-da! U Crvenoj Kanadi, u Ontariju. Njegov identitet pred vlastima je - prodavac sintetičke kože veblova; je l' tako? Tako CIA to radi?"
     "Pa, da, manje-više tako."
     "Ali umesto toga", nastavi Hentmen uzbuđeno, "on otvori kancelarijicu, okači firmicu, Džordž Flibi, psiholog, dr med, bračni savetnik. Sad dolaze, je'ote, komunjare, viši funkcioneri, sve sa bračni-mračnim, kod njega..." Hentmen se sav zaduvao. "Ritersdorfe, ova tvoje ideja je najbolje što sam čuo otkad pamtim. I, pazi, uvek dolaze ta dva Dž. D. inženjera da čačkaju po njemu i popravljaju ga. Paz' sad: uskači u ekspres raketu za Floridu ovoga trenutka; uz put skiciraj ovo, možda i neki dijalog čim dođeš kod mene. Mislim da smo stvarno na tragu nečeg: znaš, mozak moj i tvoj strava spoj, a?"
     "A-ha", reče Čak. "Stižem." Uze od Hentmena tačnu adresu, pa spusti slušalicu. Umorno se izvuče iz video-telefonske kabine; osećao se ispumpan, kao da je iz njega sve isteklo. Ali ne bi mogao reći, ni da mu je život od toga zavisio, da li je ideja dobra, ili je bljak. No, Hentmen veruje da je dobra, a to je dovoljno.
     Mlaznim taksijem stiže na kosmodrom San Franciska i ukrca se u ekspres-raketu za Floridu.
     Zgrada sa stanovima za iznajmljivanje, u kojoj je Bani Hentmen živeo, bila je palata luksuza suštog. Svi spratovi - ispod zemlje; zgrada je imala svoju sopstvenu uniformisanu policiju koja je, podeljena u patrole, čuvala ulaze i hodnike. Čak reče svoje ime prvom policajcu na koga naiđe; sledećeg trenutka lift ga je nosio u dubinu, kod Banija.
     U svom ogromnom apartmanu, Bani Hentmen se izležavao u kućnoj haljini od ručno obojene svile od paukova sa planete Mars; pušio je ogromnu zelenu cigaru proizvedenu u gradu Tampa na Floridi; kad Čak uđe, Bani trže glavom u znak nestrpljivog pozdrava, a onda pokaza ka drugim prisutnim ljudima.
     "Ritersdorfe, ovo su dvojica tvojih kolega, moji pisci. Ovaj visoki..." On pokaza cigarom. "To je Kalv Mračni." Mračni priđe polako Čaku i rukova se s njim. "A onaj mali, debeli, ćelavi, to je moj stariji pisac, Četvrtak Džons." I Džons pođe napred, pristupi Čaku; obazriv crnac oštrih crta lica. Rukova se s njim. Ta dva pisca ostavljali su na Čaka utisak da su prijateljski nastrojeni; nije osećao nikakvo neprijateljstvo s njihove strane. Očito nisu bili protiv njegovog prisustva.
     Mračni reče: "Sedi, Ritersdorfe. Dalek si put prevalio. Piće?"
     "Ne", reče Čak. Želeo je da mu um bude bistar za predstojeću sesiju.
     "Večer'o si u raketi?" upita Hentmen.
     "A-ha."
     "Pričao sam mojim momcima o tvojoj ideji", reče Bani Hentmen. "Obojici se sviđa."
     "Fino", reče Čak.
     "Među-tim, među-tim", reče Hentmen. "Oni su klepali ideju tamo-amo maločas i dokontali su jedan njihov razvoj toga... znaš?"
     Čak reče: "Biću obaška oduševljen da čujem njihovu ideju zasnovanu na mojoj ideji."
     Četvrtak Džons pročisti grlo i reče: "Čak, da li bi simulakrum mogao izvršiti ubistvo?"
     Čak ga je posmatrao nekoliko trenutaka. Onda reče: "Ne znam." Ohladio se iznutra. "Misliš, samostalno, kad je autonoman..."
     "Mislim, da li bi tip koji rukuje njime mogao da ga upotrebi kao oruđe za ubistvo?"
     Čak reče Baniju Hentmenu: "Ne vidim nimalo humora u takvom nečem. Inače je moj humor, navodno, 'mrtvački'."
     "Čekaj", upozori ga Bani. "Zaboravljaš slavne, stare, smešne trilere, kombinacije užasa i humora. Kao onaj film, 'Mačka i kanarinac', gde su igrali Polet Godar i Bob Houp. A pazi slavni 'Arsenik i stare šipke' Ne, 'čipke'. Pa one klasične britanske komedije u kojima neko bude ubijen... bilo je na desetine toga, u prošlosti."
     "Na primer, divna 'Dobra srca i dijademe'", reče Četvrtak Džons.
     "Shvatam", reče Čak, to i ništa više; zatvorio je usta, ali unutar njega sve je previralo od neverice i šoka. Da li je ovo samo neka zloćudna podudarnost, ta uporednost njihove zamisli i njegovog života? Ili je ljigavac - verovatnija shema - nešto rekao Baniju. Ako je tako, zbog čega Hentmenova organizacija radi ovo? Šta se njih tiče život i smrt Meri Ritersdorf?
     Hentmen reče: "Mislim da momci imaju dobru ideju ovde. Malo plašnje, pomoću... Vidi, Čak, ti radiš za CIA, pa to ne primećuješ, ali običan svet se plaši CIA; znaš? Ljudi je vide kao tajnu međuplanetnu policijsko-špijunsku organizaciju koja..."
     "Znam", reče Čak.
     "Dobro, bre, ne moraš me ubiti ovde", reče mu Bani Hentmen, bacivši pogled ka Mračnom i Džonsu.
     Mračni progovori: "Čak - ako te već možemo zvati tako - znaj da mi znamo svoj posao. Kad obični Građanin Džo pomisli na simulakruma CIA, ucvika žestoko. Prpa, bato. Ti, kad si nabacio ideju Baniju, nisi mislio na to. Sad, slušaj. Tip je operator CIA; da ga nazovemo..." On se okrete Džonsu. "Kako beše radno ime?"
     "Zigfrid Troc."
     "E, Zigi Troc, dakle. On je naš. On je tajni agiša... u dugačkom mantilu napravljenom od krzna uranijskog krticozrikavca, sa šeširom od venerijanskog vabfaza navučenim do očiju - sve u tom fazonu. Stoji na kiši, na nekom sumornom mesecu, možda jupiterskom. Dobro poznati prizor."
     "A onda, Čak", reče Džons, nastavljajući priču, "čim se ta slika uspostavi u svesti gledaoca, taj, razumeš, stereotip? - otkrivamo nešto o Zigiju Trocu što gledalac nije znao i što ne postoji u uobičajenom stereotipu o agentu obaveštajne službe."
     Mračni reče: "Shvataš: Zigi Troc je idiot. Blesa, koji ništa ne ume da uradi kako valja. A evo šta pokušava da uradi." On priđe i sede u fotelju nedaleko od Čaka. "Da ubije jednu osobu. Da?"
     "Da", reče Čak stegnuto, nastojeći da kaže što je manje moguće, da postane samo slušalac. Skupljao se, uvlačio u sebe, sve više zbunjen i podozriv zbog svega što se oko njega nastavljalo.
     Mračni nastavi: "A koju osobu?" Pogleda Banija i Džonsa. "O tome smo se svađali."
     Bani reče: "Ucenjivača. Međuzvezdanog draguljarskog magnata koji operiše sa neke sasvim druge planete. Možda ne-Z-a."
     Čak sklopi oči i zanjiha se napred-nazad.
     "Šta nije u redu, Čak?" upita Mračni.
     "On razmišlja", reče Bani. "Oprobava tu ideju. Tačno, Čak?"
     "Jeste - tako je", uspe Čak da izgovori. Bio je siguran, sada, da je Lord Teciostriga izbrbljao stvar Hentmenu. I da se nešto ogromno i sumorno odmotava oko njega, postepeno ga zahvatajući; on je usred nečeg, ne zna čega. Izlaza mu nema.
     "Ne slažem se", reče Mračni. "Da međunarodni draguljarski industrijalac bude možda sa Marsa ili Venere, ne bi bilo loše; ali..." On mahnu rukom. "To je eksploatisano do besvesti; počeli smo sa jednim stereotipom, nemojmo nastavljati sa drugim. Mislim da bi trebalo da on pokušava da, recimo... ubije svoju ženu." Mračni pogleda ostale prisutne, svakog ponaosob. "'Ajde, 'ajde, kažite mi, čega ima lošeg u tome? Tip ima ženu koja mu stalno čantra i maltretira ga - sagledavate? Tvrd, opasan tip, agent tajne policije, kakvog se prosečni građanin smrtno plaši... ponegde ga vidimo kako je grub i opasan sa ljudima - a kad dođe kući, njegova žena je opasna sa njim!" Nasmejao se.
     "Nije loše", priznade Bani. "Ali nije dovoljno. Osim toga, pitam se koliko puta bih mogao uraditi tu karakterizaciju; hoću nešto što mogu trajno ugraditi u šou. Ne samo zezanje za jednu nedelju."
     "Ja mislim da ovaj cijaš koga žena kljuca u glavu može tako da nastavlja zauvek", reče Mračni. "Dakle, idemo dalje." Okrete se Čaku. "Sledeći put vidimo Zigija Troca na poslu, u štabu CIA, a oko njega svi oni policijski aparati, elektronika. I njemu odjednom padne na um!" Mračni skoči na noge i poče šetkati po sobi. "Tu tehniku on može upotrebiti protiv svoje žene! I da bude stvar najlepša - uskače i jedan novi sim." Glas Mračnoga postade metalan i stegnut, u znak da oponaša simulakruma. "Da, gospodaru, šta mogu uraditi za Vas, gospodaru? Čekam."
     Bani, isceren, reče: "Šta ti kažeš, Čak?"
     Mučeći se da govori, Čak odvrati: "Da li je... jedini motiv za ubistvo... to što je ona čantrača? Što se dernja na njega?"
     "Ne!" uzviknu Džons i skoči na noge. "U pravu si; treba nam jača motivacija, a ja mislim da je imamo. Jedna cica. Zigi muva jednu žensku sa strane. Međuplanetna špijunka, zgodna, pa seksi, shvataš? A njegova matora mu ne da razvod."
     Mračni reče: "Ili je matora saznala za malu, pa..."
     "Stani malo", reče Bani. "Šta mi ovde pravimo, psihološku dramu ili komičnu seriju? Mnogo se nešto zapetljalo."
     "Tačno", reče Džons, klimajući glavom. "Ništa, zadržaćemo se na tome da pokazujemo kakvo je čudovište ta njegova supruga. Ali, Zigi, rekoh, kad vidi simulakruma..." Zaćuta. Zato što je neko ušao u sobu.
     Bio je to neki Alfanac. Jedan iz rase hitinskih stvorova koji su, pre samo nekoliko godina, vodili rat protiv Zemlje. Uz škljocanje svojih mnogozglavkastih nogu i ruku, krenuo je hitro prema Baniju i prvo ga osetio antenama - Alfanci su slepi - zatim ga opipao, delikatno pogladio po licu; najzad se okrenuo i malo uzmakao, jer se uverio da jeste na mestu gde je i želeo biti... Njegova glava bez očiju poče se vrteti u krug; njuškao je, osećao da tu ima još ljudi.
     "Prekidam li nešto?" upita Alfanac, glasom koji je zvučao kao okidanje zategnutih žica na nekom instrumentu, na harfi možda; bio je to alfanski, pevucavi način govora. "Čuo sam vašu raspravu pa me je zainteresovala."
     Bani Hentmen reče Čaku: "Ritersdorfe, ovo je jedan od mojih najstarijih i najdražih prijatelja. Nikad ni u koga nisam imao poverenja kao u mog drugara koga vidite, a koji se zove RBX-303." On objasni: "Možda ti nije poznato, ali Alfanci imaju imena kao registarske tablice, neku vrstu mehaničkih kodova. Ovaj RBX-303 ima zlatno srce." Podsmešljivo frknu. "Štaviše, ima dva: po jedno sa svake strane."
     "Drago mi je što smo se upoznali", reče Čak refleksno.
     Alfanac brzo, ali uz zveckanje i škljocanje, dođe do njega i pogladi Čakove crte lica svojom udvojenom antenom; osećaj je to, zaključi Čak, kao da ti dve muve šetkaju po licu, pa malo uzleću, pa opet šetkaju. Nesumnjivo neprijatan. "Gospodine Ritersdorfe", odzvanjao je 'žičani' glas Alfanca. "Oduševljen sam." Povuče se od Čaka. "Koga još ima u sobi, Bani? Mirišem i neke druge."
     "Samo Mračni i Džons", reče Bani, "moji pisci." Opet se okrenuvši Čaku, Bani objasni: "RBX 303 je superbogataš, taj vrti ogromne pare u međuzvezdanim komercijalnim poduhvatima svake vrste. Vidi, Čak, situacija je ova. RBX 303 poseduje većinu deonica u kompaniji 'Publtrans'. Da li ti to išta govori?"
     Nekoliko trenutaka nije mu značilo ništa. Onda se Čak doseti. 'Publtrans' je sponzor Bani Hentmenove TV serije. "Hoćeš reći", reče Čak, "da su vlasnici..." Zaćuta. Umalo da kaže: naši bivši neprijatelji? Ali to, ipak, ne reče; jer, pre svega, savršeno je jasno bilo da jesu; a zatim, tu je i reč 'bivši', dakle ne sadašnji neprijatelji. Zemlja i planete oko Alfe sada su u miru, neprijateljstvo je, valjda, prestalo.
     "Nikad ranije nisi bio u prisustvu nijednog Alfa?" upita Bani pronicljivo. "Treb'o bi; to je super narod. Osećajan, sa smislom za humor... 'Publtrans' me sponzoriše delom zato što naš RBX 303 lično veruje u mene i moj dar - on je uradio mnogo da me izvuče iz onog stanja kad sam samo nastupao po klubovima i ponekad gostovao na TV, do ovog drugog stanja, u kome sam sad. Naime, imam svoju seriju, koja se tako dobro primila između ostalog zahvaljujući prokleto dobroj promociji koju je 'Publtrans' organizovao."
     "A-ha", reče Čak. U stomaku je osećao nagon za povraćanjem. Ali nije znao tačno zbog čega. Možda zbog cele ove situacije, koju nije uspevao da razume. "Jesu li Alfanci telepate?" upita. Znao je da nisu, ali... ovaj jedan Alfanac kao da je bio neprirodno svestan svega. Čak je imao intuiciju da RBX 303 zna sve; da nema te tajne koju ne može doznati.
     "Nisu telepate", reče Bani, "ali se mnogo oslanjaju na sluh; po tome se razlikuju od nas, jer mi imamo oči." On baci pogled ka Čaku. "Šta ti nešto o telepatama? Mislim, sigurno si znao da nisu telepate. Za vreme rata je svako do besvesti kljukan podacima o neprijatelju. A ti nisi suviše mlad da se toga sećaš; sigurno si odrastao sa time."
     Mračni najednom progovori: "Reći ću ti šta muči Ritersdorfa; i ja sam se tako osećao, svojevremeno. Ritersdorf je angažovan da bi davao ideje. Ali on ne bi želeo da mu neko pokupi sve iz mozga, baš sve. Njegove ideje su njegovo vlasništvo sve do trenutka kad se odluči da ih kaže. Ako bi ti doveo, recimo, nekog ganimedskog ljigavca, do vraga, to bi bila nepoštena invazija na lična prava svakoga od nas; postali bismo mašine iz kojih bi neko mehanički ispumpavao ideje." Čaku reče: "Nemoj se zabrinjavati zbog RBX 303; on ti ne može pročitati misli. Samo može da osluškuje vrlo pažljivo nijanse, sićušne, najfinije, u onome što govoriš... Na taj način oni otkrivaju iznenađujuće mnogo. Alfanci su jaki psiholozi."
     "Sedeći u susednoj sobi", reče Alfanac, "i čitajući časopis 'Život', slušao sam vaš razgovor o tom novom liku koji bi se zvao Zigfrid Troc. Zainteresovan, odlučio sam da dođem; ostavio sam audio kasetu i ustao. Da li to odgovara svima vama?"
     "Niko nema ništa protiv tvog prisustva", reče Bani Alfancu, tonom uveravanja.
     "Ništa me", reče Alfanac, "ne zabavlja i ne razonođuje - i ne očarava - kao kreativna sesija tvojih nadarenih pisaca. Ritersdorfe, nikada te ranije nisam video na delu, ali već znam da imaš mnogo toga da dodaš. Međutim, osećam tvoju odbojnost - zadržanu u velikoj dubini - prema smeru kojim je ova rasprava krenula. Mogu li pitati šta, konkretno, tebi toliko smeta kod Zigfrida Troca i njegove želje da ukloni svoju neprijatnu ženu? Jesi li oženjen, Ritersdorfe?"
     "Da", reče Čak.
     "Možda ova ideja za dramski zaplet budi u tebi osećaje krivice", reče Alfanac zamišljeno. "Možda imaš nepriznate neprijateljske porive prema svojoj ženi."
     Bani reče: "Promašuješ, i to mnogo, Erbeikse; Čak i njegova žena se razvode - ona je već podnela brakorazvodnu tužbu. Ali Čakov privatni život je u svakom slučaju njegova stvar, a mi nismo ovde da raščlanjujemo njegovu psihu. Daj da se vratimo našoj građi."
     "Ja ostajem pri tvrdnji", proglasi Alfanac, "da u reakciji gospodina Ritersdorfa postoji nešto veoma neuobičajeno i atipično; voleo bih doznati razlog toga." Okrete svoju slepu glavu, nalik na neki loptasti mašinski deo, prema Čaku. "Možda ću i doznati, ako se nas dvojica budemo češće viđali. Imam osećaj da bi moje saznavanje toga bilo od koristi i za tebe."
     Češkajući se zamišljeno po nosu, Bani Hentmen reče: "Možda on to već zna, RBX. Možda, naprosto, ne želi kazati." Osmotri Čaka i nastavi: "I ako je tako, i ako nije, ja kažem: to su njegova posla."
     Čak reče: "Meni naprosto ne zvuči kao ideja za komediju. Eto, toliki je obim moje..." Umalo da kaže 'odbojnosti'. "Moje sumnje."
     "Lepo, ali ja nemam sumnje nimalo", reče Bani Hentmen. "Javiću našim modelarima da načine jednu šuplju figuru nalik na simulakruma, u koju neko može da se uvuče; to će biti mnogo jeftinije i pouzdanije nego da kupimo pravog simlakruma. A trebaće nam i devojka za ulogu Zigijeve žene. Naime, moje žene, jer ću ja biti Zigi."
     "A Zigijeva riba?" upita Džons. "Je l' to ulazi ili ispada?"
     Mračni reče: "Sa njom bismo imali jedan dobitak. Mogla bi da bude neka sa velikim, teškim sisama. Znaš, natovareni balkoni. To bi usrećilo mnoge gledaoce; ako ne, ostala bi nam samo jedna žena, oštrokonđa, koja sasvim sigurno neće biti sisata. Jer, takve žene nikad ne idu na tu operaciju."
     "Imaš li neku određenu na umu za ulogu Zigijeve ljubavnice?" upita ga Bani, dohvativši notes i pisaljku.
     "Znaš onu novu cavu koju tvoj agent gura", reče Mračni. "Ona sveža mala... Peti... nešto. Peti Viver. To su balkončine, brale, o-hoo! Sigurno su joj doktori ugradili dodatnih dva'es pet kila toga."
     "Angažovaću Peti noćas", reče Bani Hentmen, klimnuvši glavom. "Znam je, dobra je; tačno po meri za ovo naše. Zatim, pronaći neku ratobornu matoru vešticu za zlu suprugu. Možda bi trebalo da prepustimo Čaku da nađe pravu osobu za tu ulogu." Bani se nasmeja kao sova kad huče.

8.

     Kada se, pozno te noći, Čak Ritersdorf umorno dovukao u oronulu stambenu zgradu u oblasti Marin u Kaliforniji, u hodniku ga presrete genimedsko ljigavo biće. Takav postupak, u tri sata ujutro. Što je mnogo, mnogo je, zaključi Čak.
     "Ima dve jedinke u tvom stanu", obavesti ga Lord Teciostriga. "Meni se činilo da bi trebalo da budeš obavešten unapred."
     "Hvala", reče Čak i zapita se šta će ga sad snaći.
     "Jedan od njih je tvoj pretpostavljeni u CIA", reče ljigavac. "Džek Elvud. Drugi je pretpostavljeni Elvudov, izvesni gospodin Rodžer London. Došli su da ti postavljaju pitanja o tvom drugom zaposlenju."
     "Ja ga nisam prikrivao od njih", reče Čak. "Štaviše, Magbum, kojim je tad upravljao Petri, bio je prisutan, bio je u sobi sa nama, u trenutku kad me je Hentmen unajmio." On se nelagodno zapita zašto ta dvojica misle da se ovo njih tiče.
     "Istina", reče ljigavac, "ali, vidiš, oni su prisluškivali noćas onu videoliniju pomoću koje si ti razgovarao prvo sa Džoanom Trieste, a zatim sa Hentmenom. Zato znaju ne samo da radiš za Hentmena, nego znaju i ideju za scenario, ideju koju si..."
     Sad je bilo jasno. On prođe pored hrpe sluzi, dođe do ulaznih vrata svog apartmana. Bila su otključana; on ih otvori i suoči se sa dvojicom cijaša. "U ovo doba noći?" upita on. "Zar je toliko važno?" Priđe ormanu - koji je bio od one stare vrste, koju moraš otvarati ručno - i okači kaput. U stanu je vladala prijatna toplota; dvojica zvaničnika CIA bili su uključili ne-termostatski kontrolisani zračeći izvor toplote.
     "Je li to taj?" upita London. Visok, poguren, prosed čovek u poznim pedesetim godinama; Čak je nekoliko puta naišao na njega, i smatrao ga je za teškog čoveka. "To je Ritersdorf?"
     "Da", reče Elvud. "Čak, slušaj pažljivo. Postoje neke okolnosti koje ti ne znaš o Baniju Hentmenu. Činjenice bezbednosne vrste. Mi smo, vidiš, svesni razloga što si prihvatio taj posao; znamo da nisi želeo, ali si bio prinuđen."
     "A, je l'?" upita Čak obazrivo. Oni ni slučajno nisu mogli znati kakav pritisak je na njega bio izvršio ljigavi telepata od prekoputa.
     Elvud reče: "U potpunosti shvatamo tvoju tešku situaciju u vezi sa tvojom bivšom ženom, Meri; koju divovsku svotu je uspela da ti otme i koje ogromne mesečne rate alimentacije; znamo da ti je potreban novac da bi mogao toliko da plaćaš. Međutim..." On baci pogled ka Londonu. London klimnu glavom, a Elvud se sagnu i otvori rajsferšlus na svojoj ataše-tašni. "Imam ovde Hentmenov dosje. Hentmenovo pravo ime je Sem Litl. U vreme rata, osuđivan je zbog kršenja propisa o trgovini sa neutralnim državama; drugim rečima, Hentmen je neprijatelja snabdevao potrebnim materijalom, preko jednog posrednika. Međutim odležao je samo godinu dana u zatvoru; imao je izvanredan tim advokata. 'Oš čuješ još?"
     "Hoću", reče Čak. "Jer ne bih mogao otkazati ugovor zato što je pre petnaest godina..."
     "U redu", reče Elvud, zgledavši se još jednom sa svojim starešinom, Londonom. "Posle rata, Sem Litl - kasnije kao Beni Hentmen, a danas poznat kao 'zečić', to jest Bani Hentmen - živeo je u planetnom sistemu zvezde Alfe. Šta je tamo radio, niko ne zna; naši metodi prikupljanja informacija bili su sasvim neuspešni na alfanskoj teritoriji. Pre šest godina, on se vratio na Zemlju, i to snabdeven izobiljem međuplanetnih kožica. Počeo je nastupati na pozornicama kao komičar, a onda je firma 'Publtrans' postala njegov sponzor..."
     "Znam", prekide ga Čak, "da je vlasnik 'Publtransa' jedan Alfanac. Upoznao sam se s njim. RBX 303."
     "Ti si ga upoznao?" I Elvud i London upiljiše se netremice u Čaka. "Znaš li ti išta o RBX 303?" upita Elvud. "Njegova porodica kontrolisala je, tokom rata, najveći konglomerat fabrika za ratnu proizvodnju u čitavom alfanskom sistemu. Njegov brat je ovoga trenutka ministar u alfanskoj vladi; odgovara neposredno alfanskom duždu. Drugim rečima, kad posluješ sa RBX 303, posluješ sa vladom Alfe." On dobaci dosje Čaku. "Pročitaj ostalo."
     Čak poče brzo pregledati uredno odštampane stranice. Na kraju nađe zaključak; to je bilo lako pročitati. Agenti CIA koji su sačinili taj dosje verovali su da RBX 303 nastupa kao neformalni zastupnik jedne strane vlade i da Hentmen to zna. Iz tog razloga, Hentmenove delatnosti nadzire CIA.
     "Njegov razlog da te zaposli", reče Elvud, "nije onaj koji ti misliš. Hentmenu ne treba još jedan pisac; ima već petoricu. Da ti kažem šta mi mislimo. Mi mislimo da je to na neki način zbog tvoje žene."
     Čak ne reče ništa; nastavi da zuri, prazno, u papire dosjea.
     "Alfanci bi", reče Elvud, "rado prigrabili Mesec 2 Alfe 3 opet za sebe. A jedini način da to urade legalno bio bi da navedu Zemljane koji su tamo nastanjeni da se odsele. Ako ne, onda po međuplanetnim zakonima stupaju na snagu Protokoli iz 2010; taj prirodni satelit Alfe Tri postaje vlasništvo naseljenika, a pošto su oni Zemljani, posredno i vlasništvo Zemlje. Alfanci ne mogu prisiliti naseljenike na odlazak, ali motrili su na njih neprestano; savršeno dobro im je poznato da je to društvena zajednica koju sačinjavaju bivši pacijenti Neuropsihijatrijske bolnice 'Hari Stek Saliven', koju smo uspostavili na tom mestu pre rata. Jedina agencija koja bi mogla oterati naseljenike bila bi neka zemaljska, naime, ili Zemljoplan, ili Međuplanetno ministarstvo zdravlja i blagostanja; nije nezamislivo da mi evakušemo taj mesec, posle čega bi ga mogao prigrabiti ko god hoće."
     "Ali niko", reče Čak, "neće preporučiti evakuaciju naseljenika." Njemu se činilo da to uopšte ne dolazi u obzir. Desiće se jedna od dve stvari: ili će Zemlja ostaviti naseljenike srogo na miru, ili će se izgraditi nova bolnica i pacijenti biti uterani svi u nju.
     Elvud reče: "Moguće je da si u pravu. Međutim, znaju li Alfanci to?"
     "Osim toga, imaj u vidu", reče London promuklo, ali tiho, "da su Alfanci veliki kockari; čitav rat je za njih bio jedno veliko kockanje sa vrlo malim izgledima na dobitak - i izgubili su. Ne umeju oni ni na koji drugi način da operišu."
     To je bilo tačno; Čak klimnu glavom. Ipak, stvar se nije razumno uklapala. Kako bi mogla Meri da utiče na odluke? Hentmen zna da su Čak i ona zakonski u rastavi. Sad je Meri na Alfi Tri M2, a on ovde, na Zemlji. Čak i da su oboje na M2, Meri ne bi htela ni da čuje šta on misli. Njena odluka biće samo njena.
     Ali kad bi Alfanci znali da on, Čak, kontroliše simulakruma Denijela Magbuma...
     On naprosto nije mogao poverovati da oni to znaju; nemoguće je da znaju.
     "Imamo teoriju", reče Elvud, uzimajući dosje i vraćajući ga u akten-tašnu. "Verujemo da Alfanci znaju..."
     "Ne recite mi", reče Čak, "da znaju o Magbumu; to bi značilo da su prodrli u CIA."
     "Ja... nisam nameravao da kažem baš to", reče Elvud nelagodno. "Bila mi je namera da ustvrdim kako oni znaju, baš kao što i mi znamo, da je tvoje razdvajanje od Meri čisto zakonsko, i da si ti ostao emotivno vezan za nju isto koliko i pre. Rekonstruišemo njihovo gledanje na stvari ovako: veza između tebe i Meri uskoro će se nastaviti. Bez obzira na to da li vas dvoje to očekujete ili ne."
     "A kakve bi koristi oni imali od toga?" upita Čak.
     "Ovde njihove predstave o situaciji postaju zaista vrlo živopisne", reče Elvud. "Dakle, evo: prikupili smo ovo zaista iz perifernih pokazatelja, iz sitnih nagoveštaja tu i tamo; moguće je da grešimo, ali čini se da će Alfanci pokušati da te navedu da ubiješ svoju ženu."
     Čak ne reče ništa; zadrža nepokretno lice. Vreme je prolazilo; niko ništa nije govorio. Elvud i London gledali su ga radoznalo, očigledno se pitajući zbog čega on ne reaguje.
     "Iskreno da ti kažem", zareža London konačno, "imamo jednog doušnika zaposlenog u Hentmenovoj užoj ekipi; nije bitno ko je. Taj informator nam kaže da ideja za scenario, koju su ti Hentmen i saradnici izložili čim si stigao u Floridu, sadrži simulakruma koji ubija ženu jednog čoveka. Taj čovek je agent CIA. Da li je to tačno?"
     Čak polako klimnu glavom; njegov pogled bio je prikovan za jednu tačku na zidu, desno od Elvuda i Londona.
     "Takva scenaristička zamisao", nastavi London, "trebalo bi, po njihovoj želji, da te navede na pomisao da, pomoću simulakruma CIA, stvarno ubiješ gospođu Ritersdorf. Ono što Hentmen i njegovi alfanski drugari ne znaju, jeste, naravno, činjenica da se jedan simulakrum CIA nalazi već na M2, i da ga vodiš ti; kada bi to znali, oni bi..." London zastade, a onda reče polako, napola za sebe: "Onda bi videli da nisu morali da smišljaju čitav jedan scenario samo da bi ti došao na tu pomisao." Proučavao je Čaka. "Jer je vrlo moguće da si se ti, već, i sam toga dosetio."
     Posle kratke pauze, Elvud reče: "Zanimljiva pomisao. Nije mi palo na pamet, do sada, ali ranije ili kasnije bi." Zatim reče Čaku: "Da li bi želeo odustati od upravljanja simulakrumom Magbumom? Da bi dokazao, izvan svake sumnje, da nisi imao na umu takav čin?"
     Čak reče, pažljivo birajući reči: "Naravno da neću odustati." Jasno je bilo da bi odustajanjem priznao da su ono pogodili, da su otkrili nešto istinito o njemu i njegovim namerama. Osim toga, nije želeo da napusti rukovođenje Magbumom i iz jednog drugog, vrlo dobrog razloga. Nameravao je da svoj plan o ubijanju Meri dovede do uspešnog završetka.
     "Ako bi se išta desilo gospođi Ritersdorf", reče London, "imajući ovo u vidu, velika sumnja bi pala na tebe."
     "To mi je jasno", reče Čak drveno.
     "Dakle, dok vodiš sima", reče London, "dobro se potrudi da on štiti gospođu Ritersdorf."
     Čak reče: "Hoćete moje iskreno mišljenje?"
     "Svakako", reče London, a Elvud klimnu glavom.
     "Cela je ova stvar jedna besmislica, koju je na osnovu nepovezanih mrvica podataka smućkao neki naš operativac na terenu, neko ko se očigledno predugo muvao oko slavnih TV ličnosti. Ako bih ja ubio Meri, kako bi to izmenilo njenu odluku o Alfi Tri M2 i tim naseljenicima tamo? Ako bude mrtva, naprosto će biti poslat neko drugi, i taj drugi će odlučivati."
     "Mislim", reče Elvud, govoreći svom pretpostavljenom, "da mi ovde nećemo imati ubistvo, nego pretnju ubistvom. Oni će da priprete Ritersdorfki da će je ubiti ako ih ne posluša." Zatim reče Čaku. "To, naravno, pod pretpostavkom da Hentmenova kampanja urodi plodom. Naime, da na tebe utiče logika koju oni, pomoću scenarija, guraju."
     "A vi, izgleda, mislite da će uticati", primeti Čak.
     "Ja mislim", reče Elvud, "da je zanimljiva podudarnost to što si baš ti operator tog simulakruma koji dejstvuje blizu Meri, baš kao što Hentmenov scenario predlaže. Koja je bila verovatnoća da..."
     Čak odvrati: "Verovatnije objašnjenje bilo bi da je Hentmen nekako saznao da sam ja rukovodilac Magbuma i da je na osnovu toga smislio scenario. Vi znate šta bi to značilo." Implikacija je bila sasvim jasna. Iako oni tvrde da protivnik nije uspeo prodreti u CIA...
     Postoji još jedna mogućnost. Lord Teciostriga uzima podatke iz njegovog uma i predaje ih Baniju Hentmenu. Pre svega, taj ljigavac ga je ucenio, prisilio da radi za Banija; sad svi zajedno deluju da bi ga dalje ucenili, da on izvrši njihove planove na Alfi Tri M2. Nije TV scenario načinjen da bi naveo njega na pomisao da ubije Meri; jer preko Teciostrige, Hentmen i njegova organizacija doznali su da je taj plan odranije prisutan u njegovoj glavi.
     Scenario je namenjen da mu stavi do znanja, posredno ali jasno, da oni znaju. I da, ako ne bude postupao po njihovim naređenjima, spletka ima da bude emitovana, kao TV serija, celom Sunčevom sistemu. Sedam milijardi ljudi doznaće za njegov plan da ubije svoju ženu.
     Žestok razlog, to je morao priznati, da se podvrgne Hentmenovoj organizaciji i uradi ono što oni žele: dobro su ga stisnuli. Vidi šta su već postigli: pobudili sumnje kod visokih zvaničnika CIA na Zapadnoj Obali. I sad, kao što reče London, ako bi se išta desilo Meri...
     Pa ipak, on ostade rešen da sprovede plan. Tačnije, da ga pokuša sprovesti. I to ne kao pretnju ubistvom, što Hentmen i Hentmenovci žele, da bi Meri, uplašena, predložila da se sa psihotičnim naseljenicima postupi na jedan određeni način. Ne, nego kao ubistvo, izvršeno i završeno. Kao što je od početka planirao. Nije mu poznato zašto; on, najzad, više ne mora viđati Meri, ne mora živeti s njom... Zašto mu se čini da je njena smrt od tako velikog značaja za njega?
     Baš čudno: Meri je jedina osoba koja bi mogla, kad bi joj se pružila prilika, zaviriti u njegov um, otkriti njegove pobude; to joj je posao.
     Ova ironija mu je prijala. I uprkos prisustvu dvojice oštroumnih funkcionera CIA - a, naravno, i večno prisutne hrpe žute sluzi koja prisluškuje s druge strane hodnika - on se ne oseća nimalo loše. Razumno gledano, ovde se sukobljava sa dve jasno razdvojene klike, obe veoma iskusne; sa Centralnom informativnom agencijom i sa Hentmenovom organizacijom. Obe se sastoje od starih profesionalaca - pa ipak on oseća, intuicijom, da će se dogoditi ono što on hoće, a ne ono što oni hoće.
     Ljigavac će naravno prisluškivati ovu njegovu misao. On se ponada da će je ljigavac i došapnuti Hentmenu; baš dobro, neka Hentmen zna.

     Čim dva cijaša odoše, ljigavo biće provuče se ispod ivice njegovih zaključanih ulaznih vrata i stvori se na sred starinskog tepiha što se pružao od zida dozida. Progovori na optužujući način, sa prizvukom pravedničke uvređenosti. "Ritersdorfe, uveravam te: nisam nikakve kontakte sa Hentmenom imao; nikada ga ni video nisam do one noći kad je došao ovamo da potpiše ugovor s tobom."
     "Nevaljalci jedni", reče Čak, kuvajući sebi kafu u kuhinji. Već je prošlo četiri sata ujutro; ali zahvaljujući nezakonitim stimulantima dobijenim od Teciostrige, Čak nije osećao nikakav zamor. "Večito prisluškujete", reče on. "Zar nemate neki svoj život?"
     Ljigavac reče: "Slažem se s tobom u jednom: pripremajući onaj scenario, gospodin Hentmen je morao znati kakve su ti namere prema vlastitoj ženi - inače bi to bila podudarnost naprosto prevelika da bismo u nju poverovali. Možda je još neko telepata, Ritersdorfe, još neko osim mene."
     Čak ga pogleda.
     "Mogao bi to biti neki tvoj kolega u CIA", reče ljigavac. "Ili se stvar dešava dok si ti u simulakrumu na M2; neko od tih ludih naseljenika, tamo, možda je telepata. Smatram da je od sada moj posao da ti pomažem na svaki zamislivi način, da bih ubedljivo pokazao da sam pošten; očajnički mi je stalo da odbranim svoje časno ime pred tobom, u tvojim očima. Učiniću sve što mogu da otkrijem tog telepatu koji je otišao kod Hentmena i..."
     "Da li bi to mogla biti Džoan Trieste?" prekide ga Čak iznenada.
     "Ne. Dobro mi je poznat njen um; ona nema takve moći. Jeste psih, kao što znaš, ali njen dar odnosi se na vreme." Ljigavac se zamisli. "Mada... znaš, Ritersdorfe, postoji i drugi način kako bi neko mogao provaliti šta nameravaš. Naime, pomoću jedne druge psihomoći, a to je prekognicija... Ako pretpostavimo da će jednog dana, ranije ili kasnije, tvoji planovi postati poznati javnosti. Neki prekognitivac bi mogao pogledati napred, videti, steći to znanje već sada. To je zamisao koju ne smemo prevideti. Ona, bar, dokazuje da telepatski činilac nije jedini kojim bi se mogla objasniti Hentmenova upoznatost sa onim što nameravaš vis-a-vis svoje žene."
     Morao je priznati da ljigavčeva logika nije loša.
     "Zapravo", reče ljigavac, vidno pulsirajući od uzbuđenja, "to bi moglo biti i nehotično dejstvovanje prekognitivnog talenta - od strane nekog ko ti je blizak, a ne zna da ga ima. To bi mogao biti, recimo, neko kod Hentmena. Ili čak i sam Bani Hentmen."
     "Hmmm", reče Čak rasejano, puneći šoljicu vrućom kafom.
     "Buduća putanja tvog života", reče ljigavac, "prepuna je spektakularnog nasilja, koje će nastati kad budeš ubijao tu ženu koje se bojiš i koju mrziš. Tako ogroman spektakl možda je uključio u Hentmenu skrivenu prekognitivnost, tako da on, i ne znajući iz kog izvora, dobija 'nadahnuće' za scenario... Psionički talenti često dejstvuju na taj način. Što više razmišljam o ovome, sve više sam uveren da se baš tako desilo. Zato bih rekao da teorija tvojih kolega iz CIA nema nikakvu vrednost: Hentmen i njegov kolega Alfanac nemaju nameru da te ucenjuju ma kakvim tobožnjim dokazima o tvojoj nameri. Oni naprosto rade ono što i kažu da rade: pokušavaju da smućkaju upotrebljiv TV scenario."
     "A tvrdnja CIA da Alfa želi da ponovo prisvoji taj drugi mesec Alfe Tri?" upita Čak.
     "To bi moglo biti sasvim tačno", priznade ljigavac. "Bilo bi to tipično alfansko ponašanje, ne odustati, zadržati nadu... To nebesko telo je, ipak, u njihovom planetnom sistemu. Ali ako ću kazati sasvim iskreno - mogu li? - teorija tvojih drugara iz CIA ostavlja na mene utisak jedne prilično bedne hrpice nasumičnih sumnjičenja; napabirčili su nekoliko trunčica od kojih sad grade čitavu kulu nedokazanih teorija, nabrzinu, i pripisuju svima i svakome ogromnu moć spletkarenja. Mnogo jednostavnije i razumnije mogu se sve ove stvari objasniti, a ti, kao zaposlenik CIA, svakako znaš da ta organizacija, kao i sve obaveštajne službe, nema sposobnost da stvarima pristupa razumno."
     Čak slegnu ramenima.
     "Zapravo", reče ljigavac, "ako mogu reći, tvoja egzotična strategija kako da se osvetiš ženi delom je proistekla iz višegodišnjeg druženja sa ljudima iz obaveštajne službe."
     "Ali priznaćeš jednu stvar", reče Čak glasom. "Za mene je kolosalan peh to što su Hentmen i njegovi pisci baš sad nabasali na tu ideju za scenario."
     "Jeste peh, ali je i zabavno, jer ćeš uskoro ti lično sesti da pišeš dijaloge za te epizode." Ljigavac se nasmeja tiho. "Možda ćeš im dati autentičnost. Hentmen će biti oduševljan tvojim uvidima u pobude Zigija Troca."
     "Otkud znaš da će lik biti nazvan Zigi Troc?" upita Čak, najednom opet prepun podozrenja.
     "To je u tvom umu."
     "Onda je sigurno takođe u mom umu da bih voleo da ti sad odeš i ostaviš me na miru." Međutim, nije bio nimalo pospan; bio je raspoložen da navali na posao, na pisanje scenarija.
     "Svakako." Ljigavac pocure ispod vrata, i Čak uskoro ostade sam u stanu.
     Jedini preostali zvuci dopirali su od retkog saobraćaja, dole. Čak je neko vreme stajao na prozoru i pijuckao kafu; zatim sede pred pisaću mašinu i pritisnu jedno dugme. List hartije se pojavi i podiže u položaj za početak pisanja.
     Zigi Troc, razmišljao je on sa odvratnošću. Hriste, kakvo ime. Kakvu bi osobu najavljivalo? Idiota, kao u Tri Budale. Nekoga ko je toliko uvrnut, pomisli on sa izjedajućom ironijom, da mu pada na um da ubije svoju ženu...
     Poče, profesionalno lukavo, da dočarava početnu scenu. Biće to, naravno, Zigi kod kuće; pokušava da mirno uradi neki bezazleni posao. Možda čita večernje novine koje je upravo, kod svoje kuće, odštampao. A njegova žena, Harpija prava, nasrće, nasrće. Da, pomisli Čak; ja mogu uneti životnost, uverljivost, u ovu scenu. Na osnovu mog višegodišnjeg iskustva. On poče da tipka.
     Nekoliko sati je pisao, diveći se delotvornosti nezakonitih hekso-amfetaminskih stimulanata; ne samo što nije osećao umor, nego je radio čak i brže nego u ranijim vremenima. U sedam i trideset, dok su ulicu, napolju, dirali dugački zlatni zraci jutarnjeg sunca, on kruto ustade, ode u kuhinju i poče spremati sebi doručak. E, sad, moje drugo zaposlenje, reče on sebi. U osam i trideset da sam u zgradi CIA u San Fran. Onda: Denijel Magbum.
     Sa kriškom prepečenog hleba u ruci, stade kod pisaće mašine i nabrzinu osmotri stranice koje je napisao. Izgledale su dobro - a dijalog je njemu već godinama jaka strana. Sad ubaciti ovo u vazdušnu ekspres-poštu, poslati Hentmenu u Njujork; za manje od jednog sata, ova stranice biće u komičarevim rukama.
     U osam i dvadeset, dok se brijao u kupatilu, njegov videotelefon zazvoni. Prvi poziv otkako je dao da mu ga ugrade.
     Priđe mu, uključi ga. "Halo."
     Na malenom ekranu pojavilo se lice jedne devojke - zapanjujuća lepota irskih crta; on žmirnu. "Gospodine Ritersdorfe? Ja sam Patricija Viver; upravo sam doznala da me Bani Hentmen hoće za neke epizode koje ti pišeš. Pitam se da li bih mogla videti primerak; umirem od želje da pročitam. Ja sam već godinama naprosto Boga molila da uskočim u Banijev program; divim mu se do besvesti i nazad."
     On je, naravno, imao fotokopirku pri ruci; mogao je umnožiti scenario u koliko god hoće primeraka. "Poslaću ti ovo što imam. Ali nije završeno, niti je Bani video i odobrio; ne znam koliko će on hteti da zadrži od ovog mog. Možda ništa."
     "On tako priča o tebi", reče Patricija Viver, "da sam ja sigurna da će zadržati sve. Je l' možeš poslati? Daću ti moju adresu. U stvari, nisam daleko od tebe: ti si gore u severnoj Kaliforniji, a ja sam dole u L.A., u Santa Moniki. Mož' se sastanemo; je l' bi voleo? Pa da slušaš kako ja čitam moje rečenice iz scenarija."
     Njene rečenice. Zaboga i pobogu, uvide on; nije napisao nijedan dijalog za nju, za vitku, sisatu, sa uvećanim bradavicama, obaveštajku koja će biti Zigijeva riba sa strane. Napisao je samo scene gde Zigija muči matora aspida.
     Postoji samo jedno rešenje, pomisli on. Uzeti pola dana odsustva od svog posla u CIA, sesti ovde i dopisati još dijaloga.
     "Da ti kažem", reče on. "Doneću ti jedan primerak. Daj mi vremena do večeras." Nađe pisaljku i hartiju. "Da čujemo tvoju adresu." Imajući u vidu ovo... nek đavo nosi Magbuma simulakruma. Ovako privlačnu cicu nije video u životu svome. Najednom su sve ostale stvari postale samo osrednje značajne; sve su bačene nazad u jednu stvarniju perspektivu.
     Zapisa devojčinu adresu, drhtavom rukom okači videotelefonsku slušalicu na mesto i odmah upakova Banijev primerak u koverat. Polazeći u San Francisko, uz put ubaci koverat u raketnu ekspresnu poštu. To je to; urađena stvar. Dok bude radio za CIA, verovatno će smišljati dijaloge za malu Viverku; do ručka će biti spreman da ih baci na hartiju, u osam uveče imaće u rukama stranice spremne za nju. Stvari uopšte ne idu tako loše, zaključi on. Ovo je sigurno ogromno poboljšanje u poređenju sa onim košmarnim životarenjem pored Meri.
     Stiže pred zgradu CIA u ulici Senzom i poče se penjati stepeništem ka dobro znanoj, širokoj kapiji. Uđe.
     "Ritersdorfe", reče jedan glas. "Dođi u moju kancelariju, molim te." Rodžer London, krupan, sumoran i zlovoljan; sačekao ga je tu, na ulazu. Osmatrao je Čaka nezadovoljno.
     Još pričancije? pitao se Čak, hodajući za Londonom sve do kancelarije.
     "Ritersdorfe", reče London, čim su se vrata zatvorila, "prisluškivali smo ti stan noćas i znamo šta si uradio posle našeg odlaska."
     "Šta sam uradio?" Nije se uspevao setiti, nikako, ničeg što je u toku noći uradio, a što bi moglo pobuditi sumnju CIA... osim ako je u razgovoru sa ljigavcem rekao suviše. Prislušni aparati, dabome, nisu mogli uhvatiti ljigavčeve misli. A on se nije sećao da je išta rekao glasom, osim jedne jedine rečenice, naime da je kolosalan peh za njega to što se u Hentmenovoj zamisli za scenerio pojavljuje tip koji hoće pomoću simulakruma CIA da ubije svoju ženu. A to, valjda...
     London reče: "Maltene celu noć bio si budan i radio. A to ne bi bilo moguće, osim ako imaš na raspolaganju izvesne droge koje su sada na Zemlji zabranjene. Iz ovoga proističe da imaš ne-Z-ovske veze koje ti daju te droge. Imajući to u vidu..." Proučavao je Čaka. "Suspendovan si, privremeno, sa posla. Kao bezbednosno rizičan."
     Čak, ošamućan, reče: "Ali da bih držao oba moja radna mesta..."
     "Zaposlenik CIA koji je dovoljno nerazuman da upotrebi nezakonite vanzemaljske stimulativne droge svakako ne može ispunjavati svoje zadatka ovde", reče London. "Od danas će simulakrum Magbum biti pod upravom Pita Petrija i jednog čoveka koga ti ne znaš, a zove se Toni Šnajder." Londonove grube crte lica uvrnuše se u podrugljiv osmeh. "Ostaje ti ono drugo zaposlenje... Ili možda ne?"
     "Šta ti to znači, 'ili možda ne'?" Naravno da mu ostaje zaposlenje kod Hentmena; ugovor su potpisali.
     London reče: "Ako je teorija CIA tačna, ti ćeš Hentmenu biti sasvim nekoristan onog časa kad sazna da ti je onemogućen pristup do Magbuma. Zato, očekujem da ćeš kroz približno dvanaest sati..." London pogleda svoj ručni časovnik. "Da ćeš, recimo, oko devet sati večeras otkriti da nemaš nikakvo zaposlenje. A onda ćeš, mislim, biti kudikamo skloniji da sarađuješ sa nama; biće ti drago da se vratiš na svoj raniji status - naime, da radiš za nas, i tačka. Samo jedno radno mesto." London otvori vrata kancelarije i pokaza Čaku da iziđe. "Uzgred rečeno", nastavi on, "da li bi nam hteo reći kako se zove onaj ko ti je dao ta nezakonita sredstva?"
     "Poričem da sam uzimao ikakva nezakonita sredstva", reče Čak. Ali ni njemu samom to nije zvučalo ubedljivo; London ga je 'provalio', i to su obojica znala.
     "Zašto ti ne bi naprosto sarađivao sa nama?" upita London. "Zašto ne bi odustao od rada za Hentmena, rekao ko te je snabdevao - u tom slučaju, možeš kroz petnaest minuta da dobiješ Magbuma na upravljanje; lično ću to da sredim. Iz kog razloga je tebi stalo da..."
     "Novac", reče Čak. "Trebaju mi pare od oba zaposlenja." Osim toga, mene su ucenili, reče on sebi. Ucenjuje me Lord Teciostriga. Ali to ne sme kazati; ne Londonu.
     "U redu", reče London. "Možeš da ideš. Stupi u vezu sa nama kad sagledaš jasnu mogućnost da se otkačiš od tog posla sa Hentmenom; možda se možemo dogovoriti da to bude, ujedno, i jedini uslov za tvoj povratak." Pridržavao je vrata sve dok Čak nije izišao iz kancelarije.
     Sav otupeo, Čak se uskoro nađe na širokom prednjem stepeništu zgrade CIA. Izgledalo je neverovatno, a ipak, desilo se: izgubio je svoje dugogodišnje zaposlenje, i to iz razloga koji su njemu izgledali kao ne pravi, nego samo izgovor. Sad više nema načina da dohvati Meri. Do vraga gubitak plate; pare od Hentmenove organizacije će to više nego nadoknaditi. Ali bez simulakruma Magbuma, nema izgleda da ostvari svoj plan - sa kojim je, očigledno, predugo odugovlačio, pomisli on uzgred - i vakuum nastao iščeznućem tog iščekivanja sad načini moćnu tonuću prazninu u njemu; čitav njegov raison d'Wtre najednom je ispario.
     On se poče ošamućeno penjati opet uz stepenice, ka glavnom ulazu u zgradu CIA. Uniformisani stražar najednom se stvori niotkud i zapreči mu put. "Gospodine Ritersdorfe, žao mi je; zaista žalim. Ali dobio sam naređenje, vidite, da Vas ne pustim unutra."
     Čak reče: "Želim videti gospodina Londona ponovo. Na minut."
     Upotrebivši svoj mobilni interkom, stražar obavi razgovor. "U redu, gospodine Ritersdorfe; možete poći u kancelariju gospodina Londona." Stražar se skloni s puta, u stranu, a obrtna prepreka na ulazu automatski se, munjevito, otvori pred Čakom.
     Nekoliko trenutaka potom, opet se suočio sa Londonom, u velikoj kancelariji obloženoj drvenim pločama. "Doneo si neku odluku, a?" upita London.
     "Imam jednu poentu da objasnim. Ako me Hentmen ne otpusti, zar to neće biti de facto dokaz da su vaše sumnje o njemu bile neosnovane?" Čekao je, a London se mrštio... mrštio, ali ništa nije odgovorio. "Ako me Hentmen ne otpusti", reče Čak, "žaliću se na ovu odluku da mi se onemogući obavljanje mog posla; istupiću pred Komisiju za državnu službu i pokazaću da..."
     "Tebi je stavljena zabrana na obavljanje tvog posla", reče London glatko, "zbog upotrebe nezakonitih droga. Grubo rečeno, već smo pretresli tvoj stan i našli ih. Popeo si se na GB-40, a? Čovek može raditi dvadeset četiri sata na dan, i tako nastaviti neograničeno dugo, sa GB-40; čestitam. Međutim, sad kad više nemaš mesto kod nas, sposobnost da se radi i danju i noću ne izgleda baš kao neki dobitak. Neka ti je, dakle, sa srećom." London mu okrete leđa, ode do svoje fotelje i uze da čita neki dokument; razgovor je bio okončan.
     "Ali ćeš znati da si pogrešio", reče Čak, "kad me Hentmen ne otpusti. Ja samo jedno tražim, a to je da vi ponovo razmislite o celoj situaciji, kad se to desi. Do viđenja." Odlazeći iz kancelarije, bučno zatvori vrata za sobom. Do viđenja na Bog bi znao koliko dugo, reče on sebi.
     Kad se opet našao na ulici, na jutarnjem trotoaru, stao je neodlučno, sa svih strana podgurivan hordama ljudi koje su strujale ulicom. Sad, šta? - upita se on. Njegov život je, po drugi put u mesec dana, prevrnut naglavačke; prvo šok razdvajanja od Meri, sad ovo. Mnogo, brate, reče on sebi, i zapita se da li je išta ostalo.
     Posao kod Hentmena je ostao. I samo, jedino, posao kod Hentmena.
     Pomoću autonomnog taksija vratio se u stančić i brzo - očajno, zapravo - seo za pisaću mašinu. Sada, reče on, da uradimo dijalog za malu Vivericu; on zaboravi sve ostalo, uđe napred, u jedan suženi svet ne širi od dimenzija pisaće mašine i papira. Dobićeš prokleto dobru ulogu, razmišljao je. A ja - možda ću ja dobiti nešto zauzvrat.
     Poče raditi. Oko tri po podne bilo je završeno; ustade škriputavo, protegnu se, oseti umor svog tela. Ali um mu je bio bistar. Znači, napunili su mi ovaj stan 'bubicama', i audio i video, reče on sebi. Naglas, za prisluškivače, reče: "Ta kopilad u kancelariji - mene da uhode. Patološka stvar. Iskreno govoreći, baš je olakšanje izvući se iz one atmosfere podozrenja i..." Zaćuta. Zašto i čemu? Ode u kuhinju i napravi ručak.
     U četiri, obučen u svoje najbolje odelo, plavo i crno, od titanijskog rauzl-materijala, napuderisan, obrijan, natapkan muškim parfemima koji nigde na svetu, osim u modernim laboratorijama, ne mogu nastati, on pođe pešice u potragu za mlaznim taksijem, noseći rukopis u ruci; sa ciljem da stigne u Santa Moniku, u apartman Peti Viver, i - nebo bi znalo gde još. Ali sa velikim nadama.
     Ako ovo propadne, šta onda?
     Dobro pitanje, i on se ponada da na njega neće morati da odgovara. Već je izgubio previše; sklop njegovog sveta pretrpeo je štetu putem podmuklog odsecanja i prekraćivanja, gubitkom i žene i njegovog tradicionalnog posla, oba u tako kratkom razdoblju; osećao je pometnju u svom sistemu opažanja. Sistem je očekivao da vidi Meri noću, a prostorije CIA u San Francisku danju; sad nije susretao ni jedno ni drugo. Nešto će morati da zaposedne ovu prazninu. Njegova čula žude za tim nečim.
     Mahnu rukom, zaustavi jedan mlazni taksi i dade mu adresu Peti Viver u Santa Moniki; zavali se u putničko sedište, izvuče stranice sa dijalozima i poče ih opet pregledati, ne bi li uneo neko sitno poboljšanje u poslednjem trenutku.
     Jedan sat kasnije, nešto posle pet po podne, taksi se poče spuštati prema krovnom sletištu Petine izuzetno velike, zgodne i moderne nove zgrade sa stanovima za iznajmljivanje. Ovo je ono veliko, reče Čak sebi. Blisko druženje sa veoma prsatom TV starletom... šta više može čovek poželeti?
     Taksi slete. Čak, rukama malo nesigurnim, plati vožnju.

9.

     Nagoveštaj dobrih vesti bila je činjenica da je zatekao Peti kod kuće; ona lično mu otvori vrata stana i reče: "Oh, Bože, ti si taj s mojim tekstom. Al' si rano došao; preko vidfona si rek'o..."
     "Završih ranije nego što sam očekivao." Čak uđe u njen stan, osmotri nameštaj moderan do preteranosti; po stilu, neopretkolumbovski, zasnovan na novim arheološkim otkrićima o kulturi Inka u Južnoj Americi. Sav proizveden, naravno, ručnim radom. Na zidovima su visili primerci novog, animiranog, akcionog slikarstva, slike koje se nikad ne prestaju kretati; svaka je, zapravo, bila dvodimenziona mašina i radila je uz tihi žubor, kao naletanje na obalu talasa nekog dalekog okeana. Ili, pomisli on tačnije, kao podzemna automatska fabrika; a ovo drugo nije baš siguran da voli.
     "Doneo si sa sobom", reče gospođica Viver oduševljeno. Na sebi je imala - a to je izgledalo malo čudno, tako rano predveče - parisku haljinu visoke mode, kakve je viđao po časopisima, ali nikad susreo u stvarnom životu. Daleko je dogurao od onog radnog stola u CIA! Haljina beše raskošna i složena, nalik na latice nekog ne-zemaljskog cveta; morala je koštati bar hiljadu kožica, zaključi Čak. Tako nešto oblači osoba koja polazi da dobije zaposlenje; desna sisa, čvrsta i blago podignuta, cela je otkrivena pogledu; stvarno, maksi moderno. Da nije, možda, očekivala nekog drugog? Bani Hentmena, recimo?
     "Mislila sam da iziđem", objasni Peti Viver. "Na koktel. Al sad ću zvati i otkazati." Ode do video-telefona; njene oštre potpetice zvučno su udarale o sintetički 'zemljani' pod u Inka-stilu.
     "Nadam se da će ti se dopasti tekst", reče on, lunjajući po stanu i osećajući se kao sitan siromašak. Zalutao u bogatije vode, gde su haljine složene i skupe, nameštaj ručno deljan od drveta... Stade pred jednu sliku, pogleda kako ne-objektivne površine klize jedna pod drugu i menjaju se, daju uvek nove, neponovljive, kombinacije.
     Peti se vrati sa video-telefonskog razgovora. "Uhvatila sam ga pre nego što je krenuo iz MGB studija." Nije kazala koga, a Čak odluči da ne pita; verovatno bi se osetio samo još više kao 'izduvan balon'. "Pićence?" Prišla je niskom ormanu od pretkolumbovskog drveta i zlata, otvorila ga, i ukazale su se boce, jedna do druge. "'Oš jedan iovski vazbol? To ti 'e sad glavna fora; mora probaš. Kladim se da nije još dospela u severnu Kaliforniju... vi ste tako..." Mahnula je rukom. "Takve plinske glave, tamo." Poče mešati pića.
     "Mogu li pomoći?" Priđe joj bliže, obuzet osećajem da je zaštitnik i ozbiljan čovek... obuzet, bar, željom da se oseća tako.
     "Neka, hvala", reče Peti, dodavši mu, veštim pokretom, čašu. "Da te ja pitam nešto", reče ona, "pre nego što čak i pogledam tekst. Je li moja uloga velika?"
     "Hm", reče on. Uvećavao je njenu rolu koliko god je mogao, ali istina je istina: i sad je to majušna uloga. Peti je dobačena riblja glava, a fileti su, kao što je i moralo biti, pripali Baniju.
     "Znači, mala je", reče Peti, prišavši sofi, koja je više ličila na klupu, i sevši; latice haljine raširiše se levo i desno od nje. "Daj da vidim, molim te." Sad je oko sebe širila atmosferu pronicljivosti i potpune profesionalnosti; smirena, potpuno smirena.
     Čak sede na drugi kraj sofe i dade joj stranice. Tu je bilo sve: i onaj deo koji je poslat Baniju, i novi deo, sa njenom ulogom, koji do Banija još nije dospeo. Možda nije u redu pokazivati tekst glumici pre nego Baniju... ali Čak je odlučio da uradi tako, bilo greška ili ne.
     "Ova druga žena", reče Peti uskoro; nije joj dugo trebalo da isprelista sve stranice. "Supruga. Opasnica, koju Zigi odlučuje da ubije. Njena uloga je mnogo veća; ona je od početka do kraja tu, a ja, zapravo, samo u ovoj jednoj sceni. U njegovoj kancelariji, kad ona ulazi... u štabu CIA..." Pokaza prstom taj deo.
     Istinu je rekla. On se potrudio najbolje što je mogao, ali činjenica je činjenica, a Peti je, profesionalno, suviše mudra da bi u ovome bila prevarena.
     "Trudio sam se što sam najbolje umeo da ta uloga bude obimnija", reče on iskreno.
     Peti reče: "Maltene je kao jedna od onih groznih uloga gde devojku dovedu samo da stoji i izgleda seksi, a ne da stvarno radi bilo šta. Neću da samo uđem u tesnoj dekoltiranoj haljini i budem ukras. Ja sam glumica; hoću da govorim." Ona mu vrati scenario. "Molim te, Ritersdorfe, za ima Isusa", reče, "izgradi malo više moju ulogu. Bani ovo nije video, je l' tako? Sve je još i sad između tebe i mene. Znači, možda možemo zajednički nešto i da smislimo. 'Aj, jedna scena u restoranu? Zigi se sreće sa tom curom - Šeron - u tom superiška, malom, zabačenom restoranu, kad upada njegova žena... Zigi se svađa sa ženom tu, a ne kod kuće u njihovom stanu. Na taj način se može umešati i Šeron, to jest moja uloga."
     "Hmmm", reče on. Pio je pomalo; to u njegovoj čaši bila je neka čudnovata, slatka mešavina, u velikoj meri nalik na medovinu. Pade mu na um da se zapita šta je sve sipano unutra. Peti je, sedeći tako nasuprot njega, već popila jednu punu čašu; ona ustade i priđe ormanu za piće, da napravi novu količinu.
     Ustade i on, priđe joj i stade pored nje; njeno malo rame se očešalo o njega, a svud oko njih bio je čudni miris pića koje je mešala. Jedan sastojak, primeti on, sipala je iz boce jasno ne-T izgleda; tekst na etiketi kao da je bio alfanski.
     "Sa Alfe Jedan", reče Peti. "Dao mi Bani; on je dobio od nekih Alfana koje poznaje; Bani poznaje sve vrste stvorenja u celoj nastanjenoj Vaseljeni. Jesi znao da je on neko vreme stanovao u sistemu Alfe?" Podigla je svoju čašu, okrenula se licem ka njemu i stajala zamišljena, pijući pomalo. "E, kad bi mogla ja da posetim neki drugi zvezdani sistem. Sigurno se od toga čovek oseti maltene - znaš - natčovečanski."
     Čak ostavi čašu i položi šake na ramena, malena ali prilično tvrda, Peti Viver. Haljina se na tim mestima nagužva u sitne bore. "Mogu donekle da proširim tvoju ulogu", reče on.
     "Važi", reče Peti. Naslonila se na njega, uzdahnula i položila glavu na njegovo rame. "To mi zaista znači." Njena kosa, dugačka, crvenokestenjasta, ovlaš dotače njegovo lice, zagolica ga po nosu. On uze čašu od nje, popi jedan gutljaj, i ostavi i tu drugu na orman.
     Dok se snašao, dok je shvatio šta se dešava, već su bili u spavaćoj sobi.
     Ovo piće, pomisli on. Pomešao sam ga sa nezakonitim talamusnim GB-40 stimulantom dobijenim og Lorda... kako li se ono zvaše. U spavaćoj sobi bio je maltene mrak, ali on je ipak video, kao obrise u produžetku njegove desne ruke, Peti Viver kako seda na krevet i otkopčava neki složen deo na haljini. Haljina najzad spade i Peti je odnese pažljivo do ormana i okači unutra; onda se vrati, radeći nešto čudno sa svojim dojkama. Gledao ju je nekoliko trenutaka i onda shvatio da to ona masira grudni koš; u haljini je bila utegnuta, sad se mogla opustiti, razgibati slobodno. Vide da su joj obe dojke idealne veličine, iako obe, većim delom, sintetičke. Dok je hodala, nisu mahale levo i desno, ni najmanje; leva je, kao i desna koju je već od dolaska u ovaj stan gledao golu, bila upadljivo čvrsta.
     Peti se sruči, kao dobro podmazani kamen, na krevet pored njega; on je već ležao na leđima. Ali videotelefon zazvoni.
     "E, kurac", reče ona. Trgao se na takvu njenu reč. Skliznula je sa postelje, ustala, pipanjem potražila kućnu haljinu; nabacivši je na sebe, pošla bosa iz spavaće sobe, privezujući opasač kućne haljine u čvor oko struka. "'Odma se vraćam, dragi", reče ona običnim glasom. "Ti samo ostani tu."
     Ležao je i buljio u plafon, osećao mekoću i udisao lepi miris postelje. Činilo mu se da je prošlo dugo, dugo. Bio je veoma srećan. Ovakvo čekanje je jedno veliko, smireno zadovoljstvo.
     Onda, najednom, u vratima spavaće sobe stoji Peti Viver, sa kosom opuštenom na ramena. Kosa kao razasuti oblak. Čekao je, ali ona nikako da priđe krevetu. Najednom, Čak shvati da ona neće ni prići; neće ulaziti u sobu. Istog trena on se pridiže u sedeći položaj; njegovo raspoloženje za opuštanje na leđima naglo se smanjilo i iščezlo.
     "Ko je bio?" upita.
     "Bani."
     "I?"
     "Otkazan je ceo posao." Sada je ušla, ali samo do ormana; iz koga izvadi jednostavnu suknju i bluzu. Uze i svoje gaćice i ode napolje, očito da se obuče na nekom drugom mestu.
     "Zašto je otkazan?" Iskočio je iz kreveta, počeo se oblačiti grozničavo. Peti je nestala; negde u stanu jedna vrata se zatvoriše. Nije mu odgovorila. Nije ga, dabome, ni čula.
     Seo je, sada sasvim obučen, opet na krevet. Upravo kad je vezivao pertle, Peti se opet pojavila. I ona sasvim obučena. Stala je i počela četkati kosu, lica bez izraza; gledala je kako on petlja oko cipela i ništa nije komentarisala. Ponaša se kao da je svetlosnu godinu udaljena, pomisli on; spavaća soba je sad prožeta njenom neutralnom hladnoćom.
     "Kaži mi", reče on ponovo, "zašto je posao otkazan. Reci mi tačno šta je Bani Hentmen kazao."
     "Pa, rek'o je da neće upotrebiti tvoj tekst, a ako me ti zoveš, ili ako ja pozovem tebe..." Sada su, prvi put posle telefonskog poziva, njene oči pogledale pravo u njega i izoštrile sliku; kao da ga je tek sad videla. "Nisam rekla da si ovde. Ali rekao je, ako razgovaramo da ti ja kažem da je po njegovom mišljenju s tvojom idejom gotovo i ne valja ništa."
     "Sa mojom idejom?"
     "Pa, ceo scenario. Bani je dobio stranice koje si mu poslao i kaže da su užasne."
     Čak oseti da mu se uši istovremeno smrzavaju i razbuktavaju; bol mu se širio po licu, kao mraz, tako da su mu uskoro otupeli usne i nos.
     "I zato", reče Peti, "on daje Mračnom i Džonsu, koji su njegovi redovni pisci, da naprave nešto sasvim drugo."
     Posle dužeg vremena Čak reče promuklo: "Treba li da stupim u vezu s njim?"
     "Nije rek'o." Dovršila je četkanje kose; otišla iz spavaće sobe, opet nestala. On ustade, pođe za njom, i nađe je u dnevnoj sobi kako bira broj na videotelefonu.
     "Koga zoveš?" upita.
     Peti reče udaljeno: "Jednog koga poznajem. Da me izvede na večeru."
     Glasom koji je pucketao od zavidljive uskraćenosti, Čak reče: "Pa, daj da te ja izvedem na večeru. Veoma bih to voleo."

     Devojka se nije ni potrudila da odgovori; nastavila je da bira broj.
     On ode do pretkolumbovske klupe i poče prikupljati stranice svog rukopisa; vrati ih u koverat. Za to vreme Peti je dobila vezu sa nekim; čuo je, u pozadini, njen tih, prigušen glas.
     "Vidimo se", reče Čak. Nabaci kaput i ode krupnim koracima iz stana.
     Nije ni digla pogled sa ekrana; sasvim obuzeta razgovorom.
     U bolovima od gneva, on zalupi vrata za sobom i pohita zastrtim hodnikom do lifta. Dva puta se spotače i pomisli: Bože, to piće me još vrti. Ma, sve je ovo, možda, halucinacija, izazvana mešanjem GB-40 i... kako je ono nazvala. Ganimedsko vaz-krzno ili kako već beše. Imao je utisak da mu je mozak mrtav, hladan i lišen animacije; njegov duh se smrznuo sasvim, i on sad može samo da razmišlja da treba izići iz ove zgrade, izvući se iz Santa Monike, vratiti gore u severnu Kaliforniju, pa u stan.
     Da li je London bio u pravu? To Čak nije mogao oceniti; možda je istina naprosto ono što Viverica kaže: stranice koje je poslao Baniju grozne su, i tačka. Ali, s druge strane...
     Moram se javiti Baniju, uvide on. Odmah sad. Zapravo, trebalo je da ga zovem odmah iz njenog apartmana.
     U prizemlju zgrade sa stanovima za izdavanje, on pronađe javnu telefonsku kabinu; uđe i poče tipkati broj Hentmenove organizacije. Onda najednom vrati slušalicu na mesto. Da li hoću da znam? - upita se. Mogu li podneti saznanje?
     Iziđe i postoja nekoliko trenutaka ispred kabine, a onda prođe kroz glavna vrata zgrade, na predvečernje ulice. Bar da sačekam dok mi se razbistri u glavi, pomisli. Dok se to piće ne istroši, taj ne-zemaljski intoksikant koji mi je uvalila.
     Ruku nabijenih u džepove, poče pešačiti besciljno duž trotoarskog žleba. Iz minuta u minut sve više potišten i ispunjen zebnjom. Sve se oko njega raspada. A on, nemoćan da zaustavi to rušenje; samo ga kao svedok gleda sa strane, sasvim nemoćan, zahvaćen i ponet procesima koji su toliko moćni da ih on ne može ni razumeti.
     Glasić u njegovom uvu, ženski, snimljen, ponavlja, ponavlja. "To će izneti jednu četvrtinu kožice, gospodine. Molim, ubacite kovani novac, ne papirni."
     Čak poče žmirkati i osvrtati se, otkrivajući da je opet u videotelefonskoj kabini. Ali koga poziva? Banija Hentmena? Poče preturati po džepovima, nađe novčić od četvrt kožice, ubaci ga u prorez vidfona. Slika se najednom razbistri.
     Nije pozvao Banija Hentmena. Na ekranu je bila, i u njega gledala, minijaturna slika Džoane Trieste.
     "Šta je bilo?" upita Džoan zabrinuto. "Izgledaš grozno, Čak. Jesi li bolestan? Odakle telefoniraš?"
     "Iz Santa Monike", reče. Bar je pretpostavljao da je tako: nije pamtio nikakvu vožnju gore ka Zalivu. Nije imao ni osećaj da je proteklo neko dugo vreme... ili možda jeste? Pogleda na ručni časovnik. Dva sata je minulo; već je prošlo osam sati uveče. "Ne mogu da poverujem", reče, "ali jutros su me suspendovali iz CIA, kao rizičnog za bezbednost, a sad..."
     "Za ime svega", reče Džoan, koja ga je pomno slušala.
     On graknu: "I Bani... Hentmen me je otpustio, izgleda, mada to nisam siguran. Ali se plašim da ga pozovem."
     Ćutanje je zavladalo. Onda Džoan smireno reče: "Moraš ga zvati, Čak. Ili ga mogu zvati ja, u tvoje ime; reći ću mu da sam tvoja sekretarica, ili tako nešto - umem ja to, ne brini. Daj mi broj telefonske govornice u kojoj se nalaziš. I ne predaj se potištenosti; već sam te dovoljno upoznala da znam da se vraćaš ka razmišljanjima o samoubistvu, a ako to uradiš u Santa Moniki, neću moći da ti pomognem, ne bih stigala donde na vreme."
     "Hvala", reče on. "Lepo je znati da je nekome stalo."
     "Imao si naprosto previše raznih potresa u životu u poslednje vreme", reče Džoan, na svoj pametan, zdravorazumski način. "Prvo propast braka, pa sad..."
     "Zovi ga", prekide je Čak. "Evo broja." Podiže cedulju ka ekranu, a Džoan zapisa broj.
     Kad je okačio slušalicu na mesto, ostao je u telefonskoj govornici, pušeći i meditirajući. Mozak mu se počeo razbistrivati, i on se zapita šta je radio između šest i osam. Noge su mu bile krute, bolele su ga od umora; možda je pešačio. Po ulicama Santa Monike, bez odredišta, bez plana.
     Posegnu u džep kaputa i izvuče limenu kutijicu sa kapsulama GB-40 koju je poneo sa sobom; uspe da proguta jednu, bez vode. To će - pretpostavljao je - odstraniti posledice zamora. Ali ništa, ništa osim hirurškog odstranjenja cele prednje strane mozga, ne može ukloniti njegovu svest o katastrofalnoj situaciji u kojoj se našao.
     Ljigavac, pomisli on. Možda mi ljigavac može pomoći.
     Od informacijske službe oblasti Marin on dobi telefonski broj Lorda Teciostrige; i pozva ga, odmah, i ubaci novčić. Čekao je; vidfon je zvonio, ali je ekran ostao prazan.
     "Zdravo." Pozdravila ga je ta jedna reč, ne izgovorena, nego napisana na ekranu; ljigavac ne može da govori zvukom, pa ni preko telefona.
     "Čak Ritersdorf ovde", reče on.
     Nove reči ispoljile su se na ekranu. "U nevolji si. Ne mogu ti pročitati um na ovoj razdaljini, ali osećam to po nijansama u tvom glasu."
     "Imaš li ti uticaja kod Hentmena?" upita Čak.
     "Kao što sam te obavestio ranije..." Te reči su, kao uzana traka teksta, prolazile jedna po jedna preko ekrančića. "...tog čoveka čak ni ne znam."
     Čak reče: "Izgleda da me je otpustio. Voleo bih da ga ti pokušaš nagovoriti da me opet primi." Bože, pomisli on, moram imati neko zaposlenje. "Ti si me naveo da potpišem ugovor s njim; poprilična odgovornost se može staviti na tvoj prag."
     "Tvoj posao kod CIA..."
     "Suspendovan sam. Zbog druženja sa Hentmenom." Čak dodade, grubo: "Hentmen ima preveliki broj ne-zemaljskih poznanika."
     "Vidim", uobličiše se reči. "Tvoja visoko-neurotična bezbednosna agencija. Trebalo je to da očekujem, ali nisam očekivao. Trebalo je da ti očekuješ, godinama si radio tamo."
     "Vidi", reče Čak. "Nisam te pozvao da bismo se raspravljali ko je kriv; ja samo hoću zaposlenje, bilo kakvo zaposlenje." I to moram naći odmah, noćas, reče on sebi. Ne mogu čekati.
     "Moram da razmislim temeljito o ovome", saopšti mu ljigavac pokretnom trakom reči. "Daj mi..."
     Čak divljačćki tresnu slušalicu na mesto.
     Ostade zatvoren u kabini, pušeći i čekajući, pitajući se šta će Džoan reći kad pozove. Možda neće pozvati, razmišljao je. Naročito ako su vesti loše. Koji haos. Kakvu sam situaciju, samo svojim sopstvenim...
     Telefon zazvoni.
     On podiže slušalicu i reče: "Džoan?"
     Na ekranu se pojavi njena malena slika. "Zvala sam taj broj koji si mi dao, Čak. Dobila sam nekoga iz njegovog osoblja, nekog gospodina Felda. Tamo je opšta uzbuna. Feld mi je samo rekao da pogledam večernje kućne novine."
     "Dobro", reče Čak, osetivši se hladniji nego dosad. "Hvala. Kupiću neke losanđeleske novine ovde, pa ću te možda videti kasnije." Prekide vezu, žurno iziđe iz govornice i pođe ulicom u potrazi za samohodnim kioskićem za prodaju novina.
     Posle samo nekoliko trenutaka, dočepao se jednog primerka večernjih uličnih novina; poče ih čitati pri svetlosti jednog izloga. Stvar je bila na naslovnoj strani. A gde bi, inače, mogla biti? - pomisli on. Kad je reč o Hentmenu, najpoznatijem televizijskom klovnu.

     BANI HENTMENA HAPSILA CIA KAO AGENTA
     NE-T SILE, POBEGAO U LASERSKOJ PUCNJAVI

     Morao je dvaput pročitati taj članak da bi poverovao da se desilo to što se desilo. CIA je, kroz svoju obaveštajnu mrežu, saznala u toku dana da je Hentmenova organizacija otpustila izvesnog čoveka koji je Hentmena interesovao samo zbog 'Operacije pedeset minuta' na M2 Alfe Tri. Izvesnog Čaka Ritersdorfa. Zaključili su da je Hentmen, kao što su odavno podozrevali, agent Alfanaca, i zato su stupili u akciju istog trenutka, jer da su oklevali, mogao je neko, možda neki Hentmenov doušnik unutar CIA, da ga upozori, pa bi Bani Hentmen pobegao. Sve je bilo vrlo jednostavno i vrlo užasno; ruke su mu se tresle dok je držao novine na svetlosti.
     A Hentmen im je ipak pobegao. Uprkos tako brzoj akciji CIA. Možda je od svoje mašinerije dobio upozorenje na vreme; očekivao je dolazak akcionog odreda CIA koji ga je pokušao uhapsiti u TV studiju u Njujorku, pisalo je u novinskom članku.
     Gde je, dakle, begunac sada? Valjda već na putu za alfanski sistem. A gde je Čak Ritersdorf? Na putu ka nigde; pred njim leži samo jedna močvarna praznina koju ne ispunjavaju nikakve osobe, nikakvi zadaci, niti razlozi za postojanje. Hentmen je stigao da pozove Peti Viver, TV starletu, i da joj kaže da otpušta Čaka, ali se nije potrudio da...
     Vidfonski poziv od Hentmena stigao je tek predveče. Posle neuspelog hapšenja. Prema tome, Peti Viver je znala gde se Hentmen tada nalazio. Ili je bar moguće da je znala. Ali i to je neko početno uporište.
     On uhvati taksi i odjuti natrag do veličanstvene zgrade Peti Viver; plati vožnju i pohita do ulaza u zgradu; pritisnu dugme interkoma za njen stan.
     "Ko je?" Njen glas je i sad bio hladan, bezličan, čak i više nego ranije.
     "Ritersdorf", reče Čak. "Ostao mi je deo rukopisa kod tebe."
     "Ja ne vidim nijednu stranicu." Nije zvučala ubeđeno.
     "Ako me pustiš unutra, mislim da ću se odmah setiti gde su. Za minut."
     "'Aj, važi." Visoka metalna vrata su škljocnula i otvorila se; Peti je, na spratu, pritiskom na dugme upravljala da tako bude.
     Popeo se liftom. Vrata njenog apartmana bila su već otvorena, i on odmah uđe. Peti ga dočeka u dnevnoj sobi, pozdravom ledeno ravnodušnim; stajala je sa rukama prekrštenim preko grudi i gledala kamenim pogledom kroz prozor, panoramu noćnog Los Anđelesa. "Nema ovde nijedne stranice tvog prokletog rukopisa", reče mu ona. "Ne znam šta..."
     "Onaj poziv od Banija", reče on. "Odakle je bio?"
     Osmotrila ga je, uzvijajući jednu obrvu. "Ne sećam se."
     "Videla si večerašnje homeo-novine?"
     Posle duže pauze, slegnula je ramenima. "Može biti."
     "Bani te je pozvao posle tog pokušaja hapšenja. Ti to znaš, i ja to znam."
     "Pa šta?" Nije se potrudila čak ni da ga pogleda; u celom njegovom životu još niko ga nije tako ledeno ignorisao. A ipak, njemu se činilo da ispod te njene tvrdoće postupanja leži strah. Ipak, tako je mlada, nema ni dvadeset. On odluči da se kocka ulaganjem na tu kartu.
     "Gospođice Viver, ja sam agent CIA." Imao je, i sad, značku CIA kod sebe; poseže pod kaput i izvadi je, pruži ka njoj. "Uhapšeni ste."
     Trgla se, oči jako raširila; naglo se okrenula oko sebe, sa prigušenim uzvikom. Video je koliko joj se disanje izmenilo - iz korena izmenilo; teški crveni pulover brzo se nadizao i spuštao. "Stavrno si agent tajne službe?" upita ona, pridavljenim šapatom. "Mislila sam da si pisac TV scenarija; tako je Bani rekao."
     "Mi smo se ubacili u Hentmenovu organizaciju. Ja sam glumio TV pisca. Idemo." Uhvatio je Patriciju Viver za lakat jedne ruke.
     "Kuda idemo?" Pokušavala se izvući, užasnuta.
     "U ogranak CIA za L. A. Tamo ćeš biti stavljena u zatvorsku ćeliju."
     "Zbog čega?"
     "Znaš gde je Bani Hentmen", reče on.
     Nastalo je ćutanje.
     "Ne znam", reče ona i sva se poguri. "Zaista ne znam. Kad je pozvao, ja nisam znala da su ga hapsili, niti bilo šta - nije rek'o ništa o tome. Tek kad sam izišla na večeru, posle tvog odlaska, videla sam u novinama naslove." Ona potišteno pođe ka spavaćoj sobi. "Da uzmem ja kaput i tašnu. I da nabacim malo karmina. A za ovo, govorim ti istinu; časna reč."
     On pođe za njom; ona, u spavaćoj sobi, uze jedan kaput sa okačaljke u ormanu, onda otvori jednu ladicu da nađe torbicu.
     "Šta misliš, koliko dugo će me zadržati?" upita, preturajući po unutrašnjosti torbice.
     "Pa, ne duže od..." poče on. I zaćuta. Jer je Peti uperila u njega laserski pištolj. Našla ga je u tašnici.
     "Ne verujem da si agent tajne službe", reče.
     "Ali jesam", reče Čak.
     "Ispadaj napolje. Ne razumem šta pokušavaš da uradiš, ali Bani mi je dao ovo i rekao mi da ga upotrebim kad i ako budem morala." Ruka joj se tresla, ali je laserski pištolj ostajao uperen u njega. "Molim te, idi", reče ona. "Ispadaj iz mog stana - ako ne, ubiću te; časna reč, ubiću te." Izgledala je užasno, užasno uplašena.
     On se okrete i ode iz apartmana, u hodnik, do lifta, koji je još bio tu. On samo zakorači u njega.
     Uskoro se nađe na ulici, pruži korake po mračnom pločniku. Dobro; ovo je gotovo, pomisli on. Mada nije baš završeno kao što je on nameravao. S druge strane, pomisli stoički, ništa nije ni izgubio... osim, možda, svoje dostojanstvo. A to će se, proticanjem vremena, vratiti.
     Nema se sad kuda, nego u severnu Kaliforniju.
     Petnaest minuta kasnije bio je u vazduhu, odmicao kući, ka svom 'ćumezu' kod one gazdarice u oblasti Marin. Sve u svemu, njegov boravak u Los Anđelesu nije protekao bog-zna-kako uspešno.

     Kad je stigao, zatekao je upaljena svetla u svom stanu i uključeno grejanje; u fotelji je sedela, i slušala jednu od ranih Hajdnovih simfonija na FM radiju, Džoan Trieste. Čim ga je ugledala, skočila je na noge. "Hvala Bogu", reče ona. "Toliko sam se brinula za tebe." Sagnula se i dohvatila primerak lista 'Hronika San Franciska'. "Video si novine već. Gde to postavlja tebe, Čak? Znači li da CIA juri sad i tebe? Kao Banijevog službenika?"
     "Ne'am pojma", reče on i zatvori vrata stana. Činilo mu se da ga CIA ne juri, baš, ali da o tome treba razmisliti; Džoan je dobro rekla. Ode u kuhinju i pristavi čajnik pun vode, da zakuva kafu. Nedostajao mu je, u ovakvim trenucima, onaj autonomni uređaj za pravljenje kafe koji je bio deo kuhinjskog štednjaka u ranijem stanu. On je kupio Meri taj štednjak, zajedno sa tim ugrađenim robotom za kafu; kupio joj, i ostavio joj, kao i gotovo svu drugu imovinu.
     Džoan se pojavi na vratima kuhinje. "Čak, mislim da treba da pozoveš CIA, da popričaš sa nekim koga poznaješ tamo. Tvog dosadašnjeg gazdu. Važi?"
     On reče, ogorčeno: "Ala si sklona poštovanju zakona. Uvek sve uraditi kako vlasti kažu, a?" Nije joj rekao da je u časovima krize, kad se sve raspadalo svud oko njega, prvi njegov poriv bio da se obrati Baniju Hentmenu, ne cijašima.
     "Molim te", reče Džoan. "Razgovarala sam sa Lordom Teciostrigom, i on misli isto. Slušala sam vesti na radiju, kažu da je u toku hapšenje drugih pripadnika Hentmenove organizacije..."
     "Samo me ostavite na miru." Uze odozgo, iz ormarića, teglu sa instant-kafom; drhtavim rukama ubaci jednu punu kašiku u čajnik.
     "Ako ne stupiš u vezu sa njima", reče Džoan, "ja neću moći ništa da učinim za tebe. U tom slučaju, mislim da je najbolje da odem."
     Čak reče: "A šta bi inače mogla učiniti za mene? Šta si dosad učinila za mene? Kladim se da pre mene nisi u životu srela nikog ko je izgubio dva zaposlenja za jedan dan."
     "Onda, šta ćeš?"
     "Mislim da ću emigrirati na Alfu", reče Čak. I to, konkretno, na drugi mesec treće planete tog sistema, pomisli on. Da je samo uspeo pronaći Hentmena...
     "Znači, CIA je u pravu", reče Džoan; oči su joj gorele od ljutnje. "Hentmenova mašina je plaćenička, radi za jednu vanzemaljsku državu."
     "Bože!" reče Čak, zgađeno. "Rat je završen pre toliko godina! Muka mi je od tih koještarija o špijunaži. Toga sam se naslušao dovoljno za celu večnost. Ako hoću da emigriram, onda me pustite da emigriram."
     "Ono što bi ja trebalo učiniti", reče Džoan, nimalo poletno, "jeste da te uhapsim. Ja sam naoružana." Pokaza mu neverovatno malen, ali van svake sumnje pravi, pištolj koji je nosila uz telo. "Ali ne mogu. Žao mi te je. Kako si mogao tako da zabrljaš svoj život? Teciostriga se toliko potrudio..."
     "Okrivi njega", reče Čak.
     "On je samo želeo da pomogne; video je da ne preuzimaš odgovornost." Njene oči sevnuše. "Nikakvo čudo da se Meri razvela od tebe."
     On zastenja.
     "Ti, naprosto, nećeš da se potrudiš", reče Džoan. "Digao si ruke; ni..." Zaćuta. Zgleda se s njim. Čuo je i on. Oboje su čuli misli ganimedskog ljigavca iz stana preko puta hodnika.
     "Gospodine Ritersdorfe, jedan džentlmen se kreće hodnikom u pravcu tvog stana; on je naoružan, i namerava da te prisili da pođeš s njim. Ne mogu doznati ko je ili šta želi, jer ima oko glave postavljenu neku vrstu rešetke ili zaštitne kutije za sprečavanje telepatskog pristupa; to znači da je on ili vojno lice, ili pripadnik snaga bezbednosti ili tajne policije, ili neke kriminalne ili izdajničke organizacije. U svakom slučaju, pripremi se."
     Čak reče Džoani: "Daj mi taj tvoj laserski pištoljčić."
     "Ne." Podigla je pištolj iz futrolice i uperila ga prema vratima stana; lice joj je bilo bistro i sveže. Očigledno je savršeno dobro kontrolisala svoje postupke.
     "Bože", reče Čak, "ti ćeš poginuti." Znao je to; video unapred; jasno u celosti, kao da je prekognitivac. Njegove ruke poleteše u stranu, munjevito, kao bič, dograbiše lasersku cev i otrgnuše je iz Džoanine ruke. Ali pištolj ispade i njemu iz ruke; pa se i on, i Džoan baciše naglavačke da ga dočepaju; sudariše se u vazduhu, i Džoan jeknu i odlete o zid kuhinje. Čak dohvati oružje i ustade, držeći ga.
     Nešto ga udari po ruci, neka vrelina; on ispusti maleni laserski pištolj koji odzveketa po podu. U isti mah, u njegovom sluhu odjeknu glas - njemu nepoznat - nekog muškarca. "Ritersdorfe, ubiću te ako opet pokušaš podići tu cevčicu." Čovek je već bio u dnevnoj sobi; zatvorio je ulazna vrata stana i načinio nekoliko koraka prema kuhinji, držeći svoj laserski pištolj uperen ka Džoani. Bio je srednjih godina, u nekom jeftinom, sivom kaputu od domaćeg materijala i starim, arhaičnim čizmama; preko Čaka pređe sev utiska da taj čovek dolazi iz neke potpuno tuđinske ekologije, možda čak sa druge planete.
     "Mislim da je ovo Banijev čovek", reče Džoan, ustajući polako. "Dakle, verovatno bi to uradio. Ali ako misliš da možeš dohvatiti laser pre nego..."
     "Ne", reče Čak odmah. "Poginuli bismo oboje." Pogleda tog čoveka. "Pokušao sam ja već da pozovem Banija."
     "Važi", reče čovek, i pokretom ruke pokaza ka vratima. "Dama može ostati ovde; hoću samo tebe, Ritersdorfe. Polazi, nemojmo fnopovati vreme; pred nama je dug put."
     "Pitajte malu Vivericu", reče Čak, polazeći ispred tog čoveka, u hodnik.
     Iza njega čovek zamumla. "Nikakve više pričancije, Ritersdorfe. Već je bilo suviše glakovanih pričancija."
     "Na primer, kakvih?" Čak zastade; u sebi je osećao zloslutne gradacije straha.
     "Na primer, to što si ti ušao u našu organizaciju, a bio si uhoda CIA. Sad je nama jasno zašto si ti hteo da nam budeš scenarista; da bi izmamio neke dokaze protiv Bana. I šta si otkrio? Video si jednog Alfanca; je li to krivično delo?"
     "Nije", reče Čak.
     "Oni će njega kamenovati do smrti, zbog toga", reče čovek sa pištoljem. "Do vraga, a znaju već godinama da je on stanovao u alfanskom sistemu. Rat je završen. Bani, dabome, ima ekonomske veze sa Alfom; a koji biznismen nema? Ali on je nacionalna figura, slavan; publika zna za njega. Ja ću da ti kažem zašto je CIA odlučila da se okomi na njega. Zbog te njegove ideje za scenario u kome cijaški sim ubije nekog; pomislili su da će on koristiti svoju TV seriju za napade na..."
     Ispred njih, u hodniku, pojavio se ganimedski ljigavac, zaprečio im put. Bio je iscureo iz svog stana i zauzeo taj položaj.
     "Puštaj nas da prođemo", reče čovek.
     "Žao mi je", dopreše misli Lorda Teciostrige do Čaka. "Ali ja sam kolega gospodina Ritersdorfa; bilo bi mi, iz praktičnih razloga, nepovoljno da dozvolim da on bude odveden."
     Laserski zrak se šumno uključi; crven i tanak, stvori se naporedo sa Čakom i nestade u središtu gomile sluzi, koja se, uz zvuke pucketanja i razdiranja, sasuši i pretvori u crnu, spečenu masu; dimilo se iz nje, izletale su žiške, progoreo je tepih, a ispod tepiha nagoreo je čak i drveni pod hodnika.
     "Napred pođi", reče čovek sa pištoljem Čaku.
     "Pa on je mrtav", reče Čak. Nije mogao poverovati.
     "Ima ih još", reče čovek sa pištoljem. "Na Ganimedu." Njegovo mesnato lice nije ispoljavalo nikakva osećanja, samo budnost. "Kad uđemo u lift, pritisni dugme za gore; moj brod je na krovu, a ovo vaše sletište ovde je stvarno malecko i lauzlovano."
     Čak, sav otupeo, uđe u lift. Čovek sa pištoljem uđe za njim; sledećeg trena bili su na krovu i iskoračivali u hladnoću maglovite noći. "Kaži mi kako se zoveš", reče Čak. "Samo to: kako se zoveš."
     "Zašto?"
     "Da te nađem jednog dana. Što si ubio Lorda Teciostrigu." A dan će doći kada će on biti postavljen u isti vektor sa ovom osobom.
     "Vrlo rado ću ti reći moje ime", reče čovek, terajući Čaka u parkirani mlazni skakač; na vozilu su stop-svetla blistala, a turbina tiho zujala. "Alf Čerigan", reče on, sedajući pred kontrolnu ploču.
     Čak klimnu glavom.
     "Dopada ti se moje ime? Nalaziš da je prijatno?"
     Čak je ćutao i zurio napred.
     "Ućutao si se", primeti Čerigan. "Živa šteta, jer ti i ja ćemo biti ovako zajedno sve do Lune, do Brahe-grada." On pruži ruku i uključi automatskog pilota.
     Ispod njih se skakač trže i prope, ali ne uzlete.
     "Čekaj tu", reče Alf Čerigan i mahnu laserskim pištoljem prema Čaku. "Ne pipaj kontrole." Otvori vrata skakača, hermetički zatvarajuća, i nervozno izviri celom glavom napolje, u mrak, da vidi šta je to sprečilo uzletanje. "E, vraga ti tvoga", reče, "spoljašnji provodnik zadnjih ruba..." Njegov govor prestade; on se baci nazad u sedište i ispali jedan laserski zrak.
     Iz tmine krova stiže mu, kao odgovor, drugi laserski zrak, uporedan sa njegovim, pružen kroz vrata još i sad otvorena, pravo u njegovo telo; Čerigan ispusti oružje i praćaknu se, grunu glavom o unutrašnju stranu kabine, onda, sav izvijen, klonu kao okrvavljena životinja; usta su mu visila mlitavo, oči su bile sada razgrađene i neodređene.
     Čak se sagnu, podiže odbačeni laserski pištolj i pogleda u mrak da vidi ko je to bio. Bila je Džoan; ona je pratila njega i Čerigana, krenula ručno kontrolisanim liftom za spasavanje u slučaju požara, i stigla malo posle njih dvojice. On iziđe, oklevajući, iz vozila; zatim pozdravi Džoanu. Čerigan je načinio grešku; nije bio upoznat sa činjenicom da je Džoan policajka, navikla na dramatične situacije. Ni samom Čaku nije bilo lako da shvati da je sve to uspela tako brzo: jednim hicem onesposobila sistem za upravljanje, drugim hicem ubila Čerigana.
     "Hoćeš li, već, izići iz tog skakača?" upita Džoan. "Nisam pogodila tebe, a?"
     "Ja sam nedirnut", reče Čak.
     "Slušaj." Ona priđe vratima džet-hopera i osmotri skljokanu, odbačenu hrpu koja je do maločas bila Alf Čerigan. "Ja ga mogu vratiti. Imaš to na umu? Želiš li da ga vratim, Čak?"
     On razmisli nekoliko trenutaka o tome; seti se Lorda Teciostrige. I zbog toga, odmahnu glavom odrečno.
     "Na tebi je da odlučiš", reče Džoan. "Ja ću ga pustiti da ostane mrtav. Ne volim to, ali razumem."
     "A Lord..."
     "Čak, za njega ne mogu učiniti ništa; prekasno je. Prošlo je više od pet minuta. Morala sam da biram, da li da ostanem uz njega ili da pođem za tobom i pokušam ti pomoći."
     "Mislim da je možda bilo bolje da si..."
     "Ne", reče Džoan čvrsto. "Uradila sam pravu stvar; videćeš i zašto. Imaš uveličavajuće staklo?"
     Ovo ga je iznenadilo. "Naravno da nemam."
     "Potraži u alatu za opravke vozila. To ti je ispod komandne table. Tamo su i mikro-alati, za popravljanje elektronike... tamo ćeš naći lupu."
     Otvorio je tu pregradu u džet-skakaču i počeo preturati po njoj; postupao je, bez ikakve upotrebe uma, po uputstvima Džoaninim. Začas nađe juvelirsku lupu; iskorači iz vozila, držeći je.
     "Vraćamo se dole", reče ona. "Do njega."
     Uskoro su njih dvoje bili nagnuti nad gomilu pepela koja je ranije bila njihov sadrug, Ganimedanac. "E, sad namesti tu lupu na oko", reče Džoan, "i traži po podu. Sasvim izbliza, naročito između vlakana tepiha."
     "Šta tražim?"
     "Njegove spore", reče Džoan.
     Zbunjen, on reče: "Zar je imao prilike da..."
     "Kod njih sporifikacija nastupa automatski, u trenu kad ih neko napadne; nadam se, i trenutno. Spore će biti veoma sitne, smeđe, okrugle; trebalo bi da se pod lupom vide. Golim okom ih je nemoguće videti, dabome. Dok ti to radiš, ja ću pripremiti podlogu." Zašla je u Čakov stan; on se neko vreme dvoumio, onda spustio na kolena i šake i počeo da traga po tepihu hodnika za sporama Lorda Teciostrige.
     Kad se Džoan vratila, imao je, u dlanu jedne ruke, sedam majušnih sfera; pod sočivom su bile smeđe, glatke i sjajne, svakako spore. Našao ih je u blizini posmrtnih ostataka ljigavca.
     "Njima je potrebno zemljište", reče Džoan, gledajući kako Čak istresa spore u 'mericu' za merenje šećera i brašna koju je Džoan pronašla u njegovoj kuhinji. "I vlaga. I vreme. Nađi bar dvadeset, jer, dabome, neće sve one preživeti."
     Posle dužeg truda uspeo je da prikupi, iz prljavog, mnogo pohabanog tepiha, ukupno dvadeset pet spora. Sve ih prebaciše u mericu, a onda su Džoan i on sišli u prizemlje i izišli u zadnje dvorište. U mraku su zahvatali šakama zemlju i ubacivali je, rastresitu i crnu, u mericu. Džoan pronađe i crevo za polivanje; nakaplja tu i tamo pomalo vode na zemlju, a onda, da bi onemogućila pristup vazduha, zateže plastičnu kesu preko otvora merice i čvrsto je uveza.
     "Na Ganimedu je atmosfera topla i gusta", objasni ona. "Ovo je najbolje što mogu učiniti da simuliram potrebne uslove za spore. Mislim da će uspeti. Teciostriga mi je rekao jednom prilikom da su neki Ganimedanci, u kritičnoj situaciji, uspeli da se sporifikuju na Zemlji, i to pod vedrim nebom. Nadajmo se, dakle." Zajedno sa Čakom, ona se vrati u zgradu, noseći pažljivo mericu.
     "Koliko dugo će trebati?" upita on. "Pre nego što budemo znali?"
     "Nisam sigurna. Možda samo dva dana, ali to zavisi od mesečeve mene koja je sad; moglo bi da potraje i mesec dana. Znam", objasni Džoan, "da zvuči kao sujeverje, ali mesec utiče na aktiviranje ovih spora. Pomiri se, dakle, s tim. Što je puniji mesec, to bolje; potražićemo u večerašnjim novinama kakav je noćas mesec." Popeli su se liftom na njegov sprat.
     "Koliko će pamćenja ostati u novom..." Zastao je. "U novom pokolenju sluzi? Da li će on, to jest one, pamtiti nas i ovdašnje događaje?"
     Sedeći i pregledajući novine, Džoan reče: "To u celosti zavisi od toga koliko brzo je on uspeo da reaguje. Ako je izbacio ove spore iz svog..." Sklopila je novine. "Spore bi trebalo da reaguju kroz nekoliko dana."
     "A šta bi se desilo", upita Čak, "ako bih ja odneo njih sa Zemlje? Sasvim izvan uticaja Lune?"
     "Ipak bi rasle. Ali bi moglo duže potrajati. Šta to imaš na umu?"
     "Ako bi Hentmenova organizacija poslala nekog da me nađe", reče Čak, "i ako bi se tom nekom desilo nešto..."
     "A-ha, da, naravno", reče Džoan. "Može se očekivati da će poslati drugog. Verovatno kroz nekoliko sati, čim shvate da smo sredili prvog. Možda je on imao negde na sebi aparat za signalizaciju smrti, tako da su obavešteni čim mu je srce stalo. Mislim da si u pravu; trebalo bi da poletiš sa Zemlje što je pre moguće. Ali kako, Čak? Da bi stvarno nestao, morao bi imati resurse, novac, podršku, a ti to nemaš; ti sad nemaš nikakav izvor prihoda. Imaš li ikakvu ušteđevinu?"
     "Meri je prisvojila ceo naš zajednički tekući račun", reče on, duboko zamišljen. Seo je u fotelju, pripalio cigaretu. "Imam jednu ideju", reče konačno, "šta bih mogao pokušati. Ali bih radije da ti ne čuješ to. Shvataš? Zvučim li kao neurotik ili kukavica?"
     "Samo zvučiš zabrinuto. A ti i treba da budeš zabrinut." Ustala je. "Idem u hodnik; znam da hoćeš nekog da pozoveš. Dok ti radiš to, ja ću se povezati sa policijskom stanicom Ros i reći im da dođu i pokupe onoga u mlaznom skakaču iznad nas." Ipak je zastala na vratima stana. "Čak, drago mi je što sam uspela da ih sprečim da te odvedu. Jedva sam uspela. Kuda je skakač bio krenuo?"
     "To bih radije da ti ne kažem. Radi tvoje bezbednosti."
     Klimnula je glavom. I vrata su se zatvorila za njom. Ostao je sam.
     Istog trenutka je pozvao kancelariju CIA u San Francisku. Posle dosta vremena i truda uspeo je dobiti vezu sa svojim donedavnim gazdom, Džekom Elvudom, koji je sad bio kod svoje kuće, sa porodicom. Elvud je primio poziv, ali razdražljivo; kad je video ko zove, nije se nimalo obradovao.
     "Napraviću pogodbu sa vama", reče Čak.
     "Pogodbu! Mi verujemo da si ti, neposredno ili posredno, upozorio Hentmena, koji nam je zato i klisnuo. Zar nije tako bilo? Čak znamo i ko ti je bio pomagač: ta starleta u Santa Moniki, Hentmenova sadašnja ljubavnica." Elvud se namrštio.
     Ovo je za Čaka bila novost; nije znao to o Peti Viver. Ali sad mu nije bilo ni važno. "Pogodba", reče Čak, "koju mislim da sklopim sa vama - sa CIA, zvanično - jeste ova. Znam gde je Hentmen."
     "To me ne iznenađuje. Samo me iznenađuje tvoja voljnost da nam kažeš. Otkud to, Čak? Je li bila svađa u Hentmenovoj srećnoj porodici, pa si se ti našao napolju?"
     "Hentmenova organizacija je već poslala jednog da me ukeba", reče Čak. "Uspeli smo da ga sredimo, ali oni će posleti sledećeg, pa sledećeg, sve dok me Hentmen konačno ne ulovi." Nije se trudio da objašnjava Elvudu zamršenost situacije; njegov dojučerašnji poslodavac ne bi mu poverovao, a i kad bi poverovao, njegove nevolje ostale bi iste. "Ja vama kažem gde se Hentmen krije, a vi meni zauzvrat stavite na raspolaganje jedan nadsvetlosni brod CIA. Međusistemski, jedan od onih malih koji su pravljeni kao vojni goniči. Znam da ih imate mnogo; možete mi dati jedan, a zauzvrat dobijate nešto od ogromne vrednosti." Dodade: "A ja ću vratiti brod - na kraju. Samo mi je potrebno da ga upotrebim."
     "Ti stvarno zvučiš kao da bi hteo da pobegneš", reče Elvud pronicljivo.
     "I hteo bih."
     "U redu." Elvud slegnu ramenima. "Ja ti verujem; zašto ne? I šta fali? Reci mi gde je Hentmen; urediću da ti brod stigne u roku od pet sati."
     Drugim rečima, uvide Čak, oni će odugovlačiti sa isporukom broda sve dok ne provere moju informaciju. Ako ne nađu Banija Hentmena, nema broda; čekaću uzalud. Ali ne može se ni očekivati da profesionalci tajne službe operišu na neki drugi način; ovo je njihov posao - život je za njih jedno veliko kartanje.
     On otupljeno reče: "Hentmen je na Luni, u gradu Braheu."
     "Čekaj u tvom stanu", reče Elvud istog trena. "Brod će ti stići do dva ujutro. Ako." Pogleda Čaka.
     Prekinuvši vezu, Čak ode da uzme pikavac svoje cigarete sa ivice kafe-stočića u dnevnoj sobi. Pa, dobro; ako se brod ne pojavi, to je kraj. On nema nikakav drugi plan, nikakvo alternativno rešenje. Možda će ga Džoan Trieste ponovo spasti; ako ne, ako neki Hentmenov gorila uspe da ga ubije, ona će ga, možda, bukvalno vratiti u život... ali ako ostane na Zemlji, ranije ili kasnije Hentmenovci će ga naći i uništiti ili bar zarobiti: instrumenti za pronalaženje ljudi naprosto su previše dobri, takvo je ovo doba. Ako im se da dovoljno vremena, a traženi čovek je ostao na Zemlji, naći će ga svakako. Ali je Luna, za razliku od Zemlje, slabo poznata teritorija; otkrivanje tamo nije tako lako. Postoje i daleke planete, i njihovi meseci, gde je praktično nemoguće da bilo ko pronađe bilo koga.
     Jedna od takvih zona je Alfin sistem. Eto, na primer, planeta Alfa Tri, koja ima nekoliko prirodnih satelita; jedan od tih je M2. Naročito, naročito M2. Pomoću cijaškog FTL broda, on može stići tamo za samo nekoliko dana. Kao što su učinili Meri i grupa sa njom.
     On otvori vrata stana, pogleda u hodnik i reče Džoani: "U redu, obavio sam moj jedan, jadan, pozivčić. I to je sve."
     "Odlaziš li sa Zemlje, ili ne?" Njene su oči bile ogromne i tamne.
     "Videćemo." Seo je, pripremio se da čeka i dočeka.
     Džoan vrlo obazurivo stavi mericu sa sporama na rukonaslon Čakove fotelje. "Evo ti ovo. Znam da ih želiš; on je dao život za tebe, pa se osećaš odgovoran. A sad bi dobro bilo da ti ja ispričam šta treba da se radi čim se spore aktiviraju."
     Uzeo je hartiju i pisaljku i počeo zapisivati njena uputstva.
     Tek nekoliko sati kasnije - dugo pošto je policija iz stanice Ros došla i odnela mrtvaca sa krova, a Džoan otišla - Čak shvati šta je uradio. Učinio je da ono što je Hentmen mislio bude istina: sad je stvarno otcinkario Hentmena tajnoj policiji. Uradio je to, međutim, da bi spasao svoj život. Ovo, međutim, nije nikakvo opravdanje, ako se gleda Hentmenovim očima; jer, i Bani Hentmen pokušava da spase svoj život.
     U svakom slučaju, bilo je učinjeno. Nastavio je da čeka, sam u stanu, da mu dođe, od tajne službe, brod brži od svetlosti. Brod koji, po svoj prilici, neće doći nikad. Ako ne dođe... šta dalje? U tom slučaju, zaključi on, sedeću ovde i čekaću nešto drugo - naime, da stigne sledeći majmun iz Hentmenove organizacije. To bi značilo da se moj preostali život može izmeriti pomoću nekoliko kafenih kašičica.
     Pakleno dugo potraja to čekanje.

10.

     Gabrijel Bejns reče, sa lakim naklonom: "Mi sačinjavamo sine qua non Savet, koji ima sveukupnu vlast na ovom svetu; vrhunsku i konačnu vlast, iznad koje se ne može postaviti niko." Sa strogom i hladnom učtivošću, on povuče unazad jednu stolicu, za psihologa sa Zemlje, dr Meri Ritersdorf; ona to prihvati uz kratkotrajni osmeh. Gabrijelu je izgledala umorna. U osmehu je primetio istinsku zahvalnost.
     Ostali članovi Saveta predstaviše se doktorki Ritersdorf, svako na svoj osoben način.
     "Hauard Stro, od Mensa."
     "J-Jakov Simion." Simion nije mogao suzbiti svoje moronsko smeškanje. "Od Hiba, gde ste sleteli."
     "Ingred Hibler. Jen dva tri."
     Dr Ritersdorf reče: "A to bi bili..." Klimnula je glavom. "Opsesivno-kompulsivni."
     "Omar Dajamond. Ja ću te pustiti da pogodiš iz kog sam klana." Dajamond je bacao oko sebe udaljene poglede; činilo se da je povučen u svoj privatni svet, što je Gabrijelu Bejnsu smetalo itekako. Sad zaista nije vreme za pojedinačna istrčavanja, pa ni za izdvajanje jednog mističnog reda; sad moraju dejstvovati kao jedna celina, ili propasti.
     Šupljim, očajničkim glasom progovori Dep: "Dino Voda." Borio se da još nešto kaže; posle nekog vremena odustade, jer je težina pesimizma, čistog beznađa, bila za njega naprosto prevelika. Opet sede i poče trljati čelo pokretima sitnim, bednim, koji su ličili na tik.
     "A ko sam ja, to znaš, doktorko Ritersdorf", reče Bejns i zašušta dokumentom koji je ležao ispred njega; bio je to plod njihovog zajedničkog truda, njihov manifest. "Hvala vam što ste došli!" poče i pročisti grlo; glas mu je postao rapav od napetosti.
     "Hvala vama što ste mi dozvolili", reče Ritersdorfova, glasom koji je bio formalno učtiv ali - u sluhu Gabrijela Bejnsa - jasno preteći. Njene oči ostajale su neprozirne.
     Gabrijel reče: "Zatražili ste dozvolu da posetite i druga naselja, osim Ganditauna. Naročito ste zatražili dozvolu da proučite Da Vinčijijeve Visove. Mi smo raspravljali o tome. Mi smo odlučili da odbijemo."
     Klimnuvši glavom, dr Ritersdorf reče: "Tako, dakle."
     "Reci joj zašto", progovori Hauard Stro. Njegovo lice bilo je ružno; tip ni za sekund nije prestao da zuri u ovu damu psihologa sa Zemlje; njegovo neprijateljstvo prema njoj ispunjavalo je sobu i kvarilo atmosferu, toliko da se Gabrijel Bejns maltene gušio.
     Ritersdorfova podiže glavu i reče: "Čekajte. Pre nego što mi pročitate vašu izjavu." Pogledala je svakog od njih ponaosob, lagano, postojano: pregled, sasvim profesionalan. Hauard Stro joj je uzvratio opakim zurenjem u oči. Jakov Simion je zaklimao glavom nadole, osmehnuo se prazno, pustio da njena pažnja naprosto prođe. Anet Golding se češkala po jednoj zanoktici na palcu, bleda u licu. Dep nije ni primetio da je posmatran; nijednog trenutka nije podigao glavu. A Skic, dakle 'shiz', Omar Dajamond, uzvrati doktorki zurenjem, ali slatko-spokojnim, mada, pomisli Bejns, ispod toga postoji zebnja; Dajamond u suštini izgleda kao da bi se svakog trenutka mogao okrenuti i dati u bekstvo.
     On je lično nalazio da je Ritersdorfova telesno privlačna. I pitao se - onako, uzgred - da li njen dolazak bez muža ima ikakav značaj. Ona je, zapravo, seksi. I obučena je, u neobjašnjivom neskladu sa svrhom ovog sastanka, izrazito ženstveno: crni džemper i suknja, noge bez ikakvih čarapa, pozlaćene čizmice sa vrhovima nestašno podvrnutim nagore. Džemper je, primeti Gabrijel Bejns, samo za nijansu pretesan. Da li je gospođa Ritersdorf svesna toga? Nije znao odgovor, ali primeti da mu pažnja plovi sa onoga što je govorila na njene dojke, izrazitih oblika. Male, da, ali stoje pod takvim uglom da se baš ističu, odlikuju. I njemu sviđaju.
     Pitam se, zapita se on, da li ova žena - valjda oko trideset godina, pretpostavljao je; svakako mlada, ali u punoj zrelosti tela - da li ona traži još nešto, osim profesionalnog uspeha, ovde. Emotivni uvid, moćan, obuze Gabrijela: da nju pokreće i neki lični duh, a ne samo zadatak koji je dobila; ali da, možda, ni sama nije svesna toga. Telo, pomisli on, ima neke svoje načine, koji su ponekad u suprotnosti sa ciljevima uma. Kad se digla iz postelje jutros, Ritersdorfka je možda samo pomislila da bi rado obukla taj crni džemper, i više nije razmišljala o tome. Ali njeno telo, dobro oblikovan ginekološki aparat unutra, znalo je i više, i bolje.
     A na to, neki analogni deo njega, Gabrijela Bejnsa, se odaziva. Međutim, u njegovom slučaju to je svesna reakcija. Štaviše, pomisli on, možda se ovo može upotrebiti u korist naše grupe. Ova dimenzija događaja možda neće smetati nama, ali će svakako smetati našim protivnicima. Razmišljajući ovako, on se nađe u položaju lukave odbrane; imao je planove, automatske, u izobilju, pomoću kojih bi mogao da zaštiti ne samo sebe nego i svoje kolege.
     "Dr Ritersdorf", reče on glatko, "pre nego što bismo mogli dozvoliti da ti uđeš u naših nekoliko naselja, moralo bi jedno poslanstvo, ispred svih klanova, pregledati tvoj brod; da vidimo da li ste i kakvo naoružanje doneli. Svaki drugi plan postupanja bio bi nedostojan čak i najsažetijeg razmatranja."
     "Nismo naoružani", odvrati dr Ritersdorf.
     "Svejedno", reče Gabrijel Bejns, "predlažem da omogućite meni i možda još jednome članu ovog Saveta da odemo s tobom do vaše baze. Imam ovde proglas..." Opet mahnu papirom koji pucketavo zašušta. "...koji zahteva da se vaš brod udalji iz Ganditauna u roku od četrdeset osam zemaljskih sati. Ako ne ispunite tu vašu obavezu..." Pogleda Stroa, koji klimnu glavom. "Mi ćemo otpočeti vojne operacije protiv vas, na osnovu uverenja da ste neprijateljski nastrojeni i nepozvani: osvajači."
     Niskim tonom, sa pažljivom modulacijom zvuka, Ritersdorfova reče: "Razumem to vaše viđenje. Poživeli ste vi baš dugo u izolaciji, ovde. Ali..." Govorila je neposredno njemu, jednome; njene lepe, inteligentne oči gledale su u njegove, sa nekom čvrstom namerom. "Bojim se da moram skrenuti vašu pažnju na jednu činjenicu koja se verovatno neće dopasti nikome od vas. Vi ste svi, pojedinačno i kolektivno, mentalno bolesni."
     Ćutanje je, napeto, potrajalo dugo.
     "Vraga", reče Stro, ne obraćajući se nikom određenom. "Mi smo pre mnogo godina bacili u vazduh, do neba visoko, to mesto. Tu takozvanu 'bolnicu'. Koja je uistinu bila koncentracioni logor." Njegove usne se izviše. "Rezervoar ropske radne snage."
     "Žao mi je što ovo moram reći", primeti doktorka, "ali tu nisi u pravu; bila je to legitimna bolnica, i vi to morate uračunati kao činilac u sve vaše eventualne planove u vezi sa nama. Ne lažem vas; govorim jasnu, jednostavnu istinu."
     "Quid est veritas?" promrmlja Gabrijel Bejns.
     "Pardon?" upita doktorka.
     Bejns prevede. "'Šta je istina'? Zar ti nije palo na um, doktorko, da smo se mi u poslednjoj deceniji mogli izdići iznad naših početnih problema grupnog prilagođavanja i postati..." Mahnuo je rukom. "Dobro prilagođeni? Možeš to opisati i nekim drugim terminom... Ali, u svakom slučaju, sposobni da održavamo sasvim prikladne međuljudske odnose, kao što vidiš na delu, ovde u ovoj sali. Ako smo sposobni da zajednički radimo, onda, svakako, nismo bolesni. Ne postoji nijedan drugi test, osim sposobnosti grupnog rada, koji bi ti, za to, mogla primeniti." Zavalio se u naslon stolice, zadovoljan sobom.
     Dr Ritersdorf vrlo pažljivo reče: "Mora se priznati da ste se ujedinili protiv spoljašnjeg neprijatelja... Protiv nas. Ali spremna sam da se kladim da ste pre našeg dolaska bili i da ćete posle našeg odlaska opet biti izolovani pojedinci, fragmentirano društvo; puni međusobnog nepoverenja i straha, nesposobni za saradnju." Osmehnula se na razoružavajući način, ali to je bio osmeh previše mudar da bi ga on, Gabrijel, mogao prihvatiti; suviše se tačno uklopio u njenu vrlo pametnu tvrdnju.
     A tvrdnja je, dabome, bila istinita; Ritersdorfova je uperila prst u središte jednog problema. Njihovo društvo, u redovnim uslovima, ne dejstvuje kao jedna celina. Ali, opet - doktorka i nije bila u pravu.
     Tu leži njena greška. Ona je pretpostavila, verovatno pobuđena željom da zaštiti sebe i opravda svoje postupke, da strah i neprijateljstvo izviru iz Saveta. A zapravo je Zemlja nastupila sa zastrašivačkom taktikom, u početku; sletanje broda bilo je, de facto, neprijateljski čin... Da nije tako bilo, Zemljani bi pre sletanja pokušali dobiti dozvolu. Sami oni, Zemljani, ispoljili su početno nepoverenje; i krivi su, jedino su oni krivi, za ovo sadašnje uzajamno nepoverenje. Da su hteli, lako su to mogli izbeći.
     "Doktore Ritersdorf", reče on enegično. "Alfanski trgovci, kad žele dozvoli za sletanje, pitaju nas; to je redovni postupak. Primećujemo da vi to niste učinili. Mi, dodao bih, nemamo nikakvih problema u poslovanju sa njima; kupujemo i prodajemo, trguje se neprekidno i regularno."
     Ovu je rukavicu očigledno bacio sa odličnim dejstvom; doktorka je oklevala, i nije odgovorila ništa. Dok je ona premišljala šta bi rekla, svi ostali prisutni u prostoriji su šuškali: razveseljeno, ili prezrivo, ili, kao Hauard Stro, sa krvničkim neprijateljstvom.
     "Pretpostavili smo", reče dr Ritersdorf konačno, "da ne bismo dobili vašu dozvolu za sletanje, da smo je zatražili."
     Osmehnut, smiren, Gabrijel Bejns reče: "Ali niste pokušali. Vi ste 'pretpostavili'. A sada, naravno, nikada nećete znati, jer..."
     "A da li biste nam dali dozvolu?" Kao odapeta praćka njen glas je ošinuo ka njemu, čvrst, pun autoriteta, probojan; razbila je njegovu rečenicu; Gabrijel žmirnu, za trenutak ućutkan. "Ne, to ne biste", nastavi ona. "I to svi znate. Zamolila bih da pokušate biti realistični."
     "Ako se pojavite na Da Vinčijevim Visovima", reče Hauard Stro, "pobićemo vas. Zapravo, ako ne odletite, pobićemo vas. Sledeći brod koji pokuša da sleti, neće stići do čvrstog tla. Ovo je naš svet, i mi ga nameravamo zadržati, dok nas ima. Tu je gospodin Bejns, da saopšti naglas kako je bilo kad ste nas držali u zatvoru - pojedinosti toga; a o čemu se opširno govori i u manifestu koji smo on i ja - uz pomoć svih ostalih ovde prisutnih - pripremili. Pročitaj manifest, Bejns."
     "'Pre dvadeset pet godina", poče Gabrijel Bejns čitati, "na ovoj planeti uspostavljena je kolonija...'"
     Doktorka Riterdorf uzdahnu. "Naše znanje o obrascima vaših mentalnih bolesti..."
     "O 'prascima'?" upade joj u reč Hauard Stro. "Jesi li pomenula 'prasce'?" Lice mu se pokrilo pečatima crvenila, od silnog besa; napola je ustao sa stolice.
     "Rekla sam 'obrascima'", reče Ritersdorfova strpljivo. "Naše znanje nas uči da će žiža vaših militantnih delatnosti biti nađena u vašem naselju maničnih - dakle, Mensa. Kroz četiri sata mi ćemo uzleteti iz naselja hebefreničara nazvanog 'Ganditaun' i sleteti na Da Vinčijeve Visove; ako počnete neku bitku s nama, pozvaćemo zemaljsku ratnu flotu." Dodala je: "Koja stoji na približno pola sata odavde."
     Opet nastade napeta, dugotrajna tišina u sali.
     Anet Golding najzad progovori, ali jedva čujno: "Pročitaj naš manifest ipak, Gabrijele."
     On klimnu glavom i nastavi. Ali mu je glas drhtao.
     Anet Golding poče da plače, da cvili jadno, i prekide ga u čitanju. Onda reče: "Vidiš šta nas čeka; uzeće nas opet da im budemo pacijenti u bolnici. Ovo je kraj."
     Doktorka Ritersdorf, kojoj kao da je bilo nelagodno, reče: "Mi ćemo obezbediti terapiju za vas. Zahvaljujući terapiji, bićete više, hm, opušteni, kad ste jedni uz druge. Bićete više oni koji jeste. Život će dobiti prijatniji i prirodniji značaj; jer vi ste sada svi pritisnuti tolikim napetostima i strahovima..."
     "Da", progunđa Jakov Simion. "Strahovima da će Zemlja provaliti ovamo i poterati nas opet kao stoku u zarobljeništvo."
     Četiri sata, razmišljao je Gabrijel Bejns. Nije dugo. On drhtavim glasom nastavi da čita njihov zajednički proglas.
     Činilo mu se da je to prazan gest. Jer ne postoji ništa, baš ništa, uvide on, što bi nas spaslo.

     Kad se sastanak završio, a Ritersdorfka otišla, Gabrijel Bejns izloži kolegama svoj plan.
     "Ti ćeš - šta?" upita Hauard Stro, sa podsmešljivim prezirom. Njegovo lice se, od te grimase, pretvorilo u parodiju sebe. "Ti ćeš nju da zavedeš? Bož-že! Možda je ona u pravu, možda smo zaista za neuropsihijatriju!" Zavalio se u stolicu i sumorno zašištao, sam za sebe. Njegovo gađenje prevazišlo je neku granicu; nije mogao više ni da vređa Gabrijela - prepustio je to drugima.
     Posle dužeg vremena, Anet Golding reče: "Mora biti da imaš visoko mišljenje o sebi."
     "Ono što je meni potrebno", reče Gabrijel, "jesta neko sa dovoljnom telepatskom sposobnošću da mi kaže jesam li u pravu." On se okrete Jakovu Simionu. "Zar taj hibski svetac, taj Ignjat Ledebur, nema bar neku malenu sposobnost telepatije? On je, valjda, svaštar u tom psih-zanatu."
     "Koliko je meni poznato, nema", reče Jakov Simion. "Ali mogao bi ti da pokušaš malo kod Sare Apostoles." Namignuo je Gabrijelu, odmahnuo glavom pun veselja.
     "Telefoniraću Ganditaunu", reče Gabrijel Bejns i dohvati telefon.
     Simion reče: "Telefonske veze sa Ganditaunom su opet u kvaru. Već šest dana ne rade. Moraćeš da odeš tamo."
     "U svakom slučaju bi morao da odeš tamo", reče Dino Voda, dižući se najzad iz klonuća svoje večite potištenosti. Činilo se da jedini on nalazi iole ikakvu vrednost u Gabrijelovom planu. "Jer je Ignjat, ipak, tamo, u Ganditaunu, tamo gde sve može, gde svako ima decu sa svakim. Možda je ženska već ušla u taj fazon."
     Hauard Stro othuknu na način koji je značio saglašavanje, i reče: "Sreća je za tebe, Gavro mali, što je ona među Hibima; trebalo bi da bude, zbog toga, prijemčivija za to što si smislio."
     "Ako je ovo jedini način kako se mi možemo ponašati", reče gospođica Hibler kruto, "onda mislim da zaslužujemo propast; zaista mislim tako."
     "Vaseljena", ukaza Omar Dajamond, "ima beskonačnost načina kojima ispunjava sebe. Čak ni ovaj ne treba odmah, i olako, prezirati." On ozbiljno klimnu glavom.
     Bez ijedne dalje reči, čak i bez ikakvog pozdrava Aneti, Gabrijel Bejns pođe dugim koracima iz sale Saveta, niz široko kameno stepenište, i sasvim iz zgrade, na parking. Tu uđe u svoj turbo-automobil i uskoro, sa jadnih sto dvadeset kilometara na sat, pođe ka Ganditaunu. Računao je da će stići pre isteka četvorosatnog ultimatuma, ako ništa nije palo preko druma i zaprečilo ga. Doktorka se u Ganditaun vratila raketnim čamcem; već je stigla tamo. On poče psovati ovaj arhaični način prevoza kojim se sad morao poslužiti; ali ništa drugo nije mogao. Ovo je njihov svet, takva je stvarnost za koju se oni bore. Kad budu opet satelit zemaljske kulture, vratiće se modernija prevozna sredstva... ali to neće, ni približno, nadoknaditi ono što će oni izgubiti. Bolje je putovati sto dvadeset na sat i biti slobodan. Ah, pomisli on. Eto slogana.
     Ipak, ovo pomalo nervira čoveka. Imajući u vidu životni značaj misije u koju je krenuo... u koju bi krenuo sa odobrenjem Saveta ili bez njega.
     Kroz četiri sata i dvadeset minuta, fizički umoran od putovanja, ali duhovno bodar, čak izuzetno pripravan, on stiže do prvih gomila đubreta. Predgrađe Ganditauna. Namirisa vonj tog naselja, slatki smrad truljenja i oštar miris dima od nebrojenih vatrica.
     Tokom putovanja, kod Gabrijela se začela jedna nova zamisao. Zato se u ovom poslednjem času okrenuo - ne kolibi Sare Apostoles, nego kolibi hibskog sveca, Ignjata Ledebura.
     Nađe ga kako prčka nešto po jednom prastarom, zarđalom elektrogeneratoru sa benzinskim motorom, u svome dvorištu, okružen dečurlijom i mačkama.
     "Videh plan tvoj", reče Ledebur, podigavši jednu šaku da ne bi Gabrijel počeo da objašnjava. "Beše krvlju iscrtan po obzorju maločas."
     "Onda znaš šta konkretno očekujem od tebe."
     "Znam." Ledebur klimnu glavom. "A u prošlosti, kod nekoliko žena, ja sam se uspešno poslužio time." Ignjat ostavi čekić i pođe ležerno prema kolibi; za njim pođoše mačke, ali ne i deca. Pođe za njim i Gabrijel Bejns. "Međuti, to ti je mikroskopska ideja", reče Ignjat Ledebur prekorno i nasmeja se tihim he-he-he.
     "Možeš li pročitati budućnost? Reći mi da li ću uspeti?"
     "Vidovnjak nisam. Drugi mogu proricati, ali ja ostajem u ćutanju. Čekaj malo." U glavnoj sobi svoje straćare on zastade, dok su mačke paradno hodale, ili odskakivale, i mjaukale svuda oko njega. Onda ispruži ruku do police iznad sudopere, dohvati i spusti odatle teglicu sa stotinak grama neke tamne tvari; odvrnu poklopac, onjuši, odmahnu glavom, zavrnu ga i vrati. "Nije to." Odlutao je dalje, posle nekog vremena otvorio zamrzivač, počeo prevrtati stvari u njemu, izvadio jednu plastičnu kutiju i počeo je razgledati sa kritičkim mrštenjem.
     Njegova sadašnja nevenčana žena - čije ime Gabrijel Bejns nije znao - iziđe iz spavaće sobe, pogleda tupo njih dvojicu, pa zakorači u prostoriju. Na sebi je imala vrećastu haljinu, teniske patike, nikakve čarape, a njena kosa bila je masa nerasčešljanog prljavog materijala slepljenog po glavi i iza glave. Gabrijel Bejns okrete pogled na drugu stranu, tmurno zgađen.
     "Ej", reče Ledebur ženi. "'Di nam je ono stakliče s onom, znaš? Ona cincura koju uzmemo pre nego što se..." Pokaza obema rukama jednu radnju.
     "U kupatilu." Žena provesla pored njih dvojice i iziđe u dvorište.
     Ledebur ode do kupatila i tamo nestade. Čulo se kako pomera i premešta boce i druga stakla; onda se vrati noseći jednu čašicu u kojoj se, dok je hodao, talasala neka tečnost, pljuskala uz zidove čašice. "To je to", reče Ledebur, sa cerenjem koje pokaza da mu nedostaju dva zuba. "Al mora je pridobiješ da popije. Kako ćeš to?"
     Gabrijel Bejns u ovom času nije znao. "Pa, videćemo", reče i pruži ruku da uzme afrodizijak.

     Posle odlaska od Ledebura, odvezao se do jedinog trgovačkog prostora u Ganditaunu. Taj 'šoping centar' imao je oblik drvene kupole sa koje se boja uveliko ljuštila; oko ulaza, na parkingu, i posvuda oko kupole bile su nazidane gomile olupanih kanti, kartonskih kutija i druge ambalaže. Ovde su se alfanski trgovci otarasivali - po bednim cenama - ogromnih količina svoje drugorazredne robe.
     Unutra on kupi bocu alfanske rakije; posle, sedeći u automobilu, otvori je i sasu unutra sadržinu čašice dobijene od hibskog sveca, tečnost nejasnog izgleda, sa primetnim talogom na dnu. Dve tečnosti uspele su nekako da se pomešaju; zadovoljan, on opet navrte poklopac na bocu, pokrete kola i odveze se dalje.
     Nije sad, pomisli on, vreme da se on osloni na svoje prirodne talente; a on, po prirodi, kao što na Savetu rekoše, i nije neki veliki majstor. A da bi se sad preživelo, mora se biti vrlo veliki majstor.
     Pogledom je uspeo vrlo lako da nađe zemaljski brod, koji je stršao, visok, blistav i metalno čist, iznad razasutih dronjaka Ganditauna. Čim ga vide, Gabrijel potera auto na tu stranu.
     Jedan naoružani zemaljski stražar, noseći sivozelenu uniformu iz prošlog rata, zaustavi Gabrijela na nekoliko stotina metara udaljenosti od broda; Gabrijel vide da iz vrata jedne obližnje kuće viri cev nekog težeg oružja, uperena ka njemu. "Tvoje ident-papire, molim", reče stražar, podozrivo odmeravajući Gabrijela.
     Gabrijel Bejns reče: "Javi doktorki Ritersdorf da je ovlašćeni predstavnik Vrhovnog saveta došao da učini konačnu ponudu kojom se krvoproliće na obema stranama može izbeći." Onda je sedeo napeto, uspravan i krut kao daska, za upravljačkom šipkom automobila, zureći pravo napred.
     Dogovor je postignut preko interkoma. "Možete produžiti napred, gospodine."
     Drugi Zemljanin, takođe u punoj uniformi, sa medaljama, i pištoljem o boku, povede Gabrijela pešice uz rampu, do otvorenog ulaza u brod. Ušli su, i uskoro je Gabrijel tužno lunjao hodnicima u potrazi za vratima na kojima bi pisalo 'Soba 32-H'. Ovako stešnjen između zidova, osećao se nezgodno; čeznuo je da se vrati na otvoreni prostor gde bi mogao disati. Ali - prekasno je sad. Nađe ta vrata i, posle kraćeg oklevanja, pokuca. Boca mu je tiho bućkala pod rukom.
     Vrata se otvoriše prema unutra, i pred njim se nađe doktorka Ritersdorf, i sad u onom džemperu malo pretesnom, crnoj suknji i čizmicama posuvraćenim na vrhu. Osmotrila ga je neodlučno. "Da vidimo, ti si gospodin..."
     "Bejns."
     "A-ha. Od Parea." Napola za sebe, ona dodade: "Šizofrena paranoja. Oh, pardon." Pocrvenela je. "Nisam mislila da uvredim nikoga."
     "Ovde sam", reče Gabrijel Bejns, "da nazdravim u čast nečega. Hoćemo li zajedno?" Prođe pored nje, u njenu kabinu.
     "U čast čega?"
     Slegnuo je ramenima. "To bi trebalo da je samo po sebi jasno." Dozvolio je da mu u glas uđe samo malo nestrpljenja, baš ona prava nijansa nestrpljenja.
     "Predajete se?" Njen ton bio je oštar, prodoran; zatvorila je vrata i prišla jedan korak prema njemu.
     "Je l' može dve čaše, doktorka?" upita on glasom namerno otupljenim i prigušenim. Izvuče bocu alfanske rakije - sa dosutim dodatkom, takođe vanzemaljskim - iz papirne kese. Poče odvrtati poklopac.
     "Mislim da vam je to svakako mudro", reče dr Ritersdorf. Izgledala je zaista zgodna, dok je žurila da nađe čaše; oči su joj blistale. "To je dobar znak, gospodine Bejns. Zaista."
     Pokunjeno, i dalje sušto otelovljenje poraza, Gabrijel Bejns nasu dve čaše, pune, iz svoje boce.
     "Možemo sleteti, dakle, na Da Vinčijeve Visove?" upita dr Ritersdorf, dižući čašu i otpijajući.
     "Da. Svakako", reče Gabrijel mlitavo; otpi i on malo. Ukus je bio grozan.
     "Obavestiću našeg bezbednjaka", reče ona. "Gospodina Magbuma. Da se ne bi slu..." Usred reči ona zaćuta.
     "Šta nije u redu?"
     "Najneobičnije me..." Doktorka Ritersdorf se namrštila. "...osećanje obuzelo. Kao neko treperenje. Duboko u meni. Maltene kao da..." Izgledala je postiđeno. "Nije bitno, Bejns - beše li Bejns?" Brzo je popila celu čašu. "Odjednom sam tako napeta. Verovatno sam bila veoma zabrinuta; nismo želeli videti..." Njen glas se postepeno stišavao, pa prestao. Ona zakorači u ugao svoje malene kabine i sede na mekanu stolicu tamo. "Sipao si nešto u piće." Ustade, dopusti da joj čaša ispadne iz ruke; pokrete se najbrže što je mogla prema crvenom dugmetu na suprotnom zidu."
     Ali pored Gabrijela; a on je obuhvati rukom oko struka. Ovlašćeni pregovarač međuklanskog saveta drugog meseca Alfe Tri povukao je svoj potez. Pa, šta bude, biće; plan je stavljen u dejstvo, sprovodi se; njihova borba za opstanak.
     Doktorka Ritersdorf ga ugrize za uho. Do krvi; maltene do odgrizanja ušne školjke.
     "Ej", uzviku on nejako.
     Onda upita: "Šta radiš to?"
     Posle toga reče: "Ledeburova mućkarija stvarno radi."
     I dodade: "Ali, mislim, u svemu ima granica."
     Vreme je prolazilo. On reče, hvatajući vazduh: "Naime, trebalo bi da ih bude."
     Neko pokuca na vrata.
     Uzdigavši se prednjim delom tela malo, doktorka viknu: "Odlazi!"
     "Ja sam, Magbum", čuo se iz hodnika prigušeni muški glas.
     Doktorka otpetlja svoje ruke i noge od Gabrijelovih, ustade, priskoči vratima i zaključa ih. Obrte se brzo kao vihor i baci se naglavačke - tako je njemu izgledalo: kao oni što skaču u vodu - pravo na njega. On sklopi oči spremajući se da njena težina padne na njega.
     Međutim, da li će im ovo doneti željeni učinak? Politički.
     On je prevrte i pritisnu plećima o pod, na mestu desno od gomilice odeće koju je Ritersdorfova poskidala sa sebe i odbacila. Prostenja: "Čuj, Rit..."
     "Meri." Sad ga je ugrizla za usta; njeni zubi zveckavo naleteše na njegove, bio je to sudar zapanjujuće jak, i Gabrijel se trže od bola, i nehotice zažmurivši. To mu je bila, pokaza se, kobna greška; tog trena ona ga je nagnula na jednu stranu, sledećeg prevrnula, i on se sad našao ispod, pritisnut tako da se ni pomaknuti nije mogao - njena oštra kolena zabadala su se u njegova bedra, a šakama ga je držala za kosu, odmah iznad ušiju, i vukla, vukla nagore, kao da bi htela da mu iščupa glavu iz ramena. Istovremeno, ona mu...
     On uspe da izusti nejako: "Upomo..."
     Osoba sa druge strane vrata je, međutim, očigledno otišla; niko mu ne odgovori.
     Gabrijel vide ono isto crveno dugme na zidu koje je Meri Ritersdorf htela da pritisne - htela ranije, a sad, sumnje nema, čvrsto rešila da ga ne pritisne ni za milion godina - i on poče da se migolji, centimetar po centimetar, na tu stranu.
     Ne stiže, nikad.
     Ono što mi je nepodnošljivo, pomisli on kasnije, očajan, jeste činjenica da i pored svega ovoga ne postižem ništa, politički, za Savet.
     "Doktorka!" zašišta on, trudeći se da dođe do daha. "Budimo razumni. Za ime Boga, da razgovaramo. Važi?"
     Ovog puta ga je ujela za vrh nosa; on oseti da se njeni oštri zubi sastavljaju. Nasmejala se: dugim, odjekujućim smehom od koga se on zaledi.
     Mislim da ću, zaključi on posle proticanja jednog dugog, činilo se beskonačnog razdoblja u kome niko od njih dvoje više ništa nije uspeo da kaže, umreti od ujeda; mene ubijaju tako što me grizu, a ja tu ništa ne mogu. Osećao se kao da je probudio libido same Vaseljene, i naleteo na njega; snagu koja je elementarna, nimalo složena, ali ogromna; snagu koja ga je priklještila i pritisnula na tepih, bez mogućnosti bežanja. Eh, kad bi neko provalio unutra, neki naoružani stražar...
     "Jesi li znao", prošaputa Meri Ritersdorf vlažno pored njegovog obraza, "da si najzgodniji čovek što postoji?" Sad malo uzmače od njega, sede na svoje gole listove, namesti se bolje; a Gabrijel uoči priliku i zakotrlja se na jednu stranu, skoči, baci se ka dugmetu, pruživši ruku, očajan da ga pritisne i dozove bilo koga - Zemljanina ili ne.
     Ona, zadihana, dohvati Gabrijela za nožni zglavak, i on tresnu o metalni orman, glavom, pa o pod, opruži se koliko je dug; zaječa, dok se mrak poraza i uništenja - ali neke takve vrste za koju ga nije pripremilo nijedno njegovo dosadašnje iskustvo - postupno uvlačio u njega.
     Smejući se, Meri Ritersdorf ga prevrte na leđa i još jednom se baci na njega; njena gola kolena zabodoše se opet u njega. Dojke su joj sad visile i njihale se tačno iznad njegovog lica; pritisnula je njegove šačne zglobove o pod, tako da je ostao da leži sasvim ravno. On stiže do otkrića da njoj nije osobito važno da li je on stvarno pri svesti; tama pade sasvim gusta. Poslednja misao zatreperi u njegovom umu, konačna odluka.
     Naći nekako, dočepati se, Svetog Ignjata Hibskog. Za ovo mora da mu vrati, pa makar to bilo poslednje što će u životu učiniti.
     "Jao što si slađan", odzvoni glas Meri Ritersdorf, na pola centimetra od njegovog levog uha, zaglušno jako. "Naprosto bih te pojela." Drhtala je, ceptala od glave do pete, bila je talasava oluja pokretnosti, bila je bacakanje površine zemlje same.
     Dok je padao u nesvest, pratilo ga je strašno osećanje da se doktorka Ritersdorf tek zahuktava. Ledeburova smeša nije mogla biti uzročnik ovoga, jer nije jednako delovala na njega. Gabrijel Bejns i afrodizijak hibskog sveca samo su dali priliku da izroni nešto što je već bilo prisutno u doktorki Ritersdorf. Njegova će sreća biti ako se ne pokaže da je to ne ljubavni napitak, nego - kao što su svi izgledi da jeste - smrtonosni napitak.
     Ni u jednom trenutku nije stvarno pao u nesvest. Zato je primetio, mnogo kasnije, da delatnost u koju je uvučen počinje da popušta. Veštački izazvan tornado bližio se smirenju, malo-pomalo; najzad je nastao mir prekidan povremenim trzajima. Onda je - dejstvom neke sile u čiju prirodu nije proniknuo - Gabrijel podignut sa poda i poveden iz Merine kabine na neko sasvim drugo mesto.
     Kamo sreće da sam mrtav, reče on sebi. Očigledno, i poslednji ostatak datog razdoblja pre izvršenja ultimatuma istekao je; otcurio. A on, Gabrijel Bejns, nije uspeo da zaustavi ništa. Gde se, uopšte, našao? Otvori oči, oprezno.
     Mrak. On leži pod vedrim nebom, u zvezdanoj noći, a oko njega je deponija smeća koju Hibi nazivaju svojim gradom. Ni na jednoj strani - on poče mahnito okretati glavu - ne vidi se obličje broda sa Zemlje. Uzleteo, dakle. Da se spusti na Da Vinčijeve Visove.
     Drhteći, sav nejak, on se pridiže u sedeći položaj. Gde mu je, za ime svega što je ovoj živoj vrsti sveto, odeća? Zar Meri nije imala toliko obzira da mu vrati odeću? Činilo se da je to nezaslužena koda; on se opet opruži na leđa, sklopi oči i poče da psuje, pevucavim glasom... on, parejski delegat u Savetu. Ovo je previše, pomisli on gorko.
     Neka buka sa desne strane privuče mu pažnju; opet otvori oči, ali sada da bi pogledao oštrom pažnjom. Nekakvo malo vozilo, prastaro, tehnologije davno zastarele, pućkalo je prema njemu. On vide oko sebe i žbunje; da, uvide, bacili su me kao koplje u trnje. Postao sam ispunjenje te antičke poslovice; Meri Ritersdorf me je svela na status učesnika u jednoj takvoj narodnoj frazi. Mrzeo ju je zbog toga, ali njegov strah od nje, mnogo jači, nije se ni pomakao. To što dolazi bio je tipično hibski auto sa motorčićem sa unutrašnjim sagorevanjem; Gabrijel vide žute farove.
     Ustade, tu, nasred mutne hibske 'kravlje staze', na periferiji Ganditauna, i poče mahati da kola stanu.
     "Šta je bilo?" upita vozač, Hib, glasom razvučenim i siromaškim; u toliko pogoršanom stanju da je i oprez izgubio.
     Bejns priđe vratima auta i reče: "Mene su - napali."
     "Je l'? Pazi, Boga ti. I skinuli te golog? Upadaj." Hib poče udarati po vratima iza sebe; to je radio sve dok se nisu otvorila, škriputavo. "Odvešću te kod mene. Daću ti nešto da obučeš."
     Bejns sumorno reče: "Ja bih radije da me odbaciš do kolibe Ignjata Ledebura. Hteo bih da razgovaram s njim." Ali, ako je sve bilo još od ranije prisutno, sakriveno u toj ženi, zašto onda bacati krivicu na hibskog sveca? Niko nije mogao predvideti da će se to desiti. Kad bi na većinu žena delovalo tako, Ledebur bi odavno prestao sa upotrebom.
     "Ko je taj?" upita vozač Hib, pokrećući kola napred.
     Toliko je slaba bila međusobna komunikacija stanovnika Ganditauna; simptom, pomisli Gabrijel, koji prilično jasno potvrđuje Merinu dijagnozu o njima. Ipak, on se sabra i opisa što je bolje mogao gde se nalazi straćara Ignjata Ledebura.
     "A, znam", reče vozač. "Tip sa onoliko mačaka. Baš sam pregazio jednu pre par dana." Nasmeja se tiho. Gabrijel sklopi oči, zastenja.
     Uskoro su zastali pred slabo osvetljenom kolibom hibskog sveca. Vozač poče da mlati zadnja vrata, i ona se otvoriše; Bejns ukočeno iziđe. Boleo ga je svaki zglob u telu, kao i milion i jedan ujed koji mu je, u strasti, nanela Meri Ritersdorf. Pomognut nejednakim svetlom dva žuta automobilska prednja svetla, pođe korak po korak preko dvorišta punog krša, nađe vrata, ćuškanjem razgrnu neodređeni zbor mačaka koje su mu smetale da prođe, i pokuca na vrata.
     Kad ga je video, Ignjat Ledebur se iskrivi od smeha. "Al' si se ti proveo - krvariš, bre, na sto mesta. Idem da ti nađem nešto da obučeš, a Elzi će verovatno imati nešto za te ujede, ako su ujedi... Izgledaju kao da te masakrirala grickalicom za nokte." Ignjat ode, gunđajući he-he-hetavim smehom, negde u dubinu zadnjih prostorija straćare. Horda derištadi, prljave do očiju, gledala je Gabrijela Bejnsa koji je stajao pored uljne peći i grejao se; on ih je ignorisao.
     Kasnije, dok je Ledeburova nevenčana žena tapkala nekakav melem na ujede - koji su bili okupljeni, kao sazvežđa, naročito oko nosa, usta i očiju - i dok je Ledebur stavljao pored njega odeću, dronjavu, ali razumno čistu, Gabrijel Bejns reče: "Razumeo sam ja šta je ona. Očigledno je oralno-sadistički tip. Zato je sve ispalo tako, naopako." Meri Ritersdorf je, uvide on trezveno, u jednakoj meri duševno bolesna kao i bilo ko drugi na M2; ako ne i više. Ali to je bilo u njoj skriveno.
     Ledebur reče: "Zemljanski brod je uzleteo."
     "Znam." On se sad poče oblačiti.
     "Vizija je bila", reče Ledebur, "i dospela do mene, u poslednji sat. O dolasku još jednog zemaljskog broda."
     "To je ratni", reče Gabrijel, nagađajući. "Da osvoji Da Vinčijeve Visove." Zapita se da li će Zemljani ići tako daleko da bace vodoničnu bombu na naselje Mensa - u ime psihoterapije.
     "Ovaj je veoma mali, brzi brod za gonjenje", reče Ledebur. "Bar prema mojoj psih-prezentaciji koju su prenele praiskonske sile. Kao pčela. Sjurio se do nas i spustio blizu naselja Polija, Hamlet-sela."
     Bejns istog trenutka pomisli na Anet Golding. Nadao se, do neba se nadao, da se njoj nije ništa loše desilo. "Imaš li ikakvo vozilo? Bilo šta pomoću čega bih se ja mogao vratiti u Adolfvil?" Ali u blizini su njegova kola, valjda i sad parkirana nedaleko od mesta gde je zemaljski brod bio. Do vraga, pa on može i pešice do tamo. Ali ne, neće voziti u svoje naselje, odluči on; nego u Hamlet-selo, da proveri da Anet nije silovana, prebijena, pogođena laserom. Ako je njoj neko učinio išta nažao...
     "Izneverio sam ih", reče on Ledeburu. "Tvrdio sam da imam neki plan - a oni su se oslonili, naravno, na mene, jer sam Pare." Pa, on se nije predao, čak ni sad; njegov parejski um prepun je shema, aktivan je, živ. On će i u grob otići tako, do poslednjeg časa planirajući kako da potuče neprijatelja.
     "Trebalo bi da pojedeš nešto", predloži Ledeburova žena. "Pa tek posle da ideš bilo kuda. Imamo nešto čorbe od bubrega, preostalo nam je; mislila sam da je dam mačkama, ali možeš ti."
     "Hvala", reče on, uspevši da ne počne povraćati; hibska kuhinja nije baš... idealna. Ali ta ženska je u pravu. On mora da se vrati na neki nivo energije, inače će naprosto negde, usred koraka, pasti mrtav. Zapanjuje činjenica da se to nije već dogodilo, imajući u vidu kako je nagrajisao.
     Kad je završio sa jelom, pozajmio je baterijsku svetiljku od Ledebura, zahvalio mu se na odeći, lekovitoj masti i obroku, i zaputio se peške kroz uske, krivudave, smećem zasute ulice Ganditauna. Na sreću, njegova kola još su bila tamo gde ih je ostavio; ni Hibi ni Zemljani nisu odlučili da ih odvuku, iseku testerama za metal ili pretvore u prah.
     On uđe i odveze se iz Ganditauna, drumom ka istoku, ka selu Hamletovu. Prema Hamletovom hamletu, zato što reč 'hamlet', iako zastarela, još i sad znači 'selo, seoce'. I opet bednih sto dvadeset kilometara na sat, preko otvorenih predela, brisanog prostora takoreći, između naselja.
     Sa njim se vozilo jezivo osećanje hitnosti, kakvo nikad dosad u životu nije iskusio. Invazija na Da Vinčijeve Visove već je počela, možda su dosad i pali; šta preostaje? Kako mogu oni preživeti bez fantastične energije klana Mensa? Ako onaj jedan, maleni zemaljski brod znači, možda, nešto... onda može biti, iz tog pravca, i neke nade, zar ne? Barem nešto neočekivano. A oni u vilajetu očekivanog nemaju prilike, osuđeni su na propast.
     On nije Skic, a nije ni Hib. Pa ipak, na neki svoj mutan način, imao je i on viziju. Viziju da će se ispuniti jedna vrlo slaba verovatnoća, ono: jedan posto, ili već jedan prema nešto mnogo. Njegov prvi plan je propao, ali još postoji ovo; on veruje u ovo. A čak i ne zna zašto veruje.

11.

     Dok se vraćala kući posle sastanka Saveta u Adolfvilu, gde je zemaljski ultimatum je istekao, a neprijatelj stupio u akciju protiv Da Vinčijevih Visova, Anet Golding je razmatrala mogućnost samoubistva. Ovo što se dogodilo njima, čak i Mensima, neodbranjivo je: kako da se usprotiviš 'argumentima' upućenim sa planete koja je nedavno potukla celu alfansku imperiju?
     Nade, očigledno, nema. Ona to uvide, na biološkom nivou... voljna da se preda. Ja sam kao Dino Voda, reče ona sebi, gledajući ispitivačkim pogledom mutni put ispred sebe, sjaj njenih farova na plastičnoj traci koja povezuje Adolfvil sa Hamletovim hamletom. Kad se polože sve karte na sto, ja se ipak opredelim da se ne borim; meni je milije da se predam. Ne zato što me neko tera, nego zato što tako, naprosto, hoću.
     Oči joj se napuniše suzama čim je shvatila ovo o sebi. Mora biti da se ja, u osnovi, divim Mensima, pomisli ona; obožavam ono što nisam. Nisam gruba osoba, dignuta nosa, nepopustljiva. Ali, teorijski, pošto sam Poli, mogla bih postati to. Zapravo, ja bih mogla postati bilo šta. Ali, umesto toga...
     Vide, onda, desno od sebe, mlaz retroraketnih usijanih gasova kako preseca noćna nebesa. Brod se spušta, i to vrlo blizu sela Hamletova. Štaviše, ispred nje: ako bude vozila dalje isto ovako, verovatno će naići na njega. Ona iskusi, tipično za svoju polijevsku prirodu, dva suprotna osećanja u isti mah; jednaka. Od straha se sva zgrčila, ali u isto vreme radoznalost, mešavina žudnje, iščekivanja i uzbuđenja, navede je da nagazi papučicu za gas.
     Pre nego što je došla do broda, međutim, strah joj se ipak izborio za pobedu; usporila je, skrenula na mekano zemljano proširenje desno od druma i ugasila motor. Kola u tišini kliznuše još malo napred i stadoše. Anet ostade na vozačkom sedištu; farovi su bili ugašeni. Osluškivala je zvuke noći i pitala se šta da radi.
     Sedeći tako, videla je brod, ali mutno. S vremena na vreme, neka svetlost se primećivala u neposrednoj blizini broda; neko je nešto radio. Zemljanske trupe, možda, pripremaju invaziju na selo Hamletovo. Ali - ne čuju se glasovi. A brod nije neki veliki.
     Anet je bila, naravno, naoružana. Svaki delegat u Savetu morao je nositi oružje, iako je po tradiciji Hib zaboravljao da ga ponese. Ona posegnu u pregradu za rukavice i izvuče starinski pištolj za ispaljivanje olovnih metaka; nikada ga nije upotrebila, i činilo joj se neverovatno ovo sad, ova činjenica da bi vrlo lako mogla, u najskorijoj budućnosti, pucati iz njega. Činilo joj se, međutim, da tu izbora nema.
     Pođe napred, kradomice, pored nekog čvornovatog žbunja, i najednom se, neočekivano, nađe nadomak broda; zapanjena, uzmače, a onda vide sev svetlosti. Neko je nastavljao da radi nešto, blizu donjeg dela broda.
     Jedan čovek, sasvim zanet u posao, kopao je, ašovčićem, nekakvu rupu. Radio je naporno; njegovo preznojeno lice bilo je stisnuto od usredsređenosti. Onda on najednom pohita nazad u brodić.
     Pojavi se noseći kartonsku kutiju koju postavi pokraj jame. Njegova baterijska svetiljka zasija u kutiju, i Anet Golding vide pet lopti, nalik na grejpfrut; bile su vlažne, ali ne mnogo, i blago su pulsirale. Bile su žive. Prepoznala ih je. Novorođeni početni stadijumi ganimedskih ljigavaca - gledala je na školskim trakama takve. Ovaj čovek ih, naravno, zakopava; oni će u zemljištu brzo rasti. Ovaj deo njihovog životnog ciklusa ispunjava se u najkraćem roku. Zato ovaj čova žuri, jer sfere bi mogle umreti.
     Ona reče, iznenadivši time i samu sebe: "Nema izgleda da ih sve zakopaš na vreme." Jedna od sfera već je, zapravo, potamnela i smežurala se; sparušivala se pred njenim očima. "Čuj." Ona priđe tom čoveku, koji je nastavio da kopa ašovčićem. "Ja ću ih vlažiti; imaš vode?" Stala je pored njega, nagnula se napred i čekala. "Stvarno će umreti." Očigledno je i on to znao.
     Čovek grubo reče. "U brodu. Onaj veliki kontejner, a na njemu slavina, obeležena je." On dograbi umiruću loptu, spusti je blago u rupu u zemlji, poče je zatrpavati zemljom koju je prstima drobio da bude rastresita.
     Anet uđe u brod, nađe česmu i činiju u koju poče točiti vodu.
     Iziđe i poče prskati malim količinama vode preostale četiri sfere, čije se stanje brzo pogoršavalo. Razmišljala je, filozofski, da je to tako u svetu gljiva: sve se njima dešava brzo, rođenje, rast, pa i smrt. Možda gljive imaju sreće. Imaju svoje majušno vreme u kome se mogu šepuriti i hvalisati naokolo.
     "Hvala", reče čovek i dohvati drugu - sada vlažnu - loptu; poče i nju zatrpavati. "Ja se i ne nadam da ih spasem sve. Spore su proklijale dok sam putovao - a nisam imao gde da ih stavim, ni saksiju nisam imao, samo jednu posudicu za njih dok su bile mikroskopske veličine." Diže pogled ka njoj, na trenutak, ne prestajući da kopa novo proširenje rupe. "Gospođice Golding", reče joj on.
     Čučnuvši pored kutije sa loptama, Anet reče: "Kako to da me znaš iako te ja nikad ranije nisam videla?"
     "Ovo je moje drugo putovanje ovde", reče čovek kriptično.
     Prva zakopana lopta već je počela da raste; u snopu baterijske svetiljke Anet vide da zemljište na tom mestu drhti, počinje da se nadiže i nadima; prečnik sfere se brzo povećavao. Prizor je bio neobičan, i smešan; ona se nasmeja. "Hm, pardon", reče odmah zatim. "Kako si ti silno žurio da je strpaš u zemlju, a vidi sad. Uskoro će biti velika kao mi. A onda će moći da se kreće." Znala je da su ljigavci jedina pokretna vrsta gljiva; iz tog razloga su je očaravali.
     "Kako to da ti znaš toliko o njima?" upita je čovek.
     "Godinama nisam imala šta drugo da radim osim da se školujem. Iz naše... hm, recimo, bolnice, tako biste je vi zvali, uzela sam, pre nego što je srušena do temelja, trake obrazovnog programa, o biologiji, naročito o zoologiji. Istina je, zar ne, da ganimedski ljigavac, kad sasvim sazri, stiče inteligenciju tako veliku da se s njim može razgovarati?"
     "I veću od toga." Čovek je hitro posadio treću loptu, koja se u njegovim rukama ljuljuškala tamo-amo, mekana, pihtijasta.
     "Predivno", reče ona. "Ja nalazim da je to strašno uzbudljivo." Vredelo bi ostati i gledati ovo. "Zar ne voliš ovo?" upita ona. Kleknula je pored kutije i nastavila gledati kako on radi. "Razni noćni mirisi, pa ovaj vazduh, pa zvuci raznih bića - malih, kao što su hipžabe i zvonocvrčci - i sve se to muva negde; a mi pomažemo ovim pečurkama da izrastu, umesto da ih pustimo da uginu? Ti si veoma human; to jasno vidim. Reci mi kako se zoveš."
     On je pogleda iskosa. "Zašto?"
     "Zato. Da te se mogu sećati."
     "Imam nečije ime", reče čovek, "da bih se mogao njega sećati."
     Preostala je samo jedna sfera za sađenje. A prva se već toliko raskrupnjala da se počela pomaljati iz zemlje; pretvorila se, vide Anet, u gomilu lopti, koje su se lepile i stapale u jednu masu. "Ali", reče čovek, "želeo sam njegovo ime da bih mogao..." Nije ovo dovršio, ali je ona otprilike shvatila. "Zovem se Čak Ritersdorf", reče on.
     "Jesi u nekoj vezi sa doktorkom Ritersdorf, koja je psiholog na zemaljskom brodu? Da, ti si njen muž, sigurno." Bila je u ovo sigurna; to je bila činjenica, jasno i neosporno vidljiva. Ona se priseti plana Gabrijela Bejnsa, stavi šaku preko usta i poče se smejati i kikotati. "He, kad bi samo znao", reče ona. "Ali ja ti ne smem reći." Pa, trebalo bi da ti pamtiš još jedno ime, doseti se ona. Ime 'Gabrijel Bejns'. Zapita se kako je prošao Gabrijelov plan da potuče... potuca Ritersdorfku; ali imala je osećaj da je propao. Međutim, za samoga 'Gavrenceta' taj pokušaj mogao je biti, a možda upravo u ovom trenutku i jeste, veoma zabavan.
     Naravno, svemu tome je sad došeo kraj, jer stigao je gospodin Ritersdorf.
     "A kako si se ti zvao", upita ona, "kad si bio ovde prvi put?"
     Čak Ritersdorf je pogleda. "Misliš da ja menjam svoj..."
     "Bio si neko drugi." Moralo je tako biti; inače bi se ona sećala njega. Prepoznala bi ga.
     Posle kratke pauze, Ritersdorf reče: "Recimo samo da sam došao, susreo tebe, vratio se na Zemlju, a sada sam opet ovde." Pogledao ju je besno kao da je to neka njena krivica. Pošto je zasadio i poslednju sferu, on refleksno uze praznu kartonsku kutiju i svoj mali ašov i pođe ka brodu.
     Anet pođe za njim. "Hoće li sada ljigavci osvojiti ovaj mesec?" upita ona. Pade joj na um da je ovo možda deo zemaljskog osvajačkog plana. Ali ta ideja ne odzvoni kao prava; ovaj čovek po svemu liči na nekoga ko deluje sam, tajno. Pomisao je bila suviše parejska za nju.
     "Mogli biste proći mnogo gore", odgovori Čak Ritersdorf lakonski. Nestade u brodiću; ona, posle kraćeg oklevanja, pođe za njim. Blistavo plafonsko svetlo natera je da žmirka.
     Nasred stola nalik na šank u nekom baru ležao je njen pištolj za ispaljivanje olovne municije; ostavila ga je kad je točila vodu u zdelu.
     Čak Ritersdorf ga uze i pregleda, onda se okrete ka njoj sa neobičnim izrazom, maltene cerenjem, na licu. "Tvoj?"
     "A-ha", reče ona. Osećala se poniženo. Ispruži ruku, nadajući se da će joj on vratiti pištolj. Ali on to ne učini. "O, molim te", reče ona. "Moj je, a ostavila sam ga da bih pomogla; znaš to."
     Proučavao ju je dugo, dugo. Onda joj stavi pištolj u ruku.
     "Hvala." Sad je osetila zahvalnost. "Pamtiću ovaj tvoj postupak."
     "Mislila si da spaseš ovaj mesec pomoću toga?" Sad se Ritersdorf smeškao. Ne izgleda on ni tako loše, zaključi Anet, osim što ima na licu izraz neke grozničave užurbanosti i izmoždenosti teškim brigama; i premnogo bora. Ali su mu oči lepe, čisto plave. Možda je, zaključi ona, u srednjim tridesetim godinama. Ne stvarno mator, ali ipak matoriji od nje. Njegov osmeh bio je nekako bolan, ne kao lažni osmesi, nego... Zamislila se duboko. Kao da je neprirodan, kao da je za ovog čoveka stanje sreće, makar i kratkotrajne, nešto što teško može biti. On je možda, kao Dino Voda, narkoman sumornosti, kojom se 'fiksa' bez prestanka: zavisnik potištenosti. Ona će ga veoma sažaljevati, ako je to tako. Strašno je biti zahvaćen takvom boljkom. Daleko je gora ta bolest, nego nekoliko drugih.
     Ona reče: "Ne mislim ja da mi možemo spasti ovaj mesec. Pištolj mi je samo za ličnu zaštitu. Tebi je poznata naša situacija ovde, zar ne? Mi..."
     Jedan glas zakreketa naglo u njenoj glavi, stičući neki svoj nagli, rudimentarni život. "Gopsodin Rifterdofff..." Glas je popustio, nestao, onda se vratio, kao oni glasovi što se probijaju kroz krčanje na nejakom radio-prijemniku skrpljenom od kristala. "... mudro. Vidim da Joaaa..." Glas nestade.
     "Šta to bi! Za ime Boga!" upita Anet, prestravljena.
     "Ljigavac. Jedan od njih. Ne znam koji." Čak Ritersdorf kao da je bio van sebe od radosti. Mnogo jačim glasom reče: "Zadržao je kontinuitet!" Poče vikati prema njoj, kao da je ona kilometar daleko. "Vratio se! Šta veliš, Anetice? Kaži nešto!" Odjednom ju je dograbio obema rukama, počeo je vrteti oko sebe, po kabini, kao da plešu, kao dete u naletu radosti i proslavljanja. "Kaži nešto, Goldingova!"
     "Drago mi je", reče Anet revnosno, "što vidim da se toliko raduješ. Potrebno je tebi, da se raduješ tako mnogo, što češće. Naravno, ja ne znam šta se desilo. Ali..." Rasplela je prste iz njegovih. "Znam da zaslužuješ ovo, šta god da je."
     Iza nje se nešto pomače. Ona pogleda preko ramena i vide na vratima broda jednu žutu grudvu koja se vukla tromo napred, talasajući se, šireći se i skupljajući; tim načinom prešla je preko praga i ušla. Znači, ovako oni izgledaju, uvide Anet. U svojoj poslednjoj fazi. Zaprepašćujuće. Ustuknula je, ne iz straha nego iz divljenja; bilo je, svakako, pravo čudo da se ljigavac razvio tako brzo. I sada će, priseti se Anet, ovaj jedan ljigavac živeti neograničeno dugo, sve dok na kraju ne umre zbog suviše hladne, tople ili suve klime. A kad mu dođe poslednji čas, izbaciće spore: ciklus će se ponoviti.
     Tek što je ljigavac ušao u brod, iza njega se pojavi drugi, puzeći na isti način, za prvim. Iza toga, treći.
     Iznenađen, Čak Ritersdorf reče: "Koji od ovih si ti, Lorde Teciostrigo?"
     U Anetinom umu poče se odmotavati niz misli. "Običaj je da prvorođeni preuzme na sebe formalni identitet roditelja. Ali među nama razlike, zapravo, nema. U nekom smislu reči, svi mi smo Lordovi Teciostrige; u drugom smislu, nijedan od nas nije. Ja, koji sam prvi, to ću ime prisvojiti, a ovi ostali sada smišljaju imena koja će ih zadovoljiti. Meni dolazi osećanje da ćemo dejstvovati i bujno živeti na ovom mesecu; ova atmosfera, ova vlažnost i gravitacija odgovaraju nam, čini se, odlično. Pomogao si u diversifikaciji naših staništa; preneo si nas više od - dozvoli da malo računam - više od tri svetlosne godine od izvora gde smo bili. Hvala ti." Ljigavac dodade - ili, možda, svi ljigavci dodadoše: "Tvoj brod i ti lično bićete napadnuti, bojim se. Možda bi trebalo da uzletiš što je pre moguće. Zato smo ušli unutra, nas trojica koji smo se razvili na vreme."
     "Napadnut - od strane koga?" upita Čak Ritersdorf, pritiskajući na kontrolnoj tabli jedno dugme koje izazva da ploča na ulazu u brodić odmah klizne u zatvoreni položaj. Sede i poče pripremati brod za uzletanje.
     "Koliko mi uspevamo da razaberemo iz odlomaka", dođoše do Anet misli trojice ljigavaca, "reč je o grupi urođenika koji u svojim umovima sebe nazivaju Mensima. Izgleda da su uspeli da unište neki drugi brod..."
     "Boga mu!" graknu Čak promuklo. "To je verovatno Merin."
     "Jeste", saglasi se sluz. "Mensi koji se približavaju nama vrlo svesno čestitaju sebi, na svoj tipično oholi način, što su uspešno odbili napad doktorke Ritersdorf. Međutim, ona nije mrtva. Članovi posade prvog broda uspeli su da se spasu; oni su sad na nekim nepoznatim mestima na ovom mesecu, a Mensi ih love."
     "A šta je sa zemaljskim ratnim brodovima koji su u blizini?" upita Ritersdorf.
     "Sa kakvim ratnim brodovima? Mensi su uključili neku novu vrstu zaštitnog polja oko svog naselja. Zato su zasad bezbedni." Ljigavci ovo pojačaše svojim nagađanjima. "Ali to neće dugo potrajati, što je njima jasno. Oni su u ofanzivi, ali samo privremeno. Ipak, oni vole ove događaje. Krajnje su srećni, a za to vreme zemaljski vojni brodovi zuje tamo i amo, beskorisno."
     Jadni Mensi, pomisli Anet za sebe. Nemaju moć da pogledaju u budućnost, žive samo u sadašnjosti i kreću u bitku kao da imaju neku razumnu priliku. Međutim, da li je njeno sopstveno gledanje mnogo bolje? Način na koji ona rado prigrli svaki poraz, je li to bolje?
     Nije ni čudo što se svi klanovi ovog meseca oslanjaju na Mense; to je jedini preostali klan koji ima hrabrost. Pa zato i onu životnost koja iz hrabrosti proističe.
     Mi ostali, uvide Anet Golding, odavno smo je izgubili. Mnogo pre nego što se pojavila prva Zemljanka, dr Meri Ritersdorf.

     Gabrijel Bejns, vozikajući sa jadnih sto dvadeset na sat prema Hamletovu, vide kako se hitri mali brod odapinje u noćno nebo i strelovito odlazi; i znade da je zakasnio. Ovo je znao i bez ijedne neposredne informacije o onome što se dogodilo. Anet je ili u brodu, obavestio je Gabrijela njegov maltene-psionički talenat, ili je uništena dejstvom tog broda - onih u njemu. U svakom slučaju, ode Anet; zato on uspori automobil. Obrvaše ga ogorčenje i očajanje.
     Sad on ne može praktično ništa više učiniti. Pa zašto ne bi, onda, okrenuo kola ka Adolfvilu, svom naselju i narodu. Da bar bude sa njima u ovim poslednjim tragičnim danima njihovog postojanja.
     Poče okretati kola, ali nešto se zalete pored njega, tandrčući i treskajući straobalno; nešto što je tutnjalo ka Hamletovu; čudovište, ili superčudovište, na gusenicama. Sklopljeno od livenog gvožđa, kakvo su samo Mensi umeli napraviti; sa moćnim pokretnim farovima koji su bacali ogromne mlazeve svetlosti napred, levo i desno po predelu ispred njih. Na prednjem gornjem delu vijorila se zastava, crvena i crna, bojni steg Mensa.
     Očigledno sam očevidac početka jedne kopnene protivofanzive, pomisli on; ali, protiv čega, zapravo? Mensi su pošli u bitku, jasno, ali ne valjda sa naumom da osvoje Hamletov 'hamlet'. Možda su mislili da se sa ovim dovaljaju do brzog, malog svemirskog broda koji im je upravo 'šturnuo'. Ali zakasnili su, jednako kao i on.
     Gabrijel zatrubi. Kupola mensovskog tenka naglo se otklopi; tenk zaokrete i vrati se ka njemu, a jedan Mens, njemu nepoznat, ustade iznutra i mahnu mu na pozdrav. Lice tog Mensa gorelo je od poleta; videlo se da vrelo uživa u ovom iskustvu, u svojoj vojničkoj dužnosti odbrane meseca, odbrane za koju su se pripremali toliko dugo. Ista ta situacija koja je Gabrijela Bejnsa bacila u duboku potištenost, na Mensa je delovala obratno: omogućila mu je jedno kitnjasto, paunovsko, ratoborno poziranje i junačenje. Gabrijel Bejns ovim nije bio iznenađen.
     "Zdravo", prodernja se Mens iz tenka, lica iscerenog u široki osmeh.
     Bejns mu uzvrati istom tom rečju, 'zdravo', trudeći se da ona zazvuči što manje kiselo i neraspoloženo, i dodade: "Vidim da je taj brod pobegao od vas, narode."
     "Razbićemo ga." Mens nije izgubio svoju veselost; prstom pokaza ka nebu. "Pazi sad, drugar: projektil."
     Jedan sekund posle toga, nešto sevnu, daleko iznad njih; svetleći komadi počeše padati iz visina, i Gabrijel Bejns uvide da je brodić pogođen. Mens je tačno rekao. Opet, ništa čudno, za jednog Mensa... to je osobina njihovog klana.
     Užasnut, zbog svoje malopređašnje intuicije da je Anet Golding bila u brodiću, on reče: "Varvarska jedna bando mensovska čudovišna..." Glavna olupina strmoglavila se desno od njega; on pokrete automobil, siđe sa druma i pojuri po ravnici. Tenk Mensa je za to vreme zaklopio kupolu i krenuo u istom pravcu, ispunjavajući noć gromoglasmom škripom i lupnjavom.
     Bejns prvi stiže do ostataka broda. Nekakav padobran za slučaj katastrofe, ali loptastog izgleda, kao grudva gasa, bio se raširio iz zadnjeg dela brodića, tako da je pad znatno usporen; brodić je sada ležao zariven do pola u zemlju, repnim delom okrenut nagore. Dimio se, i videlo se - na Bejnsov još veći užas - da će se uskoro raspasti. Atomska peć unutra bliži se kritičnoj tački, pomisli on, a kad je dostigne, biće to kraj.
     On iziđe iz automobila i pojuri trkom prema ulaznom otvoru broda. Upravo kad je stizao, ploča na ulazu kliznu uvis, i jedan Zemljanin se izvuče nesigurno, za njim Anet Golding, a kao treći, sa mukotrpnim povuci-potegni, jedan stvor od mekane žute materije koji se nekako prelio preko ivice i sručio, uz pljuskavi zvuk, na tle.
     Anet reče: "Gavri, ne daj da Mensi ubiju ovog čoveka; on je dobar kao ličnost. Čak je plemenit prema ljigavcima."
     Tenk Mensa dovaljao se do njih; poklopac kupole još jednom se otvori i onaj isti Mens se izdiže iz nje. Ali sad je u ruci držao laserski pištolj, kojim odmah nanišani na Anet i Zemljanina. Isceren, Mens reče: "Imamo vas." Bilo je jasno da će ih poubijati čim se dovoljno nauživa; krvožednost uma Mensa neizmerno je duboka.
     "Slušaj, hej", povika Bejns, mašući Mensu. "Ostavi ove ljude na miru; ova žena je iz sela Hamletova - ona je jedna od nas."
     "Jedna od nas?" ponovi Mens kao odjek. "Ako je iz Hamletova, nije jedna od nas."
     "Ma, hajde sad", reče Bejns. "Je li se vama, Mensima, toliko zavrtelo u glavi, da ne prepoznajete ili ne pamtite bratstvo svih klanova zajedno, u kriznim vremenima? Spusti taj pištolj." On laganim hodom ode do svog automobila, ne skidajući pogled sa Mensa. U kolima je, pod sedištem, i on imao oružje. Ako bi se uspeo njega dočepati, mogao bi ga upotrebiti protiv ovog Mensa, da spase Anetin život. "Tužiću te kod Hauarda Stroa", reče, otvori vrata automobila i poče da pipa po unutrašnjosti. "Ja sam njegov kolega - ja sam delegat Parea u Vrhovnom savetu." Njegovi prsti se obaviše oko drške pištolja; on ga podiže, nanišani i otkoči.
     Čulo se, u mirnom noćnom vazduhu, to pomeranje kočnice pištolja; čulo se tako jasno da se Mens u kupoli odmah okrete i nanišani sad u Gabrijela Bejnsa. Njih dvojica ostadoše tako, ne govoreći ništa, nepokretni; svetlosti nije bilo ni približno dovoljno da bi jedan drugog videli dobro.
     Jedna misao, emanirajući Bog zna odakle, uđe u um Gabrijela Bejnsa. "Gospodine Ritersdorfe, tvoja žena je u blizini; hvatam njenu cefaličnu aktivnost. Zato savetujem da se baciš na zemlju."
     Zemljanin, ali i Anet Golding, padoše istog trena potrbuške; Mens u tenku, iznenađen, okrete laserski pištolj od Gabrijela Bejnsa, zagleda se u noć, nesiguran.
     Zrak iz lasera, nanišanjen maltene savršeno, zablista iznad opruženog tela Zemljanina, prodre u oklop slupanog broda i nestade u šištanju rastopljenog metala. Mens u tenku poskoči i okrete se ka tački iz koje je, kako se njemu činilo, zrak maločas dopro. Oružje je stegao jače, ali to je bio samo nagonski grč; nije opalio. Ni on, ni Gabrijel Bejns nisu uspevali da sagledaju šta se dešava: ko puca na koga.
     Gabrijel Bejns povika Aneti: Ulazi u kola! Otvorio je druga vrata, ka njoj, i držao ih tako otvorena. Anet podiže glavu, pogleda ga i okrete se ka čoveku sa Zemlje koji je ležao pored nje. To dvoje se pogledaše samo na tren, pridigoše se i hitro pritrčaše kolima, krivudajući zmijasto kroz mrak.
     Mens poče pucati sa kupole tenka, ali ne na Anet i Zemljanina, nego u mrak, prema mestu odakle je maločas dejstvovao laser. Onda se on najednom uvuče u tenk; poklopac silovito tresnu iznad njega, u zatvoreni položaj; tenk se sav ustrese, a onda, uz gromoglasnu tutnjavu, pođe ka istom tom mestu koje je Mens gađao. Onda iz prednje cevi tenka izlete projektil; polete pravo napred, uporedo sa tlom, a onda eksplodira. Gabrijel Bejns, koji je u tom trenutku pokušavao da okrene automobil ka drumu - pored njega su na prednjem sedištu bili stisnuti Zemljanin i Aneta - oseti kako zemlja skače uvis, pod njim, i guta ga; zažmuri, ali događaj se nije mogao na taj način zaustaviti.
     Pored njega Zemljanin opsova, a Anet zaječa.
     Ti baksuzi, Mensi, bila je Gabrijelova misao, divlja od ogorčenja, dok je automobil poletao, bačen uvis udarnim talasom eksplozije projektila.
     "Takva projektilčina se ne ispaljuje", dopre do njega Zemljaninov glas, jedva čujan u grmljavini, "na takvu blizinu."
     Udarni talas je šibao i tumbao kola; Gabrijel Bejns je naletao na bezbednosnu, meku oblogu krova, pa instrument-tablu ispred sebe... Svi bezbednosni aparati koje je inteligentni Pare mogao ugraditi u svoj automobil radili su ispravno, ali sve to skupa nije bilo dovoljno. Kola se nastaviše kotrljati po ravnici; a Gabrijel Bejns je razmišljao: Mrzim Mense. Nikada više neću zastupati zamisao o saradnji sa njima.
     Neka osoba naletela je na njega i uzviknula: "Oh, Bože!" Anet Golding; on je uhvati. Držao se sad za nju. Svi prozori automobila behu već polupani; komadići plastike leteli su i padali kao kiša, širio se i oštri smrad nečeg nagorelog - to je mogla biti i njegova odeća, ne bi ga iznenadilo. Zaštitna protivpožarna pena poče kuljati, u mlazevima i grudvama, iz štrcaljki svud oko njega; uključila se zbog visoke temperature. Već sledećeg trenutka on se lomatao kroz sivo more, nemoćan da uhvati bilo šta... jer je izgubio Anet još jednom. Do vraga, pomisli on, ovi zaštitni uređaji, koji su me koštali toliko vremena i kožica, maltene su gori od same te eksplozije. Postoji li tu neka moralna pouka? - zapita se, tumbajući se kroz klizavu penu. Bilo je kao da ga mažu divovskim količinama pene za brijanje, u pripremi za neku veliku orgiju brijanja svih dlaka sa tela; davio se, pokušavao da izmakne ili da se nekako oslobodi te lepljive napasti.
     "U pomoć", reče.
     Niko, i ništa, mu ne odgovori.
     Razneću ja taj tenk na komade, pomisli Gabrijel Bejns, mlatarajući kroz penu. Kunem se: osvetiću im se, našim neprijateljima, nadmenim Mensima... Oduvek sam ja znao da su oni protiv nas.
     "Grešiš, gospodine Bejns", pojavi se misao u njegovoj svesti, misao smirena i razumna. "Vojnik koji je ispalio projektil nije nameravao da našteti vama. Pre ispaljivanja izračunao je pažljivo - koliko je najbolje umeo. Pazi se da ne vidiš zlu nameru iza raznih slučajnih šteta. U ovom trenutku, on pokušava da stigne do vas i da vas izvuče iz vašeg automobila, koji gori. Da izvuče i tebe, i to dvoje koji su sa tobom."
     "Ako me možeš čuti", pomisli Gabrijel Bejns uzvratno, "pomozi mi."
     "Ne mogu ja ništa učiniti. Ja sam ljigavac; ja se ni u kom slučaju ne smem približiti plamenu, jer sam suviše osetljiv na toplotu, što su nedavni događaji jasno pokazali. Dvojica braće moje pokušali su učiniti nešto, i već su poginuli. A ja u ovom času još nisam spreman za novu sporifikaciju." Glas dodade, prezrivo: "A i kad bih mogao nekog spasti, spasavao bih gospodina Ritersdorfa, čoveka sa Zemlje, koji je sa tobom u kolima."
     Jedna ruka dohvati Gabrijela Bejnsa za okovratnik; podiže ga, izvuče iz kola, odbaci u stranu. Onaj Mens, ispoljavajući za Mense tipičnu, abnormalnu fizičku snagu, pruži ruke opet u automobil i izvuče Anetu Golding u bezbednost.
     "A sad gospodin Ritersdorf", stiže misao ljigavca, brižna, i do mesta gde je Gabrijel ležao.
     I po treći put, sasvim zanemarujući svoju bezbednost - takođe tipično za taj hiperaktivni temperament - Mens zađe u automobil. Ovog puta izvuče Zemljanina.
     "Hvala ti", domisli ljigavac ka Mensu, sa olakšanjem i zahvalnošću. "Kao uzvrat za tvoj podvig, daću ti informaciju: tvoj projektil nije pogodio gospođu Ritersdorf. Ona i taj simulakrum CIA, Denijel Magbum, i sad su tu negde, u mraku, ne vidiš ih, ali oni traže priliku da ponovo pucaju na tebe. Zato bi najbolje bilo da se vratiš u tenk, što pre možeš."
     "Zašto na mene?" upita Mens, glasom, ljutito.
     "Zato što je tvoj klan uništio njihov brod", stiže uzvratna misao ljigavca. "Neprijateljstva između vas i njih su otvorena. Pojuri!"
     Vojnik Mens pojuri ka tenku.
     Ali ne stiže do njega. Kad je prevalio dve trećine puta, iz mraka suknu laserski zrak i dodirnu ga samo na tren; i ugasi se. Vojnik pade licem ka tlu.
     Sad će - nas; uvide Gabrijel Bejns snuždeno. Sedeo je i brisao penu sa sebe. Pitam se da li me je prepoznala, da li me pamti posle onoga što nas dvoje uradismo danas, ranije... Ako me je prepoznala, da li će, zbog toga, poželeti da me poštedi - ili da me još brže ubije?
     Pokraj njega Zemljanin, čije je ime takođe glasilo, nekom čudnom podudarnošću, Ritersdorf, uspe da se pridigne u sedeći položaj. "Imao si pištolj", reče taj Zemljanin. "Šta je bilo s njim?"
     "Valjda je još u kolima."
     "Zašto bi nas ona ubila?" upita Anet Golding, jedva dolazeći do daha.
     Ritersdorf reče: "Zato što zna zašto sam ja došao. Došao sam na ovaj mesec da ubijem nju." Izgledao je smiren. "Do kraja ove noći, jedno od nas dvoje će umreti: ili ja, ili ona." Bilo je očigledno da je čvrsto rešen.
     Iznad njih su zatutnjale retro-rakete neke letelice. Još jedan brod. Ogroman, vide Gabrijel Bejns, i ponada se: možda je to nekakva prilika da se spasu od doktorke Ritersdorf koja je, baš kao što je i pretpostavljao, skroz luda. Pa, makar taj brod bio pun Zemljana. Jer jasno je da ovde dr Ritersdorf ispoljava neki svoj, privatni, krvoločni poriv bez službene dozvole. Bar se on tako nadao.
     Svetleća raketa se upali iznad njih; noć postade bela, i sve na tlu, svaki pa i najsitiniji predmet, svaki kamičak, postadoše vidljivi, jasnoćom veličanstvenom. Slupani brodić gospodina Ritersdorfa, napušteni tenk mrtvog Mensa, leš tog Mensa opružen ne mnogo daleko od njih, kola Gabrijelova koja su dogorevala i pretvarala se u šljaku, a na stotinak metara ispred tenka, ogromna jama puna ključale, dimeće lave, gde je projektil grunuo. I - daleko među drvećem, dve ljudske prilike. Meri Ritersdorf i taj drugi koga je ljigavac pomenuo. Tek sad Gabrijel vide i ljigavca, koji se bio sakrio blizu slupanog brodića. U svetlosti svetleće rakete koja se polako spuštala iz visina, ljigavac je izgledao jezivo; Gabrijel suzbi u sebi želju da se nasmeje.
     "Zemljanski ratni?" upita Anet Golding.
     "Ne", reče Ritersdorf. "Vidi koliki je zec nacrtan sa strane."
     "Zec!" Njene oči se raširiše. "Je li to neka rasa inteligentnih zečeva? Postoji li tako nešto?"
     "Ne", stigoše misli ljigavca do Gabrijela Bejnsa. Ljigavac nastavi, činilo se sa žaljenjem. "To što je iskrslo kao priviđenje jeste Bani Hentmen, koji traži tebe, Ritersdorfe. Bilo mu je, kao što si ti u svom pesimizmu predvideo, srazmerno lako da pogodi da ćeš doći na M2 Alfe Tri; poleteo je iz Brahe Sitija ubrzo posle tvog polaska sa Zemlje." Ljigavo biće objasni: "Ja te misli izvlačim ovoga trenutka iz njegovog uma; naravno da sve dosad nisam znao za taj razvoj događaja, jer sam bio tek u fazi spore."
     Ne razumem ovo, reče Gabrijel Bejns sebi. Ko je, za ime Boga, 'Bani Hentmen'? 'Bani' znači 'zečić', 'zeka'. Šta je on, neko zečje božanstvo? Zašto traži Ritersdorfa? Ali on, zapravo, nije siguran ni ko je Ritersdorf. Muž Meri Ritersdorf? Ili njen brat? Čitava situacija bila je u njegovom umu pometena; on požele da je opet u Adolfvilu, na pripremljenim, bezbednim položajima koje je njegov klan izgrađivao godinama, upravo za slučaj da nastupe ovakve grozote.
     Očito je, zaključi on, da smo mi osuđeni na propast. Svi su se udružili protiv nas - Mensi, doktorka Ritersdorf, taj debeli brod iznad naših glava sa zečjim totemom naslikanim na boku, i, negde u blizini, zemaljske vojne vlasti koje čekaju da nastupe... Kakvi izgledi nam ostaju? U njemu se poče dizati masivni čep defetizma - što bi se, baš, moglo iz dobrih razloga i očekivati, pomisli on.
     Nagnu se ka Anet Golding, koja je sedela i nejako pokušavala da otrese protivtoplotnu penu sa ruku, i reče joj: "Zbogom."
     Ona ga pogleda očima krupnim, tamnim. "Kuda ćeš, Gavri?"
     "Pa, jebi ga", reče on, "zar to nije svejedno?" Nemaju nikakvih izgleda ovde, uhvaćeni u ovu poplavu svetlosti, na nišanu doktorke Ritersdorf i njenom laserskom oružju - koje je već ubilo menskog vojnika. Gabrijel se diže nesigurno na noge, poče smicati velike grudve pene sa sebe, otresati se kao mokar pas. "Odlazim", reče on Aneti, ali onda se rastuži, zbog nje; ne što će on poginuti, nego što će ona poginuti - to ga je ožalostilo. "Voleo bih da mogu učiniti nešto za tebe", reče, pa, ponet porivom, nastavi: "Ali ta žena je luda; to znam iz ličnog iskustva."
     "Aha", reče Anet i klimnu glavom. "Znači, nije prošlo dobro. Mislim, onaj tvoj plan u vezi s njom." Pogledala je, onda, Ritersdorfa, ali krišom, da Ritersdorf ne primeti.
     "Šta kažeš, 'dobro'?" On se nasmeja. Smešno, mnogo smešno. "Podseti me da jednog dana to opišem." On se sagnu bliže njoj i poljubi je; Anetino lice, klizavo i mokro od pene, pritisnulo se uz njegovu njušku; onda se on uspravio i krenuo, sve jasno videći u bleštanju svetleće rakete koja je i dalje dejstvovala.
     Hodao je i čekao da ga laserski zrak dodirne. A svetla je bilo toliko, da je on, i protiv volje, morao žmirkati, maltene žmuriti; i na taj način prevaljivati korak po korak, u nekom pravcu, ne određenom. Zašto ona ne puca već jednom? Pucaće, znao je; samo je želeo da to bude što pre. Poginuti od ruku te žene - dobra sudbina za jednog Parea; ironična i zaslužena.
     Jedan oblik mu se ispreči na putu. On otvori oči. Tri oblika, i sva tri njemu dobro poznata; suočio se sa Sarom Apostoles, Omarom Dajamondom i Ignjatom Ledeburom, vrhunskom trojkom vizionara na ovom mesecu, ili, drugačije rečeno, sa troje najšenutijih među svima šenulima u svih sedam klanova. Šta će oni ovde? Došli su levitacijom, ili teleportacijom, ili već nekim njihovim načinom, ali neomagijom svakako. Njihovo prisustvo samo ga je nerviralo. Dovoljan je haos ovde i bez njih.
     "Zlo protivu zla ustalo", proglasi Ignjat Ledebur pompezno. "Ali iz toga, naši prijatelji moraju biti sačuvani. Imaj vere u nas, Gabrijele. Mi ćemo se pobrinuti da ti budeš veoma skoro preveden, psiho-putno, u bezbednost." Lica uzvišeno preobraženog, on pruži ruku Gabrijelu Bejnsu.
     "Ne ja", reče Bejns. "Anet Golding; njoj pomognite." I učini mu se, najednom, da je sav teret parejstva, branjenja sebe od svega i svačega, najednom podignut sa njega. Prvi put u svom životu učinio je nešto ne da bi sebe spasao, nego da bi spasao nekog drugog.
     "Biće i ona spasena", reče mu Sara Apostoles, tonom smirenog ubeđivanja. "Načinom istim."
     Iznad njihovih glava veliki brod sa naslikanim zekom nastavio je da tutnji svojim retro-raketama; i da se spušta lagano. Da se prizemljuje.

12.

     Pored Meri, cijaš Den Magbum reče: "Čula si izjavu ljigavca; u tom brodu se nalazi Bani Hentmen, koji je na samom vrhu naše liste traženih osoba." Magbum, uzbuđen, poče nervozno i grubo pipati oko svog grla, očigledno pokušavajući da nađe radio-uređaj koji će ga povezati sa moćnim relejnim primopredajnikom CIA na jednom od najbližih zemaljskih vojnih brodova.
     "Ja sam takođe čula njegovu izjavu", reče Meri, "da ti nisi osoba nego simulakrum."
     "Osoba, soba, oba", reče Magbum. "Šta ima veze to?" Pronađe mikrofon i progovori u njega, prenebregavši Meri, javljajući svojim starešinama da se Bani Hentmen najzad pojavio. On to javlja, pomisli Meri, samo na onovu usmene tvrdnje jedne ganimedske gljive. Međutim, tvrdnja je verovatno istinita. Nema sumnje da je Hentmen na tom brodu; identifikacijska oznaka na brodu je taj zec, dobro znan gledaocima Banijeve TV serije.
     Ona se priseti, tada, ružne epizode koja joj se dogodila kad se obratila Hentmenovoj organizaciji u pokušaju da kod njih zaposli Čaka kao scenaristu. Vešto i glatko su joj predložili da je povale u krevet; nije im to zaboravila i nikad neće. Jedan 'dil' malo 'sa strane', tako je glasio njihov eufemizam za to nabacivanje. Tvorovi jedni razvratni, razmišljala je, gledajući kako se brod spušta kao neka ogromna, prezrela fudbalska lopta.
     "Moja uputstva", progovori Magbum najednom, "jesu sledeća: približiti se Hentmenovom brodu i pokušati uhapsiti gospodina Hentmena." On brže-bolje ustade; ona, zapanjena, isprati pogledom Magbuma, koji lakim trkom ode ka parkiranom brodu. Da li da ga pustim? - upita ona sebe. Zašto ne? - zaključi i spusti laserski pištolj. Nema ona ništa protiv Magbuma, bio on čovek ili simulakrum, svejedno; a ko zna šta je. Svakako jeste veoma neuspešan, kao i svi cijaši koje je srela tokom svojih godina sa Čakom. Čak! Ona odmah preusmeri pažnju na njega. Čučao je tamo, na ravnici, sa Anetom Golding. Dug si put prevalio, dragi, pomisli ona. Samo da bi se osvetio meni. Da li je vredelo truda? Ali, pomisli ona, takođe si našao novu ženu; pitam se koliko će ti prijati polimorfna šizofreničarka kao ljubavnica. Ona uperi lasersku cev i opali.
     Grubo belo svetlo svetleće rakete naglo nestade; vrati se tama. Nekoliko trenutaka Meri nije razumela šta se desilo; onda uvide da tom brodu, pošto je sleteo, više nije potrebnio osvetljavanje terena; zato su oni iz broda pucali na sopstvenu osvetljavajuću raketu i uništili je. Taj brod više voli tamu nego svetlost, kao neki fotofobni insekt koji trčkara iza police sa knjigama.
     Nije znala da li je njen hitac dodirnuo Čaka.
     Proklet bio, pomisli ona besno i zbunjeno. Onda oseti strah. Pa, ona je ovde napadnuta strana; Čak je ubica, došao je samo da bi nju ubio - ona je te činjenice bila svesna racionalno, savršeno, u celosti; njegovo prisustvo na ovom mesecu samo potvrđuje istinitost onoga što je, na osnovu svoje profesionalne procene, odavno naslućivala. Pade joj na um da je tokom putovanja, i tokom prvih njenih dana na M2 Alfe Tri, Čak lako mogao biti 'stanovnik' simulakruma, Magbuma. Zašto nije onda izvršio delo, šta je čekao? U svakom slučaju, on više nije u Magbumu, kojim se upravlja, valjda, sa Zemlje; to je politika CIA, što je njoj dobro poznato iz Čakovih nagoveštaja tokom godina.
     Da se izvučem ja odavde, reče ona sebi. Pre nego što me on šikne. Kuda bih mogla poći? Veliki ratni brodovi nemaju pristup, zato što su ovi ludaci i manijaci podigli to, nekakvo, odbrambeno polje. Pretpostavljam da se brodovi još i sad bave pokušajima da nađu neki prolaz kroz to polje. U svakom slučaju, ona je ostala bez veze sa zemaljskim vojnim vlastima. Sad i bez Magbuma; više ni preko njega ne može stupiti u vezu sa ratnim brodovima. Kamo sreće da sam na Zemlji, pomisli ona snuždeno. Čitav ovaj projekat okrenuo se naopačke. Koje je ovo ludilo: Čak i ja pokušavamo ubiti jedno drugog. Kako se moglo razviti nešto tako jezivo i psihotično? Mislila sam da smo se uspeli razdvojiti... Zar nije to ono što se postiže razvodom?
     Onda pomisli: nikako nije trebalo da pošaljem mog advokata Boba Alfsona da napravi one potencio-slike Čaka i one devojke. Verovatno ga je to navelo na ovo. Sad je prekasno da se tu išta promeni; ona ne samo što je dobila te fotografije, nego ih je već i upotrebila u sudnici. One su, time, postale državni javni dokument; ko god poželi, možda zbog neke male morbidne radoznalosti, može da ih potraži u sudskoj arhivi, da uključi animaciju slika i uživa u čitavim sekvencama gde Čak i ta famfulja, koja je, valjda, iz Trsta, vode ljubav. In hoc signo vinces, dragi moj...
     Hej, Čak, pomisli ona, volela bih da se predam; da se povučem nekako unazad iz ovoga, ako ne za tvoje dobro, ono bar za moje dobro. Možemo li biti - prijatelji?
     Od te nade nema ništa.
     Sad se nešto neobično poče migoljiti na obzorju; ona se zagleda na tu stranu, čudeći se ogromnosti te pojave. Pa, nešto tako džinovsko ne može, valjda, biti ljudska tvorevina, pomisli ona. Atmosfera je oživela prisustvom nečeg stvarnog; zvezde postale tupe, delimično ugašene u tom području neba, a to biće, šta god da je bilo, počelo je poprimati oblik maltene svetao.
     Stvorenje je imalo oblik kolosalnog guštera, i ona odmah shvati čemu prisustvuje; šizofrenoj projekciji, jednom odlomku iz praiskonskog sveta kakav doživlajvaju odmakli psihotici; to, izgleda, nije ništa novo ovde na M2 - ali, zašto se njoj pojavljuju takva priviđenja?
     Da li bi mogao neki šizofrenik - ili možda nekoliko njih, udruženim snagama - koordinirati svoje psihotične opažaje sa nekim psioničnim talentom? Uvrnuta ideja, pomisli Meri nervozno, i ponada se da to nije pravo objašnjenje. Jer, takva kombinacija bila bi smrtonosna, ako su ovi ljudi kojim slučajem naišli na nju tokom svojih četvrt veka slobode.
     Ona se priseti onog hebefrenika koga je upoznala u Ganditaunu... i koga su, možda opravdano, nazvali svecem; Ignjata Ledebura. U to vreme je osećala, i pored one strašne sirotinje i prljavštine, nešto svetačko u njemu, neki osnažujući, ali i zastrašujući miris natprirodnih moći usmerenih Bog zna kuda. Sad je, tek sad, osetila da ju je Ledebur očarao.
     Gušter, prividno sasvim stvaran, poče da se proteže i da uvija svojim izduženim vratom; onda otvori čeljusti. Iz njih ispovraća neko drugo priviđenje, nalik na plamenu loptu, od koje se zapali taj deo neba; plamena lopta poče ploviti nagore, kao da je atmosfera nosi, i Meri odahnu: plamen, bar, odlazi, ne spušta se... Iskreno reče samoj sebi da se bila malo uplašila te druge mogućnosti. Nije joj ni najmanje prijalo ovo priviđenje; suviše ju je podsećalo na one tajne sekvence njenih snova, njenih sopstvenih, koje je pamtila i posle buđenja, ali o njima nikad nije ni sa kim razgovarala, čak nije ni sama razmišljala o njima, nije ih pregledala ni u tajnosti sopstvenih misli, a kamoli sa nekim drugim, na primer sa nekim profesionalcem, psihijatrom. Daleko bilo.
     Plamena lopta prestade da se diže. Poče se rasturati u svetleće trake. A trake počeše ploviti nadole i, na njeno otupelo iznenađenje, podrhtavati kao da su u nečijim rukama, a potom se oblikovati u ogromna slova.
     U reči, koje su, zajedno, dale poruku na nebu. Bukvalno - tekst. Upućen lično njoj, uvide Meri sa nelagodnošću i užasom. Reči su blistale:

     DR RITERSDORF, IZBEGNI KRVOPROLIĆE
     I BIĆE TI DOZVOLJENO DA ODEŠ OD NAS

     Onda manjim, takođe blistavim slovima, kao naknadno domišljanje:

     SVETI TRIJUMVIRAT

     Ovi nisu normalni, reče Meri Ritersdorf sebi i oseti da se histerični smeh diže kroz njeno grlo. Pa nisam ja ta koja hoće krvoproliće; nego Čak! Zašto ste se, za ime Boga, na mene okomili? Ako ste toliko sveti, trebalo bi da budete sposobni da uočite nešto tako očigledno. Mada, uvide ona, možda baš i nije mnogo očigledno. Ona je pucala na Čaka maločas, a pre toga - ubila onog vojnika, Mensa, koji je bežao nazad u svoj tenk. Znači, posle svega, možda se može posumnjati i u čistotu njene savesti - njenih namera.
     Oblikovale su se još dve reči.

     MOLIMO ODGOVORI

     "Boga mu Bogovog", pobuni se ona. "Kako?" Ne zahteva se, valjda, od nje da piše plamena slova preko nebesa; ona baš nije trijumvirat hebefrenih svetaca-psihotika. Ovo je naprosto strašno, reče ona sebi. Groteska je biti prinuđen na trpljenje nečeg ovakvog. Ako bih ja njih slušala, njima verovala, ispalo bi da sam ja na neki način kriva, nekako odgovorna za zloćudnost koja postoji između mene i Čaka. A ja to nisam.
     Najednom se ukrstiše crveni zraci laserske aktivnosti u blizini broda Banija Hentmena. Den Magbum, simulakrum CIA, očigledno je stupio u borbu; ona se zapita koliko uspeha ima on, tačnije, ta stvar. Verovatno vrlo malo uspeha, ako je suditi po istoriji CIA. Ipak, ona mu požele sreću.
     Zapita se da li je Sveti Trijumvirat dao neka uputstva i njemu. Magbumu bi dobro došla pomoć; on je sam navalio u boj, čeono je napao Hentmenov brod, pucao neprestano, sa rešenošću koja je, Meri sada uvide, neljudska. On je možda simulakrum, ne, nego on sigurno jeste simulakrum, reče ona sebi, ali niko ga ne može nazvati kukavicom. Dok svi mi ostali, pomisli Meri, svi: i Čak, i ta riba s njim, i ljigavac, čak i mensovski vojnik koji je uzaludno bežao ka bezbednosti svog tenka - svi smo mi prikovani za zemlju, svojim strahovima, motivisan je svako samo nagonom da spase svoju kožu i ništa drugo. Od svih nas, samo Denijel Magbum, simulakrum, prešao je u ofanzivu. I ta ofanziva, tako se bar njoj činilo, unapred je osuđena da bude smešna i potpuno neuspešna.
     Nove žarke reči, ogromne, pojaviše se na nebu. Ali, nebesima hvala, ovog puta ne upućene njoj lično; prestali su bar na taj način da je blamiraju.

     RATOVANJE SVOJE PREKINITE I VOLITE SE

     Važi, evo, dobro, pomisli Meri Ritersdorf. Ja - počinjem: voleću svog bivšeg muža Čaka, koji je doputovao ovamo da bi me ubio; je l' to lep, nov početak, usred svega ovoga?
     Crveno sjaktanje laserskih zraka u blizini, i uokolo, parkiranog broda Banija Hentmena postade još jače; simulakrum nije poslušao velike reči upozorenja, nastavio je uzaludnu, ali veoma junačku borbu.
     Prvi put u životu ona se stvarno divila nekome.

     Od trenutka kad se brod Banija Hentmena pojavio, ljigavca je obuzela zebnja; njegove misli, koje su stizale do Čaka Ritersdorfa, bile su sad prepune zabrinutosti.
     "Primam stravično pogrešne ocene o nedavnim događajima", obavesti ljigavac Čaka. "One sve emaniraju iz Hentmenovog broda; on i njegovo osoblje, a naročito nekoliko Alfanaca oko njega, izmaštali su nekakvu filozofiju prema kojoj si ti, Ritersdorfe, u samom središtu nekakve zamišljene zavere protiv njih." Neko vreme ljigavac je ćutao, onda domisli ka Čaku: "Lansirali su leteći čamac."
     "Zašto?" upita Čak i oseti da se ritam rada njegovog srca menja.
     "Slike napravljene tokom osvetljavanja svetlećom raketom pokazale su tvoju prisutnost na površini. Čamac će sleteti; ti ćeš biti uhvaćen; to je neizbežno."
     Čak žurno ustade sa tla i reče Aneti Golding: "Pokušaću da pobegnem. Ti ostani ovde." Poče da trči, da se udaljava sa tog poprišta, ne znajući tačno u kom pravcu; naprosto je hramao preko neravnog zemljišta, što je brže mogao. Za to vreme, Hentmenov brod je sleteo. Čak nastavi bežanje, ali primeti jednu čudnu pojavu: crveni tragovi laserskih zraka pojavili su se kao crte tupe crvene boje blizu parkiranog broda. Neko je otvoreno napao - možda je neka grupa napala - Hentmenov brod odmah po sletanju, čim se ploča na ulaznom otvoru pomakla u stranu.
     Ko? - zapita se on. Meri sigurno ne. Neki od klanova ovde na ovom mesecu? Možda neki udarni odred Mensa... ali, zar nisu oni već prezauzeti, odbijaju napade Zemlje i održavaju neki sumnjivi zaštitni sloj iznad Da Vinčijevih Visova? Mensi, uostalom, koriste neka druga oružja, a ne ove staromodne lasere; dakle, ovo će pre biti CIA.
     Magbum, zaključi on. Simulakrum je dobio naređenje da napadne Hentmenov brod. Pa, pošto je mašina, to je i učinio.
     Mensi ratuju protiv Zemlje, pomisli on; a Magbum, predstavnik CIA, vodi bitku na život i smrt sa Hentmenom. Moja bivša žena ratuje sa mnom. A Hentmen je moj neprijatelj. Po logici, kakav je zbir svega toga? Mora biti moguće napraviti neku racionalnu jednačinu, izvući je iz ove barokne zapletenosti; situacija sigurno može biti sagledana pojednostavljeno. Ako Mensi ratuju protiv Zemlje, a i Hentmen ratuje protiv Zemlje, onda su Mensi i Bani Hentmen saveznici. Hentmen ratuje protiv mene, znači ja sam njegov neprijatelj, samim tim saveznik Zemlje. Meri ratuje protiv mene, a ja protiv Hentmena, znači Meri je saveznik Hentmena, dakle neprijateljica Zemlje. Međutim, Meri je na čelu zemaljskog odreda psihologa koji silom nameću svoje 'dobre namere', ona je doputovala kao zastupnica Zemlje. Dakle, po logici, Meri je i saveznica i neprijateljica Zemlje.
     Ta jednačina se naprosto ne može napraviti... ima, naprosto, prevelik broj učesnika u borbi, i oni čine premnogo nelogičnih stvari, neki od njih, Meri, na primer, sasvim na svoju ruku, nikog ne pitajući.
     Ali, čekaj, reče on sebi; ovi njegovi napori da napravi razumnu i razložnu jednačinu ipak daju neke plodove. Trčeći po mraku, on dobi uvid u jednu svoju nedoumicu. On se bori da se spase od Hentmena, koji je saborac Alfanaca i neprijatelj Zemlje; iz ovoga proističe, logikom strogom i neospornom, da je on saveznik Zemlje bio toga svestan ili ne. Ako na trenutak zaboravi Meri - čiji postupci svakako nisu odobreni od zemaljske vlade - on može načas videti situaciju jasno: nada je, za njega lično, da stigne do nekog zemaljskog ratnog broda i u njemu nađe utočište. Jedino tamo će biti bezbedan - jedino u zemaljskom ratnom brodu i nigde više.
     Međutim, klanovi Alfe Tri M2 odbijaju napade Zemlje, podseti se on; jednačina je čak i složenija nego što se u prvi mah činilo. Ako je on, po logici, saveznik Zemlje, znači da je neprijatelj klanova, neprijatelj Anet Golding, neprijatelj svih i svakoga na ovom mesecu.
     Ispred njega se pojavi njegova senka, ne mnogo jaka. Dakle, neko svetlo dopire sa neba. Još jedna svetleća raketa? On se okrete i na trenutak zastade.
     I vide, na nebu, ogromna slova ispisana vatrom, poruku upućenu, kome? Od svih, baš - njegovoj ženi. Izbegni krvoproliće, poučavao ju je natpis na nebu. I biće ti dozvoljeno da odeš od nas. Jasno ispoljavanje luckaste, mentalno 'udarene' taktike psihotika nastanjenih ovde, i to verovatno onih kojima se pogoršalo: onih hebefrenika u 'Ganditaun'. Meri, dabome, neće obraćati pažnju na takve stvari. Ali svetleća poruka navede Čaka Ritersdorfa da uoči još jedan činilac: klanovi alfinog meseca vide u Meri svog neprijatelja, savršeno tačno. Meri je i njegov neprijatelj; on je pokušao ubiti nju, a ona njega. To znači, po logici, da je on saveznik svih klanova. Ali zbog svoje veze sa Zemljom on je neprijatelj svih klanova. Ma koliko žalostan, ne može se prenebreći konačan zaključak celokupnog njegovog razmišljanja: on je i saveznik i protivnik ovih klanova na M2; on je i protiv njih, i za njih.
     Na toj tački odustade. Diže ruke od logike. Naprosto se okrete da beži dalje.
     Stara poslovica, izvedena iz meditacija usavršenih kraljeva-ratnika iz antičke Indije, po kojoj je 'neprijatelj mog neprijatelja moj prijatelj' naprosto nije uspela u ovoj situaciji. I - tačka.
     Nešto poče zujati iznad njegove glave, u visini, ali ne velikoj. Glas, veštački pojačan, poče urlati na njega. "Ritersdorfe! Stoj, stani! Ili ćemo te ubiti na mestu." Glas je bubnjao i odjekivao, odbijao se od zemlje; zvučnik je bio usmeren pravo ka njemu i odvrnut punom snagom. Znao je: to mu govore iz Banijevog letećeg čamca, koji sad lebdi iznad njega. Našli su ga, tačno kao što je ljigavac predvideo.
     On, dahćući, stade.
     Čamac je bio na samo tri metra iznad zemlje. Metalne merdevine načinjene od više delova, povezanih šarkama, ispadoše iz dna čamca i počeše da se rasklapaju prema zemlji, uz bučno klepetanje. Veštački pojačan glas dade mu novo uputstvo. "Penji se uz merdevine, Ritersdorfe. Bez ikakvog petljanja ili zadržavanja!" U noćnoj tami, obasjane samo svetlošću poruka na nebu, merdevine napravljene od magnezijuma podrhtavale su bestelesno, kao neka veza sa natprirodnim.
     Čak Ritersdorf ih dohvati i poče, sa olovnom nevoljnošću koja mu je stiskala srce, da se penje. Sledećeg trenutka već siđe sa merdevina i nađe se u kontrolnoj kabini čamca. Dvojica Zemljana, izbezumljenih pogleda, sa laserskim pištoljima, stadoše pred njega. Plaćeni neprijatelji Banija Hentmena, uvide on. Jedan od njih bio je Džerald Feld.
     Merdevine se uvukoše gore, u čamac, koji odmah potom pojuri, najbrže što je mogao, u matični brod.
     "Spasli smo ti život", reče Feld. "Ta žena, tvoja bivša supruga, isekla bi te na komade da si ostao tamo."
     "Pa šta?" upita Čak.
     "Pa to, da ti za zlo vraćamo dobrim. Šta bi više mogao tražiti? Videćeš da Bani nije ljut niti uznemiren; odveć je on veliki čovek da ne prihvati sve ovo u hodu. Na kraju krajeva, ma kako rđavo da stvari ispadnu, on se uvek može odseliti u Alfansku carevinu." Feld uspe da se osmehne, kao da je ta misao, po njegovom utisku, razlog da se bude srećan. Sa Hentmenove tačke gledanja, ona je značila da stanje ipak nije nepodnošljivo: izlaz postoji.
     Čamac stiže do matičnog broda; otvori se ulaz u jednu veliku cev, čamac se ugura tačno u nju i onda kliznu, bez daljeg rada svojih motora, duboko u unutrašnjost velikog broda, sve do svog 'pristanišnog' ležišta.
     Čim se čamac otvorio, Čak Ritersdorf se nađe licem u lice sa Banijem Hentmenom, koji zabrinuto otapka znoj sa svog veoma pocrvenelog čela i reče: "Neka budala nas napada. Očigledno jedan od ovdašnjih ludaka, sudeći po njegovom ponašanju." Brodom prođe drhtaj. "Vidiš?" upita Hentmen ljutito. "Napada nas sa ručnim oružjem." On mahnu Čaku da mu priđe i reče: "'Aj sa mnom, Ritersdorfe; da se mi posavetujemo. Grdni nesporazumi su bili između tebe i mene, ali ja mislim da još nije kasno da ih ispravimo. Važi?"
     "Ručnim oružjem. Bez sa", reče Čak, refleksno mu ispravivši gramatičku grešku.
     Hentmen pođe prvi, jednim uskim hodnikom; Čak krenu za njim. Nije se primećivalo, sada, prisustvo ma koga sa laserom uperenim u njega; ali on je ipak postupao poslušno. Neko takav, sa pištoljem, sigurno postoji kao mogućnost - on je ipak, podrazumeva se, zarobljenik ove organizacije.
     Jedna devojka, naga do pojasa, odevena samo u kratke pantalone, prođe popreko preko hodnika, ispred njih, ležernim korakom. Zamišljeno je pušila cigaretu. Nešto na njoj kao da je bilo poznato Čaku. Onda, u trenutku kad je već nestajala u vratima, Čak prepoznade da je to Peti Viver. Bežeći iz Sunčevog sistema, Bani se potrudio da povede bar jednu od svojih naložnica sa sobom.
     "Evo ovamo", reče Hentmen, otključavajući jedna vrata.
     Hentmen zatvori sebe i Čaka u malu, golu kabinu, onda odmah poče da se šetka, nemirno, vrlo napeto. Neko vreme ne reče ništa; ostade zadubljen u brižne misli. Brod je, s vremena na vreme, opet podrhtavao pod laserskim udarima. Jednom, čak, oslabiše svetla na plafonu, ali se brzo opet vratiše na normalu. Hentmen besno diže pogled ka svetlima, onda nastavi šetkanje.
     "Ritersdorfe", reče Hentmen, "ja izbora nisam imao; morao sam preći..." Neko pokuca na vrata. "Iiiisss-use", reče Hentmen, priđe vratima i otvori ih samo malo. "A, ti si."
     U hodniku je stajala, sada ovlašno zaogrnuta pamučnom košuljom, ali košuljom neuvučenom pod opasač suknje i nezakopčanom, Viverica. "Samo sam se htela izviniti gospodinu Ritersdorfu za..."
     "Odlazi", reče Bani Hentmen i zatvori vrata. Okrete se opet Čaku. "Morao sam preći kod Alfanaca." Novi znoj, u ogromnim kapima nalik na vosak, pojavi se na njegovom čelu; nije se potrudio da ga obriše. "Da li me osuđuješ zbog toga? Prokleta CIA upropastila je moju karijeru; nije mi ništa preostalo na Zemlji. Ako mogu..."
     "Ona ima velike sise", reče Čak.
     "Ko? Peti? A, da." Hentmen klimnu glavom. "To je ta operacija koju rade u Holivudu i Njujorku. Sad je popularnija nego širenje bradavica, a Peti je dala da joj urade i to. Super bi izgledala u onoj seriji da smo je snimili. Kao i za mnoge druge stvari može se reći: živa šteta što nije uspelo. Znaš da je prokleto malo nedostajalo da se ne izvučem iz Brahea. Mislili su da će me ukebati, al' meni je, naravno, dojavljeno. U poslednjem času." Uperio je u Čaka pogled nervoznog optuživanja. "Ako uspem da isporučim M2 Alfancima, sve će se uspešno završiti za mene; moći ću proživeti ostatak života u miru. Ako ne, ako Zemlja uspe da preuzme ovaj mesec, neće se uspešno završiti za mene." Sad je izgledao umoran i potišten; kao da se skupio, smanjio. Kao da mu je bilo prenaporno da Čaku to kaže. "Tvoj komentar glasi...?" promrmlja Hentmen. "Da te čujem?"
     "Hmmm", reče Čak.
     "To je komentar?"
     Čak reče: "Ako zamišljaš da ja imam ikakav uticaj, sada, na moju bivšu ženu i njen izveštaj Zemljoplanu o ovim..."
     "Ne", reče Hentmen i kratko klimnu glavom. "Znam da ne možeš uticati na njenu odluku u vezi sa ovom operacijom; videli smo mi sve vas dole, kako ispucavate razna oružja jedni na druge. Kao životinje." Bani pogleda besno; energija mu se vraćala. "Ubio si mog zeta, Čerigana; spreman si - zapravo, jedva čekaš - da ubiješ svoju ženu... Kakvim to životima živite vi ljudi? Ja tako nešto nikad nisam video. Pa još, preko svega, odati moje skrovište tajnoj službi."
     "Napustio nas je Paraklet", reče Čak.
     "Paraket? Mali papagaj onaj? Zašto?" Hentmen nabora nos.
     "Ovde se vodi rat. Hajde da to kažemo. Možda će time biti ponešto objašnjeno. Ako ne bude..." On slegnu ramenima. Bolje od ovoga - ne može.
     "Ona malo bucmasta riba sa kojom si ležao", reče Hentmen. "Tamo napolju, dok je tvoja žena pucala na vas dvoje. Ona je jedna od ovdašnjih lujki, zar ne? Iz nekog od tih naselja njihovih?" Prodorno je posmatrao Čaka.
     "Pa, tako nekako", reče Čak; nije mu se osobito sviđao rečnik kojim se Bani Hentmen poslužio.
     "Možeš da stupiš u vezu sa njihovim međunaseobinskim, vrhovnim, kao, Savetom, preko nje?"
     "Mislim da mogu."
     Hentmen reče: "Evo jedinog upotrebljivog rešenja. Sa prokletim paraketom ili već šta je, ili bez njega. Uredi da se njihov Savet sastane i da sasluša tebe, tvoj predlog." Hentmen stade uspravnije i progovori čvršće. "Reci im da od Alfanaca zatraže da ih zaštite od Zemlje. Reci im da je potrebno da zatraže da Alfanci dođu i zaposednu ovaj mesec. Na taj način će M2 zakonski postati alfanska teritorija, prema nekim njihovim prokletim protokolima, šta god da je to; ne razumem ih baš, ali razumeju Alfanci, a razume i Zemlja. A zauzvrat..." Nijednog trenutka nije skidao pogled sa Čakovog lica; njegove oči, malene, netrepćuće, upućivale su izazov svim osobama i svim stvarima. "Alfanci će jemčiti građanske slobode klanovima. Niko neće biti hospitalizovan. Nema terapije. Neće se prema vama postupati kao prema ludacima; bićete tretirani kao pravi, normalni kolonisti, koji su vlasnici svog zemljišta i bave se normalnom proizvodnjom i trgovinom, i svim tim ostalim što vi, valjda, radite."
     "Ne govori 'vi'", reče Čak. "Nisam ja pripadnik nijednog klana, ovde."
     "Misliš da će pristati, Ritersdorfe?"
     "Pa - iskreno, ne znam."
     "Znaš, znaš. Bio si već ovde, u onom simulakrumu CIA. Naš agent, naš potkazivač koji se nalazi u CIA, javljao nam je o svakom vašem potezu."
     Dakle, postoji hentmanovac u Centralnoj informativnoj agenciji. Čak je bio u pravu; CIA je infiltrirana. Kao što je, otprilike, i zaslužila da bude.
     "Nemoj me tako gledati", reče Hentmen. "Imaju oni nekog svog majmuna ovde kod nas, unutra; ne zaboravi to. Na nesreću, ja ne uspevam da provalim ko je taj. Ponekad mislim da je Džeri Feld; onda dođu dani kad mislim da je Mračni. U svakom slučaju, mi smo preko našeg čoveka u CIA saznali da si suspendovan, pa smo te, prirodna stvar, otpustili - šta ćeš nam ako ne možeš delovati na tvoju ženu na M2 Alfe Tri? Mislim, budimo razumni, je l' tako."
     Čak reče: "A oni su, preko svog agenta u tvojoj organizaciji..."
     "Jeste. CIA je u roku od nekoliko minuta doznala da sam ja šutnuo i taj scenario i tebe, i navalila da me nabije u buvaru... što si čitao u novinama. Samo, naravno, ja sam preko mog agenta kod njih doznao da njihova sekira samo što nije fijuknula, pa sam šturnuo. A njihov agent u mojoj organizaciji javio im je da sam odleteo sa Zemlje, ali nije znao tačno kuda. To su samo Čerigan i Feld znali." Zatim Bani Hentmen filozofski dodade: "Možda ja nikada neću doznati koga to CIA ima ovde. Sad više nije važno. Većinu mojih poslova sa Alfancima zadržao sam u najstrožoj tajnosti, nisu znali čak ni članovi mog štaba, zato što sam, naravno, znao da smo infiltrirani od samog početka." Bani odmahnu glavom. "Koji haos."
     Čak reče: "Ko je tvoj agent u CIA?"
     "Džek Elvud." Hentmen se nasmeši ukrivo, zlobno motreći Čakovu reakciju. "Šta si ti mislio, kako je bilo moguće da Elvud preda tebi jedan tako skupocen brod-gonič? Ja sam mu rekao. Želeo sam da ti stigneš ovamo. Šta zamišljaš, zašto je Elvud od početka toliko navaljivao da baš ti vodiš simulakruma Magbuma? Bila je to moja strategija. Od samog početka. A sad da čujemo tvoje informacije o ovim klanovima ovde, na koju će stranu skočiti."
     Nikakvo čudo da su Hentmen i njegovi pisci uspeli da smisle i sruče na njega onaj takozvani 'scenario'; uz pomoć Elvuda, mogli su da nanišane pravo u središte, što je Hentmen sad priznao.
     Ali to nije bilo u celosti tačno. Elvud je mogao obavestiti hentmanovce o postojanju simulakruma Magbuma, kao i o tome ko upravlja njime i kuda će simulakrum biti poslat. Ali to je bilo sve. Elvud nije znao ono ostalo.
     "Priznaću da sam već bio ovde", reče Čak. "I proveo neko vreme tu, ali u naselju Hiba koje nije tipični uzorak; Hibi su na dnu lestvice. Ne znam ništa o Pareima, niti o Mensima, a ta dva klana manje-više komanduju na M2." On se priseti Merine brilijantne analize situacije; kako je opisala složeni sistem kasta koji važi na Alfa Tri M2. Pokazalo se, eto, da je bila u pravu.
     Zureći napeto u njega, Hentmen reče: "Hoćeš li pokušati? Ja, lično, verujem da će oni svi, čoporativno, imati neke koristi od te ponude; ja da sam na njihovom mestu, ja bi' 'e prihvatio. Druga mogućnost im je da budu opet uterani u bolnice - a treće nema. 'Oćeš il' nećeš. Tako im kaži... A sad ja tebi da kažem koji će biti tvoj dobitak u tome."
     "Svakako", reče Čak. "Da i to čujemo."
     "Ako ovo uradiš, daćemo Elvudu uputstva da te vrati u CIA."
     Čak ne reče ništa.
     "O, Krimini", reče Hentmen tonom kao da se žali nekome. "Mrzi te i da odgovoriš. Dobro, video si da je Peti u brodu. Daćemo joj uputstva da bude fina s tobom. Znaš šta mislim?" On namignu nervozno: žurni trzaj oka.
     "Ne", reče Čak naglašeno. Ta radnja se pokazala odveć neprijatna.
     "Dobro, Ritersdorfe", uzdahnu Hentmen. "Stvarno smo se zavukli. Evo: uradi to, pa ćemo ti dobaciti veliku kost, sasvim druge klase u odnosu na ovo što sam pomenuo." On udahnu duboko, šumno. "Jemčimo da ćemo obaviti jedan posao za tebe: ubićemo tvoju ženu. Najbrže i najbezbolnije što je moguće. A to je vrlo bezbolno... i vrlo brzo."
     Posle jednog razdoblja ćutanja, koji se obojici činio beskonačno, Čak reče: "Ne shvatam zbog čega misliš da ja želim da Meri bude mrtva." Pogledao je Hentmena u oči i nije, pred tim pronicljivim zurenjem, skrenuo pogled; ali napor potreban za to bio je veliki.
     Hentmen reče: "Kao što rekoh - gledao sam kako vas dvoje čučite na tlu i pucate jedno na drugo kao dve divlje životinje."
     "Branio sam se."
     "A-haaa", reče Hentmen, u parodiji saglašavanja.
     "Nisi ti na ovom mesecu video ništa u vezi sa mnom i sa Meri što bi ti reklo da ja imam takvu želju. Mora biti da si doputovao na M2 već snabdeven tim znanjem. Ali to nisi dobio od Elvuda, jer nije mogao znati ni on, zato se nemoj mučiti da mi pričaš bajke kako ti je Elvud..."
     "U redu", reče Bani Hentmen grubo. "Elvud nam je dao pojedinosti o simulakrumu, o tebi i Magbumu; tako je to ušlo u scenario. Ali neću ti reći odakle smo dobili ono ostalo. Neću, i tačka."
     Čak reče: "Neću ići pred Savet. Neću, i tačka."
     Gledajući ga besno, Hentmen reče: "Šta ima veze kako sam saznao? Znam; neka ostane na tome. Nisam zatražio tu informaciju; ubacili smo je kao naknadnu domisao, kad mi je rekla..." On naglo zamuknu.
     "Džoan Trieste", reče Čak Ritersdorf. Bila je u dosluhu sa ljigavcem; moralo je biti tako. I eto, saznalo se. Ali sada, zaista, nije važno.
     "Da mi ne skrećemo sa teme. Je l' ti 'oš il ne'š da ti ubijemo ženu? Odluči se." Hentmen je čekao nestrpljivo.
     "Neću", reče Čak. Odmahnu glavom. U njegovom umu više nije bilo sumnje. Rešenje je na domaku ruke; on ga odbacuje. Štaviše, odbacije ga za sva vremena.
     Hentmenovo lice se trznulo nelagodno. "Hoćeš svojeručno da je šikneš."
     "Neću", reče Čak. Nije o tome bila reč. "Tvoja ponuda podsetila me je na ljigavca, kako ga je Čerigan ubio u hodniku moje zgrade. Sagledao sam to isto, ali sa Meri umesto sa Lordom Teciostrigom." A to, pomisli on, uopšte nije ono što želim. Očigledno je da sam bio na pogrešnom putu. Taj strašni događaj rekao mi je nešto... što ne mogu zaboraviti. Međutim, šta ja, zapravo, želim da bude sa Meri? To nije znao; to mu je bilo neprozirno, a lako se moglo dogoditi da zauvek i ostane tako.
     Hentmen još jednom izvuče maramicu da obriše čelo. "Koje zamešateljstvo. Ti i tvoji problemi u kući - remetiš planove dveju međuzvezdanih imperija, Zemlje i Alfe; da li si ikad to sagledao u toj svetlosti? Odustajem. Iskreno rečeno, drago mi je što si rekao ne, ali nismo znali čime drugim bismo te mogli pridobiti; mislili smo da je to ono što iz svega ovoga želiš."
     "Mislio sam i ja", reče Čak. Mora biti da sam ja još i sad zaljubljen u nju, uvide on. U ženu koja je ubila onog mensovskog vojnika koji je pokušavao da se vrati u svoj tenk. Ali ona je, bar sa svoje tačke gledanja, učinila to u samoodbrani; ko joj može zameriti?
     Opet neko pokuca na vrata. "Gospodine Hentmen?"
     Bani Hentmen otvori vrata. Džerald Feld brzo zakorači unutra.
     "Gospodine Hentmen, uhvatili smo telepatske misaone emanacije jednog ganimedskog ljigavca koji se nalazi negde izvan broda. On traži da ga pustimo unutra da bi..." Feld dobaci kratki pogled Čaku. "...da bi mogao biti zajedno sa ovim Ritersdorfom; kaže, hoće da 'deli njegovu sudbinu'." Feld izvi lice u grimasu. "Očigledno se silno brine za njega." Činilo se da je Feld zgađen zbog toga.
     "Pusti prokletinju da uđe", reče Hentmen. Dok je Feld odlazio, Bani Hentmen se obrati Čaku: "Pošteno rečeno, ne znam šta će biti od tebe, Ritersdorfe; tako si potpuno zabrljao svoj život u svim pravcima. Tvoj brak, posao, pa ovoliki put prevalio, a onda se predomislio... šta imaš?"
     "Mislim da se Paraklet možda vratio", reče Čak. Tako izgleda, ako se uzme u obzir da je odbio ponudu, u poslednjem trenutku; Hentmenovu ponudu koja se odnosila na Meri.
     "A o kakvoj to stvari govoriš?"
     "O Svetome Duhu", reče Čak. "On se nalazi u svakom čoveku. Samo ga je teško naći."
     Hentmen primeti: "Zašto ne popuniš vakuum nečim uzvišenim, recimo da spaseš ove lujke sa M2 od prisilnog odvođenja u bolnice? Bar bi se osvetio CIA. Imamo mi u ovom brodu dva vrlo visoka alfanska vojna lica... oni mogu dovesti ratnu flotu u roku od dva-tri sata, da zvanično i zakonito zaposedne ovaj mesec. Naravno, i zemaljski ratni brodovi lebde tu negde unaokolo, ali to samo pokazuje sa koliko pažnje se mora raditi. Ti si bivši cijaš; trebalo bi da budeš u stanju da izvedeš jednu tako osetljivu operaciju."
     "Pitam se kako bih se osećao", reče Čak, "ako bih morao provesti ostatak života na jednom mesecu čije se stanovništvo sastoji isključivo od psihički poremećenih osoba."
     "A gde, kog vraga, misliš da si živeo dosad? Ja bih opisao tvoje lične odnose sa tom tvojom ženom kao psihički poremećene. Snaći ćeš se ti nekako; naći ćeš neku ribu za krevet, koja će ti zameniti Meri. Zapravo, čim smo ugasili onu našu svetleću raketu, prilično dobro smo pogledali slike one male buce sa kojom si se zgurio tamo. Nije loše parče ona, a?"
     "Anet Golding", reče Čak. "Polimorfna šizika."
     "Da, pa šta, zar neće moći s njom?"
     Posle kratke pauze, Čak reče: "Možda." On nije kliničar, ali Anet mu ne izgleda mnogo bolesna. Zapravo, izgleda mnogo manje bolesna nego Meri. Ali on, naravno, poznaje Meri bolje. Ipak...
     Još jednom se začulo kucanje na vratima; ona se otvoriše i Džerald Feld reče: "Gospodine Hentmen, otkrili smo identitet tog pojedinca koji nas napada. Ta jedinka je simulakrum CIA, Denijel Magbum." On objasni: "Ganimedski ljigavac nam je dao tu informaciju iz zahvalnosti što smo ga pustili u brod. Imam ideju."
     "Ista ideja", reče Bani Hentmen, "ukazuje se i meni. A ako nije ista, ne želim je čuti." Okrete se Čaku. "Stupićemo u vezu sa Džekom Elvudom koji je u kancelariji CIA u San Francisku; reći ćemo mu da iz simulakruma povuče operatora, ko god da je sad na toj dužnosti; verovatno Petri." Očigledno, pomisli Čak, ovaj Hentmen je odlično upoznat sa načinom rada u CIA u San Francisku. "Onda ćemo, Ritersdorfe, dati tebi da upravljaš Magbumom, odavde. To možeš činiti dokle god održavamo radio-vezu; zapravo je potrebno da mu preneseš samo nekoliko osnovnih uputstava. Naprosto ga programiraj da prekine ovu akciju i ostane po strani. Hoćeš li to uraditi?"
     Čak upita: "Zašto bih?"
     Žmirkajući, Hentmen reče: "Z-zato što će se on probiti tim svojim prokletim laserskim zrakom sve do našeg izvora energije, koji će onda eksplodirati, ako se ovako nastavi."
     "Poginućeš i ti", ukaza Čaku Feld, "ako to bude. I ti i tvoj ganimedski sluzavac."
     "Ako ja nastupim pred Vrhovnim savetom ovog nebeskog tela", reče Čak Hentmenu, "i zamolim ih da zatraže alfansku zaštitu, a oni to prihvate - lako bi mogao zbog toga izbiti novi opšti rat između Alfe i Zemlje."
     "Ooo, do vraga, ne", reče Hentmen naglašeno. "Zemlji nije toliko stalo do ovog meseca; 'Operacija pedeset minuta' samo je mala, majušna naknadna domisao, ništa važno. Veruj mi, imam veza mnogo; znam da je tako. Da je Zemlji bilo stvarno stalo, ušla bi ovde još pre mnogo godina. Je li tako?"
     "To što on kaže je istina", reče Feld. "To je potvrdio naš čovek u Zemljoplanu pre nekoliko godina."
     Čak reče: "Mislim da je ideja dobra."
     Hentmen i Feld, obojica, odahnuše, sa vidljivim olakšanjem.
     "Odvešću ga u Adolfvil", reče Čak, "pa, ako uspem navesti klanove da sazovu novi sastanak svog Vrhovnog saveta, izneću tu ideju pred njih. Ali nameravam to učiniti na moj način."
     "Šta to znači?" upita Hentmen nervozno.
     "Nisam ni javni govornik, ni političar", reče Čak. "Moj posao je bio programiranje, pripremanje govornog materijala za simulakrume. Ako ovladam Magbumom, pustiću njega pred Vrhovni savet - davaću mu bolje rečenice, i bolje argumente, nego što bih ja lično ikada mogao izgovoriti." Osim toga - to ne reče glasno - biće mnogo bezbedniji ovde nego u Adolfvilu. Jer zemaljska vojska može u svakom trenutku probiti štit Mensa, a onda će jedna od prvih akcija biti hapšenje celog Saveta. Ako se pred Savetom upravo u tom trenutku nađe neko ko predlaže da žitelji M2 preusmere svoju odanost na Alfansko carstvo, biće vrlo slabi izgledi da taj neko iziđe živ. Takav jedan predlog iz usta zemaljskog državljanina - što on jeste - bio bi poistovećen, sasvim tačno, sa činom izdaje.
     Ovo što ja radim, uvide Čak šokirano, nije ništa manje nego vezivanje moje sudbine sasvim za Hentmenovu.
     Misli ljigavca mu dođoše, donoseći pouzdanje. "Učinio si mudar izbor, gospodine Ritersdorfe. Prvo svojom odlukom da dopustiš tvojoj ženi da živi, a sada ovim. U najgorem mogućem slučaju, završićemo svi kao državljani Alfe. A pod njihovom vladavinom mi možemo, siguran sam, preživeti."
     Hentmen, koji je takođe čuo ove misli, razvuče lice u osmeh. "Da se rukujemo u to ime?" upita on Čaka, pruživši ruku.
     Rukovali su se. Izdajnička pogodba bila je sklopljena, bez obzira na to da li vodila ka dobru ili zlu.

13.

     Glomazni mensovski tenk, uz štropot i tutnjavu, blešteći farovima, doplovi do Gabrijela Bejnsa i Anet Golding. Stade, štucajući grdno. Poklopac kupole otvori se naglo, i Mens unutra obazrivo ustade.
     Iz okolne tame ne dođe nikakav laserski napad dr Meri Ritersdorf. Možda je, pomisli Gabrijel Bejns sa puno nade, gospođa Ritersdorf prihvatila zahtev Svetog trijumvirata, ispisan plamenim slovima preko neba. Možda nije, ali ovo svakako izgleda kao prilika za Anet i njega, prilika koju im je obećao Ignjat Ledebur.
     Jednom jedinom brzom kretnjom skoči na noge i povuče Anet da i ona ustane; uspentraše se zajedno na bok mensovskog tenka. Vozač im pomože da uđu, a posle njihovog ulaska zalupi poklopac, sa silnim treskom; sve troje su bili sad nabacani kako bilo u tesnoj unutrašnjosti tenka, preznojeni i zadihani.
     Izvukosmo se, obavestio je Gabrijel sebe. Ali bez radosti. Činilo se da nije važno; u široj svetskoj slici, veoma je majušno ovo što su oni postigli. Ipak, nešto jeste. On pruži ruku i obgrli Anet.
     Mens reče: "Vi ste Goldingova i Bejns? Članovi Saveta?"
     "Da", reče Anet.
     "Rek'o mi Hauard Stro da vas pokupim", objasni Mens; stade za kontrole tenka i pokrete ga opet. "Trebalo bi da vas odbacim do Adolfvila; tamo će biti novi sastanak Saveta svih klanova, pa je Stro navaljivao da i vas dvoje budete prisutni."
     I tako, razmišljao je Gabrijel Bejns, pošto smo Strou potrebni za glasanje, ostadosmo živi; Meri Ritersdorf neće imati priliku da nas odstreli u prvoj svetlosti zore. Ironija. Ali pokazuje važnost veza između klanova. Veze su to životonosne, za sve njih. Čak i veze sa ubogim Hibima.
     Kad su stigli do Adolfvila, tenk ih je iskrcao ispred velike, središnje kamene zgrade; Gabrijel Bejns i Anet pođoše gore, dobro znanim kamenim stepeništem. Nisu ništa govorili; umorni i prljavi posle noći provedene u ležanju na zemlji, pod vedrim nebom, nisu bili raspoloženi za beznačajne razgovore.
     Ono što nama treba, zaključi Bejns, nije sastanak Saveta, nego šest sati sna. Zapita se kakva je svrha ovog sastanka; zar se ovaj mesec nije već opredelio za jedan određeni smer delovanja, tako što je otpočeo borbu, do krajnjih granica svojih znanja i moći, protiv osvajača sa Zemlje? Šta bi se još moglo učiniti?
     U predsoblju sale za sastanke, Gabrijel Bejns zastade. "Ja ću, kazao bih, prvo poslati mog simulakruma da uđe", reče on Aneti. Naročitim ključem otključa orman u kome je, sasvim u skladu sa svojim zakonskim pravima, čuvao svog simulakruma, koga su Mensi proizveli. "Nikad se ne zna." A bio bi stvarno blam poginuti sada, tako brzo posle spasenja od napada doktorke Ritersdorf.
     "Vi, Parei", reče Anet, sa tragom, u glasu, nekog tužnog veselja.
     Simulakrum Gabrijela Bejnsa šištavo ožive, stavivši u dejstvo svoje mehanizme. "Dobar dan, ser." Onda klimnu glavom Aneti. "Gospođice Golding. Ja ću sada ući, gospodine." Sa učtivim naklonom njima dvoma, on pođe, pored njih, i pokretima nešto trzavim, ali žustrim uđe u salu.
     "Zar te sve ovo nije ničemu naučilo?" upita Anet Gabrijela Bejnsa dok su čekali da se simulakrum vrati i podnese raport.
     "Na primer, čemu?"
     "Da ne postoji savršena odbrana. Nema zaštite. Biti živ znači biti izložen opasnosti; u prirodi je života samog da bude rizičan - to je supstanca življenja."
     "Pa, da, ali čovek treba ipak da čini koliko može da bi se zaštitio", reče Gabrijel Bejns oštroumno. Nema štete ako to bar pokušavaš. To ti je takođe 'supstanca življenja', kojom se, štaviše, bave sva živa bića neprekidno.
     Simulirani Bejns vrati se i formalno podnese izveštaj. "Nema smrtonosnih gasova, nema električnih pražnjenja opasne jačine, nema otrova u bokalu sa vodom, nema rupica u zidovima za gađanje laserskim puškama, nema skrivenih infern-mašina. Ponudio bih predlog da možete bezbedno ući." Zaćuta, jer je njegov zadatak bio završen... ali onda, na Gabrijelovo iznenađenje, sim uz klepetave zvuke opet proradi. "Međutim", izjavi on, "skrenuo bih Vam pažnju na neuobičajenu činjenicu da postoji još jedan simulakrum, osim mene, u ovim prostorijama. A to mi se nimalo ne dopada, baš ni najmanje."
     "Ko?" upita Gabrijel Bejns, zapanjen. Samo bi neki Pare mogao toliko biti zabrinut za svoju samoodbranu da upotrebi simulakruma, skupocenu zamenu za sebe samoga. Ali jedini parejski delegat je već tu - on sam, Gabrijel.
     "Osoba koja će se obratiti Savetu", odgovori njegov Gabrijel-simulakrum. "Onaj koga delegati čekaju da čuju; taj je simulakrum."
     Gabrijel Bejns odškrinu vrata i virnu unutra, vide da su svi drugi delegati već na okupu, a da pred njima stoji onaj pratilac Meri Ritersdorf, cijaš Denijel Magbum, taj isti koji je, po tvrdnji ljigavca, učestvovao u njenom napadu laserom na vlastitog muža, i na mensovskog tenkistu, i na njega i Anet Golding. Šta će Magbum ovde? Mnogo mu je, baš, pomogao njegov simulirani Gabrijel Bejns, posle svega.
     Protivno svojoj svesti da to ne valja raditi, protivno svim svojim nagonima, Gabrijel Bejns polako uđe u salu za sastanke i zauze svoje mesto.
     Sad još samo da nas Ritersdorfka pobije ovako sve skupa, iz nekog prikrajka, pomisli on.
     "Dozvolite mi da objasnim", reče simulakrum Magbum odmah, čim su Anet i Gabrijel seli. "Ja sam Čak Ritersdorf; upravljam sada ovim simulakrumom, sa jednog obližnjeg mesta na Alfa Tri M2, iz međuzvezdanog broda Banija Hentmena. Možda ste taj brod primetili; ima nacrtanog zeca sa strane."
     Hauard Stro reče pronicljivo: "Znači, ti ti sada više nisi produžena ruka zemaljske tajne službe, CIA."
     "Tako je", potvrdi Magbum, simulakrum. "Sprečili smo, bar privremeno, tu tajnu službu da kontroliše ovaj proizvod. Izložiću, dakle, najbrže što mogu, predlog koji po našem mišljenju daje najbolje izglede za drugi mesec Alfe Tri, i za sve klanove na njemu. Morate zvanično, kao vrhovno vladajuće telo M2, odmah zatražiti od Alfanaca da dođu i izvrše pripajanje. Oni jemče da će vas tretirati ne kao pacijente nego kao zakonite naseljenike. Ova aneksija može se obaviti posredstvom Hentmenovog broda, pošto su dva visoka zvaničnika Alfe već u..."
     Simulakrum se trže, zadrma, prestade govoriti.
     "Nešto nije u redu s njim", reče Hauard Stro, ustajući.
     Najednom, simulakrum Magbum reče: "Vrzzzzzzzzzzzzimus. Kadraks an vigdum ni-d-d-d-d." Mahnu rukama kao krilima, glavom zakotrlja na levo i desno, i proglasi: "Ib srvn dngmmmmmm kunk!"
     Hauard Stro je piljio u simulakruma, bled i napet, onda se okrenuo Gabrijeli Bejnsu i rekao: "CIA sa Zemlje ubacila se u hiperprostornu transmisiju koja ide sa Hentmenovog broda ovde." Pljesnu se rukom po butini, nađe i poteže pištolj i, žmureći na jedno oko, nanišani precizno.
     "Ovo što sam rekao maločas", izjavi Magbum, glasom donekle izmenjenim, višim i uznemirenijim, "mora biti odbačeno kao izdajnička zamka i besmislena opsena. Bilo bi samoubilački akt za M2 Alfe Tri da zatraži tobožnju zaštitu od Alfanske imperije jer, kao prvi razlog..."
     Jednim hicem Hauard Stro onesposobi simulakruma; prostreljen kroz vitalni deo glave, simulakrum se, raširenih ruku i nogu, skrši na pod, na leđa. Ostade tišina. Simulakrum se više ne pomače.
     Posle nekog vremena Hauard Stro vrati pištolj u futrolu i drhtavo sede u istu stolicu gde je i bio. "CIA iz San Franciska uspela je da preotme kontrolu od Ritersdorfa", reče on; to su bile reči suvišne, utoliko što je svaki delegat, pa čak i Jakob Simion od Hiba, lično pratio ceo taj niz događaja. "Međutim, mi smo čuli Ritersdorfov predlog, a to je ono bitno." Osmotri sve delegate, jednog po jednog. "Bilo bi nam najbolje da delujemo brzo. Haj'mo glasati."
     "Ja glasam da prihvatimo predlog Ritersdorfa", reče Gabrijel Bejns, pomišljajući da su se izvukli zamalo, za malecko: da nije bilo munjevite akcije Stroa, simulakrum je mogao po naređenju sa Zemlje eksplodirati i poubijati sve njih.
     "Ja sam saglasna", reče Anet Golding, silno napeta.
     Kad je glasanje završeno, pokazalo se da su svi osim Dina Vode, ojađenog Depa, za prihvatanje predloga.
     "A šta tebi fali?" Gabrijel Bejns upita Depa, radoznalo.
     Šupljim, očajnim glasom Dep odgovori: "Mislim da nema nade. Zemljanski ratni brodovi suviše su blizu. Štit Mensa naprosto ne može izdržati dovoljno dugo. Ili će se dogoditi da ne možemo uspostaviti vezu sa Hentmenovim brodom. Nešto će krenuti naopako, a onda će nas Zemljani iseći kao repu." Zastade načas, a onda dodade: "Osim toga, boli me želudac još od početka sastanka; zajemčeno imam rak."
     Pritisnuvši dugme zujalice, Hauard Stro pozva jednog poslužitelja Saveta, koji se pojavi sa prenosivom radio-stanicom u rukama. "Ja ću sada uspostaviti vezu sa Hentmenovim brodom", izjavi Stro i, okretanjem jednog škljocavog prekidača, uključi prijemno-otpremni uređaj.

     Posle veze sa ostacima svoje organizacije na Zemlji, Bani Hentmen diže glavu i, sa mučeničkim izrazom na licu, reče Čaku Ritersdorfu: "Evo šta je bilo. Taj tip London, šef CIA u San Francisku i starešina Elvudov, shvatio je šta se dešava; nadzirao je delatnosti tog simulakruma - sigurno je već nešto posumnjao, naravno, zato što sam ja uspeo pobeći."
     "Da li je Elvud mrtav?" upita Čak.
     "Ne, samo je u buvari u S. F. 'Prezidiju'. A Petri je opet uzeo da upravlja." Hentmen ustade i isključi, privremeno, liniju sa Zemljom. "Ali nisu preoteli kontrolu nad Magbumom na vreme."
     "Optimisto", reče Čak.
     "Slušaj", reče Hentmen žustro. "Taj narod u Adolfvilu može biti zakonski i klinički lud, ali nije glup, naročito ne kad je posredi njihova bezbednost. Čuli su predlog, i kladim se da ovog trenutka glasaju o njemu. Trebalo bi da nas pozovu preko radija, svakog časa sad." Pogleda na ručni časovnik. "Ja kažem, u roku od petnaest minuta." Okrete se Feldu. "Zovi ona dva Alfića, da mogu odma' da proslede zahtev njihovoj ratnoj floti."
     Feld ode sa velikom hitnjom, a Hentmen, posle nekog vremena, uzdahnu i sede.
     Pripalivši debelu, zelenu cigaru sa Zemlje, Bani Hentmen se zavali u mekano sedište, splete šake iza potiljka, osmotri Čaka.
     Trenuci su prolazili.
     "Da li su Alfanskoj imperiji potrebni TV komičari?" upita Čak.
     Hentmen se široko isceri. "Isto kolko programeri simulakruma."
     Deset minuta kasnije stiže poziv iz Adolfvila.
     "U redu", reče Hentmen i klimnu glavom, slušajući Hauarda Stroa. Pogleda Čaka. "Gde su ta dva Alfanca? Vreme je; sad ili, naprosto, nikad."
     "Ja sam ovde, zastupam Carevinu." Bio je to Alfanac RBX 303; ulazio je u sobu žurno, mlatarajući pojedinim delovima tela kao krilima, sa Feldom i drugim Alfancem. "Prenesi im još jednom uveravanja da neće biti tretirani kao invalidi nego kao naseljenici. Mi smo potpuno rešeni da taj vid učinimo sasvim jasan. Politika Alfe oduvek je bila..."
     "Nemoj držiš govor", preseče ga Hentmen. "Zovi brodove da siđu ovamo." Dade mikrofon radio-otpremnika RBX 303-u, ustade umorno i priđe da stane pored Čaka. "Isuse", promrmlja. "U ovakvim trenucima on zapeo da rekapitulira spoljnu politiku svoje vlade tokom poslednjih šezdeset godina." Odmahnu glavom. Cigara mu se bila ugasila; on je sad, veoma sporim i promišljenim pokretima, ponovo pripali. "Dakle, mišljenja sam da ćemo doznati odgovore na naša krajnja pitanja."
     "Koja?" upita Čak.
     Hentmen reče brzo: "Da l' Alfanskoj imperiji trebaju TV komičari i programeri simića." Udalji se malo i stade da sluša kako RBX 303 pokušava da dobije radio-vezu sa alfanskom borbenom armadom. Čekako je ćutke, sa šakama u džepovima, izduvavajući oblačiće duvanskog dima. Čovek po njegovom izrazu lica nikad ne bi pogodio, pomisli Čak, da bukvalno naši životi zavise od toga da li će se taj veza uspostaviti uspešno, ili neće.
     Džerald Feld, sav se sitno trzajući od nervoze, priđe Čaku i reče: "Gde je Frau Doktor u ovom trenutku?"
     "Verovatno luta po terenu, negde dole", reče Čak. Hentmenov brod, sada na orbiti sa apogejom od pet stotina kilometara, više nije bio ni u kakvoj vezi, osim putem radija, sa događajima na površini M2.
     "Ona sad ništa ne može učiniti, a?" upita Feld. "Mislim, da nam ufnuguje stvar. Što bi ona sigurno htela kad bi mogla."
     Čak reče: "Moja supruga, ili bivša supruga, samo je jedna uplašena žena. Sama je na neprijateljskom mesecu, čeka zemaljsku flotu koja verovatno nikad neće doći, mada ona to, naravno, ne zna." Sad nije mrzeo Meri; to je otišlo, zajedno sa mnogim drugim stvarima.
     "Tebi je žao nje?" upita Feld.
     "Pa - ja bih više voleo da sudbina nije pomrsila puteve i meni i njoj tako potpuno kao što, eto, jeste. Njen put, u odnosu na mene, mislim. Imam osećanje da, na neki način koji ne mogu dokučiti, postoji mogućnost da smo Meri i ja možda ipak nekako mogli da se složimo. Možda kroz nekoliko godina..."
     Hentmen proglasi: "Dobio je vezu. Uspelo nam je." Sav se ozario. "Sad mož' se napijamo toliko potpuno do besvesti da - samo kaži šta 'oćeš. Piće mi je ovde u brodu. Ništa, razumeš li, baš niš-ta više se ne traži od nas; uradili smo svoje. Sada smo državljani Alfanske carevine; uskoro ćemo imati registarske tablice umesto imena, al meni to ne smeta."
     Dovršavajući svoju izjavu Feldu, Čak reče: "Možda ću jednog dana, kad više to ne bude važno, moći da se osvrnem i sagledam šta je trebalo da činim pa da izbegnem da se dogodi ono, da Meri i ja ležimo na zemlji i pucamo jedno na drugo." Preko smračenog predela jednog neznanog sveta, pomisli on. Gde niko od nas nije kod svoje kuće, ali gde ću ja, ipak - a možda i ona - morati da odživim ostatak svog života. Da, možda i Meri, pomisli on uozbiljeno.
     Hentmenu reče: "Čestitam."
     "Hvala", odvrati mu Hentmen, a zatim se obrati Feldu: "Čestitam, Džeri."
     "Hvala ti", reče Feld, okrenuvši se prema Čaku: "Čestitanja i dug život. Alfanče, zemljače moj."
     "Pitam se", reče Čak Hentmenu, "da li bi ti meni učinio jednu uslugu."
     "Na primer? Samo kaži."
     Čak reče: "Da mi pozajmiš jedan leteći čamac. Sišao bih na površinu."
     "Zašto? Ovde si prokleto bezbedniji."
     "Hteo bih da potražim moju ženu", reče Čak.
     Uzvijajući jednu obrvu, Bani Hentmen primeti: "Siguran si da to želiš? Daaa, vidim ti po licu. E, jadniče ukleti. Pa, dobro, možda je možeš nagovoriti da ostane na Alfa Tri M2. Ako klanovi ne budu imali ništa protiv. I ako alfanske vlasti..."
     "Samo ti njemu daj čamac", prekida ga Feld. "U ovom trenutku on je strašno nesrećan čovek; nema vremena da sluša to što ti imaš da kažeš."
     "Važi", reče Hentmen Čaku i klimnu glavom. "Daću ti čamac; sleti tamo i slobodno uradi svaku glupost koju poželiš - ja perem ruke od toga. Naravno da se nadam da ćeš se vratiti, ali ako ne..." On slegnu ramenima. "Tako to ide."
     "I povedi tvog ljigavcva, kad već ideš", reče Feld Čaku.

     Pola sata kasnije Čak je parkirao čamac u jedan šumarak mršavog drveća nalik na topole i iskoračio pod otvoreno nebo. Tu je stao, mirisao vetar i slušao. Ništa nije čuo. Bio je to samo jedan mali svet, na kome se ništa naročito nije dešavalo; jedan Savet je nešto glasao, jedan klan je održavao neko defanzivno energetsko polje, nekoliko ljudi je čekalo u strahu i drhtanju, ali, po svoj prilici, većina stanovništva je, kao Hibi u Ganditaunu, vukla noge kroz svoje psihotične dnevne rutine, neometeno.
     "Jesam li ja mentalno oboleo?" upita on Lorda Teciostrigu, koji je odbauljao nekoliko desetina metara dalje, do jednog vlažnijeg mesta; ljigavac je bio akvatropičan. "Da li je ovo sveobuhvatna najgora stvar, od svih najgorih koje bih učiniti mogao?"
     "Termin 'mentalno oboleo'", odgovori ljigavac, "strogo uzevši je zakonski termin. Ja smatram da si vrlo nerazuman; mislim da će Meri Ritersdorf verovatno počiniti nešto divljačno i neprijateljsko protiv tebe čim te ugleda. Ali ti možda želiš to. Umoran si. Bila je to dugotrajna borba. Oni nezakoniti stimulanti koje sam ti dao: nisu pomogli. Mislim da su te učinili samo još očajnijim i umornijim." On zastade načas, a onda dodade: "Možda bi trebalo da ideš na Imanja Kotona Mejtera."
     "A šta je to?" Već i samo ime pobudilo je u njemu odbojnost.
     "Naselje Depa. Pa da živi s njima tamo, u beskonačnoj crnoj sumornosti." Ton misli ljigavca bio je blago prekoran.
     "Hvala", reče Čak ironično.
     "Tvoja žena nije blizu", zaključi ljigavac. "Ja, bar, ne hvatam njene misli. Idemo dalje."
     "Važi." Čak pođe teškim koracima ka čamcu.
     Ljigavac je puzio za njim; ulazeći kroz otvorena vrata za hermetično zaptivanje, ljigavac mu domisli: "Uvek postoji mogućnost, koju moraš uzeti u obzir, da je Meri mrtva."
     "Mrtva!" Stao je i zagledao se u ljigavu 'buđ' pred sobom. "Kako?"
     "Kao što ti rekoh, Hentmene: na ovom mesecu se vodi rat. Ginulo se, mada je, srećom, broj poginulih zasad mali. Ali je potencijal za nasilnu smrt ovde ogroman. Poslednje što smo videli u vezi sa Meri Ritersdorf bilo je ono na nebu, ona odvratna psihotična projekcija koju su stvorili troje mistika, takozvani Sveti Trijumvirat. Preporučujem, dakle, da poletimo ovim čamcem u Ganditaun, gde glavni pokretač tog trijumvirata, Ignjat Ledebur, postoji - upravo to je odgovarajuća reč - usred svoje uobičajene gomile smeća, mačaka, žena i dece."
     "Ali Ledebur nikad ne bi..."
     "Psihijatrijski slučajevi su psihijatrijski slučajevi", ukaza mu stvorenje od ljigave plesni. "A u fanatika se nikad ne može stvarno imati poverenja."
     "Tačno", reče Čak promuklo.
     Uskoro su bili na putanji ka Ganditaunu.
     "Stvarno se pitam", domisli ljigavac, duboko zamišljen, "šta se to ja nadam da bi moglo nastupiti kao neki ishod najpovoljniji po tebe. U nekim pogledima, bilo bi ti najbolje da je ona..."
     "To su moja posla", prekide ga Čak Ritersdorf.
     "Izvini", pomisli ljigavac skrušeno, ali ne bez sumornosti; to raspoloženje nije uspeo izbrisati iz misli.
     Čamac je zujao svojom putanjom, bez ikakvih daljih razmena misli između njih.

     Izručujući gomilu kuvanih, malo bajatih špageta pred svoje dve ovce sa crnim licima - kućne ljubimice - Ignjat Ledebur diže pogled i vide kako se čamac spušta i prizemljuje na drum, nadomak njegove kolibe. Dade ovcama i ostatak hrane, a onda se ležerno odšeta natrag u kuću, sa tiganjem u ruci. Gomila mačaka, svakojakih, punonadežno pođe za njim.
     Ušavši, on baci tiganj u sudoperu, među mnoštvo drugih posuda zakorelih od ostataka hrane, i zastade na trenutak da pogleda ženu koja je spavala na daščanom trpezarijskom stolu. Onda dohvati jednu mačku i iznese je opet napolje. Dolazak letelice nije, naravno, bio iznenađenje za njega; već pre nekog vremena doživeo je viziju o tome. Nije se uplašio, ali, opet, nije bio nimalo ni zadovoljan situacijom.
     Dva obličja, od kojih jedno ljudsko, a drugo amorfna žuta grudva, pojaviše se iz čamca. Počeše se probijati, ne bez teškoća, kroz gomile otpada, prema Ledeburu.
     "Biće vam drago da čujete", reče im Ledebur, umesto pozdrava, "da se alfanski ratni brodovi pripremaju da slete, ovog časa maltene, na naš svet." Osmehnuo se, ali čovek suočen s njim ne uzvrati osmehom. Žuta grudva, dabome, nije se imala čime osmehivati. "Prema tome, vaša misija", reče Ledebur, samo za nijansu uznemiren, "dovela je do uspešnog ishoda." Nije mu prijalo neprijateljstvo koje je izbijalo iz tog čoveka; vide, svojim mističnim psioničkim uvidom, gnev toga čoveka kao zloslutni oblak koji mu se oko glave žari crveno.
     "Gde je Meri Ritersdorf?" upita čovek, Čak Ritersdorf. "Moja žena. Znaš li?" Okrete se ganimedskom ljigavcu pored sebe. "Zna li on?"
     Ljigavac pomisli: "Zna, gospodine Ritersdorf."
     "Tvoja žena", reče Ignjat Ledebur i klimnu glavom. "Činjaše stvari povređujuće, tamo napolju. Već je bila ubila jednog Mensa, i poku..."
     "Ako mi ne pokažeš moju ženu", reče Čak Ritersdorf Ledeburu, "ima da te isečem na komade."
     Gladeći uznemirano mačku koju je držao, Ledebur reče: "Voleo bih da ti uđeš na šolju čaja."
     Sledeće što je znao bilo je da leži na leđima, na tlu, da mu u ušima zvoni, a glava pulsira tupim bolom. Ošamućeno se izbori do sedećeg položaja, pitajući se šta to bi.
     "Gospodin Ritersdorf te je tresnuo", objasni ljigavac. "Zakačio te pesnicom malo iznad jagodične kosti."
     "Ne više", reče Ledebur zgusnuto. Osetio je ukus krvi; ispljunuo; onda seo i stao da masira glavu. "Ona je u kući", reče, tada.
     Čak Ritersdorf ga mimoiđe i dugim koracima produži u kolibu. Silovitim pokretom otvori vrata, nestade unutra. Ledebur najzad uspe da se osovi na noge; neko vreme je stajao nesigurno, a onda, pomalo vukući noge, pođe za Čakom.
     Unutra, u prvoj sobi, Ignjat zastade kod vrata. Mačke su, slobodne da dolaze i odlaze kako im je volja, skakale, komešale se i kavžile svud oko njega.
     Čak Ritersdorf priđe 'postelji' Ignjata Ledebura i nagnu se nad usnulu ženu. "Meri", reče on, "probudi se." Pruži ruku, dohvati njenu ruku koja je mlitavo visila preko ivice stola i prodrma je. "Oblači se i izlazi odavde. Idemo!"
     Ta žena, koja je zamenila Elzi, malo-po malo otvori oči; izoštri pogled na Čakovo lice, onda najednom žmirnu, postade potpuno svesna. Refleksno se diže u sedeći položaj, onda pohvata ćebad koja su počela padati na sve strane; omota ih oko sebe, da pokrije dojke, male, visoko postavljene.
     Ljigava grudva buđi je, iz učtivosti, ostala napolju.
     "Čak", reče Meri, glasom niskim i postojanim, "ja sam u ovu kuću došla dobrovoljno. Prema tome, ja..."
     Dograbio ju je za zglavak ruke, povukao sa stola; popadaše ćebad, a džezva za kafu odskoči od zemlje i isprevrta se, prosipajući svoju hladnu sadržinu. Dve mačke koje su se bile zavukle pod 'krevet' pobegoše u strahu, i pored Ignjata Ledebura odjuriše napolje.
     Glatka, vitka i naga, Meri Ritersdorf se suoči sa svojim mužem. "Ne pitaš se ti više nimalo šta ću ja raditi", reče ona. Posegnu ka svojoj odeći, dohvati prvo bluzu, ali nastavi preturati, smirena koliko je u tim okolnostima moglo biti. Poče oblačiti metodično jedan po jedan komad odeće; po izrazu na licu, mogla je biti sasvim sama.
     Čak reče: "Sad brodovi Alfe kontrolišu ovaj sektor. Mensi se spremaju da isključe štit i puste ih unutra; sve je uspelo. Dok si ti spavala u, u..." On trznu glavom ka Ignjatu Ledeburu. "U postelji ove spodobe."
     "Jesi li ti sa njima?" upita Meri ledeno, zakopčavajući bluzu. "Pa, da, naravno da jesi. Alfanci su prigrabili ovaj mesec, a ti ćeš živeti pod njima." Završila je sa oblačenjem i počela češljati kosu, tempom razumnim, sporim.
     "Ako ostaneš ovde", reče Čak, "na mesecu Dva Alfe Tri, i ne vratiš se na Zemlju..."
     "Pa ja i ostajem ovde", reče Meri. "Već sam sredila stvar." Pokaza ka Ignjatu Ledeburu. "Ne sa njim; ovo je bilo samo nakratko, i on je to znao. Ne bih ja stanovala u Ganditaunu - nije to mesto za mene, nikakvim rastezanjem mašte ne bi moglo biti."
     "Onda, gde?"
     Meri reče: "Mislim na Da Vinčijeve Visove."
     "Zašto?" Nevericom ispunjen, zurio je u nju.
     "Nisam sigurna. Nisam još ni videla te Visove. Ali divim se Mensima; čak i onom jednom koga sam ubila. Nijednog trenutka se nije plašio, čak ni kad je jurio ka svom tenku znajući da neće stići. Nikad u životu nisam videla nešto tako; nikad."
     "Mensi te nikad ne bi primili", reče Čak.
     "A, primili bi." Ona smireno klimnu glavom. "Primiće me, svakako."
     Čak se upitno okrete ka Ignjatu Ledeburu.
     "Primiće", reče Ledebur. "Tvoja žena je u pravu." Obojica smo je izgubili; ti i ja, uvide Ignjat. Niko ne može ovu ženu dugo držati kao svoju. To, naprosto, nije u njenoj prirodi, u njenoj biologiji. On se okrete i snuždeno iziđe iz kolibe, iskorači napolje, priđe mestu gde je ljigavac čekao.
     "Mislim da si pokazao gospodinu Ritersdorfu", domisli ljigavac ka njemu, "nemogućnost toga što on pokušava postići."
     "Valjda jesam", reče Ignjat Ledebur, bez trunke poleta.
     Čak se pojavi, bled i sumoran; prođe odlučnim koracima pored Ledebura, prema čamcu. "Idemo", dobaci on ljigavcu preko ramena, grubo.
     Ljigavac pođe za njim, najbrže što je gomili sluzave buđi fizički moguće. Uđoše u čamac; hermetička vrata se zatvoriše i čamac se uzvinu u prepodnevna nebesa.

     Neko vreme je Ignjat Ledebur posmatrao njegov odlazak, a onda se vratio u svoju bednu kućicu. Nađe Meri kod frižidera kako traga za nečim od čega bi se mogao napraviti kakav-takav doručak.
     Zajedno pripremiše sebi jutarnji obrok.
     "Mensi su", ukaza Ledebur, "veoma okrutni u ponečemu."
     Meri se nasmeja. "Pa šta?" upita podrugljivo.
     Na ovo nije imao odgovor. Njegova svetost i njegove vizije ne pomogoše mu u tome, nimalo.

     Posle dugog vremena Čak reče: "Da li bi nas ovaj čamac dobacio natrag do Sunčevog sistema i do Zemlje?"
     "Bespogovorno ne", odvrati Lord Teciostriga.
     "U redu", reče Čak. "Otkriću neki zemaljski ratni brod parkiran u ovom području. Vraćam se na Zemlju, prihvatiću svaku sudsku kaznu koju mi tamošnje vlasti odrede, a onda ću napraviti neki aranžman sa Džoanom Trieste."
     Ljigavac izjavi: "Ako se ima u vidu da će pred sudskim vlastima biti zatražena smrtna kazna, ma kakvi aranžmani sa Džoanom Trieste izvan su verovatnog."
     "Šta ti preporučuješ, onda?"
     "Nešto čemu ćeš se ti protiviti."
     Čak reče: "Nema veze, reci." S obzirom na situaciju, nije mogao isključiti nijednu mogućnost.
     "Ti... hm. Ovo je nezgodno; moram izložiti kako treba. Ti bi morao navesti tvoju ženu da te provede kroz ceo niz psiho-testova."
     Posle nekog vremena Čak uspe da progovori: "Da utvrdimo u koje naselje bih se najbolje uklopio?"
     "Da", reče ljigavac, ali nerado. "To bi otprilike bilo to. Čime ja ne kažem da si ti psihotik; nego samo da se odredi kuda teži tvoja ličnost, u najopštijem..."
     "Pretpostavimo da testovi ne pokažu nikakvu težnju, nijednu neurozu, nijednu skrivenu psihozu, nikakvo izobličenje ličnosti, niti psihopatsku tendenciju, drugim rečima - ništa? Šta onda da radim?" Bez laskanja sebi - već je ostavio daleko za sobom sve takve stvari - naslućivao je da će testovi ispasti tačno tako. On ne pripada nijednom naselju ovde na Alfa 3 M2; on je ovde usamljenik, izgnanik, bez društva ikoga ko bi makar izdaleka ličio na njega.
     "Tvoja dugotrajna želja da ubiješ svoju ženu", reče ljigavac, "mogla bi lako biti simptom nekog emocionalnog oboljenja u pozadini." Ljigavac se trudio da njegove misli zvuče punonadežno, ali nije uspevao. "Ipak, verujem da bi vredelo pokušati", istrajavao je.
     Čak reče: "A šta ako ja osnujem jedno novo naselje ovde na M2."
     "Sa jednim stanovnikom?"
     "Mora biti da se ovde ponekad pojavi i neki normalac. Neki se izvuku iz svih svojih mentalnih poremećaja, a možda se rodi i dete potpuno zdravo. Ovde te klasifikuju, koliko vidim, kao polimorfnog šizofrenika sve dok ne dokažu da si nešto drugo; nije to u redu." O ovome je često razmišljao, još od prvog trenutka kad se učinilo da bi mogao ostati na ovom mesecu. "Jedan po jedan, pridruživaće se. Vremenom."
     "Kuća od šećerlema, negde u šumama ovoga meseca", razmišljao je ljigavac. "A ti unutra, čekaš pritajen da uloviš svakog ko naiđe. Decu naročito." Sitno se zakikota. "Pardon. Ne bi trebalo da se šalim sa ovim; izvini."
     Čak ne reče ništa, samo okrete čamac ka još većim visinama.
     "Hoćeš li probati testove?" upita ljigavac. "Pre nego što odeš i osnuješ svoje naselje?"
     "Važi", reče Čak. Činilo mu se da to nije nerazuman zahtev.
     "Da li zamišljaš, ako se ima u vidu uzajamno neprijateljstvo vas dvoje, da bi tvoja žena mogla ispravno da te testira?"
     "Pretpostavljam da bi mogla." Udaranje reckica tamo, to je rutinski posao, nije interpretativan.
     Ljigavac zaključi: "Ja ću biti posrednik između tebe i nje; nećete se morati više naći licem u lice. A nalazi će ipak biti dobijeni."
     "Hvala", reče Čak, sa zahvalnošću.
     Ljigavac domisli zamišljeno: "Postoji još jedna mogućnost koja, iako vrlo slabo verovatna, zaslužuje da se razmotri. Mogla bi dati veliku žetvu, iako bi, naravno, bilo potrebno da prođe mnogo vremena da bi se to ostvarilo." Ljigavac se baci na zaključak svog razmišljanja. "Možda možeš navesti Meri da se i ona podvrgne testovima."
     Ova zamisao zahvati Čaka kao potpuno, šokantno iznenađenje. Kao prvo - njegov um se pokrete hitro, putanjama analize i introspekcije - on ne vidi kakva bi tu korist mogla biti, bez obzira na Merine nalaze. Jer, stanovnici ovog meseca neće dobiti terapiju; to je već odlučeno, a odlučilo je njegovo sopstveno delanje. Ako bi se Meri na testovima 'provalila' - a to bi vrlo lako moglo biti - da je ozbiljno poremećena, naprosto bi ostala poremećena, terala bi sve po starom; nijedan psihijatar neće doći i početi da nešto mrsi sa njom. Šta je onda značilo ljigavcu ono o 'velikoj žetvi'?
     Primivši ove njegove brze misli, Ljigavac objasni: "Pretpostavimo da tvoja žena otkrije, tokom testiranja, da ima u svojoj psihi jake manične elemente. To je bar moja, laička analiza njene ličnosti. Očito i njena. Ako bi ona uvidela ovo, uvidela da je, kao Hauard Stro ili oni divlji tenkisti, Mensovka, onda bi se suočila i sa činjenicom da..."
     "Ti ozbiljno veruješ da bi nju to učinilo skrušenom? Manje svojeglavom?" Ljigavac je još odavno priznao da nije autoritet za pitanja o prirodi ljudskih bića - a naročito ne o prirodi dr Meri Ritersdorf. A da se i ne pominje okolnost da kod maničara, kao i kod Parea, ne dolazi u obzir ni pomisao na sumnju u sebe samoga; cela njihova emotivna građevina temelji se na osećanju samouverenja.
     Kako bi jednostavne stvari bile kad bi naivni pogledi ljigavca bili tačni, kad bi bilo dovoljno da ozbiljno poremećena osoba vidi svoje nalaze sa testiranja, i zatim shvati i prihvati istinu o svojim psihičkim nedostacima. Gospode, pomisli Čak sumorno. Ako postoji ijedna činjenica koju je moderna psihijatrija dokazala, to je ta jedna: saznanje da si mentalno oboleo neće te, samo po sebi, izlečiti, baš kao što ni dijagnoza o srčanom oboljenju ne dovodi do toga da si namah postao čovek sa zdravim srcem.
     Štaviše, verovatniji je suprotan ishod. Meri bi se stabilizovala zauvek, ojačana druženjem sa celim jednim naseljem sebi sličnih; njene manične težnje bile bi društveno prihvaćene. Verovatno bi završila kao ljubavnica Hauarda Stroa, možda bi ga čak nasledila, jednog dana, na mestu mensovskog delegata u Vrhovnom međuklanovskom savetu. Na Da Vinčijevim Visovima, ona bi se uzvisila do vlasti - tako što bi gazila sve koji su joj na putu.
     "Svejedno", bio je uporan je ljigavac, "kad je budem zamolio da testira tebe, zamoliću je da primeni testove i na sebe samu. Još verujem da od toga može biti neke koristi. Upoznaj sebe; zar nije to bila jedna prastara zemaljska poslovica? Iz vašeg mnogo hvaljenog antičkog grčkog nasleđa. Nameće mi se misao, nekako, da upoznati samoga sebe znači dati sebi jedno oružje pomoću koga vi, ne-telepatske žive vrste, možete svoju psihu preoblikovati sve dok..."
     "Sve dok - šta?"
     Ljigavac je zaćutao; očigledno, kad je trebalo dati jasan i glasan odgovor na to pitanje, naprosto ga nije znao.
     "Testiraj ti nju", reče Čak. "Pa da vidimo." Videćemo ko je u pravu, pomisli on, sa nadom da će ljigavac biti u pravu.

     Te noći, na Da Vinčijevim Visovima, veoma pozno, Lord Teciostriga, posle dugotrajnih i delikatnih pregovora, uspe ubediti dr Meri Ritersdorf da prođe kroz kompletnu seriju testova za određivanje psihološkog profila, a zatim da primeni, kao profesionalac, istu seriju testova i na svoga muža.
     U složeno ukrašenoj, arhitektonski zapetljanoj kući mensovskog delegata u Savetu, Hauarda Stroa, njih troje se suočiše: Stro je, međutim, više vrebao iz pozadine. Zabavljalo ga je to što se događalo, ali se držao gordo i, kao što je po svojoj građi i morao, prezrivo. Sedeći tako, skicirao je pastelnim krejonima, hitro, niz portreta Meri; to je bio samo jedan od pravaca njegovog umetničkog i stvaralačkog angažovanja, od čega nije odustajao ni sada, u ovim danima velikih potresa, kad su Alfanski ratni brodovi jedan po jedan sletali na M2. Na pravi mensovski način, držao je mnoga gvožđa u vatri spremna za kovanje, istovremeno; ostajao je mnogostran.
     Meri, sa nalazima testova raširenim ispred sebe po Stroovom lepom, ručno rađenom stolu od drveta i crnog kovanog gvožđa, reče: "Strašno mi je što moram ovo priznati, ali ideja je bila dobra. Mislim, ideja da nas dvoje prođemo kroz ove standardne psiho-profilne testove. Iskreno, iznenađena sam nalazima. Očigledno je - samo po sebi jasno - da je trebalo da se ja periodično podvrgavam takvim testovima... To se vidi po ovim nalazima." Ona se zavali u naslon stolice, gipka kao vrba, vitka u belom džemperu sa rol-kragnom i labavim pantalonama od og-metala sa Titana; drhtavim prstima izvadi i pripali cigaretu. "Ti si, dragi, bez ikakvog traga mentalnih poremećaja", reče ona Čaku, koji je sedeo naspram nje. "Srećan Božić", dodade ona i osmehnu se sleđeno.
     "A ti?" upita Čak, stegnuta grla i srca od napetosti.
     "Uopšte nisam Mensovka. Istina je da sam tačno suprotno od toga; ispoljavam izrazitu uznemirenu depresivnost. Ja sam Dep." Nastavila se osmehivati; bio je to, sa njene strane, napor vredan poštovanja, i Čak zapazi njenu hrabrost. "Ono kako sam te neprestano pritiskala za pare - to je svakako bilo zbog moje depresije, zbog mog neosnovanog osećanja da sve ide naopako i da ćemo propasti ako se ne preduzme nešto." Ona naglim pokretom ugnječi pikavac i odmah pripali sledeću, pa reče Hauardu Strou: "Kakva je tvoja reakcija na ovo?"
     "Baš šteta", reče Stro sa svojim uobičajenim nedostatkom saosećanja. "Ipak nećeš stanovati ovde, nego na Imanjima Kotona Mejtera. Sa srećnim momkom koji se zove Dino Voda i sa ostalima koji su kao on." Nasmejao se tiho. "A neki su čak i gori od njega, što ćeš uskoro otkriti. Pustićemo te da se motaš ovuda još koji dan, ali onda potpuno moraš otići. Naprosto, nisi naša." Zastade načas, pa dodade, tonom nešto manje grubim: "Da si mogla predvideti da će nastupiti ovaj trenutak još kad si se dobrovoljno javila Zemljoplanu za 'Operaciju pedeset minuta', kladim se da bi razmislila dvaput. Jesam li u pravu?" On prodorno pogleda Meri.
     Slegnula je ramenima, ne odgovorivši. Onda je, najednom, na iznenađenje svih njih, zaplakala. "Isuse, ne želim živeti sa onim prokletim Depima", prošaputa ona. "Vraćam se na Zemlju." Čaku reče: "To ja mogu, a ti ne možeš. Ne moram ostati ovde i naći neku nišu gde ću se uklopiti. Kao što moraš ti."
     Ljigavčeve misli dopreše do Čaka. "Sad kad si dobio nalaze testova, šta nameravaš činiti, gospodine Ritersdorfe?"
     "Nameravam da krenem i osnujem naselje, moje sopstveno", reče Čak. "Naziv sam mu odredio: Tomas-Džefersonburg. Koton Mejter je bio Dep, Da Vinči je bio Mens, Adolf Hitler je bio Pare, Gandi je bio Hib. Džeferson je bio..." Čak potraži pravu reč. "Bio je Norm. Zato, Tomas-Džefersonburg: naselje normalaca. U prvo vreme, imaće samo jednog stanovnika, ali izgledi za budućnost su veliki." Bar će biti automatski rešen problem izbora delegata za međuklanovski Vrhovni savet, pomisli on.
     "Potpuna si budala", reče Hauard Stro prekorno. "Niko nikad neće doći da se nastani u tvom naselju. Do kraja života ostaćeš u izolaciji - a već kroz šest nedelja bićeš lud; spreman za ulazak u bilo koje naselje na ovom mesecu, osim, naravno, u ovo jedno."
     "Moguće, moguće", reče Čak i klimnu glavom. Ali nije bio tako čvrsto, kao Stro, uveren u takav ishod. Pomišljao je opet na Anet Golding, kao jednu od mogućnosti. U njenom slučaju valjda nije potrebno mnogo: ona je tako blizu razumnosti, uravnoteženom gledanju na stvari. Praktično ništa ne razdvaja nju od njega. A ako postoji jedna takva ženska, onda ih mora postojati još. Imao je osećaj da neće biti jedini stanovnik Tomas-Džefersonburga. Ali i kad bi bio jedini...
     Čekao bi, koliko god treba. Ma koliko dugo. Dobiće, štaviše, pomoć u izgradnji svog naselja; već je uspostavio saradnički odnos, reklo bi se solidan, sa predstavnikom Parea, Gabrijelom Bejnsom, a to je znak nečega. Ako je on u stanju da sarađuje sa Bejnsom, verovatno će se dobro slagati i sa nekoliko drugih klanova, sa izuzetkom možda Mensa, ako su svi kao Stro, i Hiba, koji šire oko sebe zagađenje, Hiba čije je stanje veoma pogoršano, o čemu svedoči slučaj onog Ignjata Ledebura. Oni nemaju osećaj međusobne odgovornosti.
     "Ja sam bolesna", reče Meri. Usne su joj drhtale. "Hoćeš li doći i posetiti me na Imanjima Kotona Mejtera, Čak? Neću morati do kraja života da ostanem okružena samo Depima?"
     "Rekla si..." poče on.

     "Naprosto se ne mogu vraćati na Zemlju; ne, ako sam bolesna; ne sa onim što se na testovima pokazalo."
     "Naravno", reče on. "Biće mi drago da te posećujem." Očekivao je, zapravo, da će dosta vremena provoditi u drugim naseljima. Na taj način će sprečiti da se ostvari proročanstvo Hauarda Stroa. I ne samo na taj, nego i na mnogo drugih načina.
     "Kad se budem sledeći put sporifikovao", domisli ljigavac ka njemu, "nastaće jedan razumno veliki broj mene; neki od nas će se veoma rado nastaniti u Tomas-Džefersonburgu. I držaćemo se podalje od zapaljenih automobila, odsad."
     "Hvala", reče Čak. "Biće mi drago da vas imam. Sve vas."
     Podrugljivo, manijačko smejanje Hauarda Stroa ispuni sobu; činilo se da je dočarana slika probudila u njemu sklonost ka ciničnoj zabavi. Međutim, niko ne obrati pažnju na njega. Stro slegnu ramenima, vrati se svojim pastelnim crtežima.
     Napolju su zagrmele retro-rakete bojnog broda koji se stručno spuštao na tle. Alfanska okupacija Da Vinčijevih Visova, dugo odlagana, sad je počinjala.
     Ustavši na noge i otvorivši ulazna vrata zgrade, Čak Ritersdorf iskorači u noćni mrak, da gleda i sluša. Neko vreme je stajao sam, pušio, slušao zvuke koji su se postupno spuštali na površinu meseca, i zaustavljali u tišini koja je izgledala neprekidna. Duga će vremena proći pre nego što te lađe ponovo uzlete; možda će poleteti tek posle njegovog nestanka sa scene. Osećao je tu istinu, oštro, dok je stajao i besposličio u mraku, nadomak Stroovih ulaznih vrata.
     Najednom se vrata iza njega otvoriše. Njegova žena, zapravo njegova bivša žena, iskorači napolje, zatvori vrata za sobom i stade ćutke pored njega; zajedno su slušali grmljavinu spuštajuće alfanske flote i divili se plamenim putanjama na nebu, svako zatvoren u svoje misli.
     "Čak", reče Meri najednom, "znaš, moramo uraditi još jednu stvar, veoma važnu... verovatno nisi razmišljao o tome, ali, ako ćemo se nastaniti ovde, moramo nekako izvući decu sa Zemlje."
     "Tako je." Istina je bila da je on o tome već razmišljao; sada klimnu glavom. "A da li bi ti htela da odgajaš decu ovde?" Naročito Debi, pomisli on. Ona je izuzetno osetljiva; nema sumnje da bi, živeći ovde, preuzela poremećene obrasce verovanja i ponašanja od psihotične većine. Problem koji će tek postati težak.
     Meri reče: "Ako sam ja bolesnica..." Nije završila; nije bilo potrebno. Jer ako je ona bolesnica, Debi je, pomisli Čak, već bila izložena prefinjenim igrama mentalne bolesti u malim rastojanjima između ljudi unutar iste porodice; ako je bila moguća šteta, onda je šteta već učinjena.
     Čak čvrknu cigaretu u mrak, obuhvati jednom rukom svoju ženu, oko uzanog struka, i privuče je k sebi; poljubi je u teme, oseti topli, slatki miris njene kose. "Ići ćemo na rizik. Izložićemo decu ovoj životnoj okolini. Možda će naša deca biti model za drugu ovdašnju decu... Možemo ih dati u zajedničku školu; ovi na M2 imaju jednu, za decu svih klanova. Ja sam spreman da rizikujem, ako si ti voljna. Šta kažeš?"
     "Važi", reče Meri udaljeno. Onda ona, nešto življe, reče: "Čak, da li stvarno misliš da imamo priliku, ti i ja? Da sagradimo neku novu osnovicu za život... tako da na neki način budemo blizu jedno drugog, duže? Ili ćemo samo..." Mahnula je rukom. "Samo otploviti nazad u ono staro ponašanje, sa mržnjom, podozrenjem i svim ostalim?"
     "Ne znam", reče on, i to je bila istina.
     "Laži me. Reci mi da možemo uspeti."
     "Možemo uspeti."
     "Stvarno tako misliš? Ili lažeš?"
     "Ja..."
     "Kaži da ne lažeš." Njen glas bio je nestrpljiv.
     "Ne lažem", reče on. "Znam ja da možemo. Oboje smo mladi i sposobni za život, i nismi kruti kao Pare ili Mensi. Tačno?"
     "Tačno." Meri je ćutala nekoliko trenutaka, a onda reče: "Ona polijevska devojka, Anet Golding, siguran si da ne voliš nju više nego mene? Pošteno kaži."
     "Više volim tebe." Ovog puta nije lagao.
     "A ona mala čije je potencio-slike napravio Alfson? Na kojima ste ti i ta Džoan... kako beše... Mislim, sa njom si, baš, bio u krevetu."
     "I pored toga, više volim tebe."
     "Kaži mi zašto mene više voliš", reče ona. "Ovako bolesnu i zlu."
     "Ne umem reći tačno." Zapravo, nije umeo reći uopšte; a to ne-umenje bilo je deo prirode same misterije. Ipak, kazao je istinu, osećao u sebi njenu valjanost.
     "Pa, želim ti sreću u tvom naselju sa samo jednim naseljenikom", reče Meri. "Jedan čovek i desetak ljigavaca." Nasmejala se. "Koja je to luda enklava. Da, sigurna sam da treba da dovedemo našu decu ovamo. Nekad sam mislila da sam tako... znaš. Tako potpuno različita od mojih pacijeneta. Oni bolesni, ja zdrava. A sad..." Zaćutala je.
     "Razlika nije tako velika", dovrši on umesto nje.
     "Ti nemaš takav osećaj o sebi, a? Da si iz osnove drugačiji od mene... Zato što si na testu ispao zdrav, a ja ne."
     "Ma, to je samo pitanje stepena", reče on, iskreno tako misleći. Samoubilački porivi su pobuđivali njega, jedno vreme; kasnije, neprijateljski, ubilački porivi prema njoj - a ipak, on se pokazao kao normalan na grafikonima zasnovanim na dugogodišnjem iskustvu u testiranju ljudi - a Meri ne. Kako je malen korak između ta dva. Ona se, kao i on, kao i svi na Alfa Tri M2, pa čak i nadmeni Mensovski poslanik Hauard Stro, bori za ravnotežu, za uvid; to je prirodna težnja živih bića. Nada uvek postoji, možda čak - daleko bilo - i za Hibe. Iako je, na nesreću, nada za te Ganditaunovce zaista majušna.
     On pomisli: a i za nas sa Zemlje, poreklom. Nas koji smo upravo emigrirali na M2 treće Alfine planete. Majušna, ali - postoji.
     "Zaključila sam", reče Meri rapavim glasom, "da te volim."
     "Važi", reče on, zadovoljan.
     Naglo, narušavajući Čakovo spokojno stanje, dođe oštra i visokoartikulisana misao ljigavca. "Dok još traje ovo razdoblje priznavanja osećanja i učinjenih dela, trebalo bi, predlažem ja, da tvoja žena položi na sto potpun izveštaj o svojoj kratkotrajnoj vezi sa Banijem Hentmenom." Ljigavac se ispravi. "Povlačim ono 'položi na sto', kao neverovatno nesrećan izbor reči. Međutim, moja osnovna poenta ostaje: ona je tako silno želela da ti dobiješ zaposlenje koje bi davalo visoke novčane učinke..."
     "Pusti da ja to kažem", reče Meri.
     "Kaži, molim te", saglasi se buđno-ljigavi stvor. "A ja ću opet progovoriti jedino ako budeš nemarna u pogledu potpunosti izveštaja."
     Meri reče: "Imala sam vrlo kratku vezu sa Banijem Hentmenom, Čak. Neposredno pre polaska sa Zemlje. I to je sve."
     "Ima još", usprotivi se ljigavac.
     "Pojedinosti?" upita ona vrelo. "Moram li pričati tačno kad i gde smo se..."
     "Ne to. Jedan drugi vid tvoje veze sa Hentmenom."
     "Dobro." Pomirena sa nevoljom, Meri klimnu glavom. "Tokom ta četiri dana", reče ona Čaku, "rekla sam Baniju da, po mom sagledavanju stvari, uz oslonac na sve moje iskustvo u radu sa brakovima koji se raspadaju, predviđam - poznajući tebe kao ličnost - da ćeš pokušati da me ubiješ. Ako ti, pre toga, ne uspe pokušaj samoubistva." Nekoliko trenutaka poćuta. "Ne znam zašto sam mu to rekla. Možda sam se plašila. Izgleda da sam morala reći nekome, a sa njim sam tad provodila baš puno vremena."
     Dakle, nije ga provalila Džoan. On se oseti malčice lakše u duši, u vezi sa svim ovim, saznavši to. A Meri nije mogao stvarno okrivljavati za ono što je učinila. Bilo je pravo čudo da nije otišla u policiju; očito kaže istinu kad tvrdi da ga voli. Ovo baca novu svetlost na nju: uzdržala se kad je imala priliku da mu nanese štetu, i to u trenucima velike krize.
     "Možda ćemo imati još dece dok smo na ovom mesecu", reče Meri. "Kao ljigavci... stigosmo i mi, i množićemo se dok ne postanemo legija. Dok ne postanemo većina." Nasmeja se na neki čudan, mekan način i, u mraku, prionu opušteno uz njega, kao što već celu večnost nije učinila.
     Na nebesima su se pojavljivali sve novi i novi alfanski brodovi, a on i Meri ostadoše ućutani, planirajući sheme pomoću kojih bi prebacili decu sa Zemlje. Biće teško, uvide on trezveno; možda teže izvodljivo nego sve ovo što su izveli dosad. Ali možda bi ostaci Hentmenove organizacije mogli pomoći. Ili neki od ljigavčevih nebrojenih poslovnih prijatelja među Zemljanima i ne-Zemljanima. Dve jasne mogućnosti. I Hentmenov agent infiltriran u CIA, njegov raniji gazda, Džek Elvud... ali, ne, Elvud je sada u zatvoru. Bilo kako bilo, ako ne uspeju da dovedu svoju dosadašnju decu, izrodiće, kao što je Meri rekla, još dece; to nije nadoknada za onu koju su izgubili, ali jeste dobro znamenje o sudbini, omen koji se ne sme prevideti.
     "A je l' voliš i ti mene?" upita Meri, usnama sasvim blizu njegovog uha.
     "Da", reče on istinito. A onda uzviknu: "Jao!" jer ga je ona, bez upozorenja, ugrizla za uvo, maltene mu pregrizla ušnu školjku.
     Učini mu se da je i to nekakav 'omen'.
     Ali još nije znao tačno čega.