Dik Filip

TAMNO SKENIRANJE
Prevod: Krstić Anika

Dick Philip K. SCANNER DARKLY (A), 1977.

POLARIS
1996.

1.

     Jednom je jedan momak čitavog dana stajao otresajući bube iz kose. Lekar mu je rekao da u njegovoj kosi nema nikakvih buba. Pošto se osam sati tuširao, sat za satom stojeći pod vrelom vodom i trpeći bolove od buba, on je izišao i obrisao se, ali još je imao bube u kosi; u stvari, imao je bube svud po telu. Mesec dana kasnije imao je bube i u plućima.
     Nemajući šta drugo da radi niti o čemu da misli, počeo je da teorijski izračunava životni ciklus buba i, uz pomoć Britanike, pokušavao da tačno ustanovi koje su to bube. One su sad ispunjavale njegovu kuću. Čitao je o mnogim različitim vrstama i konačno primetio bube napolju, pa je zaključio da su to lisne vaši. Pošto mu je to rešenje palo na pamet, nije se menjalo, bez obzira na ono što su mu drugi ljudi govorili... kao, 'Lisne vaši ne ujedaju ljude.'
     Rekli su mu to zato što su ga neprestano mučili bezbrojni ujedi buba. U dragstoru, jednom iz lanca koji pokriva najveći deo Kalifornije, kupio je boce insekticida Utamanjivač, Crni sprej i Baštobran. Najpre je poprskao kuću, zatim sebe. Baštobran se činio najdelotvorniji.
     Što se tiče teorijske strane, uočio je tri stupnja u životnom ciklusu buba. Prvo, njih su mu preneli, da bi ga zarazili, oni koje je nazivao ljudi-prenosioci, što su bili ljudi koji ne shvataju svoju ulogu u raznošenju buba. Tokom te faze, bube nisu imale čeljusti ili mandibule (tu reč je naučio tokom nedelja učenog istraživanja, neuobičajeno knjiške zanimacije za momka koji radi u Servisu za kočnice i gume, nameštajući ljudima doboš-kočnice). Zato ljudi-prenosioci nisu ništa osećali. On je običavao da sedi u suprotnom uglu dnevne sobe posmatrajući kako ulaze razni ljudi-prenosioci - većina njih ljudi koje je duže poznavao, ali neki i novi - prekriveni lisnim vašima u toj naročitoj neujedajućoj fazi. On bi se, kao, nasmejao za svoj račun, zato što je znao da bube koriste osobu, a ona ništa ne kapira.
     "Zašto se ceriš, Džeri?" pitali bi oni.
     On bi se samo smeškao.
     U sledećoj fazi, bubama su izrastala krila ili tako nešto, ali to nisu bila baš krila; u svakom slučaju, to su bile funkcionalne izrasline koje su im omogućavale da se roje, što je i bio način na koji su se selile i rasprostirale - naročito ka njemu. U tom trenutku vazduh bi bio pun buba; od toga je dnevna soba, cela njegova kuća, bila kao u oblaku. Tokom ove faze trudio se da ih ne udahne.
     Najviše od svega bilo mu je žao njegovog psa, zato što je mogao da vidi kako bube sleću i nastanjuju se svud po psu, a po svoj prilici mu prodiru i u pluća, kao što su prodrle u njegova. Verovatno se - tako mu je bar govorila njegova izrazita sposobnost - pas muči isto koliko i on sam. Treba li da pokloni psa nekome, zarad dobrobiti psa? Ne, rešio je: pas je sada, nenamerno, zaražen, i svuda će odneti bube sa sobom.
     Ponekad bi stajao pod tušem zajedno sa psom, pokušavajući da okupa i psa. U tome nije uspevao ništa više nego sa samim sobom. Bolelo ga je to osećanje da i pas ispašta; nikad nije prestao da mu pomaže. U izvesnom pogledu, to je bio najgori deo, patnja životinje, koja nije mogla da se požali.
     "Šta, jebote, radiš tu ceo dan pod tušem sa prokletim kerom?" upitao ga jednom njegov drugar Čarls Frek, ušavši baš u to vreme.
     Džeri je odgovorio: "Moram da ga očistim od lisnih vaši." Izveo je Maksa, psa, ispod tuša i stao da ga briše. Čarls Frek je posmatrao, zbunjen, kako Džeri utrljava bebi-ulje i talk u pseću dlaku. Svud po kući bile su naslagane i razbacane bočice talka i bebi-ulja, većinom prazne; sad je trošio mnogo bočica na dan.
     "Ja ne vidim nikakve lisne vaši", reče Čarls. "Šta je lisna vaš?"
     "Ona te na kraju ubije", reče Džeri. "To je lisna vaš. One su mi u kosi i u koži i u plućima, a prokleti bol je neizdržljiv - moraću da idem u bolnicu."
     "Kako to da ih ja ne vidim?"
     Džeri spusti psa, koji je bio umotan u peškir, i kleknu nad čupavi tepih. "Pokazaću ti jednu", reče. Tepih je bio prekriven lisnim vašima; one su posvuda skakutale, gore-dole, neke više od ostalih. On je tražio neku naročito veliku, zbog toga što su ih ljudi teško uočavali. "Donesi mi bocu ili teglu", reče, "ispod sudopere. Začepićemo je ili staviti poklopac, a onda mogu da je ponesem sa sobom kad pođem kod lekara i on može da je analizira."
     Čarls Frek mu donese praznu teglu od majoneza. Džeri je nastavio da traži i najzad je pronašao lisnu vaš koja je skakala najmanje metar i po uvis. Lisna vaš je bila dugačka preko dva i po centimetra. Uhvatio ju je, odneo do tegle, pažljivo je spustio unutra i zavrnuo poklopac. Zatim je likujući podiže. "Vidiš?" reče.
     "Hmmmdaaa", reče Čarls Frek, širom otvorivši oči dok je ispitivao sadržaj tegle. "Kako je velika! Uau!"
     "Pomozi mi da nađem još da pokažem lekaru", reče Džeri, ponovo čučnuvši na tepih, s teglom pored sebe.
     "Svakako", reče Čarls Frek i učini tako.
     U roku od pola sata imali su tri tegle pune buba. Čarls je, iako nov u tome, pronašao neke od najvećih.
     Bilo je podne, juna 1994. U Kaliforniji, u kraju sa jeftinim, ali durašnim plastičnim kućama, koje su strejt ljudi odavno napustili. Džeri je, doduše, nešto ranije sve prozore isprskao bojom za metal, da ne bi ulazila svetlost; osvetljenje u sobi dolazilo je od stojeće svetiljke u koju je ušrafio samo spot-sijalice, koje su danonoćno svetlele, kako bi ukinuo vreme za sebe i svoje prijatelje. To mu se sviđalo; sviđalo mu se da se otarasi vremena. Učinivši to, mogao je da se usredsredi na važne stvari, bez prekida. Kao što je ova: dva čoveka koja kleče na čupavom tepihu, pronalazeći jednu bubu za drugom i stavljajući ih u jednu teglu za drugom.
     "Šta dobijamo za ovo", upita Čarls Frek, kasnije u toku dana. "Mislim, da li lekar isplaćuje premiju ili tako nešto? Nagradu? Neku lovu?"
     "Ja dobijam to što na ovaj način pomažem da se usavrši lek protiv njih", reče Džeri. Bol, inače stalan, postao je nepodnošljiv; nikad se na njega nije navikao, a znao je da nikad i neće. Sasvim ga je obuzimao nagon, potreba da se ponovo istušira. "Hej, čoveče", prostenja, uspravivši se, "ti nastavi da ih trpaš u tegle dok ja odem da pustim vodu na slobodu i tome slično." On pođe prema kupatilu.
     "Važi", reče Čarls, a njegove dugačke noge klecnuše dok se okretao ka tegli, sklopljenih šaka. Bivši veteran, on je ipak još imao dobru kontrolu nad mišićima; stigao je do tegle. Ali tad iznenada reče: "Džeri, hej - te bube me pomalo plaše. Ne sviđa mi se da ostanem sam ovde." On ustade.
     "Kopile usrano", reče Džeri, zastenjavši od bola kad je načas zastao ispred kupatila.
     "Zar ne bi mogao..."
     "Moram da pišam!" On zalupi vrata i odvrnu slavine na tušu. Voda poteče.
     "Plašim se ovde." Glas Čarlsa Freka dopirao je prigušeno, mada je on očito vikao.
     "Jebi se onda!" doviknu Džeri i zakorači pod tuš. Koja jebena korist od prijatelja? - ogorčeno se pitao. Nikakva, nikakva! Nikakva jebena korist!
     "Je l' ovi drkoši bodu?" vikao je Čarls, tik ispred vrata.
     "Da, bodu", reče Džeri dok je utrljavao šampon u kosu.
     "Tako sam i mislio." Počivka. "Mogu li da operem ruke i skinem ih i da te sačekam?"
     Sranje da bi li sranje, razmišljao je Džeri, besan kao ris. Nije rekao ništa; samo je nastavio da se kupa. Đubre nije vredno odgovora... Nije obraćao pažnju na Čarlsa Freka, samo na sebe. Na svoje životne, zahtevne, strašne, preke potrebe. Sve ostalo će morati da sačeka. Nema vremena, nema ga; te stvari se ne mogu odložiti. Sve ostalo je sporedno. Izuzev psa; mislio je o Maksu, psu.

     Čarls Frek je telefonirao nekome za koga se nadao da ima robu. "Možeš li da mi uvaljaš desetak smrti?"
     "Isuse, načisto sam presušio - i ja gledam kako da uradim šemu. Javi mi kad nađeš nešto, baš bi mi trebalo."
     "Šta se to događa sa doturanjem?"
     "Neka hapšenja, pretpostavljam."
     Čarls Frek spusti slušalicu, a zatim pusti da mu se u glavi odvrti izmišljen film dok se snuždeno gegao natrag od telefonske govornice - kućni telefon se nikad ne koristi za ugovaranje kupovine - do svog parkiranog Ševroleta. U svom izmišljenom filmu, on se vozio pored Rasipničke parfimerije, a oni su imali ogroman izlog: boce spore smrti, konzerve spore smrti, tegle, kade, burad i činije spore smrti, milione kapsula, tableta i ampula spore smrti, sporu smrt pomešanu sa spidom, džankom, barbituratima i psihodelicima, sve - i džinovski natpis: OVDE VAŠ RAČUN IMA POKRIĆE. Da ne pominjemo: NISKE CENE, NAJNIŽE U GRADU.
     Ali u stvarnosti parfimerija obično nije imala ništa u izlogu: češljeve, boce mineralnog ulja, dezodoranse u spreju, uvek takve koještarije. Ali kladim se da apoteka iza nje drži sporu smrt pod ključem i katancem, u neugaženom, čistom, nepatvorenom, ni sa čim mešanom obliku, mislio je izlazeći sa parkinga na Lučki bulevar, u popodnevni saobraćaj. U vreći od oko dvadeset pet kila.
     Pitao se kada se i kako istovara vreća od dvadeset pet kila supstance S u Rasipničku parfimeriju svakog jutra, iz koga god mesta stizala - Bog zna, možda iz Švajcarske ili možda sa druge planete gde živi neka mudra rasa. Isporučili bi je verovatno veoma rano, i uz naoružane čuvare - Čovek koji stoji tamo sa laserskom puškom i izgleda opasno, onako kako Čovek uvek izgleda. Ako mi neko drpi moju sporu smrt, razmišljao je Čovekovom glavom, oduvaću ga.
     Verovatno je supstanca S sastojak u svakom dozvoljenom leku koji nešto vredi, mislio je. Mali štrp ovde i onde prema tajnoj nepristupačnoj formuli u proizvodnoj kući u Nemačkoj ili Švajcarskoj, koja ju je izmislila. Ali u stvarnosti je bio bolje obavešten; vlasti su oduvavale ili zatvarale svakog ko prodaje ili prevozi ili koristi, pa bi u tom slučaju Rasipnička parfimerija - svi milioni Rasipničkih parfimerija - bili pucnjavom ili bombama izbačeni iz posla ili makar novčano kažnjeni. Verovatnije samo novčano kažnjeni. Parfimerija je imala uticaja. Uostalom, kako da čovek upuca lanac velikih parfimerija? Ili da ih ukloni?
     Oni imaju samo običnu robu, mislio je, vozikajući se unaokolo. Osećao se bedno jer mu je u rezervi ostalo samo trista tableta spore smrti. Zakopano u dvorištu ispod njegove kamelije, one hibridne, sa velikim, hladnim cvetovima koji nisu postajali smeđi u proleće. Imam zalihe samo za nedelju dana, mislio je. Šta onda kad mi ponestane? Sranje.
     Pretpostavi da svima u Kaliforniji i nekim delovima Oregona istog dana ponestane, mislio je. Uau.
     To je bio neprevaziđen horor-film koji je on vrteo u glavi, koji je vrteo svaki narkos. Čitavom zapadnom delu Sjedinjenih Država istovremeno ponestaje zaliha i svi kriziraju istog dana, verovatno oko 6,00 ujutru, u nedelju, dok se strejt face doteruju za odlazak na jebenu molitvu.
     Scena: Prva episkopalna crkva u Pasadeni, u 8,30 ujutru na Kriznu nedelju.
     "Dragi parohijani, obratimo se Bogu sada, u ovaj čas, da zamolimo njegovu pomoć u patnjama onih koji se bacakaju unaokolo po krevetima, u apstinentskoj krizi."
     "Da, da." Pastva se slaže sa sveštenikom.
     "Ali pre nego što se On umeša sa svežim zalihama..."
     Crno-beli je očito zapazio nešto u vožnji Čarlsa Freka što on sam nije zapazio; izišao je sa svog parking mesta i kretao se iza njega u saobraćaju, dosad bez svetala ili sirene, ali...
     DROT: "U redu, kako ti je ime?"
     "Moje ime?" (NE MOGU DA SE SETIM IMENA.)
     "Ne znaš sopstveno ime?" Drot daje znak drugom drotu u patrolnim kolima. "Ovaj momak je načisto odlepio."
     "Nemojte ovde da me ubijete." Čarls Frek u svom horor-filmu, izazvanom prizorom crno-belog koji ga prati u stopu. "Bar me odvedite u stanicu i tamo me ubijte, daleko od očiju."
     Da bi preživeo u ovoj fašističkoj policijskoj državi, moraš uvek biti u stanju da ispovrtiš neko ime, svoje ime. U svako doba. To je prvi znak koji traže da vide jesi li se uradio, to što nisi u stanju da se opasuljiš ko si.
     Ono što ću da učinim, rešio je, jeste da stanem čim ugledam mesto za parking, staću dobrovoljno pre nego što on upali svetla, ili uradi nešto, a onda kad doklizi do mene reći ću da mi se rasklimatao točak ili nešto mehaničko.
     Oni uvek misle da je to sjajno, mislio je. Kad tako odustaneš i ne možeš dalje. Kad se baciš na zemlju kao neka životinja, otkrivši svoj mek, nezaštićen, nebranjen donji stomak. To ću da uradim, mislio je.
     Učinio je tako, prestrojivši se na desno i udarivši s oba prednja točka o ivičnjak. Pandurska kola su produžila dalje.
     Zaustavio sam se ni zbog čega, mislio je. Sad će biti teško da se ponovo isparkiram, saobraćaj je tako gust. Ugasio je motor. Možda ću samo da sedim ovde parkiran neko vreme, rešio je, i da alfa-meditiram ili padam u svakakva razna izmenjena stanja svesti. Možda posmatram ribe koje prolaze pešice. Pitam se da li proizvode bioskope za napaljene. Bolje nego alfa. Napaljeni talasi, isprva sasvim kratki, zatim duži, širi, širi, da konačno probiju plafon.
     Ovo me nikud ne vodi, shvatio je. Trebalo bi da sam napolju i da pokušavam da nađem nekog ko ima robu. Moram da se snabdem ili ću uskoro otkačiti, a onda neću biti u stanju ništa da radim. Čak ni da sedim na ivičnjaku kao sad. Ne samo da neću znati ko sam, nego neću znati ni gde sam, ni šta se dešava.
     Šta se dešava? - upita se on. Koji je danas dan? Kad bih znao koji je dan, znao bih i sve ostalo; sve bi se malo-pomalo vratilo.
     Sreda, u centru Los Anđelesa, kvart Vestvud. Ispred, jedan od onih džinovskih trgovačkih centara okruženih zidom od koga se odbijaš kao gumena lopta - osim ako imaš kreditnu karticu pri sebi i prođeš kroz elektronska vrata. Pošto nije imao nikakvu kreditnu karticu ni za jedan od trgovačkih centara, on se mogao osloniti samo na usmene izveštaje o tome kakve su prodavnice unutra. Čitava gomila, očito, koja prodaje dobru robu strejtovima, naročito strejt suprugama. Posmatrao je kako uniformisani naoružani stražari na ulazu u centar pregledaju svaku osobu. Starajući se da muškarac ili žena odgovaraju svojoj kreditnoj kartici i da ova nije zdipljena, prodata, kupljena, nezakonito upotrebljena. Puno ljudi ulazilo je unutra kroz vrata, ali on je pretpostavljao da mnogi samo razgledaju izloge. Nema baš tako mnogo ljudi koji imaju lovu ili potrebu da kupuju u ovo doba dana, razmišljao je. Rano je, tek prošlo dva. Noću; to je bilo vreme. Sve radnje su bivale osvetljene. On je mogao - sva braća i sestre su mogli - da spolja vidi svetla, nalik na kišu varnica, nalik na luna-park za odraslu decu.
     Prodavnice s ove strane centra, za koje ne treba kreditna kartica, bez naoružanih stražara, nisu bile bogzna šta. Mahom uslužne radnje: prodavnica cipela i televizora, pekara, radnja za opravku malih aparata, automatska perionica. Posmatrao je kako jedna devojka odevena u kratku plastičnu jaknu i pantalone od streča luta od radnje do radnje; imala je lepu kosu, ali nije mogao da joj vidi lice, da vidi je li seksi. Nije loše građena, mislio je. Devojka se neko vreme zadržala pred izlogom gde je bila izložena kožna roba. Gledala je tašnu sa resama; mogao je da je vidi kako zaviruje, kako se premišlja, odmerava tašnu. Kladim se da će ući unutra i tražiti da je vidi, mislio je.
     Devojka upade u radnju, baš kao što je i pretpostavio.
     Usred gužve na pločniku, naišla je druga devojka, u nabranoj bluzi, na visokim potpeticama, sa srebrnastom kosom i prejakom šminkom. Pokušava da izgleda starija nego što jeste, mislio je. Verovatno nije završila ni srednju školu. Posle nje nije naišlo ništa vredno pomena, pa on ukloni žicu koja je pridržavala poklopac kasete i izvadi paklo cigareta. Pripali jednu i uključi radio u kolima, namestivši ga na rok-stanicu. Nekad je imao stereo kasetofon u portabl kutiji, ali je najzad, pošto se jednog dana uletvio, zaboravio da ga unese sa sobom u kuću kad je zaključavao kola; naravno, kad se vratio, čitav stereo sistem je bio ukraden. To ti je posledica nemarnosti, pomislio je onda, i tako je sad imao samo taj izanđali radio. Jednog dana će mu i to odneti. Ali on je znao gde može gotovo džabe da nabavi drugi, polovan. Uostalom, kola su se svakog dana mogla da urnisati; semerinzi su bili probijeni, a pritisak ulja je strašno opao. Očigledno, on je sagoreo neki ventil dok se jedne noći vraćao kući autoputem, s čitavim brdom dobre robe; ponekad, kad bi stvarno uradio moćnu šemu, postajao je paranoičan - ne toliko zbog drotova koliko zbog drugih glavonja koji su mogli da ga opljačkaju. Neki glavonja očajan od kriziranja i zajebano sumnjiv.
     Tad prođe jedna devojka koja ga natera da obrati pažnju. Crnokosa, zgodna, sporog koraka; nosila je bluzu s dubokim izrezom i isprane, blede farmerke. Hej, pa ja nju znam, pomisli on. To je devojka Boba Arktora. To je Dona.
     On otvori vrata na kolima i iziđe. Devojka ga pogleda i produži dalje. On pođe za njom.
     Misli da hoću da je pokupim, razmišljao je dok se provlačio između ljudi. Kako ona s lakoćom ubrzava; jedva da ju je mogao videti sad kad se okrenula da pogleda iza sebe. Strogo, smireno lice... Video je krupne oči koje su ga odmeravale. Proračunavale njegovu brzinu i da li će je sustići. Ne ovim tempom, mislio je. Ona stvarno ume da se kreće.
     Na uglu su se ljudi zaustavili čekajući da se na semaforu pojavi zeleno umesto crvenog svetla; kola su ludački skretala na levo. No devojka produži, hitro, ali dostojanstveno, krčeći sebi put između poludelih automobila. Vozači su gnevno zverali u nju. Ona je izgledala kao da to ne primećuje.
     "Dona!" Kad se upalilo zeleno svetlo, on požuri za njom preko ulice i sustiže je. Ona je odbila da potrči, već je samo brzo koračala. "Zar ti nisi Bobova stara?" upita on. Uspeo je da dođe ispred nje kako bi joj video lice.
     "Ne", odgovori ona. "Nisam." Pošla je prema njemu, pravo na njega; on se povuče unazad, jer je ona držala kratak nož uperen u njegov stomak. "Gubi se", reče ona, nastavivši da ide napred, ne usporavajući niti oklevajući.
     "Sigurno jesi", reče on. "Upoznao sam te kod njega." Jedva je mogao da vidi nož, samo majušan deo metalnog sečiva, ali je znao da je nož tu. Ona će ga ubosti i produžiti dalje. Nastavio je da se povlači unatraške, buneći se. Devojka je držala nož tako dobro skriven da verovatno niko drugi, ostali koji su tuda prolazili, ne bi mogao da ga primeti. Ali on ga je primećivao; nož je išao pravo na njega dok se ona bez oklevanja približavala. On tad koraknu u stranu, a devojka odjezdi dalje, ćutke.
     "Jeee!" reče on za njenim leđima. Znam da je to Dona, mislio je. Samo njoj još nije sinulo ko sam ja, da me poznaje. Plaši se, pretpostavljam; plaši se da ću da je startujem. Moraš biti oprezan, mislio je, kad sretneš nepoznatu žensku na ulici; sve su one danas spremne. Previše toga im se izdogađalo.
     Šašav nožić, mislio je. Ženske ne bi trebalo da nose to; svaki momak bi mogao da im iskrene ruku i okrene nož ka njima, kad god hoće. I ja sam mogao. Da sam stvarno hteo da je sredim. Stajao je tamo, ljut. Znam da je to bila Dona, mislio je.
     Kad je krenuo natrag prema parkiranim kolima, on shvati da je devojka zastala, usled kretanja prolaznika, i da sad stoji, ćutke ga posmatrajući.
     On oprezno pođe ka njoj. "Jedne večeri", reče ona, "ja, Bob i još jedna ženska imali smo neke stare trake Sajmona i Garfankela, a ti si sedeo tamo..." Ona je tad punila kapsule jakom dozom smrti, jednu po jednu, brižljivo. Duže od jednog sata. El primo. Numero uno: Smrt. Pošto je završila, tutnula je svakom od njih po jednu kapsulu i oni su ih progutali, svi zajedno. Osim nje. Ja ih samo prodajem, rekla je. Ako počnem da ih uzimam, poješću svu svoju zaradu.
     Devojka reče: "Mislila sam da hoćeš da me oboriš i potucaš."
     "Ne", reče on. "Samo sam se pitao da li ti..." Oklevao je. "Kao, treba prevoz. Na pločniku?" upita on, zapanjen. "Usred bela dana?"
     "Možda u nekom ulazu. Ili da me odvučeš u kola."
     "Ja te poznajem", pobuni se on. "A Arktor bi me oduvao kad bih to uradio."
     "Pa, nisam te prepoznala." Ona pođe tri koraka prema njemu. "Ja sam ti, kao, malo kratkovida."
     "Trebalo bi da nosiš sočiva." Ona ima, mislio je, divne, krupne, tamne, tople oči. Što znači da nije na džanku.
     "Nosila sam ih. Ali jedno mi je ispalo u činiju s punčom. Esid punčom, na jednoj zabavi. Potonulo je na dno, i pretpostavljam da ga je neko pokupio i popio. Nadam se da je bilo ukusno; koštalo me je trideset pet dolara kad sam kupovala."
     "Je l' ti treba prevoz tamo kud ideš?"
     "Potucaćeš me u kolima."
     "Neću", odgovori on, "nešto mi se ne diže ovih poslednjih par nedelja. Mora biti nešto čime zagađuju svu robu. Neka hemikalija."
     "Dobra ti je žvaka, ali to sam već čula. Mene svi tucaju." Zatim ispravi to što je rekla. "U svakom slučaju, pokušavaju. Tako to izgleda kad si ženska. Baš sad sudski tužim jednog momka za zlostavljanje i napad. Tražimo kazneno obeštećenje u visini od četrdeset hiljada."
     "Koliko daleko je otišao?"
     Dona reče: "Uhvatio me je za sisu."
     "To ne vredi četrdeset hiljada."
     Zajedno su koračali ka njegovim kolima.
     "Imaš li šta za prodaju?" upita on. "Stvarno sam u frci. Praktično sam na nuli, zapravo, do đavola, kad bolje razmislim, na nuli sam. Makar i nekoliko, ako možeš da odvojiš nekoliko."
     "Mogu da ti nabavim nešto."
     "Tablete", reče on. "Ja se ne bodem u venu."
     "Da." Ona uviđavno klimnu glavom, spustivši pogled. "Ali, vidiš, trenutno je oskudica - zalihe su privremeno presušile. To si verovatno već otkrio. Ne mogu da ti nabavim mnogo, ali..."
     "Kad?" upade on. Stigli su do njegovih kola; on zastade, otvori vrata, uđe. Sa suprotne strane uđe i Dona. Sedeli su jedno kraj drugog.
     "Prekosutra", reče Dona. "Ako uspem da uhvatim tog tipa. Mislim da mogu."
     Sranje, pomisli on. Prekosutra. "Ne možeš ranije? Ne, recimo, večeras?"
     "Najranije sutra."
     "Pošto?"
     "Šezdeset dolara za sto komada."
     "U-jeee", reče on. "To je uvrtanje ušiju."
     "Super su dobre. I ranije sam ih nabavljala od njega; stvarno nisu ono što se obično kupuje. Veruj mi na reč - vrede toliko. U stvari, više volim da ih nabavljam od njega nego od bilo koga drugog - kad mogu. On ih nema uvek. Vidiš, pretpostavljam da je upravo putovao dole na jug. Tek što se vratio. Sam ih je pokupio, tako da zasigurno znam da su dobre. I ne moraš da mi platiš unapred. Kad ih donesem. Važi? Verujem ti."
     "Ja nikad ne plaćam unapred", reče on.
     "Ponekad moraš."
     "Važi", reče on. "Onda, je l' možeš da mi nabaviš barem sto?" Pokušao je da izračuna, brzo, koliko može da nabavi; za dva dana bi verovatno mogao da skrpi sto dvadeset dolara i uzme od nje dvesta tableta. A ukoliko u međuvremenu natrči na bolju šemu, kod drugih ljudi koji valjaju robu, može da zaboravi dil sa njom i da kupi od njih. To je bila prednost neplaćanja unapred, povrh toga što se nikad nije opekao.
     "Sreća tvoja što si naleteo na mene", reče Dona kad je on upalio kola i uključio se u saobraćaj. "Trebalo je da se vidim s nekakvim tipom kroz otprilike jedan sat, a on bi verovatno uzeo sve što mogu da nabavim... ti ne bi imao sreće. Ovo je bio tvoj dan." Ona se osmehnu, a i on učini isto.
     "Voleo bih da možeš ranije da ih nabaviš", reče.
     "Ako nabavim..." Otvorivši tašnu, ona izvadi malu beležnicu i hemijsku olovku na kojoj je pisalo SVEĆICE AKUMULATORI ŠTELOVANJE. "Kako da te nađem, zaboravila sam ti ime."
     "Čarls B. Frek", reče on. Dao joj je svoj broj telefona - ne svoj, zapravo, već onaj kojim se koristio u kući jednog strejt prijatelja, za ovakve poruke - i ona ga s mukom zapisa. Kako teško piše, mislio je. Zaviruje i polako škraba... Ovi danas više ničemu ne uče ženske u školi, mislio je. Načisto nepismena. Ali zgodna. Jedva zna da čita i piše; pa šta? Ono što je važno kod ribe jesu dobre sise.
     "Mislim da te se sećam", reče Dona. "Na neki način. Sve mi je mutno, to veče; stvarno nisam znala za sebe. Sve čega se zasigurno sećam jeste da sam stavljala prah u one male kapsule - kapsule librijuma - istresli smo ono što je pre bilo u njima. Mora da sam polovinu sasula. Hoću reći, na pod." Zamišljeno ga je posmatrala dok je vozio. "Deluješ mi kao sređen dasa", reče ona. "A bićeš na tržištu i kasnije? Trebaće ti još posle nekog vremena?"
     "Naravno", reče on, pitajući se u sebi da li bi mogao da joj ubije cenu do sledećeg viđenja; mislio je da najverovatnije može. U svakom slučaju, on dobija. To jest, u svakom slučaju će uraditi šemu.
     Sreća je, mislio je, kad znaš da imaš nekoliko pilula.
     Dan izvan kola, i svi užurbani ljudi, sunce i vreva, prolazili su neprimećeni; on je bio srećan.
     Vidi šta je našao pukim slučajem - u stvari, zato što ga je crno-beli slučajno pratio. Neočekivanu novu zalihu supstance S. Šta još može da traži od života? Sad verovatno može da računa na dve nedelje, skoro na polovinu meseca, pre nego što odapne ili gotovo odapne - to dvoje dođe na isto kad se krizira od supstance S. Dve nedelje! Srce mu je treperilo, i on na trenutak oseti miris koji je dopirao kroz otvoren prozor kola, kratko prolećno uzbuđenje.
     "Hoćeš sa mnom da posetimo Džerija Fejbina?" upita on devojku. "Nosim mu brdo njegovih stvari na Treću saveznu kliniku, gde su ga sinoć odveli. Samo mu doturam malo-po malo, jer ima izgleda da će ponovo izaći, a ja ne bih da sve opet vučem natrag."
     "Bolje da ga ne vidim", reče Dona.
     "Poznaješ ga? Džerija Fejbina?"
     "Džeri Fejbin misli da sam ga ja i zarazila onim bubama."
     "Lisnim vašima."
     "Dobro, on tada nije znao koje su. Bolje da se držim podalje. Poslednji put kad sam ga videla bio je stvarno neprijateljski raspoložen. U pitanju su njegovi moždani receptori, tako bar mislim. Izgleda tako, prema onome što danas kažu vladine brošure."
     "To ne može da se povrati, je l' da?" reče on.
     "Ne", reče Dona. "To je nepovratno."
     "Ljudi sa klinike su rekli da će mi dozvoliti da ga vidim, i kazali su da veruju da može ponešto da radi, znaš..." On napravi pokret rukom. "Da nije..." Ponovo je napravio pokret rukom; bilo je teško naći reči za to što je on pokušavao da kaže o svom prijatelju.
     Pogledavši ga, Dona reče: "Ti nemaš oštećenja u centru za govor, zar ne? U svom - kako se zove? - potiljačnom režnju?"
     "Ne", reče on. Žustro.
     "Imaš li ikakva oštećenja?" Ona se lupkala po glavi.
     "Ne, to je samo... znaš. Teško se izražavam kad je reč o tim jebenim klinikama; mrzim Klinike za nervnu afaziju. Jednom sam bio tamo u poseti nekom tipu, koji je pokušavao da uglanca pod - rekli su da on ne može da uglanca pod, mislim, da ne može da prokljuvi kako da to uradi... Pogodilo me je to što je on i dalje pokušavao. Hoću reći, ne samo jedan sat; još je pokušavao mesec dana kasnije kad sam ponovo došao. Isto onako kao pre, uporno, kad sam ga prvi put tamo video, kad sam prvi put otišao da ga posetim. Nije mogao da prokljuvi zašto mu to ne uspeva. Sećam se izraza njegovog lica. Bio je siguran da će uspeti ako i dalje bude pokušavao da ukapira u čemu greši. "Gde grešim?" stalno ih je pitao. Nije bilo načina da mu se kaže. Mislim, oni su mu rekli - đavola, ja sam mu rekao - ali on ipak nije mogao da prokljuvi."
     "Receptori u mozgu su ono što obično prvo odlazi, kako sam čitala", mirno reče Dona. "Nečijem mozgu, tamo gde je dobio gadan udarac ili tako nešto, kao prejako." Ona je posmatrala kola ispred njih. "Vidi, eno jednog od onih novih Poršea sa dva motora." Ona uzbuđeno pokaza prstom. "Uau."
     "Znao sam tipa koji je na kablove upalio jednog od tih novih Poršea", reče on, "i izvezao ga na autoput Riversajd i nagario na dvesta osamdeset - haos." On napravi pokret rukom. "Pravo u dupe šleperu. Nije ga ni video, pretpostavljam." U glavi je vrteo izmišljen film: on za volanom Poršea, ali vidi šlepera; sve šlepere. A svi ostali na autoputu - Holivudskom autoputu za vreme gužve - vide njega. Vide ga zasigurno, vižljastog, zgodnog dasu širokih ramena, u novom Poršeu koji ide trista na sat, a svi drotovi bespomoćno zijaju.
     "Treseš se", reče Dona. Posegnula je i spustila ruku na njegovu. Smirenu ruku kojoj se on smesta povinovao. "Uspori."
     "Umoran sam", reče on. "Probdeo sam dve noći i dva dana prebrojavajući bube. Brojeći ih i stavljajući ih u boce. A kad smo konačno zaglavili krevet, ustali i spremili se sutradan ujutru da stavimo boce u kola, da ih odnesemo doktoru da mu pokažemo, u bocama nije bilo ničeg. Prazne." Sad je i sam mogao da oseti drhtanje, da ga vidi na svojim rukama, na volanu, na drhtavim rukama na volanu, pri brzini od četrdeset na sat. "Sve jebene boce", reče on. "Ništa. Nema buba. I tad sam shvatio, jebi ga, shvatio sam. Sinulo mi je, to o njegovom mozgu, Džerijevom mozgu."
     Vazduh više nije mirisao na proleće, i on pomisli, najednom, kako mu hitno treba doza supstance S; nije primetio da je dan toliko odmakao, ili je on uzeo manje nego što je mislio. Srećom, imao je uza se svoju putnu zalihu, duboko u kaseti. Stao je da traži prazno parking mesto, da se zaustavi.
     "Tvoj um se poigrava tobom", odsutno reče Dona; izgledalo je da se povukla u sebe, odlutala daleko. Pitao se da li je razbija njegova nasumična vožnja. Verovatno je tako.
     U glavu mu iznenada ulete jedan drugi izmišljeni film, bez njegovog dopuštenja. Video je, najpre, veliki parkiran Pontijak sa dizalicom pozadi, koja je popuštala, i klinca od trinaestak godina s dugačkom, gustom kosom, koji se upinjao da zaustavi kola da ne klize, u međuvremenu dozivajući u pomoć. Video je sebe i Džerija Fejbina kako zajedno istrčavaju iz kuće, Džerijeve kuće, niz kolsku stazu pretrpanu pivskim konzervama, prema kolima. On sam je ščepao vrata na vozačkoj strani da ih otvori, da nagazi kočnicu. Ali Džeri Fejbin, samo u pantalonama, čak i bez cipela, s raščupanom i neurednom kosom - spavao je - Džeri je protrčao pored kola pozadi i svojim golim bledim ramenima, koja nikad nisu videla svetlo dana, odgurnuo dečaka daleko od kola. Dizalica se savila i pala, zadnji deo kola je tresnuo, guma i točak su se otkotrljali, a dečko je bio čitav.
     "Prekasno za kočnicu", dahtao je Džeri, pokušavajući da skloni ružnu, masnu kosu s očiju i trepćući. "Nije bilo vremena."
     "Je l' čitav?" doviknuo je Čarls Frek. Srce mu je još tuklo.
     "Jeste." Džeri je stajao kraj dečka, boreći se da dođe do daha. "Sranje!" dreknuo je besno na dečaka. "Zar ti nisam rekao da sačekaš da to zajedno uradimo? A kad dizalica sklizne - sranje, čoveče, ne možeš da zadržiš dve i po hiljade kila!" Lice mu se iskrivilo. Dečko, mali Dupeglavac, izgledao je očajno i pokunjeno se trzao. "Mali milion puta sam ti rekao!"
     "Pošao sam na kočnicu", objasnio je Čarls Frek, znajući da je idiotski postupio, da je napravio sranje isto kao i dečko, i to podjednako ubitačno. Njegov neuspeh da ispravno reaguje kao odrastao čovek. Ali svejedno je hteo to da opravda, kao i dečko, rečima. "Ali sad shvatam..." blebetao je i dalje, a tad se izmišljeni film prekide; ovo je, u stvari, bila repriza dokumentarca, zato što se sećao dana kad se to dogodilo, u vreme kad su svi još živeli zajedno. Džerijev dobar nagon - u protivnom bi Dupeglavac ostao ispod zadnjeg dela Pontijaka, smrskane kičme.
     Njih trojica su se smrknuto odvukli do kuće, ne jureći čak ni za točkom koji se i dalje kotrljao.
     "Spavao sam", promrmljao je Džeri kad su kročili u tamnu unutrašnjost kuće. "Ovo je prvi put za par nedelja da su bube popustile dovoljno da mogu. Nisam spavao čitavih pet dana - samo sam jurcao i jurcao. Pomislio sam da su možda nestale; one jesu nestale. Pomislio sam da su konačno odustale i otišle negde drugde, recimo u komšiluk i sasvim napolje iz kuće. Sad ih opet osećam. Ona deseta insekticid-traka koju sam kupio, ili možda jedanaesta - opet su me izradili, kao i sa svim ostalim." Ali glas mu je sad bio smiren, ne ljutit, samo tih i zbunjen. Spustio je ruku na Dupeglavčevu glavu i zviznuo mu oštru pljusku. "Ti glupavo derište - kad dizalica sklizne, smesta beži odatle. Zaboravi kola. Nemoj nikad da staneš pozadi i pokušaš da guraš onoliku masu i da je zadržavaš svojim telom."
     "Ali, Džeri, plašio sam se da će osovina..."
     "Zajebi osovinu. Zajebi kola. Tvoj život je u pitanju." Prošli su kroz mračnu dnevnu sobu, njih trojica, a repriza sad već nestalog trenutka trepnu i zauvek se ugasi.

2.

     "Gospodo iz Kluba anahajmskih lavova", reče čovek za mikrofonom, "danas po podne imamo izvanrednu priliku, jer, vidite, Orindž Kaunti nam je pružio mogućnost da saslušamo tajnog agenta za narkotike iz šerifove kancelarije u Orindž Kauntiju, a potom i da mu postavljamo pitanja." Čovek je blistao, odeven u ružičasto karirano odelo, sa širokom, sintetičkom, žutom kravatom, plavom košuljom i cipelama od skaja; bio je to predebeo čovek, uz to i prestareo, preveseo čak i onda kad je bilo malo ili nikakvog razloga za veselje.
     Posmatrajući ga, tajni agent za narkotike oseti mučninu.
     "Sad, primetićete", reče domaćin Kluba lavova, "da jedva možete videti ovog pojedinca, koji sedi odmah desno od mene, jer on nosi ono što se zove skrembl-odelo, to jest isto ono odelo koje nosi - u stvari mora da nosi - tokom izvesnih razdoblja, u stvari većine, svojih dnevnih aktivnosti na sprovođenju zakona. Kasnije će on objasniti zašto."
     Publika, u kojoj su se na sve moguće načine ogledale vrline domaćina, posmatrala je pojedinca u skrembl-odelu.
     "Ovaj čovek", izjavi domaćin, "koga ćemo zvati Fred, jer je to njegovo šifrovano ime pod kojim podnosi izveštaj o prikupljenim informacijama, kad se nađe u skrembl-odelu, ne može biti identifikovan na osnovu glasa, čak ni preko tehnološkog snimka glasa, niti na osnovu spoljašnjeg izgleda. On liči, zar ne, na nejasan obris i ništa više? Jesam li u pravu?" On razvuče usta u širok osmeh. Njegova publika, procenivši da je ovo uistinu smešno, takođe se malo nasmejala.
     Skrembl-odelo bilo je izum Bel laboratorije, koji je slučajno izmislio radnik po imenu S. A. Pauers. On je, nekoliko godina ranije, eksperimentisao sa supstancama koje podsticajno deluju na nervno tkivo, a jedne večeri, pošto je sebi ubrizgao intravenoznu injekciju za koju se smatralo da je bezbedna i blago euforična, doživeo je strašan pad GABA tečnosti u mozgu. Subjektivno, on je posmatrao sablasne svetlace na suprotnom zidu spavaće sobe, besomučno rastuću montažu nečega što mu se, u taj mah, učinilo nalik na savremene apstraktne slike.
     Tokom nekih šest sati, u transu, S. A. Pauers je posmatrao na hiljade Pikasovih slika kako smenjuju jedna drugu munjevitom brzinom, a zatim je bio počašćen Paulom Kleom, i to sa više slika no što je slikar naslikao tokom čitavog života. S. A. Pauers je, posmatrajući potom Modiljanijeve slike kako se sumanuto brzo nižu, pretpostavio (za sve je potrebna neka teorija) da mu to Rozenkrojcerovci telepatski šalju slike, verovatno uz pomoć veoma usavršenih mikrorelejnih sistema; ali potom se, kad su počele da ga napadaju slike Kandinskog, setio da je najveći umetnički muzej u Lenjingradu specijalizovan za takve neobjektivne moderniste, pa je zaključio da to Sovjeti pokušavaju da stupe u telepatsku vezu s njim.
     Ujutru se setio da velik pad GABA moždane tečnosti obično prouzrokuje tako snažan osećaj vida praćen svetlacima; niko nije pokušavao, uz pomoć mikrotalasa ili bez nje, da stupi s njim u telepatsku vezu. Ali to mu je ipak dalo ideju za skrembl-odelo. U osnovi, njegov nacrt se sastojao od višestranih kvarcnih sočiva priključenih na minijaturni kompjuter čije su banke podataka sadržavale do milion i po usitnjenih slika fiziognomija raznih ljudi: muškaraca i žena, dece, sa svim varijantama zabeleženim i zatim projektovanim u svim pravcima podjednako na supertanku opnu nalik na koprenu, dovoljno veliku da u nju stane prosečan čovek.
     Kako je kompjuter pretraživao svoje banke, tako je projektovao svaku zamislivu boju očiju, boju kose, oblik i tip nosa, raspored zuba, raspored kostiju lica - cela koprenasta opna dobijala je sve moguće fizičke odlike koje su se projektovale u svakoj nanosekundi, a zatim prelazila na sledeće. Tek da bi svoje skrembl-odelo učinio delotvornijim, S. A. Pauers je programirao kompjuter tako da promeni redosled odlika u svakoj grupi. A da bi snizio troškove (federalcima se to uvek dopada), on je izvor materijala za opnu pronašao u velikoj industrijskoj firmi koja je već poslovala sa Vašingtonom.
     U svakom slučaju, onaj ko nosi skrembl-odelo predstavlja Svakog i u svakoj kombinaciji (do kombinacija od milion i po pod-bita) tokom svakog sata. Shodno tome, svaki opis njega - ili nje - nema nikakvog smisla. Nepotrebno je reći da je S. A. Pauers ubacio sopstvene fiziognomijske odlike u kompjutere, tako da su se, zatrpane u mahnitoj izmeni osobina, njegove vlastite crte pojavljivale i mešale... prosečno, izračunao je, jednom u pedeset godina po odelu, prikazivale se i rastavljale, dobivši dovoljno vremena u svakom odelu. To je bio njegov najbliži dodir sa besmrtnošću.
     "Da čujemo pljesak za nejasni obris!" glasno reče domaćin, a gomila zapljeska.
     U svom skrembl-odelu, Fred, koji je bio i Robert Arktor, prostenja i pomisli: 'Ovo je strašno.'
     Jednom mesečno je po jedan tajni agent za narkotike bivao nasumce određen da govori na praznoglavim skupovima kao što je ovaj. Danas je na njega došao red. Posmatrajući svoju publiku, on je shvatio koliko mrzi strejt ljude. Oni misle da je sve divno. Osmehivali su se. Zabavljali su se.
     Možda su u ovom času doslovno bezbrojni sastavni delovi njegovog skrembl-odela projektovali S. A. Pauersa.
     "Ali da budemo ozbiljni samo na trenutak", reče domaćin, "ovaj čovek ovde..." On zastade, prisećajući se.
     "Fred", reče Bob Arktor. S. A. Fred.
     "Fred, da." Domaćin, živnuvši, nastavi, podižući glas prema publici: "Vidite, Fredov glas liči na one robotske kompjuterske glasove dole u San Dijegu u banci, kad se uvezete kolima, savršeno bezličan i veštački. On u nama ne ostavlja nikakav osoben utisak, isto kao onda kad podnosi izveštaj svojim pretpostavljenim u Odeljenju za zloupotrebu droga u Orindž Kauntiju, pardon, u Programu." On značajno poćuta. "Vidite, ovi policijski službenici izloženi su strašnom riziku, zato što su snage droge, kao što znamo, sa zapanjujućom veštinom prodrle u razne organe zakona širom nacije, ili su najverovatnije prodrle, prema najbolje obaveštenim stručnjacima. Tako je ovo skrembl-odelo neophodno za zaštitu ovih predanih ljudi."
     Mlak pljesak za skrembl-odelo. A zatim pogledi puni iščekivanja upereni u Freda, koji se skrivao iza svoje opne.
     "Ali u svom poslu na terenu", dodade domaćin konačno, dok se udaljavao od mikrofona da napravi mesta Fredu, "on, naravno, ne nosi ovo. On se oblači kao vi ili ja, iako, naravno, u hipi odelo predstavnika raznih potkulturnih grupa u kojima neumorno rovari."
     On pokretom pozva Freda da ustane i priđe mikrofonu. Fred, Robert Arktor, radio je ovo već šest puta, i znao je šta da kaže i šta ga čeka: probrani stepeni i vrste dupeglavačkih pitanja i neprozirne gluposti. Ovo je za njega gubitak vremena, povrh toga što se ljuti i svakog puta ima osećanje uzaludnosti, i uvek sve jače.
     "Kad biste me videli na ulici", reče on u mikrofon, pošto je pljesak utihnuo, "rekli biste, 'Eno ga uvrnuto čudovište od narkosa'. I osetili biste odbojnost i udaljili se."
     Muk.
     "Ja ne ličim na vas", reče on. "Ne mogu to sebi da dozvolim. Moj život zavisi od toga." U stvari, on se nije baš mnogo razlikovao od njih. A, uostalom, on bi u svakom slučaju nosio ono što nosi svakog dana, bez obzira na posao, bez obzira na život. Njemu se dopadalo ono što nosi. Ali ono što je sad govorio uglavnom su napisali drugi ljudi i dali mu da nauči napamet. Mogao je malo da se udalji, ali svi su imali standardan obrazac koji su koristili. Uveden nekoliko godina ranije od strane šefa odseka, on je sad postao naredba.
     Sačekao je da im se to slegne.
     "Prvo ću vam kazati", reče on, "šta ja pokušavam da uradim kao tajni policajac zadužen da uđe u trag dilerima, a pre svega izvoru njihovih ilegalnih droga na ulicama naših gradova i hodnicima naših škola, ovde u Orindž Kauntiju. Reći ću vam" - on zastade, kao što su ga obučili na PR časovima na akademiji - "čega se plašim", završi on.
     To ih je trglo; svi su se pretvorili u oči.
     "Ono čega se plašim", reče on, "danju i noću, jeste da naša deca, vaša deca i moja deca..." On opet zastade. "Ja ih imam dvoje", reče. Zatim, sasvim tiho: "Mali su, sasvim mali." A potom uzbuđeno podiže glas. "Ali ne suviše mali da ne bi bili navučeni, smišljeno navučeni, zbog zarade, od strane onih koji hoće da unište ovo društvo." Opet pauza. "Još ne znamo", nastavi on odmah, smirenije, "ko su tačno ti ljudi - ili bilje rečeno životinje - koji vrebaju našu mladež, kao u divljoj džungli u inostranstvu, kao u nekoj stranoj zemlji, ne našoj. Identitet dobavljača tih otrova smućkanih od đubreta koje uništava mozak, a koje dnevno ubrizgava, dnevno guta, dnevno puši nekoliko miliona muškaraca i žena - ili, bolje rečeno, onih koji su nekad bili muškarci i žene - postepeno se otkriva. Ali na kraju ćemo, tako mi Boga, zasigurno znati."
     Glas iz publike: "Razvalite ih!"
     Drugi glas, podjednako oduševljen: "Vatajte komunjare!"
     Pljesak ponovljen nekoliko puta.
     Robert Arktor zastade. Zurio je u njih, u strejt ljude u skupim odelima, sa skupim kravatama, skupim cipelama, i mislio: supstanca S uopšte ne može da uništi njihove mozgove; oni ih uopšte i nemaju.
     "Kažite onako kako jeste", začu se nešto manje oduševljen glas, ženski glas. Potraživši pogledom, Arktor opazi sredovečnu gospođu, ne tako skupo odevenu, nervozno sklopljenih ruku.
     "Svakog dana", reče Fred, Robert Arktor, kako bilo, "ova bolest uzima danak od nas. Potkraj svakog minulog dana, priliv zarade - a gde ona odlazi, mi..." On zastade. Ni po cenu života nije mogao da iskopa ostatak rečenice, iako ju je milion puta ponovio, što na časovima, što na ranijim predavanjima.
     U celoj prostranoj sali vladao je muk.
     "Pa", reče on, "stvar uostalom i nije u zaradi. Stvar je u nečem drugom. U onom što vidite da se dešava."
     Oni nisu primetili nikakvu razliku, zapazi on, iako je batalio pripremljen govor i lutao, sam samcit, bez pomoći PR momaka iz Gradskog centra Orindž Kauntija. Uostalom, kakvu razliku? - mislio je. Pa šta? Šta oni stvarno znaju ili šta mare? Strejt ljudi, mislio je, žive u svojim utvrđenim stambenim kompleksima, pod zaštitom svojih čuvara, spremnih da otvore vatru na svakog narkosa koji se uspentra uza zid s praznom jastučnicom, da im ćorne klavir i električni sat i aparat za brijanje i muzički stub, koje ionako nisu platili, ne bi li sebi pribavio fiks, pribavio šit bez koga u protivnom može umreti, načisto i na mestu umreti od bola i apstinentske krize. Ali, mislio je, kad živiš unutra i bezbedno gledaš napolje, kad je tvoj zid obezbeđen strujom, a tvoj čuvar naoružan, zašto bi ti o tome razmišljao?
     "Kad biste vi bili dijabetičari", reče on, "a ne biste imali para za injekciju insulina, da li biste ukrali da dođete do novca?" Ili biste naprosto umrli?"
     Tišina.
     Kroz slušalicu u njegovom skrembl-odelu metalni glas reče: "Mislim da je bolje da se vratiš na pripremljeni tekst, Frede. Zaista ti to savetujem."
     U mikrofon na vratu, Fred, Robert Arktor, kako bilo, reče: "Zaboravio sam ga." To je mogao čuti samo njegov pretpostavljeni u GŠ Orindž Kauntija, koji nije bio gospodin F, to jest Henk. Bio je to anoniman pretpostavljeni, koji mu je dodeljen samo za ovu priliku.
     "Doo-bro", reče zvanični metalni šaptač u slušalicu. "Ja ću ti ga čitati. Ponavljaj za mnom, ali pokušaj da zvuči neusiljeno." Malo oklevanje, šuštanje stranica. "Da vidimo... 'Svakog dana priliv zarade - gde ona odlazi mi...' Tu si otprilike stao."
     "Imam otpor prema ovome", reče Arktor.
     "...'ćemo to uskoro utvrditi'", reče zvanični šaptač, ne obazirući se na njega, "'i ubrzo zatim uslediće odmazda. A u tom trenutku ni za živu glavu ne bih hteo da budem u njihovoj koži.'"
     "Znate li zašto imam otpor prema ovome?" upita Arktor. "Zato što baš ovo navlači ljude na drogu." Mislio je, zbog ovoga zastraniš i postaneš narkos, zbog ovakvih stvari. Eto zašto dižeš ruke i odlaziš. Sa gađenjem.
     Ali onda ponovo pogleda ka svojoj publici i shvati da to za njih nije tako. Ovo je jedini način da se dopre do njih. On govori šupljoglavcima. Mentolima. Moraš im stvar predstaviti onako kako se predstavlja u prvom razredu: A kao avion, a avion leti.
     "S", reče on naglas svojoj publici, "označava supstancu S. Što znači još i savršenu otupelost i satrvenost i stalno napuštanje, vaših prijatelja s vaše strane, vas sa njihove strane, svakog sa svačije strane, izdvojenost i usamljenost i mržnju i sumnjičavost jednih prema drugima. S, najzad", reče on zatim, "označava i smrt. Sporu smrt, kako je mi..." on zastade. "Mi, narkosi", reče, "nazivamo." Glas mu je postajao hrapav i nesiguran. "Kao što verovatno znate. Spora smrt. Od glave do pete. Elem, to je to." On se vrati do svoje stolice i ponovo sede. Ćutke.
     "Uprskao si stvar", reče njegov pretpostavljeni, šaptač. "Dođi u moju kancelariju kad se vratiš. Soba 430."
     "Da", reče Arktor. "Uprskao sam."
     Posmatrali su ga kao da se pred njihovim očima popišao na binu. Mada on nije bio sasvim siguran zašto.
     Prišavši mikrofonu krupnim koracima, domaćin Kluba lavova reče: "Fred me je unapred zamolio da ovo predavanje vodim kao forum pitanja i odgovora, s tim da on da kratko uvodno izlaganje. Zaboravio sam da to napomenem. U redu", on podiže desnu ruku, "ko će prvi, narode?"
     Arktor iznenada ponovo ustade, nespretno.
     "Čini se da Fred ima još nešto da doda", reče domaćin, dajući mu znak rukom.
     Polako se vrativši do mikrofona, Arktor reče, oborene glave, sasvim razgovetno: "Samo ovo. Ne šutirajte ih u dupe pošto tresnu na njega. Korisnike, zavisnike. Polovina njih, većina njih, naročito devojke, nisu znali na šta se navlače, niti da se uopšte na nešto navlače. Jedino pokušajte da sprečite njih, ljude, svakog od nas, da se na to navuku." On načas podiže pogled. "Vidite, oni rastvore nekoliko crvenih u čaši vina, hoću reći, dileri - daju piće nekoj ženskoj, nekoj maloletnoj ženskoj, sa osam ili deset crvenih u čaši, i ona se onesvesti, a oni joj onda ušpricaju meks hit, što je pola heroin, a pola supstanca S..." On zaćuta. "Hvala", reče.
     Neki čovek se oglasi: "Kako da ih sprečimo, gospodine?"
     "Poubijajte dilere", reče Arktor i vrati se do svoje stolice.

     Nije mu se baš odmah vraćalo u Gradski centar i sobu 430, pa je lutao duž jedne od trgovačkih ulica Anahajma, razgledajući kioske sa Mekdonald-burgerima, auto-perionice, benzinzke pumpe, picerije i ostala čudesa.
     Dok bi tako tumarao po gradskoj ulici punoj raznoraznih ljudi, uvek ga je spopadalo čudno osećanje prema tome ko je on, zapravo. Kao što je rekao onim lavljim tipovima tamo u sali, on liči na narkosa kad nije u skrembl-odelu; on razgovara kao narkos; oni oko njega sad bez sumnje misle da je on narkos i ponašaju se u skladu s tim. Drugi narkosi - vidi onamo, pomisli on; 'drugi' su mu, na primer, dobacivali pogled u stilu 'mir, brate', a strejt face nisu.
     Natakneš biskupsku odoru i mitru, razmišljao je, i šetaš unaokolo u tome, a ljudi se klanjaju i prigibaju nogu u kolenu i tome slično, i pokušavaju da te poljube u prsten, ako ne i u dupe, i ti uskoro postaješ biskup. Tako reći. Šta je identitet? - pitao se. Gde se gluma završava? Niko ne zna.
     Ono što je stvarno umelo da mu pomuti osećanje ko je i šta je, bilo je kad bi ga Čovek gnjavio. Kad bi uniformisani kljunovi, pozornici, drotovi uopšte, svi odreda, na primer, polako naišli kolima uz ivičnjak kraj njega, s namerom da zastraše, dok on hoda, dugo ga odmeravali prodornim, upornim, metalnim, praznim pogledom, a zatim se, ponekad, očito kako im se ćefne, parkirali i dali mu znak da priđe.
     "U redu, da vidimo ličnu kartu", rekao bi drot pruživši ruku napolje; a onda bi se, dok Arktor-Fred-Kakobilo-Bogzna pretura po džepu s novčanikom, drot proderao na njega: "Jesi li HAPŠEN?" Ili, za promenu, dodajući: "RANIJE?" Kao da je istog časa trebalo da zaglavi ćorku.
     "U čemu je frka?" rekao bi on obično, ako bi uopšte išta rekao. Gomila bi se, naravno, okupila. Ljudi su većinom pretpostavljali da je ukeban dok je dilovao na uglu. Nelagodno bi se smeškali i čekali da vide šta će se dogoditi, mada su neki od njih, Čikanosi ili crnci ili očiti narkosi, izgledali ljutito. A oni koji su izgledali ljutito, uskoro bi postajali svesni da izgledaju ljutito, pa bi brzo promenili izraz u nezainteresovan. Jer svako je znao da onaj ko izgleda ljutito ili uznemireno - nije važno kako - u prisustvu drotova, mora imati nešto što krije. Drotovi su to naročito dobro znali, kako kruži priča, i automatski su gnjavili takve ljude.
     Ovog puta, međutim, niko ga nije uznemiravao. Okolo je bilo mnoštvo narkosa; on je bio tek jedan od mnogih.
     Šta sam ja, u stvari? - pitao se. Poželeo je, smesta, da ima svoje skrembl-odelo. Onda bih, mislio je, mogao i dalje da budem nejasan obris, a prolaznici, uopšte ljudi na ulici, bi pljeskali. Da čujemo pljesak za nejasan obris, mislio je, premotavajući načas traku u glavi. Kakav način da se dobije priznanje. Kako, na primer, mogu da budu sigurni da to nije neki drugi nejasan obris, a ne onaj pravi? Unutra je mogao da bude neko drugi osim Freda, ili neki drugi Fred, a oni to nikad ne bi saznali, čak ni kad Fred otvori usta i progovori. Ne bi ni tada stvarno znali. Nikad ne bi mogli da znaju. To je mogao biti Al koji se pretvara da je Fred, na primer. Unutra bi mogao da bude bilo ko, moglo bi čak da bude i prazno. Oni iz Glavnog štaba Orindž Kauntija mogli bi da šalju glas do skrembl-odela i da ga pokreću iz šerifove kancelarije. Fred bi u tom slučaju mogao da bude bilo ko ko se tog dana zatekao za svojim radnim stolom i slučajno uzeo mikrofon i scenario, ili skup raznih momaka koji sede za svojim stolovima.
     Ali pretpostavljam da ono što sam na kraju rekao, ukida tu mogućnost. To nije bio niko iz kancelarije. Momci iz kancelarije, u stvari, hoće sa mnom da porazgovaraju o tome.
     Nije se baš radovao tome, pa je nastavio da gluvari i odlaže, ne idući nikud, idući svakud. U Južnoj Kaliforniji ionako nema veze kuda ideš; uvek se pojavljuje isti kiosk Mekdonald-burgera, na svakom mestu, kao kružna traka koja prolazi kraj tebe dok se ti pretvaraš da nekud ideš. A kad konačno ogladniš i svratiš u radnju Mekdonald-burgera i kupiš Mekdonaldov hamburger, to je isti onaj koji su ti prodali prethodnog dana, i dan pre toga, i tako dalje, unazad sve do vremena pre tvog rođenja, a uz to su zli ljudi - lažovi - govorili da se on ionako pravi od ćurećih želudaca.
     Oni su dosad, prema vlastitom natpisu, prodali jedan te isti originalni burger pedeset milijardi puta. Pitao se da li su ga prodali istoj osobi. Život u Anahajmu, u Kaliforniji, bio je reklama za sebe, unedogled reprizirana. Ništa se nije menjalo; samo se širilo sve dalje i dalje u obliku neonskog gliba. Ono čega je stalno bivalo sve više, odavno je bilo zasvagda zamrznuto, kao da se automatska fabrika koja izbacuje te stvari zaglavila na uključeno. Kako je zemlja postala plastična, pomisli on, setivši se bajke 'Kako je more postalo slano'. Jednog dana, mislio je, biće obavezno za sve nas da prodajemo Mekdonaldov hamburger kao i da ga kupujemo; prodavaćemo ga naizmence jedni drugima, zauvek, iz svojih dnevnih soba. Tako nećemo morati ni da izlazimo napolje.
     Pogledao je na sat. Pola tri: vreme da obavi poziv za šemu. Prema Doninim rečima, on bi preko nje mogao da uradi možda hiljadu tableta supstance S, pomešane s metedrinom.
     Razume se, kad ih pribavi, on će ih predati Oblasnom odeljenju za narkotike da ih oni analiziraju i unište, ili već šta rade s tim. Možda ih i sami gutaju, ili bar tako kaže druga priča. Ili prodaju. Ali ova kupovina nije bila zato da bi nju uhapsio zbog rasturanja; mnogo puta je kupovao od nje i nikad je nije hapsio. Nije u tome bila stvar, da uhapsiš sitnog dilera, žensku koja misli da je kul i sjajno rastura drogu. Polovina agenata za narkotike u Orindž Kauntiju znala je da Dona diluje, i smesta su je prepoznavali. Dona je ponekad dilovala na parkingu dragstora, ispred automatskog holo-skenera koji je policija tamo postavila, i prolazila je nekažnjeno. U izvesnom smislu, Dona nikad nije mogla biti uhapšena, bez obzira na to šta radila i pred kim.
     Ono na šta se svodila njegova trgovina sa Donom, kao i sve prethodne, bio je pokušaj da preko Done utre put naviše, do snabdevača od koga ona kupuje. Stoga je on od nje postepeno kupovao sve veće količine. Na početku ju je obrlatio - ako je to prava reč - da mu da deset tableta, kao uslugu: kao prijatelj prijatelju. Zatim je, kasnije, izmuvao zauzvrat jednu vrećicu od sto tableta, potom tri vrećice. Sad bi mogao, ako mu se posreći, da uradi hiljadu komada, što znači deset vrećica. Na kraju, on će kupovati količine koje prevazilaze njenu ekonomsku moć; ona neće biti u stanju da avansira dovoljno love svom snabdevaču kako bi osigurala robu sa svoje strane. Tako će izgubiti umesto da napravi veliku zaradu. Oni će se cenkati; ona će navaljivati da on avansira bar jedan deo; on će odbiti; ona to neće moći sama da avansira svom izvoru; vreme će isteći - čak i u tako sitnom dilu nastaće izvesna napetost; svi će postajati nestrpljivi; njen dobavljač, ko god bio, držaće robu i biće besan što se ona nije pojavila. Tako će najzad, ako sve prođe kako treba, ona odustati i reći njemu i svom snabdevaču: "Slušajte, bolje da trgujete neposredno jedan s drugim. Poznajem vas obojicu; obojica ste kul. Jemčim i za jednog i za drugog. Ja ću ugovoriti vreme i mesto gde se možete sresti. Tako da odsad, Bobe, možeš početi da kupuješ direktno, ako ćeš kupovati ove količine." Jer sa tom količinom on je po svim namerama i svrsi bio diler; ovo se bližilo dilerskim količinama. Dona će pretpostaviti da on preprodaje po stotinu uz veliku zaradu, pošto svakog puta kupuje najmanje hiljadu. Na taj način on može da se popne na lestvici i stigne do sledeće osobe u lancu, da postane diler kao i ona, a kasnije možda zakorači još više, i još više, kako se povećavaju količine koje kupuje.
     Na kraju - to je bio naziv projekta - on će sresti nekog ko je na dovoljno visokom mestu da ga vredi uhapsiti. To znači nekoga ko nešto zna, što opet znači nekog ko je u vezi s proizvođačima ili nekog ko dovozi robu od snabdevača koji lično poznaje izvor.
     Za razliku od ostalih droga, supstanca S je - izgleda - imala samo jedan izvor. Bila je sintetička, ne organska; dakle, stizala je iz laboratorije. Mogla je biti sintetisana, a već i jeste bila u državnim eksperimentima. Ali i sami sastojci dobijali su se iz složenih jedinjenja koja je bilo gotovo isto tako teško sintetisati. Teorijski, nju je mogao proizvesti svako ko, prvo, poseduje formulu i, drugo, tehnološke uslove za izgradnju fabrike. Ali u praksi su troškovi bili nedostižni. Takođe, oni koji su je napravili i plasirali, prodavali su je odveć jeftino za uspešnu konkurenciju. A široka distribucija ukazivala je na to da, iako postoji samo jedan izvor, taj izvor ima rasprostranjenu mrežu, verovatno niz laboratorija u nekoliko ključnih oblasti, možda po jednu kraj svakog većeg urbanog centra u kome se troši droga, u Severnoj Americi i Evropi. Zašto nijedna od njih nije pronađena, ostalo je tajna; ali prećutno se smatralo, kako u javnosti tako nesumnjivo i u zvaničnom okrilju, da je S.S. Agencija - kako su je vlasti proizvoljno nazivale - prodrla toliko visoko u izvršne zakonske krugove, kako oblasne tako i državne, da su oni koji bi otkrili nešto upotrebljivo o njenim operacijama ubrzo ili prestajali da mare za to ili prestajali da postoje.
     On je, naravno, u ovom času imao i nekoliko drugih tragova osim Done. Drugih dilera koje je postepeno pritiskao za sve veće količine. Ali zato što je ona bila njegova ženska - u svakom slučaju, on je gajio nadu u tom pravcu - sa njom mu je bilo najlakše. To što ju je posećivao, razgovarao s njom telefonom, izvodio je ili pozivao sebi u goste - za njega je predstavljalo i lično zadovoljstvo. To je, u izvesnom smislu, bila linija manjeg otpora. Ako moraš da uhodiš i izveštavaš o nekome, zašto da to ne budu ljudi koje ćeš ionako viđati; to je bilo manje sumnjivo i manje dosadno. A ako ih i nisi često viđao pre no što si počeo s nadzorom, najzad ćeš svakako morati da ih viđaš; na kraju je to izlazilo na isto.
     Ušavši u govornicu, on se nakači na telefon.
     Zvrrr-zvrrr-zvrrr.
     "Halo", reče Dona.
     Svaki javni telefon na svetu se prisluškuje. Ili, ako se ne prisluškuje, to znači da neka ekipa negde još nije stigla do njega. Prisluškivači su elektronski priključeni na audio-trake u centrali, a otprilike jednom u dva dana, policajac koji prisluškuje mnoštvo telefona ne morajući da napušta kancelariju, dobija snimak. On samo pozove audio-bubnjeve i oni se, na njegov znak, premotavaju i puštaju snimke, preskačući sve prazne delove trake. Većina razgovora je bezazlena. One koji to nisu policajac može srazmerno lako da prepozna. To je njegova veština. Za to je plaćen. Neki policajci su u tome bolji od drugih.
     Dok su on i Dona razgovarali, dakle, niko nije slušao. Snimak će se čuti možda sutradan, najranije. Budu li razgovarali o nečem upadljivo protivzakonitom, i ukoliko policajac koji nadzire to uhvati, onda će biti napravljeni snimci glasova. Ali sve što je trebalo da on i ona učine, bilo je da ostanu uzdržani. Razgovor se svejedno mogao prepoznati kao trgovina drogom. Ovde je u igru ulazila izvesna vladina ekonomija - nije bilo isplativo gnjaviti se snimcima glasova i ulaženjem u trag zbog uobičajenih nezakonitih transakcija. Bilo ih je previše svakog dana u nedelji, na previše telefonskih veza. I Dona i on su to znali.
     "Kako si?" upita on.
     "Dobro." Pauza u njenom toplom, prozuklom glasu.
     "Kako tvoja glava danas?"
     "Malo kao u lošem stanju. Malo kao potištena." Pauza. "Ispreskakao me jutros šef u radnji." Dona je radila za tezgom jedne male parfimerije u tržnom centru Gejtsajd u Kosta Mesi, do koje se svakog jutra vozila svojim Em-džijem. "Znaš šta je rekao? Rekao je da jedna mušterija, neki matorac, sedokos, koji nas je izradio za deset dolara - rekao je da je to bila moja greška i da moram to da nadoknadim. Odbiće mi od plate. Tako sam kraća za deset dolara bez ikakve jebene - izvini - krivice sa svoje strane."
     Arktor reče: "Hej, mogu li da dobijem nešto od tebe?"
     Glas joj je sad postao zlovoljan. Kao da ne bi htela. Što je bilo foliranje. "Koju... količinu hoćeš? Ne znam."
     "Deset komada", reče on. Prema njihovom dogovoru, jedan je značilo sto; ovo je, dakle, bio zahtev za hiljadu.
     Među raznim paravanima, ako je transkacije trebalo obaviti preko javnih sredstava komunikacije, prilično dobar pokušaj sastojao se u tome da se krupna predstavi kao naizgled sitna. U ovim količinama su, u stvari, mogli večito da diluju i diluju, a da se kod vlasti ne pojavi nikakvo interesovanje; u protivnom bi timovi za narkotike pretresali stanove i kuće uzduž i popreko svake ulice, svakog bogovetnog sata, a postigli bi vrlo malo.
     "Deset", promrmlja Dona, ljutito.
     "Stvarno sam u frci", reče on, kao zavisnik. Bolje nego kao diler. "Platiću ti kasnije, kad uradim šemu."
     "Ne", reče ona izveštačenim glasom. "Daću ti ih džabe. Deset." Sad je, bez sumnje, razmišljala da li on diluje. Verovatno da diluje. "Deset. Što da ne? Recimo, za tri dana?"
     "Ništa ranije?"
     "Ove su..."
     "Važi", reče on.
     "Svratiću."
     "U koje vreme?"
     Ona izračuna. "Recimo oko osam uveče. Hej, hoću da ti pokažem knjigu koju sam uzela, neko ju je ostavio u radnji. Baš je kul. Reč je o vukovima. Znaš šta rade vukovi? Mužjak vuka? Kad porazi protivnika, on ga ne dokrajči - on se popiša na njega. Stvarno! Stoji tako i piša na svog poraženog protivnika i onda zbriše. To je sve. Uglavnom se bore oko teritorije. I prava na tucanje. Znaš već."
     Arktor reče: "Ja sam se tu gotovo popišao na neke ljude."
     "Bez zezanja? Kako to?"
     "U prenosnom smislu", reče on.
     "Ne na uobičajen način?"
     "Mislim", reče on, "kazao sam im..." On zastade. Mnogo pričam, zajebana stvar. Isuse, pomisli. "Ti momci", reče, "kao tipovi na motociklima, kapiraš? Oko Fosters Friza? Vozikao sam se unaokolo, a oni su rekli nešto ogavno. Zato sam se ja okrenuo i rekao nešto kao..." Za trenutak nije mogao ničeg da se seti.
     "Možeš da mi kažeš", reče Dona, "čak i ako je super odvratno. Moraš biti super odvratan prema tim motociklističkim tipovima, inače te neće razumeti."
     Arktor reče: "Rekao sam im da bih radije jahao na svinji nego na krmku. U svako doba."
     "Ne shvatam."
     "Pa, svinja je ženska koja..."
     "A, da. U redu, shvatila sam. Bljak."
     "Videćemo se kod mene kao što si kazala", reče on. "Zdravo." Krenuo je da spusti slušalicu.
     "Mogu li da donesem knjigu o vukovima da ti pokažem? Pisao je Konrad Lorenc. Pozadi na koricama, gde sve piše, kaže se da je on bio najviđeniji stručnjak za vukove na svetu. A, da, još nešto. Oba tvoja cimera su danas dolazila u radnju. Erni kako-se-zvaše, i onaj Beris. Tražili su tebe, da li možda imaš..."
     "Zbog čega?" upita Arktor.
     "Tvog cefalohromoskopa koji te je koštao devetsto dolara i koji uvek uključuješ i puštaš kad dođeš kući - Erni i Beris su nešto trtljali o tome. Pokušali su da ga koriste danas, a on nije hteo da radi. Nije davao nikakve boje ni matrice, ništa. Zato su uzeli Berisovu kutiju s alatom i odvrnuli donju ploču."
     "Ma šta kažeš!" uvređeno reče on.
     "I još kažu da je sjeban. Sabotaža. Presečene žice i takve uvrnute stvari - znaš, čudne stvari. Kratki spojevi i polomljeni delovi. Beris je rekao da će pokušati da..."
     "Ja idem pravo kući", reče Arktor i spusti slušalicu. Moja najveća dragocenost, pomisli s gorčinom. A ona budala Beris prčka po njoj. Ali ne mogu odmah kući, priseti se. Moram da odem do Nove Staze da vidim šta oni spremaju.
     To je bio njegov zadatak: obavezan.

3.

     Čarls Frek je takođe razmišljao o tome da poseti Novu Stazu. Toliko ga je pogodilo to što je Džeri Fejbin šiznuo.
     Sedeći sa Džimom Berisom u kafiću 'Tri ćemaneta' u Santa Ani, on se mrzovoljno poigravao svojom krofnom sa šećernim prelivom. "To je teška odluka", reče. "Oni to rade na suvo. Samo te dan i noć drže na oku da se ne bi ukokao ili odgrizao sebi ruku, ali ti nikad ništa ne daju. Kao ono kad ti doktor prepiše. Na primer, valijum."
     Smejuljeći se, Beris je razgledao svoju topljenu pitu, koja je bila rastopljena imitacija sira i veštačke mlevene govedine na posebnom organskom hlebu. "Kakav je ovo hleb?" upita on.
     "Pogledaj u jelovnik", reče Čarls Frek. "Ima objašnjenje."
     "Ako uđeš tamo", reče Beris, "osetićeš simptome koji proističu iz osnovnih telesnih tečnosti, naročito onih koje su smeštene u mozgu. Pod tim podrazumevam katekolamine, kao što su noradrenalin i seratonin. Vidiš, stvar ovako funkcioniše: supstanca S, u stvari sve droge koje stvaraju zavisnost, ali ponajviše supstanca S, stupa u reakciju sa katekolaminima na takav način da se njeno prisustvo utvrđuje na potćelijskom nivou. Dolazi do biološkog kontra-prilagođavanja, i to u izvesnom smislu, za svagda." Odgrizao je velik zalogaj desne polovine svoje topljene pite. "Nekad se verovalo da se to događa samo sa alkaloidnim narkoticima, kao što je heroin."
     "Nikad se nisam rokao smekom. On baca u depresiju."
     Kelnerica, seksi i slatka u žutoj uniformi, isturenih grudi i plave kose, priđe njihovom stolu. "Je li sve u redu?"
     Čarls Frek u strahu podiže pogled.
     "Je l' se ti zoveš Pita?" upita Beris, dajući znak Čarlsu Freku da je sve kul.
     "Ne." Ona pokaza pločicu sa imenom na svojoj desnoj sisi. "Zovem se Bet."
     Pitam se kako se onda zove leva, pomisli Čarls Frek.
     "Kelnerica od prošlog puta zvala se Pita", reče Beris, drsko odmeravajući kelnericu. "Isto kao ovaj sendvič."
     "To mora da je bilo malo drugačije ime nego sendvič. Mislim da se ono piše sa i."
     "Sve je super dobro", reče Beris. Iznad njegove glave, Čarls Frek je mogao da vidi misaoni oblak u kome Bet skida sve sa sebe i stenje od želje da bude opaljena.
     "Ne i sa mnom", reče Čarls Frek. "Ja imam mnogo problema koje niko drugi nema."
     Sumornim glasom, Beris reče: "Više ljudi nego što misliš. I svakog dana sve više. Ovo je svet bolesti, i stalno postaje sve gori." Iznad njegove glave, misaoni oblak je takođe postajao sve gori.
     "Želite li da poručite desert?" upita Bet, smešeći se odozgo na njih.
     "Kakav?" sumnjičavo upita Čarls Frek.
     "Imamo svežu pitu od jagoda i svežu pitu od bresaka", reče Bet, uz osmeh, "koje ovde sami pravimo."
     "Ne, nećemo nikakav desert", reče Čarls Frek. Kelnerica se udalji. "To je za matorke", reče on Berisu, "te voćne pite."
     "Zbog te ideje da odeš na lečenje", reče Beris, "baš si počeo da zazireš. Taj tvoj strah je čisto ispoljavanje korisnih negativnih simptoma. To iz tebe govori droga, ne bi li te zadržala podalje od Nove Staze i sprečila da se skineš s nje. Vidiš, svi simptomi imaju svrhu, bilo da su pozitivni ili negativni."
     "Sereš", promrmlja Čarls Frek.
     "Negativni se javljaju kao neodoljive želje, koje celo telo namerno stvara kako bi prisililo svog vlasnika - u ovom slučaju, tebe - da panično traži..."
     "Prva stvar koju ti urade kad odeš u Novu Stazu", reče Čarls Frek, "jeste da ti otfikare đoku. Kao praktičnu lekciju. A onda odatle kreću u svim pravcima."
     "Posle toga, žuč", reče Beris.
     "Oni šta, otfikare ti... Čemu to služi, žuč?"
     "Pomaže ti da svariš hranu."
     "Kako?"
     "Tako što iz nje uklanja celulozu."
     "Onda pretpostavljam da posle toga..."
     "Samo hrana bez celuloze. Nikakvo lišće ni detelina."
     "Koliko dugo možeš tako da živiš?"
     Beris reče: "Zavisi od tvog stava."
     "Koliko žuči ima prosečan čovek?" Znao je da obično ima dva bubrega.
     "Zavisi od težine i uzrasta."
     "Zašto?" Čarls Frek oseti žestoku sumnju.
     "Tokom godina čoveku izraste više žuči. Kad napuni osamdeset..."
     "Zajebavaš me."
     Beris se nasmeja. Oduvek se čudno smejao, pomisli Čarls Frek. Nestvaran smeh, kao kad se nešto razbija. "Zašto si odlučio", upita Beris u taj mah, "da odeš na stacionarnu terapiju u centar za lečenje narkomana?"
     "Džeri Fejbin", reče on.
     Lako odmahnuvši rukom, Beris reče: "Džeri je bio poseban slučaj. Jednom sam gledao Džerija Fejbina kako se tetura unaokolo i pada, kako se sav zaserava, ne znajući gde je, pokušavajući da me natera da pogledam u knjige i istražim kakvog se to otrova dočepao, najverovatnije talijum sulfata... on se koristi u insekticidima i za tamanjenje pacova. Neko ga je izradio, da mu vrati. Padalo mi je na pamet deset raznih toksina i otrova koji bi mogli..."
     "Ima još jedan razlog", reče Čarls Frek. "Opet sam pri kraju sa zalihama, a to ne mogu da podnesem, to da sam stalno pri kraju, a da ne znam da li ću ikad više videti jebenu stvar."
     "Pa, ne možemo biti sigurni čak ni da ćemo videti sledeći izlazak sunca."
     "Ali sranje - toliko sam utanjio da je to pitanje dana. Osim toga... mislim da me neko pelješi. Nemoguće da ih toliko brzo trošim; mora biti da neko čerupa moju jebenu zalihu."
     "Koliko tableta gutaš dnevno?"
     "To je teško utvrditi. Ali ne toliko mnogo."
     "Stvara se i povećana otpornost, da znaš."
     "Da, naravno, ali ne tako. Ne mogu da podnesem da mi stalno ponestaje. S druge strane..." On razmisli. "Mislim da sam pronašao nov izvor. Jedna ženska, Dona. Nekakva Dona."
     "A, Bobova devojka."
     "Njegova stara", reče Čarls Frek klimnuvši glavom.
     "Ne, nikad joj se nije uvukao u pantalone. Pokušava."
     "Je li pouzdana?"
     "U kom smislu? U krevetu ili..." Beris napravi pokret rukom: prinese šaku ustima i proguta na prazno.
     "Kakav je to seks?" Onda shvati. "A, da, ono drugo."
     "Prilično pouzdana. Malo rasejana. Kao što i očekuješ od ženskih, naročito crnki. Mozak joj je među nogama, kao kod većine njih. Verovatno tamo drži i robu." On se zakikota. "Svu svoju dilersku robu."
     Čarls Frek se naže prema njemu. "Arktor nikad nije trpao Donu? Priča o njoj kao da jeste."
     Beris reče: "To je Bob Arktor. Priča kao da je radio mnoge stvari. Nije isto, uopšte nije."
     "Pa, kako to da je nikad nije odvukao u krevet? Zar ne može da mu se digne?"
     Beris je mudro premišljao, i dalje se poigravajući svojom pitom; sad ju je raskomadao na sitne parčiće. "Dona ima problema. Verovatno je na džanku. Njeno gađenje prema telesnom kontaktu je opšta stvar - narkosi gube interesovanje za seks, shvataš, zbog toga što se njihovi organi nadimaju od sužavanja krvnih sudova. A Dona, primetio sam, pokazuje neuobičajen manjak seksualne uzbuđenosti, gotovo neprirodan. Ne samo prema Arktoru već i prema..." On durljivo poćuta. "Prema ostalim muškarcima."
     "Sranje, hoćeš da kažeš samo to da ona neće da iziđe u susret."
     "Izišla bi", reče Beris, "kad bi se s njom pravilno postupalo. Na primer..." On tajanstveno podiže pogled. "Mogu da ti pokažem kako da je odvučeš u krevet za devedeset osam centi."
     "Neću da je odvučem u krevet. Samo hoću da pazarim od nje." Osetio se nelagodno. Kod Berisa je neprestano postojalo nešto što mu je stvaralo nervozu u stomaku. "Zašto devedeset osam centi?" upita. "Ona neće da uzme novac; ne prodaje se za pare. Uostalom, ona je Bobova ženska."
     "Novac ne bi bio isplaćen neposredno njoj", reče Beris na svoj precizan, obrazovan način. On se naže prema Čarlsu Freku, dok su mu maljave nozdrve podrhtavale od zadovoljstva i lukavosti. I ne samo to, već su mu se i zelene naočari zamaglile. "Dona se radi sa kokom. Bez sumnje bi raširila noge svakom ko joj da gram koke, naročito ako se dodaju izvesne retke hemikalije na strogo naučan način, o čemu sam vršio mukotrpna, originalna istraživanja."
     "Voleo bih da ne govoriš tako", reče Čarls Frek. "O njoj. Uostalom, gram koke se sad prodaje za preko sto dolara. Ko to ima?"
     Spremajući se da kine, Beris izjavi: "Ja mogu da izvučem gram čistog kokaina po ukupnoj ceni, za sastojke iz kojih ga dobijam, ne uključujući moj rad, manjoj od jednog dolara."
     "Sereš."
     "Upriličiću ti demonstraciju."
     "Odakle dolaze ti sastojci?"
     "Iz dragstora", reče Beris i skoči na noge, razbacavši u uzbuđenju komadiće pite. "Plati račun", reče, "pa ću ti pokazati. Imam privremenu laboratoriju postavljenu u kući, dok ne budem u stanju da napravim bolju. Možeš da posmatraš kako dobijam gram kokaina iz običnih, legalnih stvari koje se slobodno kupuju u dragstoru s bakalukom, za manje od jednog dolara." On krenu niz prolaz između stolova. "Hajde." Glas mu je bio nestrpljiv.
     "Jakako", reče Čarls Frek, uzevši račun i pošavši za njim. Dasa je blesav, pomisli. Ili možda i nije. Sa svim tim hemijskim opitima koje vrši, s tolikim čitanjem i čitanjem u oblasnoj biblioteci... možda tu ima nešto. Misli na zaradu, pomisli on. Misli na to koliko bismo mogli da počistimo!
     On požuri za Berisom, koji je vadio ključeve svog Karman gija, prolazeći u polovnom avijatičarskom odelu kraj kasirke.

     Zaustavili su se na parkingu ispred dragstora, izišli i ušetali unutra. Kao i obično, ogroman glupav drot je stajao pretvarajući se da čita porno časopis za prvim pultom; u stvari, Čarls Frek je to znao, on proverava sve koji ulaze, da bi video imaju li nameru da opelješe radnju.
     "Šta ćemo ovde da pokupimo?" upita on Berisa, koji se nehajno šetkao između rafova prepunih hrane.
     "Bocu spreja", reče Beris. "Bocu Solarokaina."
     "Spreja protiv sunčanih opekotina?" Čarls Frek nije verovao da se ovo stvarno događa, ali s druge strane, ko zna? Ko može biti siguran? Pošao je za Berisom do tezge; ovog puta Beris je platio.
     Kupili su bocu Solarokaina, a onda prošli pored drota, pa natrag do kola. Beris brzo iziđe sa parkinga, pa niz ulicu, sve dalje i dalje, vratolomnom brzinom, ne obraćajući pažnju na znake za ograničenje brzine, sve dok se konačno nije zaustavio pred kućom Boba Arktora, sa gomilom neotvorenih novina u visokoj travi u prednjem dvorištu.
     Izlazeći, Beris sa zadnjeg sedišta podiže neke sprave, sa kojih su visile žice, da ih unese unutra. Voltmetar, opazi Čarls Frek. I ostala elektronska oprema za testiranje, kao i aparat za lemljenje. "Za šta je ovo?" upita on.
     "Treba da obavim dug i naporan posao", reče Beris, noseći razne sprave, plus Solarokain, stazom do ulaznih vrata. On pruži Čarlsu Freku ključ od kuće. "A verovatno neću biti plaćen. Kao po običaju."
     Čarls Frek otključa vrata, i oni uđoše u kuću. Dve mačke i jedan pas zatrčaše se ka njima, puštajući glasove pune nade; on i Beris ih pažljivo odgurnuše nogom u stranu.
     U stražnjem delu male trpezarije Beris je, tokom poslednjih nedelja, postavio nekakvu otkačenu laboratoriju, sa bocama i parčićima koječega ovde-onde, sa naizgled bezvrednim predmetima koje je pokrao s raznih mesta. Beris je, Čarls Frek je znao, jer je morao da sluša o tome, verovao ne toliko u bogatstvo koliko u dovitljivost. Moraš biti u stanju da se poslužiš prvom stvari koja ti dođe pod ruku, kako bi postigao svoj cilj, propovedao je Beris. Pribadača, spajalica, deo složene sprave čiji je drugi deo pokvaren ili izgubljen... Čarlsu Freku je izgledalo kao da je neki pacov tu otvorio radnju, vršeći opite onim što pacov smatra dragocenim.
     Prvi potez u Berisovoj zamisli bio je da uzme plastičnu kesu iz rolne kraj sudopere i da u nju istrese sadržaj boce sa sprejom, ne prestajući dok se boca, ili u najmanju ruku gas, nije ispraznila.
     "Ovo je nestvarno", reče Čarls Frek. "Super nestvarno."
     "Ono što su smišljeno uradili", veselo reče Beris, poslujući, "jeste da su pomešali kokain sa uljem, tako da se ne može izvući. Ali moje znanje hemije je takvo da tačno znam kako da odvojim kokain od ulja." Počeo je žustro da istresa so u gumastu slinavu masu u kesi. Onda je sve sipao u staklenu teglu. "Zamrzavam ga", objavi on, uz osmeh, "a to primorava kristale kokaina da se dignu na površinu, pošto su lakši od vazduha. Od ulja, hoću reći. A onda, završni potez, naravno, čuvam za sebe, ali on uključuje zamršen metodološki postupak filtriranja." On otvori zamrzivač iznad frižidera i pažljivo smesti teglu unutra.
     "Koliko dugo će biti u tome?" upita Čarls Frek.
     "Pola sata." Beris izvadi jednu od svojih ručno smotanih cigareta, pripali, zatim odšeta do gomile elektronske opreme za testiranje. Stajao je tamo premišljajući, trljajući čupavu bradu.
     "Da", reče Čarls Frek, "ali, hoću da kažem, pa čak i ako iz toga dobiješ ceo gram čistog kokaina, ja ne mogu da ga upotrebim na Doni da bih joj se... znaš, zauzvrat uvukao među noge. To je kao da je kupuješ; stvar se svodi na to."
     "Razmena", ispravi ga Beris. "Ti njoj daš poklon, ona tebi da poklon. Najdragoceniji poklon koji žena ima."
     "Ona će znati da je kupujem." Dovoljno puta je video Donu da bi to ukapirao; Dona bi smesta opazila prevaru.
     "Kokain je afrodizijak", promrmlja Beris, pola za sebe; postavljao je opremu za testiranje pored Arktorovog cefalohromoskopa, koji je bio Bobova najskuplja dragocenost. "Kad ušmrkne dobar deo ovoga, biće srećna da se otčepi."
     "Sranje, čoveče", pobuni se Čarls Frek. "Ti pričaš o devojci Boba Arktora. On je moj prijatelj i čovek sa kojim živite ti i Lakmen."
     Beris smesta podiže tršavu glavu; izvesno vreme je odmeravao Čarlsa Freka. "Ima mnogo toga o Bobu Arktoru čega ti nisi svestan", reče. "Čega niko od nas nije svestan. Tvoj pogled je suviše prost i naivan, a ti o njemu misliš ono što on hoće da misliš."
     "On je ispravan momak."
     "Svakako", reče Beris, klimajući glavom i cereći se. "Van svake sumnje. Jedan od najboljih na svetu. Ali ja sam naučio - mi smo naučili, mi koji smo Arktora posmatrali pomno i pronicljivo - da u njemu razlikujemo izvesne protivurečnosti. Kako u sklopu ličnosti, tako i u ponašanju. U celokupnom njegovom odnosu prema životu. U njegovom, tako reći, urođenom stilu."
     "Imaš nešto određeno?"
     Berisove oči, iza zelenih stakala, zaigraše.
     "To što ti oči poigravaju, meni ništa ne znači", reče Čarls Frek. "Šta nije u redu sa cefoskopom, pa da na njemu radiš?" Približio se da i sam pogleda.
     Nagnuvši centralno postolje na stranu, Beris reče: "Kaži mi šta primećuješ na donjem spletu žica."
     "Vidim presečene žice", reče Čarls Frek. "I gomilu nečega što liči na namerne kratke spojeve. Ko je to uradio?"
     Berisove vesele sveznalačke oči ponovo zaigraše s posebnim uživanjem.
     "Serem se ja na to bezvezno šatro značajno đubre", reče Čarls Frek. "Ko je oštetio ovaj cefoskop? Kad se to desilo? Tek skoro si otkrio? Arktor ništa nije rekao kad sam ga poslednji put video, a to je bilo prekjuče."
     Beris reče: "Možda još nije bio spreman da priča o tome."
     "Pa", reče Čarls Frek, "što se mene tiče, ti govoriš u otkačenim zagonetkama. Mislim da ću otići do jednog stacionara Nove Staze, prijaviti se i proći kroz skidanje na suvo i dobiti terapiju, uništiteljsku igru koju igraju, i biti s tim tipovima dan i noć, a da ne moram da budem u društvu tajanstvenih ludaka kao što si ti koji nesuvislo govore i koje ne mogu da razumem. Vidim da je ovaj cefoskop sjeban, ali ti mi ništa ne govoriš. Je l' pokušavaš da tvrdiš da je Bob Arktor to uradio, svojoj sopstvenoj skupoj opremi, ili ne pokušavaš? Šta hoćeš da kažeš? Voleo bih da sad živim u Novoj Stazi, gde ne bih morao svakodnevno da prolazim kroz ovo šatro značajno sranje koje ne kapiram, ako ne s tobom onda s nekim drugim izakanim ludakom ko što si ti, koji je podjednako odlepio." Sevao je očima.
     "Ja nisam oštetio ovaj predajnik", reče Beris zamišljeno, dok mu je brk poigravao, "a čisto sumnjam u to da ga je Erni Lakmen oštetio."
     "Čisto sumnjam da je Erni Lakmen ikad išta u životu oštetio, osim onog puta kad je flipnuo od lošeg esida i izbacio stočić za kafu i sve ostalo iz dnevne sobe kroz prozor na parking ispod onog stana koji su imali, on i ona ženska Džoan. To je drugo. Obično je Erni sabraniji od nas ostalih. Ne, Erni ne bi namerno pokvario ničiji cefoskop. A Bob Arktor - njegov je, zar ne? Šta bi on uradio, ustao tajno u pola noći, ne znajući šta radi, i učinio to, tako izradio sebe? To je učinio neko ko je hteo da ga izradi. To je u pitanju." Verovatno si ti to uradio, ti zajebani drkadžijo, mislio je. Imaš potrebno tehničko znanje, a mozak ti je uvrnut. "Onog ko je ovo uradio", reče on, "treba smestiti ili u Saveznu kliniku za neuralnu afaziju ili u večna lovišta. Radije, po mom mišljenju, u ovo drugo. Bob se uvek stvarno palio na ovaj Altekov cefoskop; sigurno sam ga sto puta video kako ga stavlja, svaki put čim uveče dođe kući s posla, čim uđe na vrata. Svaki čovek ima jednu stvar koju čuva kao dragocenost. Ovo je bila njegova. Zato kažem, ovo je sranje što su mu uradili, čoveče, sranje."
     "To sam i hteo da kažem."
     "Šta si hteo da kažeš?"
     "'Čim uveče dođe kući s posla'", ponovi Beris. "Već neko vreme nagađam kod koga je zaista zaposlen Bob Arktor, koja je to tačno organizacija kad ne može da nam kaže."
     "To je jebeni Centar za otkup maraka Plavi čip, u Placenciji", reče Čarls Frek. "Jednom mi je rekao."
     "Pitam se šta on tamo radi."
     Čarls Frek uzdahnu. "Boji marke u plavo." Beris mu se stvarno nije dopadao. Frek požele da je negde drugde, možda da radi šemu s prvom osobom na koju naleti ili koju pozove. Možda treba da zbrišem, reče on samom sebi, ali onda se seti tegle s uljem i kokainom koja se hladila u zamrzivaču, roba u vrednosti od sto dolara, po ceni od devedset osam centi. "Čuj", reče, "kad će ono biti gotovo? Mislim da me zavitlavaš. Kako ga ljudi iz Solarokaina prodaju za tako male pare ako sadrži gram čistog kokaina? Kako mogu da zarade?"
     "Oni kupuju", izjavi Beris, "na veliko."
     U glavi, Čarls Frek stade da vrti trenutni izmišljen film: kamioni-kiperi puni kokaina parkiraju pored ulaza u fabriku Solarokaina, ma gde ona bila, možda u Klivlendu, istovaruju tone i tone čistog, nedirnutog, nepomešanog, visoko kvalitetnog kokaina u jedan kraj fabrike, gde se on meša sa uljem i inertnim gasom i ostalim đubretom, a zatim sabija u jarko obojene male boce spreja, koje će se naslagati u hiljadama dragstora, parfimerija i samoposluga. Ono što bi trebalo da učinimo, premišljao je, jeste da prevrnemo jedan od tih kipera; da uzmemo ceo tovar, možda tri i po do četiri stotine kila - do đavola, mnogo više. Kolika je nosivost kipera?
     Beris mu donese sad već praznu bocu Solarokain spreja, da je pogleda; pokaza mu nalepnicu, na kojoj je bio ispisan sastav. "Vidiš? Benzokain. Za šta samo izvesni daroviti ljudi znaju da je trgovačko ime za kokain. Kad bi rekli kokain, ljudi bi provalili stvar i na kraju radili ono što ja radim. Ljudi samo nemaju dovoljno obrazovanja da to shvate. Naučnog obrazovanja, kroz kakvo sam ja prošao."
     "Šta ćeš da radiš sa tim znanjem?" upita Čarls Frek. "Osim što ćeš da napališ Donu Hotorn?"
     "Planiram da na kraju napišem bestseler", reče Beris. "Spis za prosečnog čoveka o tome kako da bezbedno proizvede drogu u svojoj kuhinji, ne kršeći zakon. Vidiš, ovo nije kršenje zakona. Benzokain je legalan. Telefonirao sam u apoteku i pitao ih. Njega ima u mnogim stvarima."
     "U-jeee", reče Čarls Frek, zadivljen. Pogledao je na ručni sat, da vidi koliko još moraju da čekaju.

     Henk, koji je bio gospodin F, rekao je Bobu Arktoru da proveri okolne stacionare Nove Staze kako bi ušao u trag jednom velikom dileru, koga je nadzirao, ali koji je naglo nestao s vidika.
     Ovde-onda bi se poneki diler, shvativši da samo što nije uhapšen, sklonio u jedan od centara za lečenje narkomanije, kao što su Sijanon i Senter Point i Eks-Kalej i Nova Staza, izdajući se za zavisnika koji traži pomoć. Kad bi se našao unutra, njegov novčanik, njegovo ime, sve što ga je identifikovalo, bivalo je strgnuto s njega, kao priprema za izgradnju nove ličnosti, koja nije usmerena na drogu. U tom postupku nestajalo je mnogo stvari koje su ljudima iz policije bile potrebne da bi osumnjičenom ušli u trag. Zatim bi se, kasnije, kad se stvar slegne, diler ponovo pojavljivao i nastavljao svoje uobičajene aktivnosti napolju.
     Niko nije znao koliko se često ovo događalo. Odeljenja za lečenje narkomanije pokušavala su da utvrde kad ih koriste na taj način, ali nisu uvek uspevala. Diler kome preti četrdesetogodišnja robija imao je podsticaj da složi dobru priču osoblju centra, koje je odlučivalo o tome da li će ga primiti ili odbiti. Njegove muke su u tom trenutku uglavnom bivale istinske.
     Vozeći polako duž bulevara Katela, Bob Arktor je tražio oznaku za Novu Stazu i drvenu zgradu, nekad privatnu kuću, kojom su preduzimljivi ljudi rehabilitacionog centra upravljali u ovom kraju. Nije uživao u tome da se na kvarno uvlači u rehabilitacioni centar, izdajući se za mogućeg pacijenta kome treba pomoć, ali to je bio jedini način da se to uradi. Ako bi se predstavio kad agent za narkotike u potrazi za nekim, ljudi iz rehabilitacionog centra bi - većina njih, u svakom slučaju - po pravilu počeli da okolišaju. Nisu hteli da im Čovek uznemirava porodicu, a on je mogao da se postavi u njihovu kožu, da shvati razložnost svega toga. Ovi bivši zavisnici trebalo bi da su najzad bezbedni; u stvari, osoblje rehabilitacionog centra obično je pri ulasku i zvanično jemčilo bezbednost. S druge strane, diler za kojim je tragao bio je prvorazredni drkadžija, a takva zloupotreba rehabilitacionog centra bila je u suprotnosti s najvišim interesima svih. Nije video nikakav izbor za sebe, ni za gospodina F, koji ga je i uputio na trag Spejda Viksa. Viks je beskonačno dugo bio Arktorov glavni predmet, bez učinka. A sad, čitavih deset dana, nije uspevao da ga pronađe.
     Ugledao je krupan natpis, zaustavio se na malom parkingu, koji je ovaj ogranak Nove Staze delio sa pekarom i nesigurnim korakom pošao stazom do ulaznih vrata, ruku nabijenih u džepove, izvodeći svoju tačku naduvan-i-jadan.
     Bar mu odeljenje nije zameralo što je izgubio Spejda Viksa. Po njihovoj proceni, zvanično, to je samo dokazivalo koliko je Viks prevejan. Tehnički, Viks je bio više nabavljač nego diler: u nejednakim vremenskim razmacima donosio je tovare teške droge iz Meksika, u neko mesto van Los Anđelesa, gde su se kupci sastajali i delili je. Viksov način krijumčarenja droge preko granice bio je čist: on bi je zalepio odozdo za kola nekog strejta koji čeka ispred njega na prelazu, zatim pratio tipa kad pređe u SAD i ubijao ga prvom zgodnom prilikom. Ako bi granična patrola SAD otkrila drogu zalepljenu za strejtova kola, onda bi strejt bio priveden, ne Viks. Posedovanje je u Kaliforniji stvar prima facie. Utoliko gore po strejta, njegovu ženu i decu.
     Bolje no iko drugi u tajnoj službi Orindž Kauntija, on je smesta prepoznavao Viksa: debeli crni tip, tridesetih godina, s naročitim sporim i istančanim načinom izražavanja, kao da ga je napamet naučio u nekoj folirantskoj engleskoj školi. U stvari, Viks je bio poreklom iz sirotinjskih četvrti Los Anđelesa. Taj govor je, najverovatnije, naučio sa obrazovnih kaseta pozajmljenih iz biblioteke nekog koledža.
     Viks je voleo da se oblači uzdržano, ali elegantno, kao da je lekar ili advokat. Često je nosio skupocenu aktovku od krokodilske kože i naočari s koštanim okvirom. Takođe, obično je bio naoružan sačmarom za koju je poručio ručno pravljenu pištoljsku dršku iz Italije, vrlo lepu i stilski obrađenu. Ali u Novoj Stazi bi mu oduzeli sve probrane drangulije; obukli bi ga kao i sve ostale, u rasparenu poklonjenu odeću, a njegovu aktovku strpali u orman.
     Otvorivši vrata od masivnog drveta, Arktor uđe.
     Sumračan hodnik, salon s leve strane, u kome neki tipovi čitaju. Sto za ping-pong na suprotnom kraju, zatim kuhinja. Parole po zidovima, neke pisane rukom, neke odštampane: JEDINI PRAVI PROMAŠAJ JESTE KAD IZNEVERIŠ DRUGE i tako dalje. Malo galame, malo kretanja. Nova Staza održavala je razna sitna preduzeća; verovatno je većina stanara, kako momci tako i ženske, bila na poslu, u svojim frizerskim radnjama, na benzinskim pumpama i mastiljarskim poslovima. On je stajao, iznureno čekajući.
     "Da?" Pojavi se devojka, lepa, odevena u veoma kratku, plavu, pamučnu suknju i majicu preko koje je, od jedne do druge bradavice, bilo ispisano NOVA STAZA.
     On reče, promuklim, kreštavim, smernim glasom: "Ja... ja sam u gadnom stanju. Ne mogu više da se saberem. Mogu li da sednem?"
     "Naravno." Devojka mahnu rukom; pojaviše se dva momka, osrednje spoljašnjosti, ravnodušnog izgleda. "Odvedite ga negde gde može da sedne i donesite mu malo kafe."
     Kakav davež, mislio je Arktor dok je puštao dvojicu momaka da ga sprovedu do otrcanog, prepunjenog kauča. Sumorni zidovi, primeti on. Sumorna poklonjena boja lošeg kvaliteta. Oni, ipak, žive od priloga; teško je dobiti stalno finansiranje. "Hvala", reče on nesigurno, kao da mu je silno laknulo što je tu i što može da sedne. "Uau", reče on, pokušavajući da zagladi kosu; pravio se kao da ne može, pa odustao.
     Devojka, tik ispred njega, strogo reče: "Izgledaš očajno, moj gospodine."
     "Da", složiše se obojica momaka, iznenađujuće otresitim tonom. "Načisto usrano. Šta si radio, ležao u sopstvenim govnima?"
     Arktor trepnu.
     "Ko si ti?" upita jedan od momaka.
     "Vidiš ko je on", reče drugi. "Neko đubre s jebenog smetlišta. Pogledaj." On pokaza na Arktorovu kosu. "Vaške. Zato te svrbi, Džek."
     Devojka, smirena i iznad svega toga, ali ni najmanje prijateljski, reče: "Zašto si došao ovamo, gospodine?"
     Za sebe, Arktor pomisli: 'Zato što ovde negde imate trgovca na veliko. A ja sam Čovek. A vi ste glupi, svi vi.' Ali umesto toga ulizički promrmlja, što se očigledno i očekivalo: "Rekoste li vi..."
     "Da, gospodine, možeš dobiti malo kafe." Devojka mahnu glavom, a jedan od momaka poslušno ode do kuhinje.
     Pauza. Zatim se devojka saže i dodirnu mu koleno. "Osećaš se prilično gadno, zar ne?" upita nežno.
     Mogao je samo da klimne glavom.
     "Osećaš stid i gađenje prema onome što jesi", reče ona.
     "Da", složi se on.
     "Prema prljavštini koju si od sebe napravio. Nužnička jama. Zabijajući tu iglu u dupe dan za danom, ubrizgavajući u svoje telo..."
     "Nisam mogao više", reče Arktor. "Ovo mesto je jedina nada koje sam mogao da se setim. Imao sam jednog prijatelja koji je došao ovamo, mislim, rekao je da to namerava. Tip je crnac, tridesetih godina, obrazovan, vrlo učtiv i..."
     "Porodicu ćeš upoznati kasnije", reče devojka. "Ako prođeš. Treba da zadovoljiš naše zahteve, shvataš. A prvi je iskrena potreba."
     "To imam", reče Arktor. "Iskrenu potrebu."
     "Moraš stvarno biti u teškoj frci da bi bio primljen ovde."
     "I jesam", reče on.
     "Koliko si navučen? Dokle ti je stigla navika?"
     "Unca dnevno", reče Arktor.
     "Čistog?"
     "Da." On klimnu glavom. "Držim punu činiju na stolu."
     "Biće super gadno. Celu noć ćeš gristi jastuk dok ga ne pocepaš u froncle; kad se probudiš, svuda unaokolo biće perja. A imaćeš i grčeve i penu na ustima. I uneređivaćeš se kao što to rade bolesne životinje. Jesi li spreman na to? Shvataš da mi ovde ništa ne dajemo."
     "Ničeg i nema", reče on. Ovo je bio davež, a on je bio nemiran i razdražljiv. "Moj drugar", reče, "crnac. Je li uspeo ovde? Stvarno se nadam da ga kljunovi nisu pokupili usput - toliko je bio odlepio, čoveče, da je jedva držao pravac. Mislio je..."
     "U Novoj Stazi nema neposrednih ličnih odnosa", reče devojka. "To ćeš naučiti."
     "Da, ali je l' on uspeo ovde?" upita Arktor. Video je da gubi vreme. Isuse, mislio je, ovo je gore od onog što mi radimo u stanici, ovo džebranje. A ona mi neće reći baš ništa. Politika, shvatio je. Kao gvozdeni zid. Kad jednom uđeš u neko od ovih mesta, ti si mrtav za svet. Spejd Viks je mogao da sedi iza pregrade, slušajući i cerekajući se, ili je mogao uopšte ne biti ovde, ili bilo šta između ta dva. Čak ni sa nalogom - to nikad nije palilo. Osoblje u rehabilitacionim centrima je znalo kako da razvlači korak, da odugovlači, dok svi oni koji tu žive, a koje traži policija, ne zbrišu na sporedna vrata ili se ne zamandale u grejni kotao. Uostalom, svi članovi ovdašnjeg osoblja i sami su bili nekadašnji zavisnici. A nijednoj zakonskoj službi nije se dopadala ideja da pretumbavaju rehabilitacione ustanove: dreka javnosti nikad nije prestajala.
     Vreme je da dignem ruke od Spejda Viksa, odluči on, i da se izvučem. Nije čudo što me nikad ranije nisu poslali ovamo; ovi momci nisu fini. A onda pomisli: Te tako, što se mene tiče, zauvek sam izgubio svoj glavni zadatak; Spejd Viks više ne postoji.
     Podneću izveštaj gospodinu F, reče on sebi, i čekati da me prebaci na drugi zadatak. Do đavola s tim. On se kruto diže na noge i reče: "Ja kidam." Ona dvojica momaka su se sad vratila, jedan sa šoljom kafe, drugi s literaturom, očito obrazovne vrste.
     "Da se nisi uzentovao", reče devojka nadmeno, s prezirom. "Nemaš petlju da se držiš svoje odluke? Da se skineš s đubreta? Četvornoške ćeš otpuzati natrag napolje?" Svo troje su se ljutito izbečili u njega.
     "Kasnije", reče Arktor i pođe ka glavnim vratima, napolje.
     "Jebeni fikseru", reče devojka iza njega. "Nemaš petlje, mozak ti je spržen, nemaš ništa. Puzi samo, puzi; to je tvoja odluka."
     "Vratiću se", reče Arktor, žacnut. Ovdašnje raspoloženje ga je pritiskalo, a pojačalo se sad kad je odlazio.
     "Možda nećemo hteti da te primimo nazad, kukavice", reče jedan od momaka.
     "Moraćeš da preklinješ", reče drugi. "Možda ćeš morati žestoko da preklinješ. A možda te ni onda nećemo hteti."
     "U stvari, nećemo te ni sad", reče devojka.
     Na vratima, Arktor zastade i okrete se licem ka svojim tužiocima. Hteo je nešto da kaže, ali ni za živu glavu nije mogao ničeg da se seti. Oni su mu ispraznili mozak.
     Njegov mozak odbijao je da radi. Nikakva misao, nikakva reakcija, nikakav odgovor koji bi im uputio, čak ni bedan, slabašan odgovor, nije mu padao na pamet.
     Čudno, pomislio je i ostao zgranut.
     I izišao iz zgrade u pravcu svojih parkiranih kola.
     Što se mene tiče, mislio je, Spejd Viks je zauvek nestao. Ja se ne vraćam ni na jedno od ovih mesta.
     Vreme je, odluči nelagodno, da zatražim novi zadatak. Da jurim nekog drugog.
     Oni su čvršći od nas.

4.

     Iz unutrašnjosti svog skrembl-odela, magloviti obris koji se prijavio kao Fred suočio se s drugim maglovitim obrisom koji se predstavljao kao Henk.
     "Toliko što se tiče Done, Čarlsa Freka i - da vidimo..." Henkov jednoličan metalan glas se načas prekide. "U redu, pokrio si Džima Berisa." Henk napravi zabelešku u blokčiću pred sobom. "Dag Viks je, misliš, verovatno mrtav ili je napustio ovo područje."
     "Ili se krije i nije aktivan", reče Fred.
     "Jesi li čuo da neko pominje ovo ime: Erl ili Art De Vinter?"
     "Ne."
     "A ženu po imenu Moli? Krupnu ženu."
     "Ne."
     "A dvojicu čamuga, braću, dvadesetih godina, koji se zovu nešto kao Hetfild? Verovatno diluju vrećice od po pola kile heroina."
     "Pola kile? Vrećice od pola kile heroina?"
     "Tako je."
     "Ne", reče Fred. "Toga bih se setio."
     "Nekakav Šveđanin, visok, sa švedskim imenom. Muškarac. Mardeljao je, ima opor smisao za humor. Visok čovek, ali mršav, nosi puno gotovine, verovatno od podele neke pošiljke s početka meseca."
     "Paziću na njega", reče Fred. "Pola kile." On odmahnu glavom, ili, tačnije, magloviti obris se zatrese.
     Henk je prebirao po holografskim zabeleškama. "Pa, ovaj je u zatvoru." On nakratko podiže sliku, zatim pročita natpis na poleđini. "Ne, ovaj je mrtav; dole drže njegovo telo." Prebirao je i dalje. Vreme je prolazilo. "Misliš li da se ona devojka Džora prostituiše?"
     "Sumnjam." Džora Kejdžas je imala samo petnaest godina. Već navučena na špriceve supstance S, ona je živela u sirotinjskoj sobi u Briji, na spratu, gde je jedina toplota dopirala iz bojlera, a njen izvor prihoda bila je državna stipendija Kalifornije, koju je osvojila. Časove nije pohađala, koliko je znao, već šest meseci.
     "Kad bude počela, obavesti me. Onda možemo da pojurimo roditelje."
     "Važi." Fred klimnu glavom.
     "Klinkice brzo propadaju. Imali smo jednu ovde pre neki dan - izgledala je kao da joj je pedeset. Retka seda kosa, poispadali zubi, upale oči, ruke kao žice za čišćenje cevi... Pitali smo je koliko joj je godina, a ona je rekla, 'Devetnaest'. Proverili smo. 'Znaš li kako izgledaš?' rekla joj je jedna od starijih službenica. 'Pogledaj u ogledalo.' I ona se pogledala u ogledalo. Počela je da plače. Pitao sam je koliko dugo se bode."
     "Godinu dana", reče Fred.
     "Četiri meseca."
     "Roba na ulici je sad loša", reče Fred, ne pokušavajući da zamisli devetnaestogodišnju devojku kojoj opada kosa. "Mešana sa gorim đubretom nego inače."
     "Znaš li kako se navukla? Njena braća, obojica, koji diluju, ušli su u njenu spavaću sobu jedne noći, držali je dok je nisu ufiksali, a onda su je potucali. Obojica. Da je uvedu u nov život, pretpostavljam. Visila je na uglu nekoliko meseci pre nego što smo je dovukli ovamo."
     "Gde su oni sada?" Pomislio je da bi možda mogao da naleti na njih.
     "Odrađuju šestomesečnu kaznu za posedovanje. Devojka sad ima i triper, a nije ni znala. Tako je to prodrlo duboko u nju, kao što obično biva. Njena braća su mislila da je to smešno."
     "Fini momci", reče Fred.
     "Ispričaću ti nešto što će te sigurno pogoditi. Ti znaš za one tri bebe u bolnici Ferfild, kojima svakog dana moraju da daju smek, jer su suviše male da bi se skinule? Bolničarka je pokušala da..."
     "Pogađa me", reče Fred mehaničkim jednoličnim glasom. "Dovoljno sam čuo, hvala."
     Henk nastavi: "Kad pomisliš da su novorođene bebe zavisnici od heroina zato što..."
     "Hvala", ponovi magloviti obris po imenu Fred.
     "Kolika misliš da bi trebala da bude kazna za majku koja svom novorođenčetu daje povremenu dozu heroina da bi ga smirila, da ne bi plakalo? Noć u oblasnoj ludari?"
     "Tako nešto", bezlično reče Fred. "Možda i ceo vikend, kao što rade s pijancima. Ponekad poželim da umem da poludim. Zaboravio sam kako se to radi."
     "To je zaboravljena umetnost", reče Henk. "Možda postoji neki priručnik sa uputstvima o tome."
     "Bio je nekakav film tamo oko 1970", reče Fred, "koji se zvao Francuska veza, o timu od dva agenata za narkotike, a kad su ukebali koga je trebalo, jedan od njih je načisto pobenavio i počeo da ubija sve oko sebe, uključujući i svoje pretpostavljene. Bilo mu je svejedno."
     "Onda je možda bolje da ne znaš ko sam ja", reče Henk. "Mogao bi samo slučajno da me središ."
     "Neko će nas", reče Fred, "na kraju sve srediti."
     "To će biti olakšanje. Izrazito olakšanje." Zalazeći dublje u brdo svojih beležaka, Henk reče: "Džeri Fejbin. Pa, njega ćemo otpisati. D.K.A. Momci iz donjeg dela hodnika kažu da je Fejbin rekao odgovornim službenicima na putu za kliniku kako se mali plaćeni ubica, metar visok, bez nogu, kotrlja za njim na kolicima i dan i noć. Ali da nikom nije rekao, zato što bi oni, da jeste, šiznuli od straha i pobegli glavom bez obzira i onda on ne bi imao prijatelja, ni s kim da razgovara."
     "Da", stoički reče Fred. "Fejbinu je odzvonilo. Pročitao sam EEG analize sa klinike. Na njega možemo da zaboravimo."
     Kad god bi sedeo naspram Henka i podnosio mu izveštaj, osećao je izvesnu duboku promenu u sebi. Obično bi to primetio tek posle, mada je za to vreme osećao da iz nekog razloga zauzima odmeren i nezainteresovan stav. Šta god se pojavilo i koga god se to ticalo, za njega nije imalo nikakvog emotivnog značaja tokom tih sastanaka.
     Isprva je verovao da su posredi skrembl-odela koja obojica nose; nisu mogli fizički da osete jedan drugog. Kasnije je pretpostavio da odela nemaju stvarne veze s tim; u pitanju je bila sama situacija. Henk je, iz profesionalnih razloga, smišljeno igrao na uobičajenu toplinu, uobičajeno uzbuđivanje u raznim pravcima; nikakva ljutnja, nikakva ljubav, nikakva jaka osećanja ne bi pomogla nijednom od njih. Od kakve bi koristi moglo biti snažno prirodno saučešće kad su raspravljali o zločinima, teškim zločinima, koje su počinile osobe bliske Fredu, pa čak i one, kao u slučaju Lakmena i Done, koje su mu drage? Morao je da potisne samog sebe; obojica su to morala, on i više nego Henk. Postali su neutralni; govorili su na neutralan način; izgledali su neutralno. Postepeno je to postalo lako, bez prethodnog dogovora.
     A onda su se, posle toga, njegova osećanja slivala natrag.
     Gnušanje pred mnogim događajima koje je video, čak užasavanje, kad se osvrne unazad: šok. Veliki neodoljivi snimci koji nisu ranije prikazivani. Sa tonom koji je uvek bio prejak u njegovoj glavi.
     Ali dok je sedeo za stolom preko puta Henka, nije osećao ništa od toga. Teorijski, on je sve čemu je bio svedok mogao da opiše na nezainteresovan način. Ili da bilo šta čuje od Henka.
     Na primer, mogao je ovlaš da kaže: 'Dona umire od žutice i koristi svoju iglu da potamani što više svojih prijatelja. Najbolje bi bilo mlatiti je pištoljem dok ne prekine.' Njegova sopstvena ženska... ako bi to primetio ili pouzdano znao. Ili: 'Dona je pre neki dan doživela tešku vazokonstrikciju od neke loše zamene za LSD i pola krvnih sudova u njenom mozgu je uništeno.' Ili: 'Dona je mrtva.' A Henk bi to zapisao i možda rekao: 'Ko joj je prodao robu, i gde se pravi?' ili: 'Gde je sahrana, a treba da pribavimo registarske brojeve i imena', i raspravljao bi o tome bez osećanja.
     To je bio Fred. Ali onda se kasnije Fred razvio u Boba Arktora, negde duž pločnika između picerije i benzinske pumpe Arko (običan se sad prodavao po dolar i dva centa za galon), a užasne boje su se slivale natrag u njega, dopadalo mu se to ili ne.
     Ova promena u njemu kao Fredu bila je ekonomija strasti. Vatrogasci, lekari i mrtvozornici su u svom poslu imali isti trip. Niko od njih nije mogao svakih nekoliko trenutaka da skoči i prodere se; najpre bi iscrpli sebe i postali beskorisni, a zatim iscrpli sve druge, kako kao tehničari na poslu, tako i kao ljudska bića van posla. Pojedinac ima samo toliko energije.
     Henk mu nije nametao ovo odsustvo strasti; on mu je dopuštao da bude takav. Za njegovo dobro. Fred je to cenio.
     "Šta je sa Arktorom?" upita Henk.
     Uza sve ostale, Fred je u svom skrembl-odelu, naravno, podnosio izveštaj i o sebi. Da nije, njegov pretpostavljeni - a preko njega i čitav sistem sprovođenja zakona - dokučio bi ko je Fred, s odelom ili bez njega. Agencijski uređaji poslali bi izveštaj, i uskoro bi Bob Arktor, sedeći u svojoj dnevnoj sobi i pušeći drogu ili gutajući drogu s drugim narkosima, otkrio da i sam ima malog, metar visokog plaćenog ubicu na kolicima, koji jurca za njim. I pri tom ne bi halucinirao, kao što je to slučaj sa Džerijem Fejbinom.
     "Arktor ne radi ništa naročito", reče Fred, kao što je uvek govorio. "Radi svoj nikakav posao s markama u Plavom čipu, dnevno trgne po nekoliko tableta smrti mešane s metedrinom..."
     "Nisam siguran." Henk se poigravao jednim posebnim parčetom papira. "Ovde imamo dostavu od jednog doušnika čije su dostave obično pouzdane, da Arktor ima sredstva koja uveliko premašuju ono što mu plaća Centar za otkup maraka Plavi čip. Zvali smo ih i pitali ih kolika je njegova neto plata. Nije velika. A onda smo se raspitali o tome, zašto je to tako, i saznali smo da on kod njih nije zaposlen puno nedeljno radno vreme."
     "Sereš", snuždeno reče Fred, shvatajući da ona sredstva 'koja uveliko premašuju' jesu naravno ona koja su mu bila obezbeđena za istrage oko narkotika. Sitne novčanice su mu svake nedelje bile isporučivane preko aparata kamufliranog kao automat za Doktora Pepera, u meksičkom bar-restoranu u Placenciji. To su u osnovi bile isplate za obaveštenja koja je davao, a koja su završila presudama. Ponekad je ta svota postajala izuzetno visoka, kao kad bi se dogodila povelika zaplena heroina.
     Henk zamišljeno nastavi da čita: "A prema tom doušniku, Arktor tajanstveno dolazi i odlazi, naročito oko zalaska sunca. Pošto stigne kući, on jede, a zatim ponovo odlazi, verovatno pod nekim izgovorom. Ponekad veoma brzo. Ali nikad ne odsustvuje dugo." On podiže pogled - skrembl-odelo podiže pogled - ka Fredu. "Jesi li ti primetio nešto od ovoga? Možeš li da potvrdiš? Znači li to nešto?"
     "Najverovatnije njegova ženska, Dona", reče Fred.
     "Pa, 'najverovatnije'. Ti bi trebalo da znaš."
     "U pitanju je Dona. On je kod nje i tuca je dan i noć." Naprečac se oseti nelagodno. "Ali proveriću to i obavestiću te. Ko je taj doušnik? Možda hoće da smesti Arktoru."
     "Do đavola, ne znamo. Na telefonu. Nema glasovnog snimka - upotrebio je nekakvu bezveznu elektronsku spravu." Henk se zakikota; to je čudno zvučalo, imajući onako metalan ton. "Ali upalilo je. Dovoljno."
     "Hriste", pobuni se Fred, "to onaj odlepljeni esid tikvan Džim Beris izvodi šizoidnu zvrčku na Arktorov račun! Beris je u vojsci pohađao beskrajne kurseve za opravku elektronike, plus održavanje teških mašina. Ja ne bih dao ni pet para na njega kao doušnika."
     Henk reče: "Mi ne znamo da li je to Beris, a, uostalom, Beris je možda nešto više nego 'odlepljeni esid tikvan'. Imamo nekoliko ljudi koji to istražuju. Ništa što bi tebi bilo od koristi, barem dosad."
     "U svakom slučaju, on je jedan od Arktorovih prijatelja", reče Fred.
     "Da, to je nesumnjivo osvetnički trip. Ti narkosi - prijavljuju jedan drugog telefonom svaki put kad se naljute. U stvari, zaista je izgledalo da poznaje Arktora iz bliskog ugla."
     "Fin momak", jetko reče Fred.
     "Pa, tako saznajemo stvari", reče Henk. "Kakva je razlika između toga i onoga što ti radiš?"
     "Ja to ne radim iz pizme", reče Fred.
     "Zašto, u stvari, to radiš?"
     Fred, posle kraće pauze, reče: "Proklet bio ako znam."
     "Skinut si sa Viksovog slučaja. Mislim da ću te zasad odrediti prvenstveno da posmatraš Boba Arktora. Ima li on srednje ime? Koristi inicijal..."
     Fred pusti prigušen, robotski zvuk. "Zašto Arktor?"
     "Potajno finansiran, potajno uposlen, svojim aktivnostima stvara neprijatelje. Koje je Arktorovo srednje ime?" Henkovo pero strpljivo zastade. Čekao je da čuje.
     "Postltvejt."
     "Kako se to piše?"
     "Ne znam, jebi ga, ne znam", reče Fred.
     "Postltvejt", reče Henk, ispisujući nekoliko slova. "Koja je to nacija?"
     "Velška", odseče Fred. Jedva je mogao da čuje; uši su mu se zapušile, a jedno za drugim zamagljivala su mu se i ostala čula.
     "Je li to narod koji peva o ljudima iz Harleha? Šta je 'Harleh'? Neki grad negde?"
     "Harleh je mesto gde je herojska odbrana od jorkovaca 1468..." Fred zastade. Sranje, pomisli. Ovo je grozno.
     "Čekaj, hoću to da zapišem", govorio je Henk, pišući hemijskom olovkom.
     Fred reče: "Znači li to da ćete postaviti prisluškivače u Arktorovu kuću i kola?"
     "Da, s novim holografskim sistemom; bolji je, a trenutno imamo nekoliko nerekviriranih. Trebaće ti arhiviranje i snimci za sve, pretpostavljam." Henk je i to zapisao.
     "Uzeću što mogu da dobijem", reče Fred. Osećao se potpuno odlepljen od svega ovoga; želeo je da se ispitivački sastanak završi i mislio: Kad bih samo mogao da gutnem par tableta...
     Naspram njega, drugi bezoblični obris je pisao i pisao, ispunjavajući sve inventarske identifikacione brojeve za svu tehnološku opremu koja će mu, ako stigne odobrenje, uskoro biti dostupna, kako bi postavio najnoviji model stalnog sistema nadzora, u svojoj sopstvenoj kući, nad samim sobom.

     Duže od jednog sata Beris je pokušavao da usavrši prigušivač napravljen od običnih kućanskih materijala, koji ne koštaju više od jedanaest centi. Gotovo da je u tome uspeo, s aluminijumskom folijom i parčetom penaste gume.
     U noćnoj pomrčini zadnjeg dvorišta Boba Arktora, među gomilama korova i đubreta, on se spremao da opali iz pištolja na kome je bio ručno napravljen prigušivač.
     "Čuće komšiluk", nespokojno reče Čarls Frek. Mogao je da vidi osvetljene prozore svud unaokolo, mnogi ljudi verovatno gledaju TV ili motaju džointe.
     Lakmen, koji je besposličio po strani, ali mogao da gleda, reče: "U ovom kraju prijavljuju samo ubistva."
     "Zašto ti treba prigušivač?" upita Čarls Frek Berisa. "Hoću reći, oni su protivzakoniti."
     Beris mrzovoljno reče: "U današnje vreme, s ovako izopačenim društvom u kome živimo i sa obespravljenošću pojedinca, svakoj osobi koja nešto vredi treba pištolj, u svako doba. Da se zaštiti." On napola zatvori oči i opali iz pištolja s ručno pravljenim prigušivačem. Začu se silovit prasak, od koga sva trojica na trenutak ogluveše. Zalajaše psi u udaljenim dvorištima.
     Smeškajući se, Beris poče da odmotava aluminijumsku foliju sa penaste gume. Izgledalo je da ga to zabavlja.
     "Jači ti je prigušivač", reče Čarls Frek, pitajući se kad li će se pojaviti policija. Čitava gomila automobila.
     "Ono što je uradio", objasni Beris, pokazujući njemu i Lakmenu crno oprljene tragove progorele kroz penastu gumu, "jeste da je pojačao zvuk umesto da ga priguši. Ali gotovo da sam tačno pogodio. Savladao sam načelo, u svakom slučaju."
     "Koliko vredi taj pištolj?" upita Čarls Frek. On nikad nije imao pištolj. Nekoliko puta je imao nož, ali neko bi mu ga uvek ukrao. Jednom je to uradila neka ženska, dok je on bio u kupatilu.
     "Ne mnogo", reče Beris. "Oko trideset dolara polovan, kao što je ovaj." On ga pruži prema Freku, koji sa strahom ustuknu. "Prodaću ti ga", reče Beris. "Stvarno bi morao da imaš jedan, da se braniš od onih koji hoće da ti nanesu zlo."
     "Takvih ima mnogo", reče Lakmen na svoj ironičan način, cereći se. "Pre neki dan sam video u Los Anđeles Tajmsu, dele besplatne tranzistore onima koji najuspešnije nanesu zlo Čarlsu Freku."
     "Trampiću ti za njega Borg-Varnerov brzinomer", reče Frek.
     "Koji si ukrao iz garaže onog tipa preko puta", reče Lakmen.
     "Pa, i pištolj je verovatno ukraden", reče Čarls Frek. Gotovo sve što nešto vredi bilo je, uostalom, nekad maznuto od nekog; to je ukazivalo na to da stvar ima vrednost. "U stvari", reče on, "tip od preko puta je ionako i sam maznuo brzinomer. Verovatno je nekih petnaest puta prešao iz ruke u ruku. Mislim, brzinomer je stvarno kul."
     "Kako znaš da ga je maznuo?" upita Lakmen.
     "Do đavola, čoveče, on ima osam brzinomera tamo u garaži, a na svima landaraju presečene žice. Šta bi drugo s njima radio, hoću reći, s toliko njih? Ko ide i kupuje osam brzinomera?"
     Lakmen reče Berisu: "Mislio sam da si zauzet radom na cefoskopu. Već si završio?"
     "Ne mogu neprekidno da radim na tome noć i dan, jer je toliko obimno", reče Beris. "Moram da o'ladim." On odseče, višenamenskim perorezom, još jedan deo penaste gume. "Ovaj će biti sasvim bezvučan."
     "Bob misli da ti radiš na cefoskopu", reče Lakmen. "On leži tamo na krevetu u svojoj sobi, zamišljajući to, dok si ti ovde i pucaš iz pištolja. Zar se nisi dogovorio s Bobom da će zaostala kirija koju duguješ biti nadoknađena tvojim..."
     "Kao dobro pivo", reče Beris, "zamršena, mukotrpna popravka oštećenog elektronskog sklopa..."
     "Samo ti ispali slavni prigušivač našeg doba, od jedanaest centi", reče Lakmen i podrignu.

     Dosta mi je, pomisli Robert Arktor.
     Ležao je sam u prigušenom svetlu svoje spavaće sobe, na leđima, mrgodno zureći u prazno. Pod jastukom je imao svoj policijski revolver specijal .32; na zvuk Berisove dvadeset-dvojke ispaljene u dvorištu, on je nagonski izvukao pištolj ispod kreveta i stavio ga na dohvat ruke. Bezbednosni potez, protiv svake eventualne opasnosti; nije čak svesno ni promislio o tome.
     Ali njegova trideset-dvojka pod jastukom ne bi bila od velike koristi protiv nečeg tako posrednog kao što je sabotaža nad njegovim najdražim i najvrednijim dobrom. Čim se vratio kući sa ispitivanja kod Henka, proverio je sve ostale uređaje i ustanovio da su u redu - naročito kola - uvek najpre kola, u ovakvoj situaciji. Šta god se zbivalo, sa čije god strane dolazilo, to je imalo da bude sranje i podlo: neki dilkan bez čestitosti i bez petlje, vreba sa ruba njegovog života, tajno ga fotografišući s nekog skrovitog, sigurnog mesta. Ne osoba, već više nešto kao hodajući, skriveni simptom njihovog načina života.
     Postojalo je doba, jednom, kad on nije ovako živeo, s trideset-dvojkom ispod jastuka, s ludakom u dvorištu iza kuće koji puca iz pištolja, iz bogzna kakvih namera, s nekim drugim kretenom, ili možda tim istim, koji upisuje moždani snimak sopstvene pometene ćupe na neverovatno skup i cenjen cefoskop koji svi u kući, kao i svi njihovi prijatelji, vole i u kome uživaju. U pređašnjim danima, Bob Arktor je drugačije upravljao svojim poslovima: postojala je žena veoma nalik na druge žene, dve male kćerke, stabilno domaćinstvo koje je svakodnevno bilo meteno i čišćeno, bajate novine koje su se neotvorene nosile s prilazne staze do kante za đubre, ili čak, ponekad, čitale. Ali onda, jednog dana, dok je vadio električnu mašinu za kokice ispod sudopere, Arktor je udario glavom o ugao visećeg kuhinjskog kredenca iznad sebe. Bol, posekotina na glavi, tako neočekivani i nezasluženi, iz nekog razloga su mu rasterali paučinu. Iznenada mu je sinulo da on ne mrzi kuhinjski kredenac: on mrzi svoju ženu, svoje dve kćerke, celu svoju kuću, dvorište iza nje sa kosilicom za travu, garažu, centralno grejanje, prednje dvorište, ogradu, celo jebeno mesto i sve koji su u njemu. Hteo je razvod; hteo je da kidne. A to je i učinio, ubrzo. I ušao, postepeno, u nov i mračan život, u kome svega toga nije bilo.
     Verovatno je trebalo da zažali zbog svoje odluke. Ali nije. Onaj život je bio bez uzbuđenja, bez ikakve pustolovine. Bio je previše bezbedan. Svi elementi koji su ga sačinjavali bili su mu pred očima, i ništa novo se nikad nije moglo očekivati. Bilo je to nalik, nekad je mislio, na mali plastični čamac koji doveka plovi, bez nezgode, dok najzad ne potone, što za sve predstavlja potajno olakšanje.
     Ali u ovom mračnom svetu u kome je sad obitavao, ružne stvari i iznenađujuće stvari, a tu i tamo poneka majušna čudesna stvar, neprestano su iskrsavale pred njim; nije mogao ni na šta da računa. Kao namerno, zlobno oštećenje njegovog cefalohromoskopa Altek, oko koga je gradio vreme za uživanje u svom rasporedu, deo dana kad su se svi odmarali i opuštali. Zdravorazumski gledano, bilo je besmisleno da neko to ošteti. Ali među ovim dugačkim, tamnim, večernjim senkama nije bilo mnogo istinski razumnog, bar ne u strogom smislu reči. Taj zagonetni postupak mogao je izvesti svako iz bilo kakvog razloga. Bilo koja osoba koju je poznavao ili koju je ikada sreo. Bilo ko od stotinu uvrnutih tikvana, probranih čudaka, odlepljenih narkosa, psihotičnih paranoika sa halucinantnim pizmama koje se odigravaju u stvarnosti, ne u mašti. Neko, zapravo, koga nikad nije sreo, ko je njega nasumce izvukao iz telefonskog imenika.
     Ili njegov najbolji prijatelj.
     Možda Džeri Fejbin, mislio je, pre nego što su ga odvezli. On je bio izakana, otrovana ljuštura. On i njegove milijarde lisnih vaši. Da optužuje Donu - da optužuje, u stvari, sve ženske - da ga je 'zarazila'. Peder. Ali, mislio je, ako je Džeri krenuo da sredi nekog, to će biti Dona, ne ja. Mislio je: A sumnjam da bi Džeri prokljuvio kako da skine donju ploču sa uređaja; mogao bi da pokuša, ali i sad bi bio tamo, zavrćući i odvrćući jedan te isti šraf. Ili bi pokušao da čekićem skine ploču. U svakom slučaju, da je Džeri Fejbin to uradio, uređaj bi bio pun buvljih jajašaca koja su padala s njega. U glavi, Bob Arktor se oporo osmehnu.
     Jadni drkadžija, pomisli, a njegov unutrašnji osmeh nestade. Jadna, nikakva sjebotina: kad su mu kompleksi teških metala u tragovima dospeli u mozak - elem, to je bilo to. Još jedan u dugom nizu, čemerno biće među mnogima poput njega, gotovo beskonačan broj morona oštećenog mozga. Biološki život se nastavlja, mislio je. Ali duša, um - sve ostalo je mrtvo. Mašina sa refleksima. Kao nekakav insekt. Ponavlja zadate obrasce, jedan jedini obrazac, neprestano iznova. Bio on odgovarajući ili ne.
     Pitam se kakav je nekad bio, mozgao je. On nije tako dugo poznavao Džerija. Čarls Frek je tvrdio da je Džeri jednom prilično dobro dejstvovao. Morao bih to da vidim, mislio je Arktor, da bih poverovao.
     Možda je trebalo da kažem Henku za sabotažu mog cefoskopa, mislio je. Oni će odmah znati šta to znači. Ali šta, uostalom, oni mogu da učine za mene? To je rizik kome se izlažeš kad radiš ovakav posao.
     Ovaj posao nije vredan toga, mislio je. Nema toliko para na jebenoj planeti. Ali novac ionako nije bio u pitanju. "Kako to da radiš te stvari?" pitao ga je Henk. Šta ma koji čovek, koji radi bilo kakav posao, zna o svojim pravim pobudama? Dosada, možda; želja za malo akcije. Potajno neprijateljstvo prema svim ljudima oko njega, prema svim njegovim prijateljima, čak i prema ženskama. Ili strašan određen razlog: da posmatraš ljudsko biće koje duboko voliš, kome si postao veoma blizak, koje si grlio i s kojim si spavao i ljubio se i brinuo i s kojim si se sprijateljio i kome si se, iznad svega, divio - da vidiš kako to toplo, živo stvorenje sagoreva iznutra, sagoreva od srca ka spolja. Dok ne počne da klepeće kao insekat, ponavljajući stalno jednu rečenicu. Snimak. Zatvorena traka.
     "...Znam da kad bih se još samo jednom tresnuo..."
     Bilo bi mi dobro, mislio je. I da to ponavlja i dalje, kao Džeri Fejbin, kad mu se tri četvrtine mozga pretvori u kašu.
     "...Znam da kad bih se još samo jednom tresnuo, da bi se moj mozak sam popravio."
     Onda mu se ukaza prizor: mozak Džerija Fejbina kao sjebana žičana instalacija cefalohromoskopa: presečene žice, kratki spojevi, izvitoperene žice, preopterećeni i beskorisni delovi, zakrčene linije, dim i smrad. A neko tamo sedi sa voltmetrom, tražeći kratak spoj i mrmljajući: "Bože, Bože, ovde treba zameniti mnogo otpornika i kondenzatora", i tako dalje. A onda bi najzad Džeri Fejbin počeo da zuji na prazno. I oni bi odustali.
     A u dnevnoj sobi Boba Arktora, njegov kvalitetni cefoskop od hiljadu dolara, proizveden u Alteku, pošto je navodno popravljen, bacao bi na zid zagasito sivu tačku koja kaže:

     ZNAM DA KAD BIH SE JOŠ SAMO JEDNOM TRESNUO...

     Posle toga bi cefoskop, oštećen toliko da se ne može popraviti, i Džerija Fejbina, oštećenog toliko da se ne može popraviti, bacili u istu kantu za otpatke.
     Pa dobro, pomisli on. Kome treba Džeri Fejbin? Osim možda Džeriju Fejbinu, koji je jednom zamislio da projektuje i napravi tri metra dugačak nosač za kvadrofoniju i TV kao poklon za jednog prijatelja, a kad su ga pitali kako će ga preneti iz svoje garaže do prijateljeve kuće, pošto je tako ogroman kad se sastavi i toliko težak, odgovorio je: "Nema problema, čoveče, samo ću da ga sklopim - već sam kupio šarke - sklopiću ga, shvataš, sklopiću spravu i staviću je u koverat i poslati mu poštom."
     U svakom slučaju, mislio je Bob Arktor, nećemo morati da čistimo lisne vaši po kući posle Džerijevih poseta. Došlo mu je da se nasmeje dok je o tome razmišljao; jednom davno, oni su smislili foru - prvenstveno ju je Lakmen smislio, zato što je bio dobar u tome, duhovit i pametan - za psihijatrijsko objašnjenje Džerijevog tripa sa lisnim vašima. To je, naravno, imalo veze sa Džerijem Fejbinom kad je bio mali. Džeri Fejbin, vidiš, dolazi jednog dana kući iz prvog razreda, sa svojim knjižicama pod miškom, veselo zviždućući, a tamo, u dnevnoj sobi, kraj njegove majke sedi velika lisna vaš, visoka oko metar i dvadeset. Njegova majka je s ljubavlju posmatra.
     "Šta se događa?" pita mali Džeri Fejbin.
     "Ovo je tvoj stariji brat", kaže majka, "koga nikad nisi video. Došao je da živi s nama. Volim ga više nego tebe. On ume da radi mnogo više stvari nego ti."
     I od tada, majka i otac Džerija Fejbina neprestano ga upoređuju, na njegovu štetu, sa starijim bratom, koji je lisna vaš. Kako njih dvojica odrastaju, Džeri postepeno dobija sve jači kompleks niže vrednosti - prirodno. Posle srednje škole, njegov brat dobija stipendiju za fakultet, dok Džeri počinje da radi na benzinskoj pumpi. Posle toga taj brat lisna vaš postaje slavan doktor ili naučnik; dobija Nobelovu nagradu; Džeri i dalje vrti gume na benzinskoj pumpi, zarađujući dolar i po na sat. Majka i otac nikad ne prestaju da ga na to podsećaju. Stalno govore:
     "Samo da si mogao da budeš kao tvoj brat."
     Konačno, Džeri beži od kuće. Ali i dalje podsvesno veruje da su lisne vaši bolje od njega. Isprva zamišlja da je bezbedan, ali zatim počinje da viđa lisne vaši svuda u svojoj kosi i po kući, jer se njegov kompleks niže vrednosti pretvorio u neku vrstu seksualne krivice, a lisne vaši su kazna koju sam sebi nameće, i tako dalje.
     Sad to nije izgledalo smešno. Sad kad su Džerija Fejbina u pola noći odvezli na zahtev njegovih prijatelja. Oni sami, budući svi prisutni kod Džerija te večeri, odlučili su da tako postupe; to se nije moglo odložiti ni izbeći. Džeri je te večeri naslagao na vrata sve proklete stvari u kući, otprilike nekih pet stotina kila kojekakvog krša, uključujući i kauče i stolice i frižider i televizor, a onda svima rekao da je napolju ogromna, superinteligentna lisna vaš sa druge planete koja se sprema da provali unutra i ščepa ga. A još njih će se kasnije spustiti na Zemlju, čak i ako on bude sredio ovu. Te vanzemaljske lisne vaši bile su neuporedivo pametnije od ma kog ljudskog bića, i prolazile su pravo kroz zid ako je potrebno, na taj način otkrivajući svoje stvarne tajne moći. Da bi se spasavao što je duže moguće, on je morao da preplavi kuću cijanidom, što je i bio spreman da učini. Kako je bio spreman da to učini? On je još ranije zatisnuo prozore i vrata da ne propuštaju vazduh. Zatim je predložio da odvrne sve slavine u kuhinji i kupatilu, da poplavi celu kuću, rekavši da je bojler u garaži pun cijanida, ne vode. Već dugo je to znao i čuvao je to za kraj, kao poslednju odbranu. Svi oni će takođe umreti, ali će to bar sprečiti superinteligentne lisne vaši da uđu.
     Njegovi prijatelji su pozvali policiju, a policija je razvalila ulazna vrata i odvukla Džerija Fejbina u N.A. kliniku. Poslednje što im je Džeri Fejbin rekao bilo je: "Donesite mi kasnije moje stvari - donesite mi onu novu jaknu sa resama na leđima." Tek što ju je kupio. Veoma mu se dopadala. To je, valjda, bilo jedino što mu se još dopadalo; sve ostalo što je imao smatrao je zaraženim.
     Ne, mislio je Bob Arktor, sad to ne izgleda smešno, a pitao se zašto mu je ikad tako izgledalo. Možda je to poticalo iz straha, jezivog straha koji su svi osećali tokom poslednjih nedelja provedenih sa Džerijem. Ponekad, noću, Džeri im je sam rekao, on se šunjao po kući s puškom, osećajući prisustvo neprijatelja. Spremajući se da puca prvi, pre nego što bude upucan. To jest, obojica.
     A sad, mislio je Bob Arktor, ja imam neprijatelja. Ili sam, u svakom slučaju, nabasao na njegov trag: na njegove znake. Još jedan propali gad u poslednjoj fazi, poput Džerija. A kad te zvekne poslednja faza tog sranja, mislio je, stvarno te zvekne. Jače nego ijedan Ford specijal ili Em-dži koji se ikad reklamirao u udarnom TV terminu.
     Kucanje na vratima njegove spavaće sobe.
     Dodirnuvši pištolj pod jastukom, on reče: "Da?"
     Mrmlj-mrmlj. Berisov glas.
     "Napred", reče Arktor. Pružio je ruku da upali svetiljku pored kreveta.
     Beris uđe, žmirkajući. "Još si budan?"
     "San me je probudio", reče Arktor. "Jedan religijski san. U njemu sam začuo strašan udar groma, a nebesa su se odjednom otvorila i pojavio se Bog i njegov glas je zagrmeo na mene - šta je ono, do đavola, rekao? - a, da. 'Ljut sam na tebe, sinko', rekao je. Mrštio se. Ja sam drhtao u snu, gledao gore i rekao: 'Šta sam sad uradio, Gospode?' A on je rekao: 'Opet si pastu za zube ostavio otvorenu.' I onda sam shvatio da je to moja bivša žena."
     Sedajući, Beris spusti ruke na kolena s kožnim zakrpama, pogladi se, odmahnu glavom i pogleda u Arktora. Izgledao je izvanredno dobro raspoložen. "Elem", reče bodro, "imam polaznu teoriju o tome ko je sistematski i zlonamerno oštetio tvoj cefoskop i ko može ponovo to učiniti."
     "Ako nameravaš da kažeš da je to Lakmen..."
     "Slušaj", reče Beris, žustro se ljuljajući napred-nazad. "Š-š-šta ako ti kažem da sam nedeljama predviđao ozbiljan kvar na jednom od kućnih aparata, prvenstveno na nekom skupom koji je teško popraviti? Moja teorija je naprosto prizivala da se to dogodi! Ovo je potvrda moje sveukupne teorije!"
     Arktor ga je odmeravao.
     Polako se spustivši na mesto, Beris povrati mirnoću i vedar osmeh. "Ti", reče, upirući prstom.
     "Misliš da sam ja to uradio", reče Arktor. "Sjebao svoj sopstveni cefoskop, koji nije osiguran." Preplavili su ga gađenje i gnev. A bila je duboka noć; trebalo mu je sna.
     "Ne, ne", hitro reče Beris, delujući ojađeno. "Upravo gledaš osobu koja je to uradila. Sredila tvoj cefoskop. To je bila čitava moja nameravana izjava, koju mi nije bilo dopušteno da izustim."
     "Ti si to uradio?" Zbunjen, on je zurio u Berisa, čije su oči bile zamagljene od neke vrste mračnog likovanja. "Zašto?"
     "Mislim, moja je teorija da sam ja to uradio", reče Beris. "Pod posthipnotičkom sugestijom, očito. Sa blokadom pamćenja, kako se ne bih sećao." On stade da se smeje.
     "Kasnije", reče Arktor i ugasi svetiljku kraj uzglavlja. "Mnogo kasnije."
     Beris ustade, s oklevanjem. "Hej, ali zar ne vidiš - ja imam bogato specijalizovano znanje iz elektronike i tehnike, a imam i pristup do njega - živim ovde. Ono što ne mogu da prokljuvim, međutim, jeste moja pobuda."
     "Uradio si to zato što si lud", reče Arktor.
     "Možda su me unajmile tajne sile", zbunjeno promrmlja Beris. "Ali kakve bi bile njihove pobude? Možda da podstaknu sumnju i neslogu među nama, da izazovu razdor, da nas nahuškaju jedne na druge, sve nas, nesigurne u to kome možemo da verujemo, ko nam je neprijatelj i tome slično."
     "Onda su uspeli", reče Arktor.
     "Ali zašto bi to hteli da urade?" upita Beris, idući prema vratima; žustro je mahao rukama. "Toliko muke - da skinu onu ploču odozdo, da pribave ključ od ulaznih vrata..."
     Biću srećan, mislio je Bob Arktor, kad ubacimo holo-skenere i postavimo ih svud po kući. On dodirnu pištolj, oseti se umiren, zatim se upita ne bi li trebalo da proveri je li još pun metaka. Ali onda shvati. Pitaću se da li je udarna igla propala ili da li je barut izvađen iz metaka i tako dalje, i tako dalje, opsesivno, kao dečkić koji broji pukotine na pločniku ne bi li ublažio strah. Mali Bobi Arktor koji se vraća kući posle poslednjeg časa prvog razreda, sa školskom knjižicom, uplašen od nepoznatog koje ga čeka tamo napred.
     Spustivši ruku, on je pipao duž krevetskog rama, sve dalje i dalje, dok mu prsti ne dodirnuše selotejp traku. Oslobodivši je, on sa nje otkide, dok je Beris još bio u sobi, dve tablete supstance S pomešane sa kvaakom. Prinevši ih ustima, sasu ih u grlo, bez vode, zatim ponovo leže, uzdahnuvši.
     "Gubi se", reče on Berisu.
     I zaspa.

5.

     Za Boba Arktora bilo je neophodno da iziđe iz kuće na neko vreme kako bi ona bila propisno (što znači bez greške) ozvučena, uključujući i telefon, iako se telefonska linija prisluškivala na drugom mestu. Praksa se obično sastojala iz toga da se odabrana kuća nadzire dok svi ne budu viđeni kako odlaze, i to na način koji nagoveštava da se neće uskoro vratiti. Vlasti su ponekad morale da čekaju danima ili čak po nekoliko nedelja. Konačno, ako ništa drugo ne bi uspelo, izmišljao se izgovor i stanari bi bili obavešteni da će istrebljivač gamadi ili nekakav sličan lažni lik doći na celo popodne i da svi treba da se izgube, recimo, do šest uveče.
     Ali u ovom slučaju, osumnjičeni Robert Arktor uslužno je napustio kuću, povevši sa sobom svoja dva cimera, da odu i pogledaju cefalohromoskop koji bi mogli da iznajme i posluže se njime dok Beris ne popravi svoj. Njih trojica su viđena kako odlaze Arktorovim kolima, izgledajući ozbiljno i odlučno. Zatim se, kasnije, sa zgodnog mesta, to jest sa javnog telefona na benzinskoj pumpi, koristeći audio-aparat na svom skrembl-odelu, Fred javio da izvesti kako se nesumnjivo niko neće vratiti kući do kraja dana. On je čuo da su njih trojica odlučila da se odvezu čak do San Dijega u potrazi za jeftinim, maznutim cefoskopom koji neki tip prodaje za pedeset dolara. Ludački niska cena. Za tu cenu je vredelo voziti tako daleko i toliko dugo.
     Takođe, to je pružalo vlastima mogućnost da izvrše mali pretres povrh i izvan onoga što njihovi ljudi u civilu rade kad niko ne gleda. Imali su priliku da otvore ladice po stolovima da vide šta je zalepljeno pozadi. Da rastavljaju stojeće svetiljke ne bi li videli kako iz njih ispadaju stotine tableta. Pružala im se prilika da pogledaju u klozetske kotliće da vide kakvi su paketići umotani u toalet papir i sklonjeni s vidika tamo gde će ih tekuća voda automatski isprati. Pružala im se prilika da pogledaju u zamrzivač u frižideru da vide ne sadrže li neki paketi zamrznutog graška i pasulja, u stvari, zamrznutu drogu, lukavo zamaskiranu. U međuvremenu su složeni holo-skeneri bivali postavljeni, a policajci su sedali na razna mesta da isprobaju skenere. Isto je bilo i sa audio-uređajima. Ali posao sa video opremom bio je važniji i zahtevao je više vremena. I naravno, skeneri nikad ne smeju da budu vidljivi. Bila je potrebna veština da bi se tako postavili. Moralo se isprobati više mesta. Tehničari koji su to radili bili su dobro plaćeni, jer ako bi zeznuli stvar i ako bi stanar otkrio holo-skener, onda bi stanari, svi odreda, znali da su provaljeni i da su pod prismotrom, i smanjili bi svoje aktivnosti. A povrh toga bi, ponekad, skinuli ceo sistem skenera i prodali ga.
     Na sudu se pokazalo teško, mislio je Bob Arktor, vozeći autoputem San Dijego-jug, dobiti presudu za krađu i prodaju elektronske opreme za detekciju koja je tajno postavljena u nečije prebivalište. Policija je mogla samo da proba sa hapšenjem negde drugde, za neki drugi prestup. Dileri su, međutim, u takvim situacijama reagovali neposredno. Setio se slučaja u kome je diler heroina, koji je hteo da smesti nekoj ženskoj, podmetnuo dva paketa heriona u ručku njene pegle, zatim je telefonom anonimno prijavio na MI DOSTAVLJAMO. Pre nego što se postupilo prema prijavi, ženska je otkrila heroin, ali umesto da ga baci, ona ga je prodala. Policija je došla, nisu našli ništa, a onda su napravili snimak glasa sa dostave i uhapsili dilera što je vlastima davao lažne informacije. Našavši se na slobodi, uz kauciju, diler je posetio žensku kasno jedne večeri i gotovo je na smrt prebio. Kad su ga uhvatili i pitali zašto joj je iskopao jedno oko i slomio obe ruke i nekoliko rebara, on je objasnio da je ženska natrapala na dva paketa visokokvalitetnog heroina koji pripadaju njemu, prodala ih uz dobru zaradu, a njega nije uračunala. Takav je, razmišljao je Arktor, dilerski mentalitet.
     On je istovario Lakmena i Berisa da izmuvaju cefoskop; to je ne samo udaljilo ovu dvojicu i sprečavalo ih da se vrate kući dok traje postavljanje prisluškivača, već je i njemu dopustilo da obiđe osobu koju nije video duže od mesec dana. Retko je zalazio tamo, a ženska, izgleda, ništa drugo nije radila osim što se rokala metedrinom dva-triput dnevno i prostituisala se kako bi platila za to. Živela je sa svojim dilerom, koji je tako bio i njen stari. Den Menčer je obično izlazio preko dana, što je bilo dobro. Diler je uz to bio i zavisnik, ali Arktor nije uspevao da prokljuvi od čega. Očito od čitavog niza droga. U svakom slučaju, šta god to bilo, Den je postao uvrnut i zao, nepredvidljiv i nasilan. Bilo je čudo da ga lokalna policija odavno nije pokupila zbog remećenja javnog reda i mira. Možda su bili potplaćeni. Ili, najverovatnije, naprosto nisu marili; ti ljudi su živeli u sirotinjskoj stambenoj četvrti među starijim građanima i ostalom sirotinjom. Policija je samo zbog ozbiljnijih zločina zalazila u stambenu četvrt Kromvel Vilidž i okolna đubrišta, parkinge i izlokane puteve.
     Izgleda da ništa toliko ne doprinosi prljavštini kao gomila građevina od bazaltnih blokova napravljenih zato da bi se ljudi izdigli iz prljavštine. On je parkirao, pronašao odgovarajuće stepenice koje su zaudarale na mokraću, popeo se u mrak, našao vrata Zgrade 4, označena sa G. Puna limenka sredstva za čišćenje Drano ležala je pred vratima, i on je refleksno podiže, pitajući se koliko se dece ovuda igra i setivši se, načas, svoje dece i predostrožnosti koje je godinama zarad njih preduzimao. I ovo je sad bila pedostrožnost, to što je podigao limenku. Zagrebao je njome po vratima.
     Nedugo zatim začuo se zveket brave i vrata se otvoriše, iznutra zakačena lancem; devojka, Kimberli Hokins, proviri napolje. "Da?"
     "Hej, čoveče", reče on. "To sam ja, Bob."
     "Šta to imaš tu?"
     "Limenku Dranoa", reče on.
     "Bez zezanja." Ona mlitavim pokretom skide lanac sa vrata; glas joj je takođe bio mlitav. Kimberli je bila u depresiji, video je: u jakoj depresiji. Uz to, devojka je imala šljivu na oku i rasečenu usnu. A kad je pogledao unaokolo, video je da su prozori u malom, neurednom stanu porazbijani. Parčići stakla ležali su na podu, zajedno s prevrnutim pepeljarama i bocama koka-kole.
     "Jesi li sama?" upita on.
     "Da. Den i ja smo se posvađali i on je zbrisao." Devojka, polu-Čikano, mala i ne tako lepa, s bledožutim tenom zavisnika od kristala, prazno je zurila preda se, i on primeti da joj je glas hrapav kad govori. To prouzrokuju izvesne droge. Takođe, nadraženo grlo. Stan verovatno nije mogao da se greje, sigurno ne s porazbijanim prozorima.
     "Prebio te je." Arktor spusti limenku Dranoa na visoku policu, na nekoliko borširanih porno romana, većinom zastarelih.
     "Pa, nije imao nož, hvala Bogu. Svoj nož marke Kejs, koji nosi u kaniji o pojasu." Kimberli sede na prepunjenu stolicu iz koje su izbijale opruge. "Šta hoćeš, Bobe? Crkla sam, stvarno sam crkla."
     "Hoćeš da ti se vrati?"
     "Pa..." Ona lako sleže ramenima. "Ko zna?"
     Arktor ode do prozora i pogleda napolje. Den Menčer će se bez sumnje pojaviti, ranije ili kasnije: devojka je predstavljala izvor prihoda, a Den je znao da će joj biti potrebne redovne doze kad joj bude ponestalo zaliha. "Koliko možeš da izdržiš?" upita on.
     "Još jedan dan."
     "Možeš li negde drugde da nabaviš?"
     "Da, ali ne tako jeftino."
     "Šta ti je sa grlom?"
     "Prehlada", reče ona. "Od vetra koji duva kroz prozore."
     "Trebalo bi..."
     "Ako odem kod lekara", reče ona, "on će videti da sam na kristalu. Ne mogu da odem."
     "Lekaru će biti svejedno."
     "Naravno da neće." Ona zatim oslušnu: zvuk automobilskog izduvnika, nepravilan i bučan. "Jesu li to Denova kola? Crveni ford Torino, sedamdeset-deveto?"
     Kraj prozora, Arktor pogleda napolje na parking pun đubreta, ugleda kako se olupani Torino zaustavlja, dok njegov dvostruki izduvnik ispušta crn dim, a vozačka vrata se otvaraju. "Da."
     Kimberli zaključa vrata: dve dodatne brave. "Verovatno ima nož."
     "Imaš telefon?"
     "Ne", reče ona.
     "Treba da nabaviš telefon."
     Devojka sleže ramenima.
     "Ubiće te", reče Arktor.
     "Ne sad. Ti si tu."
     "Ali kasnije, kad odem."
     Kimberli ponovo sede i sleže ramenima.
     Posle nekoliko trenutaka mogli su spolja da čuju njegove korake, a zatim kucanje na vratima. Potom kako Den viče na nju da otvori vrata. Ona mu doviknu da neće i da je neko s njom. "U redu", povika Den, visokim glasom, "iseći ću ti gume." Strčao je niza stepenice, a Arktor i devojka su kroz razbijen prozor zajedno gledali kako se Den Menčer, mršav dasa kratke kose, nalik na homoseksualca, razmahujući nožem, približava njenim kolima, još urlajući na nju, tako da njegove reči mogu da čuju i svi ostali u stambenoj četvrti. "Iseći ću ti gume, tvoje jebene gume! A onda ću da te ubijem, jebem ti!" On se saže i zaseče prvu gumu, a zatim i drugu na devojčinom starom Dodžu.
     Devojka se iznenada trže, skoči prema vratima stana i panično stade da otključava razne brave. "Moram da ga zaustavim! On mi seče sve gume! Nemam osiguranje!"
     Arktor je zaustavi. "I moja kola su tamo." Nije kod sebe imao pištolj, razume se, a Den je imao nož i bio van kontrole, "Gume nisu..."
     "Moje gume!" Vrišteći, devojka se upinjala da otvori vrata.
     "To je ono što on hoće da uradiš", reče Arktor.
     "Sprat niže", dahtala je Kimberli. "Možemo da telefoniramo policiji - oni imaju telefon. Pusti me!" Ona ga silovito odgurnu od sebe i uspe da otvori vrata. "Idem da zovem policiju. Moje gume! Jedna od njih je nova!"
     "Idem s tobom." Zgrabio ju je za rame; ona pojuri ispred njega niz stepenice, a on je jedva uspevao da je sustigne. Već je stigla do sledećeg stana i lupala na vrata. "Otvorite, molim vas?" pozva ona. "Molim vas, hoću da pozovem policiju! Molim vas, pustite me da pozovem policiju!"
     Arktor stade pored nje i pokuca. "Moramo da se poslužimo vašim telefonom", reče. "Stvar je hitna."
     Postariji čovek, u sivom džemperu i izgužvanim pantalonama, sa kravatom, otvori vrata.
     "Hvala", reče Arktor.
     Kimberli nahrupi unutra, otrča do telefona i pozva centralu. Arktor je stajao nasuprot vratima, čekajući da se Den pojavi. Više se ništa nije čulo, osim kako Kimberli trtlja centrali: doteran izveštaj, nešto o svađi oko para čizama koje koštaju sedam dolara. "Rekao je da su njegove zato što sam ih dobila od njega za Božić", trtljala je ona, "ali one su moje zato što sam ih ja platila, a onda je on krenuo da ih uzme, a ja sam ih rasekla pozadi otvaračem za konzerve, pa je on..." Ona zastade; zatim, klimajući glavom: "U redu, hvala. Da, sačekaću."
     Postariji čovek pogleda Arktora, koji uzvrati pogled. Iz susedne sobe ćutke je posmatrala postarija žena u šarenoj haljini, lica ukočenog od straha.
     "Ovo mora da je gadno za vas", reče Arktor postarijem paru.
     "To je stalno tako", reče postariji čovek. "Čujemo ih po celu noć, iz noći u noć, kako se svađaju, i njega kako stalno govori da će je ubiti."
     "Trebalo je da se vratimo u Denver", reče postarija žena. "Rekla sam ti, trebalo je da se preselimo natrag."
     "Te strašne svađe", reče postariji čovek. "I razbijanje stvari, i buka." On pogleda Arktora, pogođen, možda pozivajući u pomoć, ili možda razumevajući. "Stalno tako, nikad ne prestaje, a onda, što je još gore, znate li da svaki put..."
     "Da, reci mu to", navaljivala je postarija žena.
     "Što je još gore", reče postariji čovek dostojanstveno, "jeste da svaki put kad izlazimo napolje, izlazimo do prodavnice ili da pošaljemo pismo, zgazimo u... znate, ono što ostavljaju psi."
     "Pseću kaku", reče postarija žena ogorčeno.

     Pojavila su se kola lokalne policije. Arktor je dao izjavu kao svedok, ne otkrivajući da je službenik unutrašnjih poslova. Drot je zapisao njegovu izjavu i pokušao da uzme izjavu od Kimberli, kao od podnosioca prijave, ali ono što je govorila nije imalo smisla: stalno je trabunjala o paru čizama i zašto ih je dobila, koliko joj one znače. Sedeći sa svojom beležnicom, drot jednom podiže pogled ka Arktoru i osmotri ga hladnim izrazom koji Arktor nije uspeo da protumači, ali koji mu se svejedno nije dopadao. Drot konačno posavetova Kimberli da nabavi telefon i da se javi ako se osumnjičeni vrati i prouzrokuje nove nevolje.
     "Jeste li zabeležili isečene gume?" upita Arktor kad se drot okrenuo da ode. "Jeste li ispitali njeno vozilo tamo na parkingu i lično zabeležili broj isečenih guma, rasekotine nanete oštrim predmetom, nedavno - još ispuštaju vazduh?"
     Drot ga ponovo pogleda sa istim izrazom i ode bez ijedne reči.
     "Bolje da ne ostaneš ovde", reče Arktor Kimberli. "Trebalo je da ti posavetuje da se čistiš. Da pita imaš li neko drugo mesto na kome bi mogla da boraviš."
     Kimberli sede na izanđali kauč u svojoj dnevnoj sobi pretrpanoj kršom, a oči su joj opet postale mutne pošto je prestala s uzaludnim naporom da objasni svoju situaciju istražnom organu. Ona sleže ramenima.
     "Odvešću te negde", reče Arktor. "Znaš li nekog prijatelja koga bi mogla..."
     "Marš napolje, jebem ti!" iznenada reče Kimberli, jetko, glasom veoma nalik na glas Dena Menčera, ali hrapavijim. "Marš napolje, Bobe Arktore - gubi se, gubi se, do đavola. Hoćeš li se izgubiti?" Njen glas se popeo do vriska, zatim u očajanju prekinuo.
     On je izišao i polako sišao niza stepenice, korak po korak. Kad je stigao do poslednjeg stepenika nešto tresnu i skrotrlja se dole za njim: bila je to limenka Dranoa. Čuo je kako su se njena vrata zaključala, reza za rezom. Uzalud brave, mislio je. Uzalud sve. Istražni organ joj savetuje da pozove ako se osumnjičeni vrati. Kako može to da uradi, a da ne iziđe iz stana? A tu će je Den Menčer izbosti kao što je izbo njene gume. I ona će - setio se pritužbe starog para s donjeg sprata - najpre stati, a zatim pasti mrtva u pseće govno. Došlo mu je da se histerično nasmeje na ono što starci smatraju najvažnijim: ne samo da izdrogirani ludak iz noći u noć premlaćuje i preti da ubije i verovatno će uskoro i ubiti mladu narkomanku koja se prostituiše i bez sumnje ima nadraženo grlo ako ne i još nešto pride, već povrh toga...
     Dok je vozio Lakmena i Berisa natrag ka severu, on se glasno zakikota. "Pseće govno", reče. "Pseće govno." Humor u psećem govnetu, mislio je, ako umeš da prokljuviš. Smešno pseće govno.
     "Bolje da promeniš traku i pretekneš onaj Sejfvejov kamion", reče Lakmen. "Teretnjak se jedva kreće."
     On se prestroji u levu traku i ubrza. Ali tada, kad je skinuo nogu s gasa, pedala se odjednom prilepi za pod, a u isti mah motor žestoko zaurla i kola jurnuše napred ogromnom, divljačkom brzinom.
     "Uspori!" uglas rekoše Lakmen i Beris.
     Kola su sad dostigla brzinu od gotovo sto šezdeset na sat; napred se nazirao folksvagenov kamion. Pedala za gas bila je mrtva: nije se vratila i nije radila ništa. I Lakmen, koji je sedeo do njega, i Beris, iza njega, nagonski podigoše ruke uvis. Arktor okrete volan i projuri kraj folksvagenovog kamiona, s leve strane, gde je ostalo malo slobodnog mesta dok ga nije popunila brza korveta. Korveta je zatrubila, i oni začuše kako joj škripe kočnice. Lakmen i Beris su vikali; Lakmen naglo pruži ruku i ugasi motor; u međuvremenu, Arktor izbaci menjač iz brzine. Kola usporiše, a on ih zakoči, prestroji se u desnu traku i zatim, s motorom koji je konačno crkao i s menjačem izbačenim iz brzine, otkotrlja se u zaustavnu traku i postepeno se zaustavi.
     Korveta je, već daleko na autoputu, i dalje ljutito trubila. A sad kraj njih protutnja ogroman Sejfejov kamion i oglasi se svojom zaglušujućom, upozoravajućom vazdušnom sirenom.
     "Šta se, do đavola, dogodilo?" upita Beris.
     Dok su mu drhtale ruke i glas i sve ostalo, Arktor reče: "Povratna opruga na kablu pedale - za gas. Mora da se zakačila ili slomila." On pokaza nadole. Svi pogledaše pedalu, koja je i dalje ležala zalepljena za pod. Motor je dostigao maksimalan broj obrtaja, koji je za ova kola bio pozamašan. On nije zapazio kolika je bila njihova najveća brzina na drumu, po svoj prilici znatno iznad sto šezdeset. I shvatio je da su, iako je nagonski pritiskao pomoćnu kočnicu, kola samo usporila.
     Njih trojica ćutke iziđoše na zaustavnu traku i podigoše haubu. Beli dim dizao se s poklopca za ulje, kao i ispod motora. A gotovo ključala voda šištala je iz odvodne cevi hladnjaka.
     Lakmen pruži ruku iznad vrelog motora i pokaza prstom. "Nije opruga", reče. "U pitanju je spoj između pedale i karburatora. Vidiš? Raspao se." Dugačka poluga besciljno je ležala na bloku motora, viseći bespomoćno i beskorisno, s prstenom zatvarača i dalje na mestu. "Znači, pedala za gas se nije vratila na mesto kad si podigao nogu s nje. Ali..." On je neko vreme pregledao karburator, namrštenog lica.
     "Na karburatoru je premošćen sigurnosni sistem", reče Beris, široko se osmehujući i pokazujući svoje sintetički bele zube. "Taj sistem, kad se spojnica rastavi..."
     "Zašto se rastavila?" upade Arktor. "Zar ovaj prsten-zatvarača ne bi trebalo da drži maticu na mestu?" On pređe rukom preko poluge. "Kako je mogla da otpadne tek tako?"
     Kao da ga ne čuje, Beris nastavi: "Ako iz ma kog razloga spoj popusti, onda bi motor trebalo da se vrati na ler. Kao činilac bezbednosti. Ali on je umesto toga nabio pun broj obrtaja." On se saže postrance da bi bolje osmotrio karburator. "Ovaj zavrtanj je sasvim odvrnut", reče. "Zavrtanj za ler. Tako da kad se spojka rastavila, sistem za premošćavanje je otišao u drugom smeru, gore umesto dole."
     "Kako je to moglo da se dogodi?" glasno reče Lakmen. "Je li mogao da se slučajno odvrne toliko?"
     Ne odgovarajući, Beris izvadi perorez, izvuče malo sečivo i polako stade da zavrće zavrtanj za podešavanje lera. Naglas je brojao. Dvadeset puta se zavrtanj okrenuo dok nije ušao do kraja. "Da bi se olabavio prsten zatvarača i matica koja spaja poluge za gas", reče on, "potreban je naročit alat. Dve vrste alata, u stvari. Po mojoj proceni, trebaće nam oko pola sata da ovo ponovo sastavimo. Ja, doduše, imam alat u svojoj kutiji."
     "Tvoja kutija s alatom je ostala u kući", reče Lakmen.
     "Da." Beris klimnu glavom. "Onda ćemo morati da odemo do benzinske pumpe i da pozajmimo njihov alat ili da dovučemo ovamo njihov kamion šlep-službe. Predlažem da ih dovedemo ovamo da pogledaju kola pre nego što nastavimo vožnju."
     "Hej, čoveče", glasno reče Lakmen, "da li se ovo desilo slučajno ili je namerno urađeno? Kao cefoskop?"
     Beris je premišljao, i dalje se smeškajući onako prepredeno i žalostivo. "Ne mogu sa sigurnošću da kažem za ovo. Po pravilu, sabotaža na kolima, zlonamerno oštećenje s naumom da se izazove nezgoda..." On baci pogled na Arktora, a oči su mu bile nevidljive iza zelenih naočara. "Umalo se nismo skucali. Da je ona korveta naišla malo brže... Gotovo da nije bilo jarka u koji smo mogli da sletimo. Trebalo je da isključiš motor čim si shvatio šta se dešava."
     "Izbacio sam iz brzine", reče Arktor. "Kad sam shvatio. Za trenutak nisam mogao da prokljuvim." Mislio je:' Da su kočnice bile u pitanju, da se pedala kočnice prilepila za pod, brže bi mi sinulo, bolje bih znao šta da radim. Ovo je bilo tako - uvrnuto.'
     "Neko je to namerno uradio", glasno reče Lakmen. Besno se zavrteo u krug, mlatarajući obema pesnicama. "JEBO MATER SVOJU! Gotovo da smo riknuli! Zamalo da nas srede, jebem li ga!"
     Beris, stojeći naočigled ukraj autoputa, kojim je tutnjao gust saobraćaj, izvadi malu koštanu burmuticu sa tabletama smrti i uze nekoliko. Dodao je burmuticu Lakmenu, koji takođe uze nekoliko, a zatim je prosledi Arktoru.
     "Možda je to ono što nas sjebava", reče Arktor, razdražljivo odbijajući. "To što pomućujemo sopstvene mozgove."
     "Droga ne može da sjebe polugu za gas i zavrtanj za ler", reče Beris, i dalje pružajući burmuticu Arktoru. "Bolje da trgneš bar tri ove - prva klasa, ali blage. Mešane s malo metedrina."
     "Skloni tu prokletu burmuticu", reče Arktor. Osetio je kako mu u glavi pevaju snažni glasovi: grozna muzika, kao da se stvarnost oko njega pokvarila. Sada je sve - kola koja jure, ona dvojica, njegova sopstvena kola s podignutom haubom, miris smoga, jarka, vrela podnevna svetlost - sve je bilo nekako užeglo, kao da je čitav njegov svet istrulio, pre nego išta drugo. Ne toliko što je, zbog toga, odjednom postao opasan, zastrašujući, već više kao da truli, zaudarajući u izgledu, zvuku i mirisu. Od toga mu je pripala muka, i on zatvori oči i strese se.
     "Šta si to namirisao?" upita Lakmen. "Trag, čoveče? Nekakav miris motora koji..."
     "Pseće govno", reče Arktor. Osećao je njegov miris iz pravca motora. Sagnuvši se, on omirisa, oseti taj miris jasno i još jače. Uvrnuto, pomisli. Sumanuto i jebeno uvrnuto. "Je l' osećate smrad psećeg govneta?" upita on Berisa i Lakmena.
     "Ne", reče Lakmen, odmeravajući ga. A Berisu reče: "Je li bilo psihodelika u toj drogi?"
     Smeškajući se, Beris odmahnu glavom.
     Nagnuvši se nad vruć motor, osećajući zadah psećeg govneta, Arktor je u sebi znao da je to varka; nije bilo zadaha psećeg govneta. Ali on je i dalje osećao taj miris. A sad je opazio, razmazane preko bloka motora, naročito dole oko svećica, tamno-smeđe mrlje, nekakvu ružnu materiju. Ulje, pomisli. Prosuto ulje, izbačeno ulje: možda ne drži zaptivak na glavi motora. Ali bilo mu je potrebno da pruži ruku dole i dodirne kako bi bio siguran, kako bi učvrstio svoje racionalno uverenje. Njegovi prsti dodirnuše lepljive smeđe mrlje, a onda odskočiše nazad. Nabio je prste u pseće govno. Preko celog bloka motora, na kablovima, nalazio se sloj psećeg govneta. Onda je shvatio da se ono nalazi i na protivpožarnoj izolaciji. Pogledavši naviše, ugledao ga je i na zvučnom izolatoru ispod haube. Smrad ga je savladao, i on zatvori oči, stresavši se.
     "Hej, čoveče", oštro reče Beris, uhvativši Arktora za rame. "Imaš flešbek, zar ne?"
     "Besplatne karte za pozorište", složi se Beris i zakikota se.
     "Bolje da sedneš", reče Lakmen; on odvede Arktora do vozačkog sedišta i pomože mu da sedne. "Čoveče, ti si stvarno šiznuo. Samo sedi tu. Olabavi malo. Niko nije poginuo, a sad smo upozoreni." On zatvori vrata pored Arktora. "Sad smo u redu, kapiraš?"
     Beris se pojavi na prozoru i reče: "Oćeš parče psećeg govneta, Bobe? Da prožvaćeš malo?"
     Otvorivši oči, sleđen, Arktor je zurio u njega. Berisove oči iza zelenih naočara nisu odavale ništa, nikakav nagoveštaj. Je li on stvarno to rekao? - pitao se Arktor. Ili je to izmislila moja glava? "Šta, Džime?" upita on.
     Beris poče da se smeje. Da se smeje i smeje.
     "Pusti ga na miru, čoveče", reče Lakmen, udarivši Berisa po leđima. "Odjebi, Berise!"
     Arktor reče Lakmenu: "Šta je on to maločas rekao? Šta mi je, do đavola, tačno rekao?"
     "Ne znam", reče Lakmen. "Ja ne mogu da provalim pola stvari koje Beris govori ljudima."
     Beris se i dalje smeškao, ali ućutao je.
     "Prokleti Berise", reče mu Arktor. "Znam da si ti to uradio, zajebao cefoskop, a sad i kola. Ti si to uradio, jebo te, ti nastrani otkačenjaku i preispoljno kopile." Jedva je čuo sopstveni glas, ali dok je tako urlao na Berisa koji se smeškao, grozan smrad psećeg govneta postajao je sve jači. Odustao je od pokušaja da govori i sedeo je tamo za beskorisnim volanom svojih kola, trudeći se da ne povrati. Hvala Bogu da je Lakmen naišao, mislio je. Inače bi danas za mene sve bilo gotovo. Sve bi jebeno bilo gotovo, pri ruci ovom izdrndanom jebenom gadu, ovom drkadžiji koji živi u istoj kući sa mnom.
     "Olabavi, Bobe", dopirao je Lakmenov glas do njega, kroz talase mučnine.
     "Znam da je on", reče Arktor.
     "Do đavola, zašto?" činilo se da kaže Lakmen, ili pokušava da kaže. "On bi i sebe sredio na taj način. Zašto, čoveče? Zašto?"
     Miris Berisa koji se i dalje smejao savladao je Boba Arktora i on se složi na komandnu tablu kola. Upali se hiljadu tankih glasića, koji su ga osvetljavali, i smrad konačno uminu. Hiljadu tankih glasića koji su izvikivali svoju čudnovatost; nije ih razumevao, ali je bar mogao da vidi, a zadah je nestajao. On zadrhta i pruži ruku da izvuče maramicu iz džepa.
     "Šta je bilo u tim tabletama koje si nam dao?" upita Lakmen Berisa, koji se smeškao.
     "Do đavola, i ja sam ih uzeo", reče Beris, "a i ti si. I nismo imali gadan trip. Zato nije droga u pitanju. A bilo je i prebrzo. Kako je mogla biti droga? Stomak ne može da svari..."
     "Otrovao si me", besno reče Arktor, dok mu se vid gotovo razbistrio, a mozak oslobađao svega drugog izuzev straha. Sad se probudio strah, zdravorazumski odgovor umesto bezumlja. Strah od onog što se umalo nije dogodilo, od toga šta je to značilo, strah, strah, užasan strah od Berisa koji se smeškao i od njegove jebene burmutice i njegovih objašnjenja i jezivih izreka i običaja i navika i načina i dolazaka i odlazaka. I od njegove anonimne telefonske dostave policiji, koja se tiče Roberta Arktora, njegov prevarantski pokušaj da prikrije svoj pravi glas, koji je prilično uspeo. Osim što je to morao biti Beris.
     Bob Arktor pomisli: Drkadžija me je nanjušio.
     "Nikad nisam video da neko tako brzo odlepi", govorio je Beris, "ali, uostalom..."
     "Jesi li dobro sad, Bobe?" upita Lakmen. "Mi ćemo očistiti ono što si povratio, nema problema. Bolje pređi na zadnje sedište." On i Beris otvoriše vrata automobila; Arktor skliznu napolje povodeći se. Lakmen reče Berisu: "Jesi siguran da mu nisi ništa uvalio?"
     Beris visoko zamahnu rukama, buneći se.

6.

     Predmet. Ono čega se tajni agent za narkotike ponajviše plaši, nije to da će biti upucan ili prebijen, već da će mu neko uvaliti ogromnu dozu nekog psihodelika koji će mu do kraja vrteti beskrajan film strave, ili da će ga roknuti meks-hitom, što je pola heroin, a pola supstanca S, ili oboje gorenavedeno, plus otrov kakav je strihnin, koji će ga bezmalo ubiti, ali ne sasvim, tako da će se dogoditi gorepomenuto: doživotna zavisnost, doživotni horor film. On će potonuti u životarenje na igli i kašiki, ili će se udarati o zidove neke psihijatrijske bolnice ili, najgore od svega, savezne klinike. I danju i noću će pokušavati da sa sebe otrese lisne vaši ili će se doveka pitati zašto više ne može da uglanca pod. A sve to će se dogoditi namerno. Neko je prokljuvio šta on radi i sredio ga. A sređivali su ga na taj način. Najgori od svih načina: robom koju prodaju, a zbog čije prodaje ih on goni.
     Što znači, razmišljao je Bob Arktor dok je oprezno vozio kući, da i dileri i narkosi znaju kako ta droga s ulice deluje na ljude. Oko toga su se slagali.
     Sa benzinske pumpe 'Junion', blizu koje su se parkirali, izvezli su se i otišli do kola i konačno ih popravili po ceni od trideset dolara. Ništa drugo, izgleda, nije bilo u kvaru, osim što je mehaničar prilično dugo ispitivao levo prednje vešanje.
     "Je l' tu nešto nije u redu?" upitao je Arktor.
     "Izgleda da bi trebalo da imate problema pri oštrom skretanju", rekao je mehaničar. "Je l' vam uopšte zanosi?"
     Kola nisu zanosila, bar Arktor to nije primetio. Ali mehaničar je odbijao da kaže nešto više; samo je nastavio da bocka gibanj i oscilujuće rame i uljni amortizer. Arktor mu je platio, i kamion za šlepovanje je otišao. Onda se on vratio u kola, zajedno sa Lakmenom i Berisom - obojica su se sad vozila pozadi - i krenuo na sever prema Orindž Kauntiju.
     Dok je vozio, Arktor je mozgao o drugim ironičnim dogovorima u mozgovima agenata za narkotike i dilera. Nekoliko agenata za narkotike koje je poznavao, na tajnom zadatku su se predstavljali kao dileri i završavali prodajući haš, a zatim, ponekad, čak i smek. To je bio dobar paravan, ali je, osim toga, postepeno donosio agentu sve veći profit povrh njegove zvanične plate i onoga što je zarađivao kad bi doprineo da se izvrši hapšenje i zapleni pozamašna pošiljka. Takođe, agenti su sve više i više trošili sopstvenu robu, čitav način života, kao da se to podrazumeva: postajali su bogati dileri-zavisnici, kao i narkosi, a posle izvesnog vremena neki od njih počinjali su da zapostavljaju svoje aktivnosti na zaštiti zakona, u korist punog dilerskog radnog vremena. Ali, s druge strane, opet, neki dileri su, da bi sredili svoje neprijatelje, ili kad su očekivali neizbežno hapšenje, postajali agenti i kretali tim putem, završavajući kao neka vrsta nezvaničnih agenata za narkotike. Sve je postajalo mutno. Svet droge ionako je za sve bio mutan svet. Za Boba Arktora, na primer, sad je postao mutan: tokom ovog popodneva duž autoputa za San Dijego, dok su on i njegova dva drugara bili na ivici toga da budu zbrisani, vlasti su, u njegovo ime - nadao se - propisno postavile prislušnu opremu u njihovu kuću, a ako je to obavljeno, onda će on odsad verovatno biti bezbedan od takvih stvari kakva je ova koja se danas dogodila. To je bila trunka sreće, koja je u krajnjem ishodu mogla odlučiti o tome hoće li on završiti otrovan ili ubijen ili navučen ili mrtav umesto da ukeba svog neprijatelja, da ukeba onog, ko god bio, ko ga progoni i ko ga je danas, u stvari, gotovo sredio. Kad jednom holo-skeneri budu postavljeni na mesta, razmišljao je, biće vrlo malo sabotaža i napada na njega. Ili, u svakom slučaju, uspešnih sabotaža i uspešnih napada.
     To je bila otprilike jedina misao koja ga je uspokojavala. Krivci, razmišljao je, vozeći kroz gust popodnevni saobraćaj što je mogao opreznije, lako mogu da pobegnu kad ih niko ne goni - tako je čuo, a možda je to istina. Ono što je sigurno istina, međutim, jeste da krivci beže, đavolski beže i preduzimaju mnoštvo hitrih predostrožnosti kad ih neko ipak goni: neko stvaran i stručan, a istovremeno prikriven. I veoma blizu. Isto tako blizu, mislio je, kao zadnje sedište u ovim kolima. Gde mi on, ako uza se ima svoj šašavi pištolj repetirac kalibra 22, proizveden u Nemačkoj, i svoj podjednako šašav, sklepan, konični, takozvani prigušivač na njemu, a Lakmen zaspi kao i obično, može otpozadi kroz lobanju prosvirati zatupljeni metak i ja ću biti mrtav kao Bobi Kenedi, koji je umro od rana nanetih istim kalibrom - od tako male rupe.
     I ne samo danas, već svakog dana. I svake noći.
     Osim što ću u kući, pošto proverim šta ima na holo-skenerima, prilično dobro znati, prilično uskoro, šta svako u mojoj kući radi i kad to radi, a verovatno i zašto, uključujući i mene. Posmatraću samog sebe, mislio je, kako ustajem noću da pišam. Posmatraću sve sobe dvadeset četiri sata dnevno... mada će biti i praznog hoda. Neće mi mnogo pomoći ako holo-skeneri uhvate kako mi neko daje dozu neke dezorijentišuće droge koju su Anđeli pakla maznuli iz vojnog skladišta i tutnuli mi u kafu; neko drugi iz akademije ko obilazi bubnjeve s trakama moraće da gleda kako se bacakam unaokolo, nesposoban da vidim ili shvatim gde sam i ko sam. To će biti zakasnelo saznanje koje ja neću imati prilike da steknem. Neko drugi će morati da ga stekne umesto mene.
     Lakmen reče: "Pitam se šta se zbivalo u kući dok smo mi bili odsutni čitav dan. Znaš, ovo dokazuje da ima neko ko hoće debelo da te sredi, Bobe. Nadam se da će kuća još biti na mestu kad se vratimo."
     "Da", reče Arktor. "Nisam na to pomislio. A ionako nismo uzeli cefoskop u najam." Trudio se da mu glas bude obojen teškom pomirenošću.
     Beris reče, iznenađujuće veselim glasom: "Ja se ne bih mnogo brinuo."
     Lakmen odvrati, ljutito: "Ti ne bi? Hriste, možda su provalili unutra i pomažnjavali sve što imamo. Sve što Bob ima, u svakom slučaju. I ubili ili premlatili životinje. Ili..."
     "Ostavio sam malo iznenađenje", reče Beris, "svakome ko danas uđe u kuću dok smo mi odsutni. Usavršio sam ga rano jutros... Radio sam dok nisam uspeo. Elektronsko iznenađenje."
     Oštro, skrivajući zabrinutost, Arktor reče: "Kakvu vrstu elektronskog iznenađenja? To je moja kuća, Džime, ne možeš da počneš da postavljaš..."
     "Polako, polako", reče Beris. "Kako bi rekli naši nemački prijatelji, leise. Što znači, budi kul."
     "Šta je to?"
     "Ako se otvore ulazna vrata", reče Beris, "tokom našeg odsustva, moj kasetofon počinje da snima. On je ispod kauča. Ima kasetu od dva sata. Postavio sam dva svesmerna Sonijeva mikrofona na tri različita..."
     "Trebalo je da mi kažeš", reče Arktor.
     "Šta ako uđu kroz prozore?" upita Lakmen. "Ili na sporedna vrata?"
     "Da bih povećao mogućnost da uđu na glavna vrata", nastavi Beris, "umesto na neki manje uobičajen način, ja sam promišlju Božjom ostavio ulazna vrata nezaključana."
     Posle kraće pauze, Lakmen stade da se smejulji.
     "Pretpostavimo da oni ne znaju da su otključana?" upita Arktor.
     "Ostavio sam cedulju", reče Beris.
     "Zezaš me!"
     "Da", reče Beris, bez oklevanja.
     "Je l' nas ti to jebeno zezaš ili ne?" upita Lakmen. "S tobom nikad ne znam. Je l' nas on zeza, Bobe?"
     "Videćemo kad se vratimo", reče Arktor. "Ako je cedulja na vratima, a vrata nisu zaključana, znaćemo da nas ne zeza."
     "Oni su verovatno skinuli cedulju", reče Lakmen, "pošto su opelješili i porazbijali kuću, a zatim su zaključali vrata. Te tako, nećemo znati. Nikada nećemo znati. Zasigurno. To je opet ona siva oblast."
     "Naravno da se šalim!" energično reče Beris. "Samo bi psihopata to uradio, ostavio ulazna vrata nezaključana i još cedulju na vratima."
     Okrenuvši se, Arktro mu reče: "Šta si napisao na cedulji, Džime?"
     "Kome je upućena poruka?" pevucnu Lakmen. "Nisam ni znao da umeš da pišeš."
     Popustljivo, Beris reče: "Napisao sam: 'Dona, samo uđi, vrata su otključana. Mi...'" Beris zastade. "Upućena je Doni", završi on, ali ne glatko.
     "On je to učinio", reče Lakmen. "Stvarno je učinio. Sve to."
     "Na taj način", reče Beris, opet glatko, "znaćemo ko nam je to radio, Bobe. A to je od prvorazrednog značaja."
     "Ukoliko ne maznu i kasetofon kad maznu kauč i sve ostalo", reče Arktor. Munjevito je razmišljao o tome koliki problem ovo zaista predstavlja, ovaj dodatni primer Berisove pometene, nikakve genijalnosti za elektroniku, tipa dečjeg vrtića. Do đavola, zaključio je, oni će naći mikrofone u prvih deset minuta i preko njih će doći do kasetofona. Znaće tačno šta im je činiti. Izbrisaće traku, premotati je, ostaviti kako je bila, ostaviće vrata otključana i cedulju na njima. U stvari, možda će im nezaključana vrata olakšati posao. Jebeni Beris, mislio je. Veliki, genialni planovi koji se ostvaruju tako da zajebu svemir. On je, uostalom, verovatno zaboravio da uključi kasetofon u zidni utikač. Naravno, ako ga nađe isključenog...
     Zaključiće kako to potvrđuje da je neko bio tu, shvati on. To će mu sinuti i onda će nam danima čantrati. Ušao je neko ko je znao za njegovu napravu i mudro je isključio. Zato, zaključi on, ako ga nađu isključenog, nadam se da će se setiti da ga uključe, i ne samo to, nego i da se postaraju da ispravno radi. U stvari, ono što bi trebalo da urade jeste da isprobaju čitav njegov sistem za detekciju, da ga puste od početka do kraja, podjednako temeljno kao i svoj, da budu potpuno sigurni da savršeno radi, a zatim da ga premotaju na prazno, kao tablicu na kojoj ništa nije ispisano, ali na kojoj bi zasigurno nečeg bilo da je iko - oni, na primer - ušao u kuću. U protivnom, Berisove sumnje će večito trajati.
     Dok je vozio, nastavio je teorijsku analizu svoje situacije uz pomoć drugog, dobro utemeljenog primera. Oni su to izvukli i urezali mu u pamćenje tokom policijske obuke na akademiji. Ili je to pročitao u novinama.
     Predmet. Jedan od najuspešnijih oblika industrijske ili vojne sabotaže ograničava se na štetu za koju nikad ne može biti do kraja dokazano - niti uopšte dokazano - da je namerno naneta. To je kao nevidljiv politički pokret; možda ga uopšte i nema. Ako je bomba povezana sa sistemom za paljenje na automobilu, onda očigledno postoji neprijatelj; ako javna zgrada ili političko sedište bivaju dignuti u vazduh, onda postoji politički neprijatelj. Ali ako se dogodi nezgoda, ili niz nezgoda, ako oprema naprosto zataji u radu, ako izgleda neispravna, naročito postepeno, tokom prirodnog razdoblja, s mnoštvom sitnih kvarova i otkazivanja - onda žrtva, bilo osoba ili stranka ili zemlja, nikad ne može da se usmeri na svoju odbranu.
     U stvari, razmišljao je Arktor, vozeći autoputem veoma sporo, čovek počinje da pretpostavlja da je paranoičan i da neprijatelj ne postoji; on sumnja u sebe. Njegova kola su se normalno pokvarila; naprosto je sad loše sreće. A njegovi prijatelji se s tim slažu. To je u njegovoj glavi. A to ga uklanja temeljitije no išta što se može dokazati. Međutim, to traje duže. Čovek ili ljudi koji ga sređuju moraju da barataju, snalaze se i koriste svaku priliku tokom dužeg razdoblja. U međuvremenu, ako žrtva uspe da prokljuvi ko su oni, ima više izgleda da ih uhvati - sigurno više nego kad bi ga, recimo, upucali snajperom. To je njegova prednost.
     Svaka nacija na svetu, znao je, obučava i šalje mnoštvo agenata da ovde odvrnu zavrtnje, tamo izvuku konce, pokidaju žice i podmetnu sitne požare, uklone dokumenta - male nezgode. Parčence gume u Kseroks fotokopir-aparatu neke vladine kancelarije može da uništi nezamenljiv - i presudan - dokument: umesto da se pojavi kopija, original se briše. Prevelika količina sapuna i toalet-papira, kao što znaju jipici iz šezdesetih, može da zezne čitavu kanalizaciju u poslovnoj zgradi i istera službenike napolje na nedelju dana. Kuglica naftalina u rezervoaru automobila pokvariće motor dve nedelje kasnije, kad su kola u drugom gradu, a u gorivu neće ostaviti nikakve tragove koji bi se mogli analizirati. Svaka radio ili TV stanica može biti skinuta iz etra ako mašina za nabijanje zemlje slučajno preseče mikrotalasni kabl ili kabl za struju. I tako dalje.
     Mnogi iz negdašnjih aristokratskih društvenih slojeva znaju za služavke i baštovane i ostalu služinčad: razbijena vaza ovde, ispuštena neprocenjiva nasleđena dragocenost koja isklizne iz mrzovoljne ruke...
     "Zašto si to uradio, Rastuse Braune?"
     "Oh, ja s' samo zaboravio da..." i nema utočišta, ili su ona vrlo oskudna. Za bogatog veleposednika, političkog pisca koga režim popreko gleda, mali narod koji pesnicom mlatara na SAD ili na SSSR...
     Jednom je jedan američki ambasador u Gvatemali imao ženu koja se javno hvalisala kako je njen muž, koji 'pakuje utoku', zbacio levičarsku vladu te male zemlje. Posle naglog pada vlade, ambasador je, obavivši posao, premešten u malu azijsku zemlju; i dok se vozio svojim sportskim kolima, iznenada je primetio kako jedan spor kamion sa senom izlazi sa sporednog puta neposredno ispred njega. Trenutak kasnije, od ambasadora nije ostalo ništa osim rasutih komadića. Nije mu pomoglo ni to što je pakovao utoku, ni to što je pri ruci imao ličnu armiju koju je regrutovala CIA. Njegova žena više nije pevala tako veselu pesmu.
     "A, šta uradio?" rekao je verovatno lokalnim vlastima vlasnik kamiona. "Šta uradio, gazda? Ja s' samo..."
     Ili kao njegova rođena bivša žena, priseti se Arktor. U to vreme je radio za osiguravajući zavod kao istražni agent ("Da li vaši susedi od preko puta mnogo piju?"), a ona se bunila što on kasno noću popunjava izveštaje umesto da zatrepti pri samom pogledu na nju. Pri kraju braka, ona je običavala da, dok je on kasno noću radio, recimo, opeče ruku paleći cigaretu, nađe trn u oku, briše prašinu u njegovoj kancelariji, ili da povazdan traži nekakvu sitnicu oko njegove pisaće mašine. Isprva, on bi ozlojeđeno prekidao rad i podlegao tome da zetrepti pri samom pogledu na nju; ali onda je udario glavu u kuhinji dok je vadio aparat za kokice i pronašao je bolje rešenje.
     "Ako nam pobiju životinje", govorio je Lakmen, "zviznuću im Molotov-koktel. Sve ću ih srediti. Unajmiću profesionalca iz Los Anđelesa, kao buljuk Pantera."
     "Neće", reče Beris. "Ne dobijaju ništa time što će povrediti životinje. Životinje ništa nisu učinile."
     "A ja?" upita Arktor.
     "Oni očigledno misle da jesi", reče Beris.
     Lakmen reče: "Da sam znala da je bezopasan, sama bih ga ubila. Sećate se?"
     "Ali ona je bila strejt", reče Beris. "Ta devojka se nikad nije uradila, a imala je tešku lovu. Sećate se njenog stana? Bogati uopšte ne shvataju vrednost života. To je nešto drugo. Sećaš se Telme Kornford, Bobe? Oniže devojke s ogromnim grudima - nikad nije nosila prsluče, a mi smo imali običaj da samo sedimo i posmatramo njene bradavice? Došla je kod nas da bi nas nagovorila da umesto nje ubijemo onog noćnog leptira što jede komarce? A kad smo joj objasnili..."
     Za volanom svog sporog automobila, Bob Arktor zaboravi na teorijska pitanja i zavrte reprizu onog trenutka koji ih je sve zadivio: ljupka i elegantna strejt devojka u džemperu sa rol-kragnom i zvoncarama i sa ustreptalim sisićima, koja je od njih tražila da ubiju veliku, bezopasnu bubu koja je, u stvari, korisna jer tamani komarce - i to u godini kad se u Orindž Kauntiju predviđalo izbijanje encefalitisa - a kad su oni videli šta je to i objasnili joj, ona je izgovorila reči koje su za njih postale parodijski, mračni, zidni grafit koga se trebalo pribojavati i prezirati ga:

     DA SAM ZNALA DA JE BEZOPASAN, JA BIH GA SAMA UBILA.

     To je za njih sažimalo (i još sažima) sve ono zbog čega su gajili podozrenje prema svojim strejt neprijateljima, pod pretpostavkom da imaju neprijatelje; u svakom slučaju, osoba poput dobro-obrazovane-sa-svim-finansijskim-pogodnostima Telme Kornford smesta je postala neprijatelj izgovorivši to, od čega su pobegli tog dana, pokuljavši iz njenog stana natrag u svoj prljavi ćumez, na njeno zaprepašćenje. Jaz između njihovog i njenog sveta izbio je na videlo, koliko god oni mozgali da je potucaju, i na videlu je i ostao. Njeno srce, razmišljao je Bob Arktor, bilo je prazna kuhinja: podne pločice, vodovodne cevi i daska za sušenje sa bledim izgrebanim površinama, kao i jedna zaboravljena čaša na ivici sudopere, za koju niko ne mari.
     Jednom prilikom, pre no što se posvetio isključivo tajnim zadacima, uzeo je izjavu od nekog dobrostojećeg strejt para iz viših slojeva, čiji je nameštaj neko drpio za vreme njihovog odsustva, očigledno narkosi; u to doba, takvi ljudi su još živeli u četvrtima gde su lutajuće lopovske bande krale sve što su mogle, ostavljajući vrlo malo. Profesionalne bande, sa voki-tokijima u rukama stražara koji osmatraju par kilometara dalje niz ulicu, pazeći na povratak 'mete'. Sećao se da su muškarac i žena rekli: "Ljudi koji ti obiju kuću i odnesu ti televizor u boji, to su isti oni ljudi koji ubijaju životinje i uništavaju neprocenjiva umetnička dela." Ne, objasnio je Bob Arktor, prestavši načas da zapisuje njihovu izjavu, šta vas navodi da tako mislite? Narkomani, bar po njegovom iskustvu, retko povređuju životinje. Lično je gledao kako narkosi hrane i neguju povređene životinje, tokom dugih razdoblja, dok bi strejt ljudi verovatno odveli životinje 'na uspavljivanje', što je tipičan strejt izraz - a takođe i stari mafijaški izraz za ubistvo. Jednom je pomagao dvojici načisto odlepljenih glavonja pri mučnoj operaciji oslobađanja mačke koja se nabola na staklo razbijenog prozora. Glavonje su, jedva u stanju da više išta vide ili razumeju, skoro čitav jedan sat spretno i strpljivo vadili mačku dok se nije oslobodila, malo krvareći, svi zajedno, kako glavonje tako i mačka, a mačka je bila mirna u njihovim rukama, pri čemu je jedan glavonja bio u kući s Arktorom, dok je drugi bio napolju, gde su se nalazili dupe i rep. Mačka se konačno oslobodila bez ozbiljnijih povreda, a onda su je nahranili. Nisu znali čija je mačka; očigledno je bila gladna i namirisala hranu kroz njihov razbijeni prozor i najzad, ne mogavši da ih probudi, pokušala da skoči unutra. Nisu je primetili dok nije zamjaukala, a onda su, zarad nje, na izvesno vreme zaboravili svoje razne tripove i snove.
     Što se tiče 'neprocenjivih umetničkih dela', tu nije bio toliko siguran, jer nije sasvim shvatao šta to znači. U Mai Laiju, za vreme rata u Vijetnamu, četiri stotine pedeset neprocenjivih umetničkih dela na smrt je uništeno po naređenju CIA-e - neprocenjiva umetnička dela plus volovi, kokoške i ostale životinje koje nisu bile na spisku. Kad bi mislio o tome, redovno je postajao utučen i s njim je bilo teško ubeđivati se oko slika u muzejima i sličnih stvari.
     "Šta vi mislite", reče on naglas, dok je obazrivo vozio, "da li će, kad umremo i pojavimo se pred Bogom na Sudnji dan, naši gresi biti pobrojani po vremenskom sledu ili po težini, od lakših ka težim ili obrnuto, ili abecednim redom? Jer ne bih hteo da Bog zagrmi na mene kad umrem u osamdeset šestoj, 'A, ti li si taj mali što je 1962. godine ukrao tri boce koka-kole sa kamiona koji je bio parkiran ispred dragstora, i moraćeš prilično brzo da to objasniš.'"
     "Ja mislim da su unakrsno povezani", reče Lakmen. "I samo ti uruče kompjuterski izveštaj koji sadrži ukupan zbir dugog niza koji je već sabran."
     "Greh je", reče Beris, zakikotavši se, "prevaziđen jevrejsko-hrišćanski mit."
     Arktor reče: "Možda oni drže sve tvoje grehe u jednom velikom buretu za turšiju" - on se okrete da pogleda u antisemitu Berisa - "u jednom košer buretu za turšiju, i samo će ga podići i odjednom ti sručiti čitav sadržaj u lice, a ti ćeš samo stajati dok sa tebe cure gresi. Tvoji sopstveni gresi, i možda još nekoliko tuđih koji su tu greškom upali."
     "Gresi nekoga sa istim imenom", reče Lakmen. "Nekog drugog Roberta Arktora. Koliko misliš da postoji Roberta Arktora, Berise?" On laktom munu Berisa. "Mogu li to da nam kažu Kal Tek kompjuteri? I da potraže sve Džime Berise, kad su već u radnji?"
     Za sebe, Arktor pomisli: Koliko li ima Boba Arktora? Uvrnuta i zajebana misao. Dvojica kojih mogu da se setim, mislio je. Jedan po imenu Fred, koji će nadzirati onog drugog, po imenu Bob. Ista osoba. Da li je? Je li Fred zaista isto što i Bob? Da li to neko zna? Ja bi trebalo da znam, ako iko zna, jer sam ja jedina osoba na svetu koja zna da je Fred Bob Arktor. Ali, mislio je, ko sam ja? Koji od njih dvojice sam ja?
     Kad su se zaustavili na kolskom prilazu, parkirali i umorno prišli ulaznim vratima, zatekli su Berisovu cedulju i vrata nezaključana, a kad su oprezno otvorili vrata, sve je izgledalo isto kao što je bilo kad su otišli.
     Berisove sumnje iznenada izbiše na površinu. "Ah", promrmlja on, ulazeći. Hitro je posegao ka vrhu police za knjige kraj vrata i skinuo svoj pištolj kalibra 22, stegavši ga dok su se preostala dvojica kretala unaokolo. Životinje im se približiše kao i obično, tražeći hranu.
     "Pa, Berise", reče Lakmen, "vidim da si u pravu. Neko je nesumnjivo bio ovde, jer vidiš - vidiš i ti, zar ne, Bobe? - da brižljivo sakrivanje tragova koje bi oni inače ostavili svedoči o svom..." On zatim s gađenjem prdnu i odšeta do kuhinje da u frižideru potraži konzervu piva. "Berise", reče on, "ti si sjeban."
     Krećući se oprezno s pištoljem u ruci, Beris nije obraćao pažnju na njega, nastojeći da otkrije nekakav nagoveštaj. Arktor je, posmatrajući, mislio: Možda i hoće. Možda su ostavili neke tragove. I mislio je: Čudno kako paranoja tu i tamo ume da se nakratko poveže sa stvarnošću. Pod vrlo osobenim okolnostima, kao danas. Potom, Beris će zaključiti da sam ja namerno izmamio sve iz kuće kako bih omogućio tajnim uljezima da obave svoj posao. A kasnije će razabrati zašto i koga i sve ostalo, a, u stvari, možda već jeste. Razabrao je pre izvesnog vremena, zapravo; dovoljno davno da započne sabotažu cefoskopa, kola i Bog zna čega sve još. Možda će, kad upalim svetlo u garaži, kuća izgoreti do temelja. Ali glavna stvar je, da li je tim za prisluškivanje stigao i postavio sve monitore i završio posao? To neće znati dok ne bude razgovarao sa Henkom i dok mu Henk ne bude dao tačan plan monitora i gde se mogu servisirati bubnjevi s trakama. I sve ostale dodatne informacije kojima je šef tima za prisluškivanje, kao i ostali stručnjaci uključeni u ovu operaciju, hteo da ga zatrpa. U njihovoj zajedničkoj igri protiv Boba Arktora, osumnjičenog.
     "Vidi ovo!" reče Beris. Sagnuo se nad pepeljaru na niskom stočiću. "Dođite ovamo!" oštro doviknu obojici, i oni se odazvaše.
     Spustivši ruku, Arktor oseti kako iz pepeljare izbija toplota.
     "Opušak koji je još vruć", reče Lakmen, čudeći se. "Sigurno jeste."
     Isuse, pomisli Arktor. Ipak su zajebali stvar. Neko iz ekipe je pušio, a zatim zamišljeno ugasio pikavac ovde. Znači, mora biti da su tek otišli. Pepeljara je, kao i uvek, bila prepuna; član ekipe je verovatno pretpostavo da niko neće primetiti dodatak, a kroz nekoliko trenutaka on bi se već ohladio.
     "Čekaj malo", reče Lakmen, razgledajući pepeljaru. Između duvanskih opušaka on izvuče ostatak džointa. "Evo šta je vruće, ovaj opušak džointa. Pripalili su džoint dok su bili ovde. Ali šta su radili? Šta su, do đavola, radili?" Namrštio se i zverao unaokolo, ljut i zbunjen. "Bobe, jebo te - Beris je bio u pravu. Neko je bio ovde! Ovaj opušak džointa još je vruć, i možeš da ga omirišeš ako ga uzmeš..." On ga stavi Arktoru pod nos. "Da, još pomalo gori unutra. Verovatno semenka. Nisu je dobro očistili pre nego što su smotali."
     "Taj opušak", reče Beris, podjednako mrgodno, "možda nije slučajno tu ostavljen. Ovaj dokaz možda nije propust."
     "Šta sad?" upita Arktor, pitajući se kakva je to policijska ekipa za prisluškivanje čiji član puši džoint pred ostalima dok je na dužnosti.
     "Možda su bili ovde samo da bi podmetnuli drogu u ovu kuću", reče Beris. "Da nam smeste, a onda telefonom kasnije otkucaju... Možda je droga skrivena u telefonu, na primer, i u zidnim utičnicama. Moraćemo da pretražimo čitavu kuću i da je potpuno očistimo pre nego što oni dojave. A verovatno imamo samo nekoliko sati."
     "Ti proveri utičnice u zidu", reče Lakmen. "Ja ću da rastavim telefon."
     "Čekaj", reče Beris, podigavši ruku. "Ako nas budu videli kako se lomatamo unaokolo neposredno pre racije..."
     "Kakve racije?" upita Arktor.
     "Ako besomučno jurcamo okolo bacajući drogu", reče Beris, "onda ne možemo da tvrdimo, iako je to tačno, da nismo znali da je droga tu. Uhvatiće nas kako je držimo u rukama. A možda je i to deo njihovog plana."
     "Oh, sranje", zgađeno reče Lakmen. On se baci na kauč. "Sranje, sranje, sranje. Ništa ne možemo da učinimo. Verovatno je droga skrivena na hiljadu mesta koja nikad nećemo pronaći. Gotovi smo." On pogleda prema Arktoru, u zbunjenom besu. "Gotovi smo!"
     Arktor reče Berisu: "Šta je s tvojom elektronskom kasetnom spravom koja je povezana s ulaznim vratima?" Beše zaboravio na nju. Očigledno je i Beris zaboravio. Lakmen takođe.
     "Da, to bi u ovom času trebalo da nam pruži mnoštvo obaveštenja", reče Beris. Kleknuo je kraj kauča, pružio ruku ispod, zastenjao, zatim izvukao mali plastični kasetofon. "Ovo bi trebalo prilično da nam kaže", poče on, a onda mu se lice smrklo. "Pa, verovatno se na kraju i ne bi pokazao toliko značajno." On izvuče priključak za struju i spusti kasetofon na stočić. "Znamo ono najvažnije - da su oni zaista ulazili dok smo mi bili odsutni. To je bio njegov najvažniji zadatak."
     Tišina.
     "Kladim se da mogu da pogodim", reče Arktor.
     Beris reče: "Prva stvar koju su uradili kad su ušli bila je da ga prebace na isključeno. Ja sam ga ostavio na uključeno, ali pogledajte - sad je okrenut na isključeno. I tako, mada sam ja..."
     "Nije snimao?" upita Lakmen, razočaran.
     "Brzo su izveli potez", reče Beris. "Pre nego što je i centimetar trake prošao kroz glavu za snimanje. Ovo je, uzgred budi rečeno, zgodna mala naprava, Soni. Ima posebnu glavu za reprodukciju, brisanje i snimanje, kao i Dolbi sistem za prigušivanje šuma. Jeftino sam ga dobio. Na jednoj trampi. I nikad mi nije zadavao nevolje."
     Arktor reče: "Obavezno moramo da razmislimo."
     "Sasvim tako", složi se Beris, sevši na stolicu i zavalivši se unazad, skinuvši naočari. "U ovom trenutku mi nemamo nikakav drugi izlaz s obzirom na njihovu taktiku izvrdavanja. Znaš, Bobe, postoji nešto što bi mogao da uradiš, ali za to treba vremena."
     "Da prodam kuću i iselim se", reče Arktor.
     Beris klimnu glavom.
     "Ali, do đavola", pobuni se Lakmen. "Ovo je naš dom."
     "Pošto su sad ovakve kuće u ovom kraju?" upita Beris, zaturivši ruke iza glave. "Na tržištu? Pitam se takođe kolike su kamate. Možda bi mogao prilično da zaradiš, Bobe. S druge strane, možda ćeš morati da izgubiš zbog hitne prodaje. Ali, Bobe, Boga mi, namerio si se na profesionalce."
     "Znaš li nekog dobrog agenta za nekretnine?" upita ih Lakmen obojicu.
     Arktor reče: "Kakav razlog da navedemo za prodaju? Uvek pitaju."
     "Da, ne možemo agentu reći istinu", složi se Lakmen. "Mogli bismo da kažemo..." Razmišljao je, potišteno pijući pivo. "Ne mogu da smislim razlog. Berise, kakav bismo razlog, lažnu priču, mogli da damo?"
     Arktor reče: "Naprosto ćemo otvoreno reći da su po celoj kući podmetnuti narkotici, a pošto mi ne znamo gde su, odlučili smo da se iselimo i pustimo da novi vlasnik bude ćorkiran umesto nas."
     "Ne", usprotivi se Beris, "mislim da ne možemo sebi da dozvolimo toliku otvorenost. Predlažem da kažeš, Bobe, da kažeš da si dobio premeštaj na poslu."
     "Kuda?" upita Lakmen.
     "U Klivlend", reče Beris.
     "Mislim da bi trebalo da im kažemo istinu", reče Arktor. "U stvari, mogli bismo da damo oglas u Los Anđeles Tajmsu: 'Moderna kuća sa tri spavaće sobe i dva kupatila za lako i brzo ispiranje, droga vrhunskog kvaliteta sakrivena po svim sobama; droga uključena u prodajnu cenu.'"
     "Ali oni bi onda zvali da pitaju koja vrsta droge", reče Lakmen. "A mi ne znamo; mogla bi biti bilo koja."
     "I koliko je ima", promrmlja Beris. "Budući kupci bi se možda raspitivali za količinu."
     "To jest", reče Lakmen, "moglo bi biti par grama travuljine, takvog nekog sranja, ili bi mogli biti kilogrami heroina."
     "Ja predlažem", reče Beris, "da telefoniramo oblasnom komesarijatu za borbu protiv droge i da ih obavestimo o situaciji i zatražimo da dođu i uklone drogu. Da pretraže kuću, nađu je i ratosiljaju je se. Jer, budimo realni, zaista nema vremena za prodaju kuće. Svojevremeno sam proučio pravno stanje za ovu vrstu ugovora, i većina pravničkih knjiga se slaže..."
     "Ti si lud", reče Lakmen, blenući u njega kao da je on jedna od Džerijevih lisnih vaši. "Da telefoniramo borbi protiv droge? Agenti bi se ovde stvorili za manje od..."
     "To nam je najbolja nada", glatko nastavi Beris, "a svi možemo da se podvrgnemo detektoru laži kako bismo dokazali da nismo znali gde je droga niti da je uopšte stavljena tamo. Ona je tamo bez našeg znanja ili dozvole. Ako im to kažeš, Bobe, oslobodiće te." Posle kraće stanke, on priznade: "Na kraju. Kad se sve činjenice saznaju na sudu."
     "Ali, s druge strane", reče Lakmen, "mi imamo sopstvene zalihe. Mi znamo gde su one i tome slično. Da li to znači da moramo da se otarasimo svojih zaliha? A pretpostavimo da smo neku preskočili? Makar i jednu? Hriste, ovo je grozno!"
     "Nema izlaza", reče Arktor. "Izgleda da su nas ukebali."
     Iz jedne od spavaćih soba pojavi se Dona Hotorn, odevena u smešan, mali bermuda-komplet, raščupane kose, lica podbulog od spavanja.
     "Ja sam ušla", reče ona, "kao što je pisalo na cedulji. I neko vreme sam posedela, a onda sam se sručila u krpe. Na cedulji nije pisalo kad se vraćate. Zašto ste vikali? Bože, baš ste napeti. Probudili ste me."
     "Ti si malopre popušila džoint?" upita je Arktor. "Pre nego što si se sručila u krpe?"
     "Jašta", reče ona. "Inače nikako ne mogu da zaspim."
     "To je Donin opušak", reče Lakmen. "Daj joj ga."
     Bože moj, pomisli Bob Arktor. Ja sam bio u tom tripu isto koliko i oni. Svi smo zajedno upali u njega tako duboko. On se strese, zadrhta i trepnu. Znajući ono što znam, ja sam ipak zajedno s njima zakoračio u taj odlepljeni paranoični prostor, sagledao ga onako kako su ga oni sagledavali - zbrkano, mislio je. Opet mračno; isti mrak koji pokriva njih pokriva i mene; mrak ovog sumornog sveta snova u kome lebdimo unaokolo.
     "Ti si nas izvadila", reče on Doni.
     "Iz čega?" upita Dona, zbunjena i pospana.
     Ne ono što jesam, mislio je, ni ono što sam znao da je ovde danas trebalo da se dogodi, već ova ženska - ona mi je glavu vratila na mesto, svu trojicu nas je izvadila. Mala, crnokosa ženska u šašavom kompletu, koju ja otkucavam i farbam i koju ću, nadam se, tucati... još jedan svet gde se stvarnost sastoji od farbanja i tucanja, mislio je, a ova zgodna devojka je njegovo središte: zdravorazumska tačka koja nas je sve naglo povratila. U protivnom, kud bi naše glave na kraju otišle? Mi smo, sva trojica, načisto odlepili.
     Ali ne prvi put, mislio je. Čak ne ni danas.
     "Ne bi trebalo da ostavljate kuću tako nezaključanu", reče Dona. "Mogli bi da vas opelješe, a to bi bila vaša krivica. Čak i ogromna kapitalistička osiguravajuća društva kažu da ako ostaviš vrata ili prozor otključane, oni neće da plate. To je glavni razlog što sam ušla kad sam videla cedulju. Neko mora da bude ovde ako je nezaključano."
     "Koliko si dugo ovde?" upita je Arktor. Možda je ona sprečila postavljanje prisluškivača; možda nije. Verovatno nije.
     Dona pogleda na svoj električni Tajmeksov ručni sat od dvadeset dolara, koji joj je on poklonio. "Oko trideset osam minuta. Hej." Njeno lice se ozari. "Bobe, imam kod sebe knjigu o vukovima - hoćeš sad da je pogledaš? Ima gomila žešćeg sranja u njoj, ako umeš da ukapiraš."
     "Život je", reče Beris, kao za sebe, "jedina teška stvar i ništa drugo; postoji samo jedan put, ceo težak. Težak toliko da vodi u grob. Svakog čoveka i svaku stvar."
     "Jesam li dobro čula kad si rekao da ćeš prodati kuću?" upita ga Dona. "Ili je to bilo - znaš, da sam sanjala? Ne mogu da ocenim; ono što sam čula zvučalo je odlepljeno i uvrnuto."
     "Svi mi sanjamo", reče Arktor. Ako narkoman uvek poslednji saznaje da je narkoman, onda je možda muškarac poslednji koji saznaje da li misli ono što kaže, razmišljao je on. Pitao se koliko je tih burgija što ih je Dona načula ozbiljno mislio. Pitao se koliko je bezumlje ovog dana - njegovo bezumlje - bilo stvarno, ili tek izazvano kao prenosno ludilo, usled okolnosti. Dona je za njega, oduvek, bila stožerna tačka stvarnosti; za nju je to bilo osnovno, prirodno pitanje. Poželeo je da može da odgovori.

7.

     Sutradan se Fred pojavio u svom skrembl-odelu da čuje kako su postavljeni prisluškivači.
     "Šest holo-skenera koji sad rade u objektu - šest bi, mislimo, zasad trebalo da bude dovoljno - prenose sliku u siguran stan malo dalje niz ulicu, u istom bloku gde je i Arktorova kuća", objasni Henk, rasprostirući tlocrt kuće Boba Arktora na metalni sto između njih. Fred se ohladio videvši to, ali ne previše. Podigao je papir i razgledao položaje raznih skenera, u raznim sobama, ovde i tamo, kako bi sve bilo pod neprestanom zvučnom i video-prismotrom.
     "Znači, ja pregledam snimke u stanu", reče Fred.
     "Koristimo ga kao mesto na kome se pregledaju snimci za osam - ili sad, verovatno, devet - kuća i stanova pod prismotrom u tom kraju. Tako da ćeš naletati na ostale ljude na tajnom zadatku koji pregledaju svoje snimke. Tada moraš da nosiš svoje odelo."
     "Videće me kako ulazim u stan. Suviše je blizu."
     "Pretpostavljam, ali posredi je ogroman kompleks, stotine stanova, a to je jedini koji nam je elektronski odgovarao. Moraće da posluži, bar dok ne dobijemo legalno iseljenje nekog drugog stana. Radimo na tome... dva bloka dalje, gde ćeš biti manje uočljiv. Otprilike za nedelju dana, pretpostavljam. Ako holo-snimci budu mogli da se prenose s prihvatljivom rezolucijom preko mikro-relejnih kablova i ITT linija kao raniji..."
     "Samo ću prodati priču da trpam neku žensku u tom kompleksu, ako me Arktor ili Lakmen ili neki od tih glavonja vide da ulazim." To zaista nije mnogo komplikovalo stvari; zapravo, to će skratiti njegovo neplaćeno vreme provedeno u putu, što je predstavljalo važnu stavku. Lako je mogao da se dokotrlja do sigurnog stana, pregleda snimke sa skenera, ustanovi šta je važno za njegov izveštaj, a šta se može odbaciti, a zatim da se vrlo brzo vrati - svojoj sopstvenoj kući, pomisli. Arktorovoj kući. Malo dalje uz ulicu ja sam Bob Arktor, osumnjičeni težak narkos, na koga motre bez njegovog znanja, a onda svakih par dana nalazim izgovor da šmugnem niz ulicu, u stan gde sam Fred i gde premotavam kilometre i kilometre trake da vidim šta sam uradio, a čitav ovaj posao, mislio je, baca me u depresiju. Izuzev zaštitu - i dragocena lična obaveštenja - koje će mi pružiti.
     Verovatno će onaj koji me progoni biti uhvaćen na holo-skenerima već tokom prve nedelje.
     Shvativši to, opustio se.
     "Dobro", reče on Henku.
     "Dakle, vidiš gde su postavljeni holo-skeneri. Ako treba da se servisiraju, to verovatno možeš i sam da uradiš dok si u Arktorovoj kući, ako nema nikog. Ti inače normalno ulaziš u njegovu kuću, zar ne?"
     Elem, sranje, pomisli Fred. Ako to uradim, onda ću se naći na holo-snimcima. Tako da kad ih predam Henku, ja očigledno moram biti jedna od osoba koja se na njima vidi, a to mi kvari posao.
     Dosad nikad nije stvarno objasnio Henku kako zna ono što zna o svojim osumnjičenima; on je informacije prenosio lično kao Fred, delotvoran uređaj za snimanje. Ali sad: audio i holo-skeneri, koji ne uklanjaju automatski sve ono što ga može identifikovati, kao što to čini njegov usmeni izveštaj. Pojaviće se Robert Arktor kako petlja oko skenera kad se pokvare, njegovo lice će izroniti i ispuniti ekran. Ali, s druge strane, on će prvi pregledati snimljene trake; još može da ukloni neke delove. Osim što će to zahtevati vremena i brižljivosti.
     Ali šta da ukloni? Da izbriše Arktora - potpuno? Arktor je osumnjičeni. Samo Arktora kad ide da petlja oko holo-skenera.
     "Ukloniću snimke na kojima sam ja", reče on. "Tako da me nećete videti. Kao mera uobičajene zaštite."
     "Naravno. Ti ranije nisi ovo radio?" Henk pruži ruku da mu pokaže par slika. "Koristiš veliki uređaj za brisanje koji uklanja svaki deo trake gde se ti pojavljuješ kao doušnik. To je što se holoa tiče; za audio, nema ustanovljenih pravila. Ipak, nećeš imati velikih problema. Za nas se podrazumeva da si ti jedna od osoba iz kruga Arktorovih prijatelja koji dolaze u tu kuću - ti si ili Džim Beris, ili Erni Lakmen, ili Čarls Frek, ili Dona Hotorn..."
     "Dona?" On se nasmeja. U stvari, odelo se nasmejalo. Na svoj način.
     "Ili Bob Arktor", nastavi Henk, proučavajući svoju listu osumnjičenih.
     "Stalno izveštavam o samom sebi", reče Fred.
     "Tako da ćeš morati da i sebe povremeno uključiš u holo-trake koje nam predaješ, jer ako se sistematski budeš uklanjao, onda mi možemo postupkom eliminacije da zaključimo ko si ti, hteli to ili ne. Ono što moraš da uradiš, zapravo, jeste da sebe uklanjaš na - kako da ga nazovemo? - inventivan, umetnički... Do đavola, prava reč je kreativan način... kao, recimo, tokom kratkih razdoblja kad si sam u kući i kad istražuješ, pregledaš papire i ladice, ili servisiraš skener u vidnom polju drugog skenera, ili..."
     "Treba samo da jednom mesečno pošaljete nekog uniformisanog u kuću", reče Fred. "I naredite mu da kaže, 'Dobro jutro! Došao sam da servisiram uređaje za prismotru koji su tajno postavljeni u vašem objektu, u vašem telefonu i vašim kolima.' Možda bi Arktor platio račun."
     "Arktor bi ga verovatno ucmekao, a zatim nestao."
     Fred u skrembl-odelu reče: "Ukoliko Arktor ima toliko da krije. To nije dokazano."
     "Arktor možda krije poprilično. Prikupili smo i obradili mnoštvo novih informacija o njemu. Nema ozbiljne sumnje: on je lažnjak, novčanica od tri dolara. On je prevarant. Zato ga drži na oku dok ne padne, dok ne budemo imali dovoljno čvrstih dokaza da ga uhapsimo."
     "Hoćete da podmetnemo robu?"
     "O tome ćemo kasnije razgovarati."
     "Mislite da je on visoko u vrhu, znaš, S.S. Agencije?"
     "Ono što mi mislimo nema nikakvog značaja za tvoj rad", reče Henk. "Mi procenjujemo; ti podnosiš izveštaj sa sopstvenim ograničenim zaključcima. Time ne želim da te potcenjujem, ali mi imamo informacije, mnoštvo informacija, koje tebi nisu dostupne. Ukupnu sliku. Kompjuterizovanu sliku."
     "Arktor je osuđen na propast", reče Fred. "Ako nešto sprema. A iz onoga što kažeš, naslućujem da sprema."
     "Veoma skoro bi trebalo da imamo optužnicu protiv njega", reče Henk. "A onda možemo da zaključimo njegov slučaj, što će nam svima pričiniti zadovoljstvo."
     Fred je stoički zapamtio adresu i broj stana, a iznenada se prisetio da je viđao jedan mladi otkačeni par, koji je nedavno naglo nestao, kako ovde-onde ulazi i izlazi iz zgrade. Ćorkirani su, a njihov stan oduzet u ove svrhe. Dopadali su mu se. Devojka je imala dugačku kosu boje lana, nije nosila prsluče. Jednom je prošao kolima kraj nje dok je vukla bakaluk i ponudio se da je poveze; razgovarali su. Ona je bila organski tip, volela je megavitamine, alge i sunce, lepa, stidljiva, ali ga je odbila. Sad je mogao da shvati i zašto. Očito da su njih dvoje imali drogu. Ili, verovatnije, da su dilovali. S druge strane, ako je stan bio potreban, dovoljno je bilo uhapsiti ih za posedovanje, a to se uvek moglo dobiti.
     Za šta bi, pitao se, vlasti mogle da koriste prljavu, ali veliku kuću Boba Arktora, pošto Arktor bude odvučen? Možda kao još veći centar za obradu informacija, najverovatnije.
     "Dopala bi ti se Arktorova kuća", reče on naglas. "Oronula je i tipično narkomanski prljava, ali je velika. Lepo dvorište. Mnogo žbunja."
     "To je dojavila i ekipa za postavljanje prisluškivača. Neke izvanredne mogućnosti."
     "Oni su - šta? Dojavili su da ima 'mnogo mogućnosti', je li tako?" Glas skrembl-odela ludački je klepetao, suvo i bezvučno, što ga je još više ljutilo. "Kakvih, na primer?"
     "Pa, jedna očigledna mogućnost: iz dnevne sobe se pruža pogled na raskrsnicu, tako da se mogu snimiti vozila koja prolaze i njihove tablice..." Henk je proučavao svoje brdo papira. "Ali Bert kako-se-zvaše, koji je predvodio ekipu, misli da je kuća namerno ostavljena da toliko propadne, kako se nama ne bi isplatilo da je preuzmemo. Kao ulaganje."
     "Na koji način? Na koji način propala?"
     "Krov."
     "Krov je savršen."
     "Unutrašnja i spoljašnja boja. Stanje podova. Kuhinjski ormančići..."
     "Sranje", reče Fred, ili, u svakom slučaju, promumla odelo. "Arktor je možda ostavio da se sudovi nagomilaju, kao i đubre, i nije obrisao prašinu, ali, na kraju krajeva, tri tipa koja tamo žive bez ženskih? Žena ga je ostavila; žene bi trebalo da rade sve te poslove. Da se Dona Hotorn uselila, kao što je Arktor hteo, kao što ju je preklinjao, ona bi je održavala. Uostalom, svaka profesionalna kućepaziteljska služba mogla bi za pola dana da dovede celu kuću u savršeno stanje, što se čišćenja tiče. Kad je krov u pitanju, to me stvarno ljuti, jer..."
     "Onda ti preporučuješ da je uzmemo kad Arktor bude uhapšen i izgubi vlasništvo."
     Fred, odelo, blenuo je u njega.
     "Elem?" ravnodušno upita Henk, spremivši olovku.
     "Nemam nikakvo mišljenje. Ovako ili onako." Fred ustade sa stolice da pođe.
     "Nećeš još da zbrišeš", reče Henk, dajući mu pokretom znak da ponovo sedne. Potražio je nešto među papirima na stolu. "Ovde imam dopis..."
     "Ti uvek imaš dopise", reče Fred. "Za svakoga."
     "Ovaj dopis", reče Henk, "nalaže mi da te danas pošaljem u sobu 203, pre nego što odeš."
     "Ako se tiče onog govora protiv droge koji sam održao u Klubu lavova, već su mi tupili oko toga."
     "Ne, nije to." Henk mu dobaci lepršavu cedulju. "Ovo je nešto drugo. Ja sam s tobom završio, pa što ne odeš odmah tamo da to obaviš."

     Obreo se u potpuno beloj sobi s čeličnom opremom i čeličnim stolicama i čeličnim stolom, zakovanim za pod, u sobi nalik na bolničku, čistoj, sterilnoj i hladnoj, s prejakim svetlom. U stvari, s desne strane je stajala vaga s natpisom PODEŠAVANJE VRŠI ISKLJUČIVO TEHNIČAR. Dvojica zamenika su ga posmatrala, obojica u punoj uniformi šerifove kancelarije Orindž Kauntija, ali s lekarskim oznakama.
     "Ti si policajac Fred?" upita jedan od njih, sa četvrtastim brkovima.
     "Da, gospodine", reče Fred. Osećao se uplašeno.
     "Dobro, Frede, najpre mi dopusti da kažem da se, kako nesumnjivo već znaš, tvoji izveštaji i ispitivanja nadziru i kasnije pregledaju kako bi se proučili, za slučaj da je nešto propušteno prilikom prvog sastanka. To je SRP, naravno, i primenjuje se na sve policajce koji usmeno podnose izveštaj, ne samo na tebe."
     Drugi medicinski zamenik reče: "Kao i svi ostali kontakti koje održavaš sa odeljenjem, kao što su telefonski kontakti i dopunske aktivnosti, poput tvog nedavnog javnog govora u Anahajmu za momke iz Rotari kluba."
     "Kluba lavova", reče Fred.
     "Uzimaš li ti supstancu S?" upita levi medicinski zamenik.
     "To pitanje je", reče drugi, "sporno, jer se podrazumeva da si u svom poslu primoran da to činiš. Zato nemoj da odgovaraš. Ne što bi te to inkriminisalo, već naprosto što je sporno." On pokaza na sto gde je stajala gomila kocaka i ostalih svakojakih plastičnih predmeta, kao i još neke neobične stvari koje policajac Fred nije uspevao da prepozna. "Dođi ovamo i sedi, policajče Frede. Mi ćemo sada, nakratko, primeniti nekoliko lakih testova. To ti neće oduzeti mnogo vremena i neće biti nikakve fizičke nelagodnosti."
     "Što se onogo govora tiče..." reče Fred.
     "Ono o čemu je ovde reč", reče levi medicinki zamenik, sedajući i vadeći penkalo i neke formulare, "poniklo je iz nedavnog istraživanja na odeljenju koje je pokazalo da je nekolicina agenata na tajnom zadatku, koji su radili u ovom kraju, tokom proteklog meseca primljena u Klinike za nervnu afaziju."
     "Ti si svestan visokog stepena zavisnosti od supstance S?" upita Freda drugi zamenik.
     "Naravno", reče Fred. "Razume se da jesam."
     "Sad ćemo ti dati ove testove", reče zamenik koji je sedeo, "ovim redosledom, počev od onog što nazivamo BG ili..."
     "Vi mislite da sam ja zavisnik?" upita Fred.
     "To da li si ti zavisnik ili ne nije glavno pitanje, pošto se od vojnog odeljenja za hemijsko ratovanje u sledećih pet godina očekuje neutrališuće sredstvo."
     "Ovi testovi se odnose ne na odlike supstance S koje stvaraju zavisnost već na... Uostalom, daću ti najpre ovaj test Skup-Podloga, koji utvrđuje tvoju sposobnost da brzo razlikuješ skup od podloge. Vidiš ovaj geometrijski dijagram?" On spusti iscrtanu kartu ispred Freda, na sto. "Unutar naizgled besmislenih linija krije se poznat predmet koji bismo svi prepoznali. Ti treba da mi kažeš šta je..."
     Predmet. U julu 1969, Džozef E. Bogen je objavio revolucionaran članak 'Druga strana mozga: paralelni um'. U tom članku naveo je tajanstvenog dr A. L. Vigana, koji je 1844. napisao:

     Um je u osnovi dvostruk, kao i organi putem kojih on dejstvuje. Ta zamisao mi se javila, i ja sam o njoj razmišljao duže od četvrt veka, a da nisam uspeo da nađem nijednu valjanu niti čak prihvatljivu zamerku. Smatram stoga da sam u stanju da dokažem: (1) Da je svaka moždana hemisfera zasebna i savršena celina kao organ mišljenja: (2) Da se u obema hemisferama istovremeno može odvijati zaseban i jasan proces razmišljanja i zaključivanja.

     U svom članku, Bogen je zaključio: 'Ja verujem (kao i Vigan) da svako od nas ima dva uma u jednoj ličnosti. Ima sijaset pojedinosti koje u ovom slučaju treba redom izneti. Ali moramo se konačno neposredno surotstaviti glavnom otporu Viganovom stavu: to jest, subjektivnom osećanju koje svako od nas ima da smo Jedno. To unutarnje uverenje u Jednotu jeste najuvreženije mišljenje zapadnog čoveka..."
     "...koji predmet i da ga pokažeš na celom polju."
     Oni sa mnom igraju 'dobrog drota-zlog drota', mislio je Fred. "Šta je sve ovo?" upita on, gledajući zamenika, a ne dijagram. "Kladim se da je to zbog govora u Klubu lavova", reče. Bio je siguran.
     Zamenik koji je sedeo reče: "Kod mnogih koji uzimaju supstancu S dolazi do rascepa između desne i leve moždane hemisfere. Nastaje gubitak pravog jedinstva, što predstavlja oštećenje kako u opažajnom tako i u saznajnom sistemu, mada naizgled saznajni sistem nastavlja da radi normalno. Ali ono što sad dolazi iz opažajnog sistema zagađeno je time što je podeljeno, pa i ovaj drugi, stoga, postepeno prestaje da radi, sve više slabeći. Jesi li pronašao poznat predmet na ovom crtežu? Možeš li da mi ga nađeš?"
     Fred reče: "Ne govorite valjda o naslagama teških metala u tragovima u neuroreceptorima? Nepovratan..."
     "Ne", reče zamenik koji je stajao. "To nije oštećenje mozga, već oblik trovanja, trovanja mozga. To je toksična moždana psihoza koja utiče na tvoj opažajni sistem tako što ga razdvaja. Ono što imaš pred sobom, ovaj BG test, meri tačnost s kojom tvoj opažajni sistem deluje kao jedinstvena celina. Vidiš li ovaj oblik ovde? Trebalo bi da ti odmah padne u oči."
     "Vidim bocu koka-kole", reče Fred.
     "Tačan odgovor je boca gaziranog soka", reče zamenik koji je sedeo, hitro uklonivši crtež i zamenivši ga drugim.
     "Jeste li išta zapazili", reče Fred, "proučavajući moje izveštaje i tome slično? Išta maglovito?" Govor je u pitanju, mislio je. "Šta je sa govorom koji sam održao?" upita. "Jesam li tu pokazao disfunkciju obe strane mozga? Jeste li me zato dovukli ovamo na ove testove?" Čitao je već o tim testovima za rascepljen mozak, koje je odeljenje s vremena na vreme primenjivalo.
     "Ne, ovo je rutinski postupak", reče zamenik koji je sedeo. "Mi shvatamo, policajče Frede, da agenti na tajnom zadatku neizbežno moraju da uzimaju drogu, po dužnosti; oni koji su morali da odu u savezne..."
     "Za stalno?" upita Fred.
     "Ne mnogi za stalno. Opet kažem, ovo je oštećenje opažajnog sistema koje se tokom vremena može popraviti kao..."
     "Mračno", reče Fred. "To mi sve zamračuje."
     "Imaš li neke unakrsne smetnje?" upita iznenada jedan od zamenika.
     "Šta?" nesigurno reče on.
     "Između hemisfera. Ako je oštećena leva hemisfera, tamo gde su obično smeštene jezičke sposobnosti, onda je ponekad desna hemisfera zamenjuje koliko god je u stanju."
     "Ne znam", reče on. "Ne, koliko ja znam."
     "Misli koje nisu tvoje. Kao da razmišlja neka druga osoba ili drugi um. Ali drugačije nego što bi ti razmišljao. Čak i strane reči koje ne znaš. Koje je naučio iz perifernog opažanja negde tokom tvog života."
     "Ništa slično. To bih primetio."
     "Verovatno bi. Po ljudima s oštećenjem leve hemisfere, koji su to prijavili, to je očigledno veoma potresno iskustvo."
     "Pa, pretpostavljam da bih to primetio."
     "Nekad se verovalo da desna hemisfera uopšte nema jezičkih sposobnosti, ali to je bilo pre nego što je toliko ljudi drogama zeznulo svoju levu hemisferu i tako pružilo desnoj priliku da nastupi. Da popuni vakuum."
     "Svakako ću držati otvorene oči", reče Fred i začu samo mehanički zvuk svog glasa, kao glas poslušnog deteta u školi. Kako se slaže da posluša svaku dosadnu zapovest koju mu nameću oni koji imaju vlast. Oni koji su viši od njega i u prilici da mu nameću svoju snagu i volju, bilo to razumno ili ne.
     Samo pristani, mislio je. I radi ono što ti se kaže.
     "Šta vidiš na drugoj slici?"
     "Ovcu", reče Fred.
     "Pokaži mi ovcu." Zamenik koji je sedeo naže se napred i okrete sliku. "Nesposobnost razlikovanja grupe i pozadine dovodi te u gomilu nevolja - umesto da ne vidiš nikakve oblike, ti opažaš pogrešne oblike."
     Kao pseće govno, pomisli Fred. Pseće govno bi se sigurno smatralo pogrešnim oblikom. Po svakom merilu. On je...

     Podaci ukazuju na to da je ona nema, niža hemisfera, specijalizovana za geštalt opažanje, pošto prevashodno sintetički obrađuje priliv podataka. Govorna, viša hemisfera, za razliku od prve, po svoj prilici radi više na logički, analitički, kompjuterski način, a nalazi pokazuju da je mogući razlog za moždanu podeljenost kod čoveka zapravo osnovna nepomirljivost jezičkih funkcija s jedne, i sintetičkih opažajnih funkcija s druge strane.

     ...osećao mučninu i depresiju, gotovo isto toliko kao za vreme govora u Klubu lavova. "Tu nema nikakve ovce, zar ne?" upita. "Ali jesam li bio blizu?"
     "Ovo nije Roršahov test", reče zamenik koji je sedeo, "u kome razni ispitanici mogu na različite načine tumačiti nejasnu mrlju. U ovom je ocrtan samo jedan osoben predmet, kao takav. U ovom slučaju, to je pas."
     "Šta?" upita Fred.
     "Pas."
     "Kako znate da je pas?" On nije video nikakvog psa. "Pokažite mi." Zamenik...

     Svoj eksperimentalni dokaz ovaj zaključak nalazi u životinji rascepljenog mozga, čije se dve hemisfere mogu izvežbati da opažaju, misle i delaju nezavisno. Kod ljudskog bića, u kome je rečenično mišljenje tipično smešteno u jednu hemisferu, druga hemisfera se očito usavršava u drugačijoj vrsti mišljenja, koja se može nazvati paralelnom. Pravila i metode na osnovu kojih se rečenično mišljenje razvija u 'ovoj' strani mozga (strani koja govori, čita i piše) podvrgavani su analizi sintakse, semantike, matematičke logike, i tako dalje, tokom niza godina. Pravila po kojima se paralelno mišljenje razvija u drugoj strani mozga, zahtevaće proučavanje tokom mnogih nastupajućih godina.

     ...okrete kartu; na poleđini je bio iscrtan klasičan jednostavan obris PSA, i Fred ga je sad prepoznao kao oblik ucrtan među linijama na prednjoj strani. U stvari, to je bila naročita vrsta psa: hrt, sa uvučenim stomakom.
     "Šta to znači", reče on, "što sam umesto toga video ovcu?"
     "Verovatno samo psihološka blokada", reče zamenik koji je stajao, premeštajući težinu s noge na nogu. "Tek kad prođemo ceo set kartica, a onda obavimo nekoliko drugih testova..."
     "Ono zbog čega je ovaj test bolji od Roršahovog", prekide ga zamenik koji je sedeo, vadeći naredni crtež, "jeste to što nije zasnovan na tumačenju; pogrešnih odgovora ima koliko god možeš da zamisliš, ali samo jedan tačan. Pravi predmet koji je Psihografičko ministarstvo SAD ucrtalo i overilo za svaku kartu ponaosob; to je ono što je tačno, jer je poslato iz Vašingtona. Ti ga ili pogodiš ili ne, a ako pokažeš niz nepogađanja, onda zasigurno ustanovljavamo funkcionalni poremećaj opažanja i neko vreme te prosušimo, dok kasnije ne položiš test."
     "Savezna klinika?" upita Fred.
     "Da. Sad, šta vidiš na ovom crtežu, među ovim crnim i belim linijama?"
     Grad Smrti, mislio je Fred proučavajući crtež. To je ono što vidim: smrt u više obličju, ne samo u jednom ispravnom obliku, već svuda. Male, metar i po visoke plaćene ubice na kolicima.
     "Samo mi kažite", reče Fred, "da li vas je uzbunio govor u Klubu Lavova?"
     Dvojica medicinskih zamenika se pogledaše.
     "Ne", reče najzad onaj koji je stajao. "To je imalo veze sa razgovorom koji je - zapravo - bio nezvaničan, u stvari, samo neko proseravanje između tebe i Henka. Pre oko dve nedelje... shvataš, postoji tehnološki prazan hod u obradi svog tog đubreta, svih tih sirovih informacija koje pristižu. Još nisu stigli do tvog govora. U stvari, ni neće u sledećih par dana."
     "Šta je bilo to proseravanje?"
     "Nešto o ukradenom biciklu", reče drugi zamenik. "Takozvanom sedmobrzincu. Ti si pokušavao da prokljuviš kud su nestale preostale tri brzine, je li tako?" Dvojica medicinskih zamenika ponovo su pogledala jedan drugoga. "Ti si mislio da su one ostavljene na podu garaže iz koje je ukraden?"
     "Do đavola", pobuni se Fred. "To je bila greška Čarlsa Freka, ne moja; on je sve uzbunio pričajući o tome. Ja sam samo mislio da je to smešno."

     BERIS: (Stojeći nasred dnevne sobe sa silnim, velikim, novim, sjajnim biciklom, veoma zadovoljan.) Vidite šta sam kupio za dvadeset dolara.
     FREK: Šta je to?
     BERIS: Bicikl, trkački desetobrzinac, doslovno nov-novcat. Video sam ga u komšijinom dvorištu i priupitao za njega, a oni su imali četiri komada pa sam im ponudio dvadeset dolara u gotovom i oni su mi ga prodali. Obojeni ljudi. Čak su ga i prebacili preko ograde umesto mene.
     LAKMEN: Nisam znao da za dvadeset dolara može da se kupi gotovo nov desetobrzinac. Čudo jedno šta se može dobiti za dvadeset dolara.
     DONA: Liči na onaj koji je imala jedna ženska što stanuje preko puta mene, koji je ćornut pre nekih mesec dana. Verovatno su ga oni maznuli, ti crnci.
     ARKTOR: Naravno da jesu, ako imaju četiri komada. A tako jeftino prodaju.
     DONA: Treba da ga vratiš ženskoj preko puta mene, njen je. U svakom slučaju, trebalo bi da joj daš da ga pogleda, da vidi da li je njen.
     BERIS: To je muški bicikl. Ne može biti njen.
     FREK: Što kažeš da je desetobrzinac kad ima samo sedam brzina?
     BERIS: (Zapanjeno.) Šta?
     FREK: (Prilazeći biciklu i pokazujući.) Vidi, pet brzina ovde, dve brzine ovde na drugom kraju lanca. Pet i dva...

     Kad se optička hijazma mačke ili majmuna razdeli po dužini, opažaji iz desnog oka odlaze samo u desnu hemisferu, a isto tako levo oko prenosi informacije samo levoj hemisferi. Ukoliko je životinja, podvrgnuta ovakvoj operaciji, obučena da izabere između dva simbola koristeći samo jedno oko, kasniji testovi pokazuju da je ona u stanju da načini pravi izbor i uz pomoć drugog oka. No ako su nervne veze, pre svega žuljevito telo, razdvojene pre obuke, ono oko koje je od početka bilo pokriveno, kao i njegova hemisfera, moraju se iznova obučiti. To jest, obuka se ne prenosi iz jedne hemisfere u drugu ukoliko su nervne veze presečene. To je osnovni eksperiment podeljenog mozga, koji su izveli Majers i Speri (1953; Speri, 1961; Majers, 1965; Speri, 1967).

     ...jesu sedam. To je, znači, samo semobrzinac.
     LAKMEN: Da, ali čak i trkački sedmobrzinac vredi dvadeset dolara. Ipak je napravio dobar pazar.
     BERIS: (Žacnut.) Oni obojeni su mi rekli da je desetobrzinac. To je pljačka.
     (Svi se okupljaju da pogledaju bicikl. Ponovo više puta prebrojavaju brzine.)
     FREK: Sad sam izbrojao osam. Šest napred, dve pozadi. To je osam.
     ARKTOR: (Logično.) Ali trebalo bi da ih ima deset. Ne postoje sedmobrzinci ni osmobrzinci. Bar ja nikad nisam čuo za to. Šta mislite da se dogodilo s brzinama koje nedostaju?
     BERIS: Oni obojeni su sigurno radili na njemu, rastavljali ga nepropisnim alatom i bez tehničkog znanja, a kad su ga ponovo sastavili, ostavili su tri brzine na podu u garaži. Verovatno su još tamo.
     LAKMEN: Onda bi trebalo da tražimo da nam vrate brzine koje nedostaju.
     BERIS: (Ljutito premišljajući.) Ali u tome i jeste pljačka: oni će verovatno ponuditi da mi ih prodaju, ne da mi ih daju, kao što bi trebalo. Pitam se šta li su još oštetili. (Pregleda ceo bicikl.)
     LAKMEN: Ako odemo svi zajedno, daće nam ih; možeš da se kladiš, čoveče. Idemo, jel' važi? (Gleda unaokolo, tražeći podršku.)
     DONA: Jeste li sigurni da ima samo sedam brzina?
     FREK: Osam.
     DONA: Sedam, osam. U svakom slučaju, mislim, pre nego što odete tamo, pitajte nekoga. Hoću da kažem, meni ne izgleda da su mu nešto radili, u smislu da su ga rastavljali. Pre nego što odete tamo i počnete da im serete, ustanovite. Kapirate?
     ARKTOR: Ona je u pravu.
     LAKMEN: Koga treba da pitamo? Koga znamo ko je stručnjak za trkačke bicikle?
     FREK: Hajde da pitamo prvog na koga naiđemo. Hajde da ga izguramo napolje, a kad neki lik naiđe, pitaćemo ga. Tako ćemo dobiti nepristrasno mišljenje.
     (Oni zajedno izguraju bicikl pred kuću, smesta sreću mladog crnca koji parkira kola. Pokazuju na sedam - osam? - brzina i pitaju koliko ih ima, mada mogu da vide - osim Čarlsa Freka - da ima samo sedam: pet na jednom kraju lanca, dve na drugom. Pet i dva daju sedam. U to mogu da se uvere sopstvenim očima. Šta se dešava?)
     MLADI CRNAC: (Spokojno.) Ono što treba da uradite jeste da pomnožite broj brzina napred s brojem pozadi. To nije sabiranje nego množenje, zato što, vidite, lanac preskače od brzine do brzine, a u smislu odnosa brzina dobijate pet (Pokazuje na pet brzina.) puta jedna ili dve napred (Pokazuje na to.), što vam daje jedan puta pet, što je pet, a zatim kad prebacite ovom ručicom na volanu (Pokazuje kako.) lanac preskače na drugu od dve napred i ponovo se povezuje sa istih pet pozadi, što je dodatnih pet. Vidite li kako to radi? Vidite, stepen brzina se uvek dobija uz pomoć...
     (Oni mu zahvaljuju i ćutke uvoze bicikl natrag u kuću. Mladi crnac, koga nikad ranije nisu videli i koji nema više od sedamnaest godina i vozi neverovatno olupana, stara, teretna kola, nastavlja da zaključava, a oni zatvaraju ulazna vrata na kući i samo stoje tu.)
     LAKMEN: Je l' neko ima neku drogu? 'Gde ima droge. ima i nade'. (Niko se...

     Svi dokazi ukazuju na to da razdvajanje hemisfera stvara dva nezavisna područja svesti u jednoj istoj lobanji, što će reći, u jednom organizmu. Ovaj zaključak uznemiruje neke ljude koji svest smatraju nedeljivim svojstvom ljudskog mozga. Zaključak izgleda preuranjen drugima, koji tvrde da dosad pokazane sposobnosti desne hemisfere ostaju na nivou automatizma. Postoji, sasvim sigurno, nejednakost hemisfera u dosadašnjim slučajevima, ali to lako može biti osobina pojedinaca koje smo proučavali. Sasvim je moguće da, ukoliko se ljudski mozak podeli kod veoma mlade osobe, obe hemisfere u krajnjem ishodu odvojeno i nezavisno razviju mentalne sposobnosti visokog stepena, do nivoa koji postiže samo leva hemisfera normalnih pojedinaca.

     ...ne smeje.)
     "Mi znamo da si ti bio jedan od ljudi u toj grupi", reče medicinski zamenik koji je sedeo. "Nije važno koji. Niko od vas nije mogao da pogleda bicikl i uoči jednostavnu matematičku radnju koja je potrebna da se ustanovi broj brzina u njegovom veoma malom sistemu." U zamenikovom glasu Fred je zapazio izvesnu samilost, način da bude ljubazan. "Takva radnja predstavlja test sposobnosti za mlađe srednjoškolce. Jeste li svi bili uduvani?"
     "Ne", reče Fred.
     "Takvi testovi sposobnosti daju se deci", reče drugi medicinski zamenik.
     "Pa šta nije bilo u redu, Frede?" upita prvi zamenik.
     "Zaboravio sam", reče Fred. Zaćutao je načas. a onda rekao: "Meni to liči na saznajni zajeb, pre nego na opažajni. Zar u takvim stvarima ne učestvuje apstraktno mišljenje? Ne..."
     "Ti možda zamišljaš da je tako", reče zamenik koji je sedeo. "Ali testovi pokazuju da saznajni sistem zakazuje zato što ne dobija tačne podatke. Drugim rečima, ulazne informacije se deformišu na takav način da kad počneš da donosiš zaključke o onome što vidiš, zaključuješ pogrešno, zato što..." Zamenik napravi pokret rukom, pokušavajući da nađe način da se izrazi.
     "Ali desetobrzinac ima sedam brzina", reče Fred. "Ono što smo videli bilo je tačno. Dve napred, pet pozadi."
     "Ali niko od vas nije opazio kakav je njihov međuodnos: pet pozadi sa svakom od prednje dve, kao što vam je crnac rekao. Je li on bio visokoobrazovan čovek?"
     "Verovatno nije", reče Fred.
     "Ono što je crnac video", reče zamenik koji je stajao, "razlikovalo se od onog što ste vi videli. On je video dva zasebna spoja između zadnjeg i prednjeg sistema brzina, dve istovremene različite veze koje su za njega bile uočljive između prednjih brzina povezanih sa svakom od pet zadnjih ponaosob... Ono što ste vi videli bila je jedna veza sa svim zadnjim brzinama."
     "Ali to bi onda bilo šest brzina", reče Fred. "Dve prednje brzine, ali jedna veza."
     "Što je netačno opažanje. Crnog momka niko tome nije naučio; ono što su ga naučili, ako ga je uopšte neko učio, jeste da shvati, saznajno, šta znače te dve veze. Svima vama je jedna od njih sasvim promakla. U stvari, iako ste izbrojali prednje brzine, vi ste ih opazili kao celinu."
     "Sledeći put ću biti bolji", reče Fred.
     "Koji sledeći put? Kad kupiš ćornuti desetobrzinac? Ili kad budeš apstraktno obrađivao sve dnevne opažaje?"
     Fred oćuta.
     "Hajde da nastavimo test", reče zamenik koji je sedeo. "Šta vidiš na ovome, Frede?"
     "Plastično pseće govno", reče Fred. "Kao ono što prodaju ovde u Los Anđelesu. Mogu li sad da idem?" Opet se ponavljao govor iz Kluba lavova.
     Oba zamenika se, međutim, nasmejaše.
     "Znaš, Frede", reče onaj što je sedeo, "ako si u stanju da tako zadržiš smisao za humor, možda ćeš i uspeti."
     "Uspeti?" ponovi Fred. "Uspeti šta? Da uđem u tim? Da sredim žensku? Da se popravim? Da zadovoljim? Da ukapiram? Da govorim suvislo? Da zaradim? Da stignem na vreme? Objasnite svoje izraze. Na latinskom se 'uspeti uraditi' kaže facere, što me uvek podseća na tucere, što je latinska reč za 'tucati', a meni se...

     Mozak viših životinja, uključujući i čovekov, jeste dvostruki organ, sastavljen od desne i leve hemisfere, koje su povezane uzinom nervnog tkiva nazvanom žuljevito telo. Pre nekih petnaest godina, Ronald E. Majers i R. V. Speri, tada na Čikaškom univerzitetu, došli su do iznenađujućeg otkrića: kad se preseče ova veza između dve polovine velikog mozga, svaka hemisfera funkcioniše nezavisno, kao da je celovit mozak.

     ...u poslednje vreme ne diže, ni za kakvo sranje, plastično ili neko drugo, ili za ma kakvo sranje. Ako ste vi momci neki psiholozi i ako ste slušali moje beskonačne informativne razgovore sa Henkom, na šta se, do đavola, Dona pali? Kako da joj se približim? Hoću reći, kako se to radi? Sa takvom slatkom, jedinstvenom, tvrdoglavom ženskicom?"
     "Svaka devojka je različita", reče zamenik koji je sedeo.
     "Mislim, da joj se približim na moralan način", reče Fred. "Ne da je narokam pilulama i pićem i da joj ga onda utrpam dok leži na podu u dnevnoj sobi."
     "Kupi joj cveće", reče zamenik koji je stajao.
     "Šta?" upita Fred, a oči mu se, kroz odelo, razrogačiše.
     "U ovo doba godine možeš da nađeš sitno prolećno cveće. Na dečjem odeljenju ili, recimo, kod Penija ili Kej Marta. Ili azaleju."
     "Cveće", promrmlja Fred. "Mislite, plastično cveće ili pravo cveće? Pravo, pretpostavljam."
     "Plastično ništa ne valja", reče zamenik koji je sedeo. "Izgleda kao da je... pa, lažno. Nekako lažno."
     "Mogu li sad da idem?" upita Fred.
     Pošto su pogledali jedan u drugog, oba zamenika klimnuše glavom. "Procenićemo te neki drugi put, Frede", reče onaj što je stajao. "Nije toliko hitno. Henk će te obavestiti o vremenu sledećeg sastanka."
     Iz nekog nejasnog razloga Fredu je došlo da se rukuje s njima pre nego što ode, ali nije; samo je otišao, ništa ne rekavši, malo potišten i pomalo zbunjen, verovatno zbog toga što su mu tako iznenada naleteli s levog krila. Proučavali su moj materijal, mislio je, pokušavajući da pronađu znake da sam odlepio, a neke su i pronašli. Dovoljno, u svakom slučaju, da hoće da me testiraju.
     Prolećno cveće, pomisli kad je stigao do lifta. Sitno cveće; ono verovatno raste nisko pri zemlji i mnogo ljudi gazi po njemu. Da li raste u divljini? Ili u nekim posebnim industrijskim saksijama ili ogromnim zatvorenim farmama? Pitam se kako izgleda unutrašnjost. Polja i tome slično, neobični mirisi. I, pitao se, gde li se to nalazi? Kuda ideš i kako donde dospevaš i kako tamo ostaješ? Kakvo je to putovanje i kakvu kartu treba kupiti? I od koga se kupuje karta?
     I, mislio je, voleo bih da povedem nekog sa sobom kad pođem tamo, možda Donu. Ali kako to da pitaš, da to pitaš žensku, kad ne znaš čak ni kako da joj se približiš? Kad si je muvao i nisi ništa postigao - čak ni prvi korak. Treba da požurimo, mislio je, zato što će svo poljsko cveće, o kome su mi pričali, kasnije uvenuti.

8.

     Na putu do kuće Boba Arktora, gde se obično mogla naći gomila glavonja željna veselog provoda i duvke, Čarls Frek je razrađivao zvrčku da nasanka starog Berisa, da mu vrati za žvaku o žuči onog dana u restoranu kod 'Tri ćemaneta'. U glavi je, vešto izbegavajući radarske zamke koje je policija posvuda držala (policijski kamioneti s radarom, koji su kontorlisali vozače, obično su bili maskirani kao stari olupani Folksvagenovi kombiji, obojeni u zagasitosmeđe, a vozili su ih bradati krelci; kad bi ugledao takve kamionete, usporavao je), premotavao pretpremijeru filma sa svojom zvrčkom:

     FREK: (Nehajno.) Danas sam kupio biljku metedrina.
     BERIS: (S podsmešljivim izrazom lica.) Metedrin je beni, kao i spid; to je krenk, to je kristal, to je amfetamin, pravi se sintetički, u laboratoriji. Tako da nije ogranski, kao trava. Ne postoji biljka metedrina kao što postoji biljka trava.
     FREK: (Dajući mu šlagvort.) Hoću da kažem, nasledio sam četrdeset hiljada od jednog ujaka i kupio biljku sakrivenu u garaži nekog tipa, gde on pravi metedrin. Hoću da kažem, ima fabriku u kojoj pravi met. Biljka u smislu..."
     Nije uspevao da uobliči sasvim tačnu rečenicu dok je vozio, jer je njegov mozak delimično pratio okolna vozila i semafore; ali je znao da će, kad stigne do Bobove kuće, super dobro složiti priču za Berisa. I naročito ako tamo bude gomila ljudi, Beris će se upecati na mamac i svima će se smesta pokazati kao očigledan i nesumnjiv dupeglavac. A tako će mu super vratiti milo za drago, jer Beris više no iko drugi ne podnosi da se neko sprda na njegov račun.
     Kad je zaustavio kola, sreo je Berisa napolju kako radi oko kola Boba Arktora. Hauba je bila podignuta, a Beris i Arktor su stajali zajedno, sa hrpom automobilskog alata.
     "Vozdra, čoveče", reče Frek, zalupivši vrata na kolima i nehajno se gegajući prema njima. "Berise", reče on odmah, spustivši ruku na Berisovo rame da bi mu privukao pažnju.
     "Kasnije", progunđa Beris. Na sebi je imao radni kombinezon; mazivo i slične stvari prekrivali su i inače prljavu tkaninu.
     Frek reče: "Danas sam kupio biljku metedrina."
     Nestrpljivo se mršteći, Beris reče: "Kolika je?"
     "Šta hoćeš time da kažeš?"
     "Kolika je biljka?"
     "Pa", reče Frek, pitajući se kako da nastavi.
     "Koliko si je platio?" upita Arktor, takođe mastan od popravke kola. Skinuli su karburator, opazi Frek, filter za vazduh, creva i sve.
     Frek reče: "Desetak dolara."
     "Džim bi ti je nabavio i jeftinije", reče Arktor, nastavljajući da radi. "Zar ne, Džime?"
     "Biljke metedrina dele se gotovo džabe", reče Beris.
     "Ovo je čitava jebena garaža!" pobuni se Frek. "Fabrika! Izbacuje milion tableta na dan - mašinerija za pravljenje tableta i sve to. Sve!"
     "Sve to košta deset dolara?" upita Arktor.
     "Ne u ovom kraju", nelagodno reče Frek. "Hej, zajebite to, momci."
     Prekinuvši sa radom - Beris je često prekidao s radom, bilo da mu se neko obraćao ili ne - Beris reče: "Znaš, Frek, ako gutaš ili se bodeš sa previše metedrina, počinješ da govoriš kao Paja Patak."
     "Pa?" upita Frek.
     "Onda niko ne može da te razume", reče Beris.
     Arktor reče: "Šta si rekao, Berise? Nisam te razumeo."
     Lica ozarenog od oduševljenja, Beris je oponašao glas Paje Patka. Frek i Arktor su se cerekali i uživali. Beris je nastavio, pokazavši najzad na karburator.
     "Šta je s karburatorom?" upita Arktor, prestavši da se smeje.
     Beris, običnim glasom, ali i dalje se široko osmehujući, reče: "Iskrivljena ti je klapna za vazduh. Treba servisirati ceo karburator. Inače će ti se vazduh zatvoriti dok voziš autoputem i onda će motor da ti presisa i crkne, a neki dupeglavac će ti lupiti kalpiš. A moguće je, osim toga, da ti čist benzin koji se sliva niz zidove cilindara - ako to bude predugo trajalo - spere svo ulje za podmazivanje, pa će ti cilindri izgoreti i biti trajno oštećeni. A onda ćeš morati da ih ponovo narezuješ."
     "Zašto je klapna za vazduh iskrivljena?" upita Arktor.
     Slegnuvši ramenima, Beris nastavi da rastavlja karburator, ne dajući odgovor. Ostavio je to Arktoru i Čarlsu Freku, koji nisu ništa znali o motorima, naročito o složenim popravkama kakva je ova.
     Izlazeći iz kuće, Lakmen, odeven u elegantnu košulju i tesne leviske, noseći knjigu pod miškom i tamne naočare na nosu, reče: "Telefonirao sam i upravo proveravaju za koliko će te ojaditi servisiranje karburatora na ovim kolima. Javiće se uskoro, pa sam ostavio ulazna vrata otvorena."
     Beris reče: "Mogao bi da ugradiš četvorokomorni umesto ova dva, kad si već u radnji. Ali moraćeš da staviš novu usisnu cev. Možemo da dobijemo polovnu za male pare."
     "Imao bi previsok međugas", reče Lakmen, "sa, recimo, Ročesterovim četvorokomornim - jesi li na to mislio? A ne bi prebacivao kako treba. Ne bi prebacivao u viši stepen."
     "Dizne za međugas bi se mogle zameniti manjim diznama", reče Beris, "koje bi to nadoknadile. I sa tahometrom koji bi pokazivao broj obrtaja u minuti, kako ne bi prebacio broj obrtaja. Po tahometru bi znao kad ne prebacuje u viši stepen. Obično je dovoljno pustiti papučicu gasa da bi se prešlo u viši stepen, ako automatski prenos to ne uradi. Znam i gde možemo da nabavimo tahometar. U stvari, ja imam jedan."
     "Da", reče Lakmen, "pa, ako on legne na gas do daske u preticajnoj brzini da bi naglo dobio obrtnu silu u nekom hitnom slučaju na autoputu, ono bi prebacilo u niži stepen i nabilo toliki broj obrtaja da bi izbilo zaptivak klipa ili nešto gore, mnogo gore. Razbucalo čitav motor."
     Beris, strpljivo, reče: "On bi video da igla na tahometru skače i smanjio bi gas."
     "Dok pretiče?" upita Lakmen. "Na pola puta kraj jebenog šlepera? Sranje, morao bi da nastavi da nabija gas, s previsokim brojem obrtaja ili bez njega; morao bi pre da pusti da mu motor eksplodira nego da smanji gas, jer ako smanji gas nikad neće obići ono što pokušava da pretekne."
     "Zamah", reče Beris. "Kod ovako teških kola, zamah bi ga izvukao čak i ako pusti gas."
     "A šta ćemo s uzbrdicom?" upita Lakmen. "Zamah te ne nosi bogzna kako daleko uzbrdo kad pretičeš."
     Arktoru, Beris reče: "Koliko su ova kola..." Saže se da vidi koje su marke. "Ovaj..." Usne su mu se pomicale. "Olds."
     "Teška su oko pet stotina kila", reče Arktor. Čarls Frek opazi kako je on namignuo Lakmenu.
     "Onda si u pravu", složi se Beris. "Ne bi bilo dovoljno mase za ubrzanje kod tako male težine. Ili bi?" On pipajući potraži olovku i nešto na čemu bi pisao. "Pet stotina kila koje se kreću brzinom od sto šezdeset kilometara na sat daju silu koja je jednaka..."
     "Tih pet stotina kila", dodade Arktor, "uključuje i putnike i pun rezervoar i sanduk cigala u prtljažniku."
     "Koliko putnika?" upita Lakmen ravnodušno.
     "Dvanaest."
     "To je šest pozadi", reče Lakmen, "i šest..."
     "Ne", reče Arktor, "to je jedanaest pozadi i vozač koji sam sedi napred. Tako da bi, vidite, bilo više težine na zadnjim točkovima, radi pogona. Da ne bi zanosio."
     Beris nemirno diže pogled. "Ova kola zanose?"
     "Ukoliko nemaš jedanaest ljudi koji se voze pozadi", reče Arktor.
     "Onda bi bilo bolje da prtljažnik natovarimo vrećama peska", reče Beris. "Tri vreće od po sto kila peska. Onda bi putnici mogli da se rasporede jednako i bilo bi im udobnije."
     "A da stavimo u prtljažnik jedan sanduk sa tri stotine kila zlata?" upita ga Lakmen. "Umesto tri od sto kila..."
     "Hoćeš li da olabaviš malo?" upita Beris. "Pokušavam da izračunam silu ubrzanja za ova kola ako se kreću sto šezdeset na sat."
     "Neće moći da idu sto šezdeset", reče Arktor. "Jedan cilindar im je crk'o. Hteo sam da ti kažem. Izbacio mi je klipnjaču sinoć, kad sam se vraćao kući iz dragstora."
     "Zašto onda skidamo karburator?" upita Beris. "Za to moramo da skinemo celu glavu motora. U stvari, mnogo više. U stvari, možda ti je pukao blok. Pa možda zato neće da upali."
     "Zar tvoja kola neće da upale?" upita Frek Boba Arktora.
     "Neće da upale", reče Lakmen, "zato što smo skinuli karburator."
     Zbunjen, Beris reče: "Zašto smo skinuli karburator? Zaboravio sam."
     "Da zamenimo sve opruge i ostale sitne drangulije", reče Arktor. "Tako da se ne bi ponovo zajebao i gotovo nas ubio. Tako nam je posavetovao mehaničar sa stanice Junion."
     "Kad vi skotovi ne biste blebetali", reče Beris, "kao gomila dileja na spidu, ja bih mogao da završim računanje i da vam kažem kako bi se ovaj automobil sa svojom težinom ponašao sa četvorokomornim Ročesterovim karburatorom, prilagođenim uz pomoć manjih dizni za međugas." Sad je bio istinski ljut. "Zato UMUKNITE!"
     Lakmen otvori knjigu koju je nosio. Onda se napeo, mnogo više nego obično; njegov veliki grudni koš se raširio, bicepsi takođe. "Berise, pročitaću ti nešto." On poče da čita iz knjige, naročito tečno. "'Onaj kome je dato da vidi Hrista stvarnije nego ijednu drugu stvarnost...'"
     "Šta?" upita Beris.
     Lakmen nastavi da čita. "'...nego ijednu drugu stvarnost na svetu, Hrista svuda prisutnog i svuda sve većeg, Hrista kao konačno određenje i plazmatično Načelo Vaseljene...'"
     "Šta je to?" upita Arktor.
     "Šarden. Tejar d Šarden."
     "Bože, Lakmene", reče Arktor.
     "'...taj čovek odistinski živi u prostoru gde ga nikakva višestrukost ne može ugroziti, a koji je, bez obzira na to, najdelatnija radionica vaseljenskog ispunjenja.'" Lakmen zatvori knjigu.
     S velikom dozom straha, Čarls Frek se postavi između Berisa i Lakmena. "O'ladite, momci."
     "Sklanjaj se s puta, Frek", reče Lakmen, povlačeći unazad desnu ruku, nisko, za širok, ubitačan udarac na Berisa. "Hajde, Berise, opaučiću te da ćeš do sutra biti u nesvesti, zato što tako razgovaraš sa boljima od sebe."
     Sa krikom jezivog, dopadljivog straha, Beris ispusti svoju filcanu olovku i blok i kao bez glave potrča prema otvorenim ulaznim vratima kuće, dovikujući dok je trčao: "Čujem telefon u vezi sa servisiranjem karburatora."
     Oni su ga gledali kako odlazi.
     "Samo sam ga zavitlavao", reče Lakmen, trljajući donju usnu.
     "Šta ako uzme pištolj i prigušivač?" upita Frek, uznemiren preko svake mere. Postepeno se pomerao prema svojim parkiranim kolima, da se hitro skloni iza njih ako se Beris pojavi pucajući.
     "Hajdemo", reče Arktor Lakmenu; oni se ponovo zajednički baciše na posao oko kola, dok se Frek uplašeno smucao oko svog automobila, pitajući se zašto je danas odlučio da svrati ovamo. Danas nije bilo vesele atmosfere, baš nikakve, kao što je obično bivalo. Od samog početka je osetio loše vibracije ispod zavitlavanja. Šta u koju pizdu materinu ne valja? - upitao se i natmureno se vratio do svojih kola, da ih upali.
     Hoće li se stvari pogoršati i zapetljati i ovde, pitao se, kao što se to dogodilo u kući Džerija Fejbina tokom poslednjih nekoliko nedelja provedenih sa njim? Ovde je nekad bilo veselo, mislio je, svi su uživali i uduvavali se, dajući mu po esid roku, naročito po Stounsima. Dona je sedela u svojoj kožnoj jakni i čizmama, puneći kapsule, Lakmen zavijao džointe i pričao o seminaru o pušenju droge i motanju džointa koji je nameravao da organizuje na Kalifornijskom univerzitetu, i o tome kako će jednog dana iznenada zamotati savršen džoint, a on će biti stavljen pod staklo, u helijum, u Konstitjušn Holu, kao deo američke istorije sa ostalim eksponatima od podjednakog značaja. Kad se osvrnem unatrag, mislio je, čak i na ono kad smo Džim Beris i ja sedeli kod Ćemaneta pre neki dan... čak je i tada bilo bolje. Džeri je počeo, pomisli on; to je ono što dolazi ovamo, ono što je bilo kad su odneli Džerija. Kako mogu toliko lepi dani i događaji i trenuci da tako brzo postanu ružni, i to bez ikakvog razloga, bez ikakvog pravog razloga? Samo - promena. Bez ičeg što ju je izazvalo.
     "Ja kidam", reče on Lakmenu i Arktoru, koji su ga gledali kako turira mašinu.
     "Nemoj, ostani, hej, čoveče", reče Lakmen s ljubaznim osmehom. "Potreban si nam. Ti si burazer."
     "Neee, brišem ja."
     Iz kuće se oprezno pojavi Beris. Nosio je čekić. "Bio je pogrešan broj", povika on, krećući se napred veoma oprezno, zastajkujući i zverajući kao onaj rakoliki stvor u drajv-in bioskopu.
     "Šta će ti čekić?" upita Lakmen.
     Arktor reče: "Da popravi motor."
     "Palo mi je na pamet da ga ponesem", objasni Beris, vrativši se smotreno do Oldsa, "pošto sam bio unutra i primetio ga."
     "Najopasnija vrsta ljudi", reče Arktor, "jesu oni koji se plaše sopstvene senke." To je bilo poslednje što je Frek čuo odvozeći se kolima; razmišljao je o tome šta je Arktor hteo da kaže, da li je pri tom mislio na njega, Čarlsa Freka. Osetio je stid. Ali sranje, pomisli, što da ostanem kad je toliko čupavo? Gde je tu kukavičluk? Nikad ne učestvuj u ružnim scenama, podseti on samog sebe; to je bio njegov životni moto. I tako se sad odvezao, ne osvrćući se. Neka se međusobno ukokavaju, mislio je. Kome su oni potrebni? Ali bilo mu je teško, zaista teško, da ih ostavi pošto je prisustvovao toj mračnoj promeni, i ponovo se pitao zašto, i šta ona znači, ali onda mu je sinulo da će stvari možda poći drugim pravcem i na bolje, i to ga je razveselilo. U stvari, podstaklo ga je da odmota kratak izmišljeni film u glavi dok je vozio izbegavajući nevidljiva policijska kola:

     SVI SU SEDELI TAMO KAO I PRE.

     Čak i ljudi koji su bili mrtvi ili načisto odlepljeni, kao Džeri Fejbin. Svi su sedeli ovde i onde na nekakvom blistavom belom svetlu, koje nije bilo dnevna svetlost već neka svetlost bolja od toga, kao nekakvo more koje se prostiralo pod njima i iznad njih.
     Dona i još par ženskih izgledale su tako seksi - nosile su haltere i vruće pantalonice, ili tesne majice bez prslučeta. Mogao je da čuje muziku, iako nije uspeo sasvim da razabere koja je to stvar i sa koje ploče. Možda Hendriks! - pomisli. Da, stara Hendriksova stvar, ili je sad odjednom to bila Dženis. Svi oni: Džim Kroče, Dženis, ali prvenstveno Hendriks. "Pre nego što umrem", mrmljao je Hendriks, "dajte da proživim život kako ja hoću", a tad se izmišljeni film smesta prekinuo, jer je on zaboravio da je Hendriks mrtav, kao i to kako su umrli Hendriks i Džoplinova, Kročea da i ne pominjemo. Hendriks i Dženis koji overdoziraju na smeku, oboje, dvoje tako finih i kul ljudi, dva nečuvena ljudska bića, i on se seti kako je čuo da je Dženisin agent njoj davao samo par stotina dolara tu i tamo; ostatak nije mogla da dobije, sve što je zaradila, zbog sklonosti ka piću. A onda u glavi začu njenu pesmu 'Sve je usamljenost', i poče da plače. I u tom stanju nastavi da vozi kući.

     U dnevnoj sobi, sedeći sa svojim prijateljima i pokušavajući da ustanovi da li mu treba nov karburator, servisiran karburator, ili izmenjeni karburator sa usisnom cevi, Robert Arktor je osećao nemu, stalnu prismotru, elektronsko prisustvo, holo-skenera. A to mu je prijalo.
     "Izgledaš veseo", reče Lakmen. "Da sam ja puk'o sto dolara, ne bih bio veseo."
     "Odlučio sam da vozim ulicom dok ne naiđem na neki Olds kao što je moj", objasni Arktor, "a zatim da mu skinem karburator i ne platim ništa. Kao i svi ostali koje poznajemo."
     "Naročito Dona", složi se Beris. "Voleo bih da nije bila tu onog dana dok smo mi bili napolju. Dona krade sve što može da ponese, a ako ne može da ponese, telefonira svojim pajtašima lopužama i oni se pojave i odnesu to umesto nje."
     "Ispričaću vam priču koju sam čuo o Doni", reče Lakmen. "Vidite, Dona je jednom stavila četvrt dolara u jedan od onih automata za poštanske marke, u kojima ima čitava rolna maraka, a mašina je bila pokvarena i samo je nastavila da izbacuje marke. Konačno, ona je imala pun ceger. Mašina je i dalje izbacivala. Na kraju, ona je imala nekih - ona i njeni prijatelji lopuže su ih prebrojali - osamnaest i više hiljada poštanskih maraka od petnaest centi. Elem, to je bilo kul, ali šta će Dona Hotorn da radi s tolikim markama? Nikad u životu nije napisala pismo, osim svom advokatu da tuži nekog tipa koji ju je izradio prilikom jedne šeme."
     "Dona to radi?" upita Arktor. "Koristi advokata da naplati obaveze iz nezakonite transakcije? Kako može to da uradi?"
     "Verovatno samo kaže da joj tip duguje lovu."
     "Zamisli da od advokata dobiješ ljutito pismo u stilu 'plati ili ćeš na sud', u vezi s nekom šemom", reče Arktor, čudeći se Doni, kao što je često činio.
     "U svakom slučaju", nastavi Lakmen, "ona se tako zatekla s cegerom u kome je bilo najmanje osamnaest hiljada poštanskih maraka od petnaest centi, i šta, do đavola, s njima da radi? Ne može da ih preproda pošti. U svakom slučaju, kad pošta dođe da servisira automat, znaće da se pokvario, a svako ko se pojavi na šalteru s tolikim markama od petnaest centi, pogotovu s celom rolnom - sranje, odmah će ukapirati; u stvari, oni će i čekati Donu, je l' tako? Zato je ona razmislila o tome - naravno, pošto je utovarila rolnu maraka u svoj Em-dži i odvezla se - a onda je pozvala još nekoliko onih kretenskih lopuža s kojima radi i naterala ih da se odvezu tamo s nekakvim pneumatskim čekićem, koji ima hlađenje na vodu i prigušivač zvuka na vodu, stvarno otkačena specijalna stvar koju su, Hriste, takođe maznuli, i oni su izvadili automat za marke iz betona usred noći i odneli ga njenoj kući, u jednom Ford rančeru. Koji su verovatno takođe maznuli. Za marke."
     "Hoćeš da kažeš da je prodala marke?" upita Arktor, zadivljen. "Iz automata? Jednu po jednu?"
     "Oni su postavili - u svakom slučaju, tako sam čuo - oni su premestili automat za marke na prometnu raskrsnicu gde prolazi mnogo ljudi, ali podalje s vidika da ga ne zapazi poštanski kamion, i pustili su ga u rad."
     "Pametnije bi bilo da su samo obili kasu za novčiće", reče Beris.
     "I tako su, dakle, prodavali marke", reče Lakmen, "nekoliko nedelja dok se automat nije ispraznio, kao što je, na kraju, naravno i morao. Jebi ga, a šta dalje? Mogu da zamislim Donin mozak kako razmišlja o tome tokom tih nedelja, njen seljački mozak... porodica joj je seoskog porekla, iz neke Evropske zemlje. U svakom slučaju, dok je automatu ponestalo maraka, Dona je rešila da ga pretvori u mašinu za sokove, što je daleko od pošte - takvi se automati stvarno čuvaju. A za to se zauvek ide u ćorku."
     "Je li to istina?" upita Beris.
     "Šta je li istina?" upita Lakmen.
     Beris reče: "Ta devojka je poremećena. Trebalo bi je silom poslati u ludnicu. Shvatate li da su svima nama uvećani porezi zato što je ona ukrala te marke?" Glas mu je opet bio ljutit.
     "Piši vladi i kaži im", reče Lakmen, a izraz lica mu je bio hladan od gađenja prema Berisu. "Traži od Done marku da pošalješ pismo; prodaće ti jednu."
     "Po punoj ceni", reče Beris, jednako ljut.
     Holo-skeneri će, mislio je Arktor, imati kilometre i kilometre ovoga na svojim skupim trakama. Ne kilometre i kilometre prazne trake, već kilometre i kilometre utripovane trake.
     Ono što se dešava dok Robert Arktor sedi pred holo-skenerom nije toliko važno, razmišljao je; važnije je ono što se događa - bar za njega... za koga?... za Freda - dok je Robert Arktor negde drugde ili spava, a ostali se nalaze u vidnom polju skenera. Zato treba da se izgubim, mislio je, kako sam isplanirao, ostavljajući te momke ovde, i da pošaljem druge poznanike ovamo. Moram se postarati da moja kuća odsad bude super pristupačna.
     A tad se u njemu rodi strašna, ružna misao. Pretpostavimo da kad budem pregledao trake ugledam Donu kad je ovde - kako otvara prozor kašikom ili nožem - i kako se uvlači unutra i uništava moju imovinu i krade. Jedna druga Dona: ženska kakva stvarno jeste, ili u svakom slučaju kakva je kad je ne vidim. Filozofski trip 'kad drvo padne u šumi'. Kakva je Dona kad je niko ne gleda?
     Da li se, pitao se on, ta nežna, ljupka promućurna i veoma dobra, superdobra devojka iznenada pretvara u nešto podmuklo? Hoću li videti promenu koja će mi oduvati mozak? Dona ili Lakmen, bilo ko do koga mi je stalo. Kao kućni ljubimac, mačka ili pas kad nisi kod kuće... mačka prazni jastučnicu i kreće da trpa u nju tvoje dragocenosti: električni sat i radio, aparat za brijanje, sve što može da natrpa pre nego što se ti vratiš: potpuno druga mačka dok te nema, koja te pelješi i sve daje u zalagaonicu, ili pripaljuje tvoje džointe, ili hoda po plafonu, ili telefonira ljudima na međugradskoj... Bog zna. Košmar, uvrnut drugi svet iza ogledala, strava izokrenutih stvari, s neprepoznatljivim stvorenjima koja se šunjaju unaokolo; Dona koja puzi na sve četiri, jede iz posuda za životinje... bilo kakva vrsta ludačkog psihodeličnog tripa, nedokučivog i strašnog.
     Do đavola, mislio je; što se toga tiče, možda Bob Arktor noću ustaje iz dubokog sna i radi takve stvari. Ima seksualne odnose sa zidom. Ili se pojavljuju tajanstvene nakaze koje nikad ranije nije video, čitav buljuk njih, s naročitim glavama koje se okreću u krug, kao kod sove. A audio-skeneri će uhvatiti sumanute maloumne zavere koje smišljaju on i oni, da dignu u vazduh muški klozet na stanici Standard tako što će klozetsku šolju napuniti plastičnim eksplozivom iz Bog zna kakvog zaumnog razloga. Možda se takve stvari odigravaju svake noći dok on samo zamišlja da spava - a danju nestaju.
     Bob Arktor, premišljao je, može saznati mnogo više o sebi nego što je spreman da sazna, više nego što će saznati o Doni u njenoj maloj kožnoj jakni, i o Lakmenu u napirlitanom odelu, čak i o Berisu - možda Džim Beris naprosto ide na spavanje kad nikog nema oko njega. I spava dok se opet ne pojave.
     Ali sumnjao je u to. Verovatnije je da Beris izvlači skriveni predajnik iz loma i haosa u ovoj sobi - koja je, kao i sve ostale sobe u kući, sad prvi put stavljena pod celodnevni nadzor - i šalje tajne signale drugom buljuku tajnih dupeglavaca s kojima trenutno kuje zaveru za nešto za šta ljudi poput njega kuju zavere. Drugi ogranak vlasti, razmišljao je Bob Arktor.
     S druge strane, Henk i oni momci u stanici neće biti oduševljeni ako Bob Arktor ode iz kuće, sad kad su monitori temeljno i po visokoj ceni postavljeni, i da ga niko više nikad ne vidi: da se nikad ne pojavi ni na jednoj traci. Stoga ne može da se izgubi kako bi ostvario sopstvene planove za prismotru na račun njihovih. Na kraju krajeva, oni su dali pare.
     U scenariju po kome se snimalo, on je u svako doba morao biti glavni akter. Akter, Arktor, mislio je. Bob Akter koga love; on koji je prvoklasna lovina.
     Kažu da čovek nikad ne prepozna svoj glas kad ga prvi put čuje snimljen na traci. A kad vidiš sebe na video traci ili, u ovom slučaju, na trodimenzionom hologramu, ne prepoznaješ se ni vizuelno. Zamišljao si sebe kao visokog, debelog muškarca crne kose, a umesto toga si sitna, mršava žena bez kose... je li to - to? Siguran sam da ću prepoznati Boba Arktora, mislio je, ako ni po čemu drugom onda po odeći koju nosi ili postupkom eliminacije. Ono što nije Beris ili Lakmen, a živi ovde, mora biti Bob Arktor. Ukoliko nije jedan od pasa ili mačaka. Nastojaću da svoje profesionalno oko izvežbam na nečemu što hoda uspravno.
     "Berise", reče on, "idem napolje da vidim mogu li da uradim neke tablete." Onda se napravi kao da se prisetio kako nema kola; napravio je takvo lice. "Lakmene", reče, "je li tvoj Falkon u voznom stanju?"
     "Nije", zamišljeno reče Lakmen, pošto je razmislio, "mislim da nije."
     "Mogu li da pozajmim tvoja kola, Džime?" upita Arktor Berisa.
     "Pitam se... da li možeš da upravljaš mojim kolima", reče Beris.
     To je uvek izazivalo otpor kad bi ma ko pokušao da pozajmi Berisova kola, zato što je Beris u njih ugradio tajne, neodređene dodatke, na
     (a) vešanju
     (b) motoru
     (c) prenosu
     (d) zadnjem trapu
     (e) pogonu
     (f) elektrici
     (g) prednjem trapu i upravljačkom sistemu
     (h) kao i na satu, upaljaču za cigarete, pepeljari, kaseti. Naročito u kaseti. Beris ju je uvek držao zaključanu. Radioaparat je, takođe, bio lukavo izmenjen (nikad nije objasnio kako ili zašto). Ako okreneš na jednu stanicu, dobijaš samo kratke signale u razmaku od jednog minuta. Sva dugmad su donosila jedan te isti prijem, koji nije imao nikakvog smisla i, čudnovato, nikad se na njemu nije čuo rok. Ponekad, kad su išli s Berisom u kupovinu i kad bi Beris parkirao i izišao iz kola, ostavljajući ih, namestio bi na poseban način neku naročitu stanicu, veoma glasno. Ako bi je oni promenili dok njega nema, postajao je smušen i odbijao je da govori na putu kući, pa čak i da objasni. Još nije objasnio. Verovatno je, kad se namesti na tu frekvenciju, radio emitovao
     (a) vlastima
     (b) ličnoj paravojnoj političkoj organizaciji
     (c) mafiji
     (d) vanzemaljcima s višom inteligencijom
     "Time hoću da kažem", reče Beris, "ići će..."
     "Ma, zajebi!" grubo se umeša Lakmen. "To je običan šestocilindrični motor, bizgove. Kad ga parkiramo u centru Los Anđelesa, vozi ga momak sa parkinga. Zašto Bob ne bi mogao? Ti, dupeglavac jedan."
     Sad, Bob Arktor je takođe imao nekoliko spravica, nekoliko tajnih izmena ugrađenih u radio u svojim kolima. Ali nije pričao o njima. U stvari, imao ih je Fred. Ili ih je, u svakom slučaju, neko imao, a one su radile nekoliko stvari nalik na one za koje je Beris tvrdio da radi nekoliko njegovih elektronskih pomagala, a s druge strane, ipak, nisu.
     Na primer, svako policijsko vozilo emituje naročit ometajući signal punog spektra koji na običnom automobilskom radiju zvuči kao kvar na blokadi svećica u tim kolima. Kao da nešto nije u redu sa paljenjem na policijskom automobilu. Međutim, Bobu Arktoru je, kao organu reda i mira, dodeljena jedna spravica koja mu je, pošto ju je ugradio u svoj radio, kazivala veoma mnogo, dok drugim ljudima - većini drugih ljudi - ti šumovi nisu davali nikakve informacije. Ti drugi ljudi čak nisu ni shvatali da statički šum nosi informaciju. Pre svega, različiti pod-zvuci su kazivali Bobu Arktoru koliko mu je blizu policijsko vozilo i, još, kome odeljenju pripada: gradskom ili oblasnom, saobraćajnoj patroli, ili federalcima, ili šta bilo. On je takođe hvatao signale u razmaku od jednog minuta, koji su služili kao vremenska provera za parkirano vozilo; oni u parkiranom vozilu mogli su da ustanove koliko minuta čekaju, bez upadljivih pokreta rukama. To je bilo korisno, na primer, kad bi se dogovorili da upadnu u neku kuću za tačno tri minuta. Ono zt zt zt na radiju njihovog automobila tačno ih je obaveštavalo kad su prošla tri minuta.
     Znao je, takođe, za AM stanicu koja neprestano pušta melodije tipa 'deset najboljih' i ogromne količine di-džej blebetanja, koje ponekad nije bilo blebetanje, u izvesnom smislu. Ako se uključi ta stanica, i laparanje ti ispuni kola, svako ko slučajno sluša čuće običnu pop-stanicu i uobičajenu dosadnu priču di-džeja, pa niti će se uopšte zadržavati niti će na ma koji način provaliti da takozvani di-džej iznenada, istim onim prigušenim brbljivim glasom kojim je rekao, "A sad, evo numere za Fila i Džejn, nova pesma Keta Stivensa pod nazivom..." povremeno kaže nešto više nalik na "Plavo vozilo će produžiti još kilometar i po na sever do Bastančurija, a druge patrole će..." i tako dalje. Niko - od svih tipova i ženskih koji su se s njim vozili, čak ni kad je bio primoran da ostane na policijskoj frekvenciji za obaveštavanje i uputstva, kao kad se odigravalo neko veliko hapšenje ili neka druga veća akcija koja bi mogla zahtevati njegovo prisustvo - to nije primetio. Ili ako su primetili, verovatno su pomislili da su oni sami odlepili ili su paranoični, pa zaboravili na to.
     A uz to je znao i za mnoštvo neobeleženih policijskih vozila, poput starih Ševroleta koji su pozadi nabudženi bučnim (protivzakonitim) izduvnim cevima i trkačkim trakama, a hipici divljačkog izgleda voze ih sumanuto i velikom brzinom - iz onoga što je njegov radio emitovao na posebnoj stanici za prenos informacija na svim frekvencijama, on je znao kad bi ga neki od njih obišao ili prozujao mimo njega. Umeo je da ne obraća pažnju.
     Takođe, kad bi gurnuo ručicu koja navodno prebacuje sa AM na FM stanicu na radiju u kolima, stanica na posebnoj frekvenciji puštala je beskonačnu muziku u stilu one u čekaonicama, ali se taj zvuk koji je dopirao do njegovih kola filtrirao, dešifrovao, uz pomoć mikrofonskog predajnika u samom radiju, tako da je njegova oprema hvatala sve što govore oni koji su u kolima, i to emitovala vlastima; ali tu stanicu koja svira, ma koliko glasno, oni tamo nisu primali i ona ih uopšte nije ometala; uređaj ju je uklanjao.
     Ono što je Beris tvrdio da ima zaista je bilo donekle nalik na ono što je on, Bob Arktor, policajac na tajnom zadatku, uistinu imao u svom automobilskom radiju; ali izvan toga, kad su u pitanju druge nadogradnje kao kod vešanja, motora, prenosa i tako dalje, nije bilo nikakvih izmena. To bi bilo nepristojno i očigledno. I drugo, milioni zaluđenika za automobile mogli bi da naprave podjednako opasne izmene na svojim kolima, tako da je on naprosto dobio dozvolu za srazmerno veliko friziranje svoje krntije i na tome se zadržao. Svaki jak automobil može da pretekne i za sobom ostavi ma koji drugi. Beris je mnogo srao o tome; Ferari ima vešanje i upravljački mehanizam s kojim ne može da se meri nikakva 'specijalna tajna izmena', i zato, do đavola s tim. A drotovi ne mogu da voze sportska kola, čak ni ona jeftina. O Ferarijima da i ne govorimo. Na kraju, o svemu ipak odlučuje veština vozača.
     On je, pak, imao još jedu stvar koju mu je policija obezbedila. Vrlo neobične gume. One nisu imale samo čelične trake iznutra, kao Mišlenov model X uveden pre mnogo godina. Ove su cele bile metalne i brzo su se habale, ali je njihova prednost bila u brzini i startnosti. Lošu stranu predstavljala je cena, ali on ih je dobio besplatno, od svoje službe za doznake, koja nije bila automat za kiselu vodu kao ona što je isplaćivala novac. To se odvijalo sasvim lepo, ali doznake je mogao da dobije samo ako je uistinu neophodno. Gume je stavljao sam, kad niko ne gleda. Kao što je ugrađivao i izmene na radiju.
     Kad je radio u pitanju, on se nije toliko plašio toga da će ga neko otkriti njuškajući, kao Beris, već obične krađe. Ugrađeni uređaji činili su ga skupim za zamenu ukoliko bude maznut; on bi morao dobrano da objašnjava.
     Naravno, takođe, u kolima je držao skriven pištolj. Beris ni u svim svojim sumanutim esid tripovima, otkačenim maštarijama, nikad ne bi mogao da smisli takvo skrovište, gde se pištolj, zapravo, nalazio. Beris bi tu izrežirao neko egzotično skriveno mesto, kao u glavi volana, u kakvoj šupljini. Ili u rezervoaru, da visi na žici kao pošiljka koke u klasičnom krimiću Goli u sedlu, pri čemu je to mesto kao skrovište, uzgred rečeno, verovatno najgore mesto na kolima. Svaki policajac koji je gledao taj film smesta je ukapirao ono što su podrobno dokučili učeni psihijatri: da su ona dvojica motociklista želela da budu uhvaćena i, ako je moguće, ubijena. Njegov pištolj, u kolima, nalazio se u kaseti.
     Te pseudomudrolije koje je Beris neprestano pominjao u vezi sa svojim kolima, verovatno su imale neke sličnosti sa stvarnošću, sa stvarnošću Arktorovih sopstvenih doteranih kola, zato što su mnoge radio-spravice koje je Arktor nosio spadale u SRP i bile prikazivane u kasnim večernjim TV emisijama, u razgovorima na TV mreži, a objašnjavali su ih stručnjaci za elektroniku koji su učestvovali u njihovom pravljenju, ili su o njima čitali u specijalizovanim časopisima, ili ih videli, ili bili otpušteni iz policijskih laboratorija i stoga kivni. Tako prosečan građanin (ili, kako je Beris uvek govorio na svoj kvazi-učen, nadmen način, tipičan prosečan građanin) dosad zna da se nijedan pandur ne usuđuje da zaustavi brz, friziran Ševrolet iz '57, sa trkačkim trakama, za čijim volanom sedi neko nalik na sumanutog, od piva odlepljenog tinejdžera - a da zatim ustanovi da je zaustavio vozilo agenta za narkotike na tajnom zadatku, koje upravo goni osumnjičenog. Tako tipičan prosečan građanin ovih dana zna kako i zašto sva ta vozila agenata za narkotike dok tutnje unaokolo, prepadajući bakice i strejt ljude toliko da postaju gnevni i pišu pisma, neprestano šalju signale jedan drugom i svojim pretpostavljenim... kakve to veze ima? Ali itekako bi imalo veze - strašne veze - ukoliko bi probisveti, pucači, motociklisti, a naročito dileri, šverceri i preprodavci, uspeli da naprave i u svoja istovetna vozila ugrade tako složene uređaje.
     Onda bi hladno mogli da prozuje. Nekažnjeno.
     "Onda idem peške", reče Arktor, a to je, zapravo, i bilo ono što je hteo da uradi; namestio je i Berisu i Lakmenu. On mora peške.
     "Kuda ćeš?" upita Lakmen.
     "Kod Done." Stići do njene kuće pešice bilo je gotovo nemoguće; rekavši to, on se postarao da nijedan od ove dvojice ne pođe s njim. Obukao je kaput i uputio se ka vratima. "Videćemo se kasnije, momci."
     "Moja kola..." nastavi Beris da se izvlači.
     "Kad bih probao da vozim tvoja kola", reče Arktor, "pritisnuo bih pogrešno dugme i uzleteo iznad šireg centra Los Anđelesa kao Gudjirov balon, a onda bi me uhvatili da gasim požare na naftnim bušotinama."
     "Drago mi je što shvataš moj položaj", mrmljao je Beris dok je Arktor zatvarao vrata.
     Sedeći pred hologramskom kockom monitora broj dva, Fred je, u svom skrembl-odelu, ravnodušno posmatrao kako se hologram neprestano menja pred njegovim očima. U sigurnom stanu, ostali nadziratelji su gledali druge holograme sa drugih mesta, uglavnom naknadno premotavajući. Fred je, međutim, gledao kako se odvija hologram uživo; snimao je, ali on je zaobišao snimljenu traku da bi uhvatio prenos u času kad dolazi iz navodno oronule kuće Boba Arktora.
     U hologramu su, pri punom koloru i visokoj rezoluciji, sedeli Beris i Lakmen. Na najboljoj stolici u dnevnoj sobi, Beris je sedeo pognut nad lulom za hašiš koju je već danima sastavljao. Lice mu je postalo sušta usredsređenost dok je namotavao beli konac oko ognjišta lule. Za niskim stolom, Lakmen je bio pogrbljen nad Svansonovim gotovim jelom od piletine, jedući krupnim, trapavim zalogajima dok je gledao vestern na televiziji. Četiri pivske limenke - prazne - ležale su na stolu, zgužvane njegovom snažnom šakom; sad je posegnuo za petom, do pola punom limenkom, oborio je, prosuo, dograbio je i opsovao. Na tu psovku, Beris podiže pogled, odmeri ga kao Mim u Zigfridu, zatim opet prionu na posao.
     Fred je nastavio da posmatra.
     "Jebeni noćni program", promumla Lakmen, usta punih hrane, a zatim iznenada ispusti kašiku i posrćući skoči na noge, zaljulja se, jurnu prema Berisu, digavši obe ruke uvis, gestikulirajući, ne govoreći ništa, otvorenih usta iz kojih mu ispada polusažvakana hrana, na odelo, na pod. Mačke se žudno stuštiše napred.
     Beris prekide s pravljenjem lule za hašiš, podiže pogled ka bespomoćnom Lakmenu. Izbezumljeno, mumlajući jezive glasove, Lakmen jednom rukom zbrisa sa stočića pivske limenke i hranu; sve se sručilo dole. Mačke se razbežaše, preplašene. Beris je i dalje sedeo, ukočeno ga posmatrajući. Povodeći se, Lakmen načini nekoliko koraka prema kuhinji; skener tri, u svojoj kocki pred Fredovim užasnutim pogledom, uhvati Lakmena kako u polumraku kuhinje naslepo pipajući traži čašu, pokušava da odvrne slavinu i napuni čašu vodom. Pred monitorom, Fred poskoči; zapanjen, na monitoru dva vide kako Beris, koji je i dalje sedeo, strpljivo nastavlja da mota konac oko ognjišta svoje lule za hašiš. Beris više nije dizao pogled; monitor dva ga je prikazivao kako ponovo predano radi.
     Audio trake su prenosile glasne, isprekidane, razdiruće krike agonije: čovek koji se davi i pomamno treskanje stvari koje udaraju o pod dok je Lakmen razbacivao lonce, tiganje, tanjire i poslužavnike unaokolo, pokušavajući da privuče Berisovu pažnju. Beris je, usred te buke, sistematično poslovao oko svoje lule za hašiš i nije ponovo dizao pogled.
     U kuhinji, na monitoru jedan, Lakmen je naglo pao na pod, ne polako, na kolena, nego potpuno, s tupim udarcem, i ostao da leži raskrečen. Beris je nastavljao da mota konac oko lule za hašiš, a sad mu se na licu ukazao jedva primetan pakostan osmeh, na uglovima usana.
     Na nogama, Fred je zaprepašćeno zurio, istovremeno uzbuđen i paralisan. Posegnuo je za policijskim telefonom kraj monitora, zastao, i dalje gledao.
     Nekoliko trenutaka Lakmen je nepomično ležao na kuhinjskom podu dok je Beris zavijao konac, Beris koji se pognuo kao pažljiva bakica koja plete, smeškajući se za sebe, neprestano se smeškajući, i malo se ljuljuškajući; zatim Beris naglo odbaci lulu za hašiš, ustade, oštro pogleda Lakmenovo telo na kuhinjskom podu, razbijenu čašu za vodu kraj njega, sav krš, tiganje i razbijene tanjire, a onda Berisovo lice naglo dobi izraz lažnog očajanja. Beris je strgnuo naočari, oči su mu se čudnovato razrogačile, mahao je rukama u bespomoćnom strahu, trčao unaokolo malo tu malo tamo, zatim odjurio do Lakmena, zastao nedaleko od njega, potrčao natrag, drhteći.
     On sprema predstavu, shvati Fred. On uvežbava svoju predstavu panike i otkrića. Kao da je tek stigao na lice mesta. Beris se, u kocki monitora dva, okretao unaokolo, stenjao od bola, tamnocrven u licu, a zatim odgegao do telefona, cimnuo ga, ispustio, podigao drhtavim prstima... upravo je otkrio da se Lakmen, sam u kuhinji, zadavio parčetom hrane, shvati Fred; a nije bilo nikog da ga čuje ni da mu pomogne. A sad Beris panično pokušava da pozove pomoć. Prekasno.
     U telefon, Beris je govorio uvrnutim, visokim sporim glasom: "Centrala, da li se to zove jedinica za inhalaciju ili jedinica za reanimaciju?"
     "Gospodine", kreštala je centrala iz zvučnika pored Freda, "da li tu neko nije u stanju da diše? Da li želite..."
     "To je, mislim, srčani udar", govorio je Beris u telefon svojim dubokim, energičnim, profesionalnim, smirenim glasom, glasom smrtno svesnim opasnosti, težine i nedostatka vremena. "Ili to, ili je nekakva tableta slučajnim udahom dospela u..."
     "Koja je adresa, gospodine?" prekide ga centrala.
     "Adresa", reče Beris, "da vidimo, adresa je..."
     Fred, stojeći, naglas reče: "Hriste."
     Iznenada Lakmen, ležeći opružen na podu, grčevito udahnu. Stresao se i zatim povratio ono što mu je bilo u grlu, praćaknuo se unaokolo, a onda otvorio oči, koje su zurile podbule od zbunjenosti.
     "Uh, izgleda da mu je sad dobro", mirno reče Beris u telefon. "Hvala vam; ipak neće biti potrebna nikakva pomoć." On brzo spusti slušalicu.
     "Isuse", promrmlja Lakmen hrapavo, pošto se uspravio u sedeći položaj. "Jebi ga." Glasno je hripao, kašljući i boreći se za vazduh.
     "Jesi dobro?" upita Beris, zabrinutim glasom.
     "Mora da sam se zadavio. Jesam li se onesvestio?"
     "Ne baš. Ali si ipak prešao u izmenjeno stanje svesti. Na nekoliko trenutaka. Verovatno u alfa stanje."
     "Bože! Ubrljao sam se!" Nesigurno, povodeći se od slabosti, Lakmen uspe da se uspravi na noge, pa je stajao, ošamućeno se klateći napred-nazad, oslanjajući se na zid. "Stvarno postajem degenerisan", promrmlja s gađenjem. "Kao neki matori alkos." On nesigurnim korakom pođe do sudopere da se umije.
     Gledajući sve to, Fred oseti kako ga strah napušta. S čovekom će sve biti u redu. Ali Beris! Kakva je to osoba? Lakmen se oporavio uprkos njemu. Kakav kreten, mislio je. Kakav nastrani kreten. Gde mu je glava, kad tako stoji zaludan?
     "Čovek tako može i da rikne", reče Lakmen dok se polivao vodom kraj sudopere.
     Beris se smeškao.
     "Ja imam vrlo snažnu fizičku građu", reče Lakmen, pijući vodu iz šolje. "Šta si ti radio dok sam ja ležao ovde? Zajebavao se?"
     "Video si me na telefonu", reče Beris. "Kako zovem hitnu pomoć. Krenuo sam u akciju na..."
     "Do jaja", jetko reče Lakmen i nastavi da pije svežu, čistu vodu. "Znam šta bi ti uradio da ja pandrknem - pomažnjavao bi mi zalihu. Čak bi mi i džepove preturio."
     "To je zadivljujuće", reče Beris, "ta ograničenost ljudske anatomije, činjenica da hrana i vazduh moraju da dele isti prolaz. Tako da je rizik od..."
     Ćutke, Lakmen mu pokaza srednji prst.

     Škripa kočnica. Sirena. Bob Arktor hitro osmotri noćni saobraćaj. Sportska kola, s upaljenim motorom, kraj ivičnjaka; unutra, devojka koja mu maše.
     Dona.
     "Hriste", reče on ponovo. Krenuo je prema ivičnjaku.
     Otvorivši vrata svog Em-džija, Dona reče: "Jesam li te uplašila? Prošla sam kraj tebe na putu ka tvojoj kući, a onda sam ukapirala da to ti ideš ulicom, pa sam napravila polukružno i vratila se. Upadaj."
     On ćutke uđe i zatvori vrata na kolima.
     "Zašto si napolju i lutaš unaokolo?" upita Dona. "Zbog kola? Još nisu popravljena?"
     "Samo sam izvrteo otkačen film", reče Bob Arktor. "Ne kao izmišljeni trip. Samo..." On se strese.
     Dona reče: "Imam robu za tebe."
     "Šta?" upita on.
     "Hiljadu tableta smrti."
     "Smrti?" ponovi on.
     "Da, prvoklasne smrti. Bolje da vozim." Ona ubaci u prvu, krete i iziđe u ulicu; gotovo odjednom počela je da vozi prebrzo. Dona je uvek prebrzo vozila, i preblizu kolima ispred sebe, ali vešto.
     "Taj jebeni Beris!" reče on. "Znaš li kako on radi? On ne ubija one koje želi da vidi mrtve; samo sedi i čeka dok se ne ukaže prilika da oni umru. I samo sedi tako dok oni umiru. U stvari, namešta im da umru dok se on drži podalje. Ali nisam siguran kako. U svakom slučaju, on sredi da ih pusti da umru, jebi ga." Onda zaćuta, predavši se mračnim mislima. "Na primer", reče, "Beris ti neće postaviti plastični eksploziv na sistem za paljenje u kolima. On će jednostavno..."
     "Imaš li novac?" upita Dona. "Za robu? Stvarno je prva klasa, a novac mi odmah treba. Moram ga dobiti večeras, jer treba da podignem neke druge stvari."
     "Naravno." Imao ga je u novčaniku.
     "Ne dopada mi se Beris", reče Dona dok je vozila, "i ne verujem mu. Znaš, on je lud. A kad si u njegovom društvu, i ti si lud. A onda kad nisi s njim, ti si u redu. Trenutno si lud."
     "Jesam li?" upita on, trgnuvši se.
     "Jesi", spokojno reče Dona.
     "Pa", reče on. "Isuse." Nije znao šta da kaže na to. Naročito što Dona nikad nije grešila.
     "Hej", oduševljeno reče Dona, "možeš li da me odvedeš na rok koncert? Na stadonu u Anahajmu, iduće nedelje? Možeš li?"
     "Odlično", reče on mehanički. A onda mu sinu šta je Dona, zapravo, rekla - tražila je od njega da je izvede. "Još kako!" reče on, zadovoljan; ponovo se povratio u život. Još jednom mu je mala, tamnokosa ženska, koju je toliko voleo, povratila osećanje. "Koje večeri?"
     "To je u nedelju po podne. Ja ću poneti malo onog masnog, tamnog haša i propisno ću se uduvati. Oni neće ni primetiti; tamo će biti na hiljade narkosa." Ona baci na njega strog pogled. "Ali ti moraš da obučeš nešto lepo, ne ona otkačena odela koja ponekad nosiš. Hoću da kažem..." Glas joj je postao mekši. "Hoću da izgledaš zgodan, jer ti jesi zgodan."
     "U redu", reče on, opčinjen.
     "Vozim nas kod mene", reče Dona, dok je jurila kroz noć svojim malim kolima, "a ti stvarno imaš novac i daćeš mi ga, a onda ćemo da trgnemo nekoliko tableta i da se zavalimo i da se propisno opustimo, a možda bi ti hteo da kupiš malu bocu Južnjačke utehe, tako da možemo i da se upijemo."
     "Oh, uau", reče on, iskreno.
     "Ono što bih odistinski htela da radim večeras", reče Dona prebacivši u manju brzinu i skrenuvši u svoju ulicu i na parking ispred kuće, "jeste da idem u drajv-in bioskop. Kupila sam novine i pročitala šta se daje, ali nisam uspela da nađem ništa dobro osim u Torens drajv-inu, ali taj je već počeo. Počeo je u pola šest. Bez veze."
     On pogleda na sat. "Onda smo propustili..."
     "Ne, još možemo da stignemo na veći deo." Ona mu dobaci topao osmeh dok je zaustavljala kola i gasila motor. "To su sve filmovi Planeta majmuna, svih jedanaest; daju se od pola šest pa sve do osam sutra ujutru. Ja ću na posao pravo iz drajv-ina, pa moram sad da se presvučem. Sedećemo tamo i gledati filmove uduvani, i pićemo Južnjačku utehu cele noći. Uau, kapiraš?" Ona ga pogleda, puna nade.
     "Cele noći", ponovi on.
     "Da, da, da." Dona iskoči napolje i prođe s druge strane da mu pomogne da otvori mala vrata. "Kad si poslednji put gledao sve filmove iz serije Planeta majmuna? Ja sam većinu gledala početkom ove godine, ali onda mi je pri kraju pozlilo, pa sam morala da odustanem. Kriv je sendvič sa šunkom koji su mi prodali u drajv-inu. To me je stvarno naljutilo; propustila sam poslednji film, gde se otkriva kako su svi slavni ljudi u istoriji, kao Linkoln i Neron, potajno bili majmuni i upravljali su ljudskom istorijom od početka. Zato mi je sad tako stalo da se vratim." Ona spusti glas dok su prilazili njenim ulaznim vratima. "Izradili su me prodavši mi taj sendvič sa šunkom, pa sam ja onda - nemoj me druknuti - sledeći put kad smo otišli u drajv-in, onaj u La Habri, gurnula iskrivljen novčić u prorez i još nekoliko u druge automate, da im vratim milo za drago. Ja i Leri Toling smo - sećaš se Lerija, ja sam furala s njim? - isavijali čitavu gomilu novčića od četvrt dolara i pedeset centi, uz pomoć njegove stege i klešta. Ja sam vodila računa da svi automati pripadaju istoj firmi, naravno, a onda smo sjebali gomilu njih, gotovo sve, da pravo kažem." Ona otključa ulazna vrata, polako i staloženo, na prigušenom svetlu.
     "Tebe nije pametno izraditi, Dona", reče on kad su ušli u njen mali, uredan stan.
     "Nemoj da staješ na čupavi tepih", reče Dona.
     "Gde da stajem, onda?"
     "Stani gde si, ili na novine."
     "Dona..."
     "Nemoj mi samo srati o tome što moraš da hodaš po novinama. Znaš li koliko me košta pranje ovog tepiha?" Ona je stajala, otkopčavajući jaknu.
     "Štedljivost", reče on, skidajući kaput. "Francuska seljačka štedljivost. Da li ti ikad nešto bacaš? Je l' čuvaš parčiće kanapa koji su prekratki za bilo kakav..."
     "Jednog dana", reče Dona, zabacivši dugačku, crnu kosu pošto se izvukla iz kožne jakne, "ja ću se udati i sve to će mi biti potrebno, to što sam sklonila. Kad se udaš, treba ti sve što imaš. Kao kad smo videli jedno veliko ogledalo u dvorištu susedne kuće; nama troma je trebalo više od jednog sata da ga prebacimo preko ograde. Jednog dana..."
     "Šta si sve od onog što imaš kupila", upita on, "a koliko si ukrala?"
     "Kupila?" Ona je u nedoumici posmatrala njegovo lice. "Šta hoćeš da kažeš tim - kupila?"
     "Kao kad kupuješ drogu", reče on. "Kao šema za drogu. Kao sad." On izvadi novčanik. "Ja ti dajem pare, je li tako?"
     Dona klimnu glavom, gledajući ga poslušno (zapravo, više iz pristojnosti), ali dostojanstveno. Sa izvesnom uzdržanošću.
     "A onda ti meni za to daš gomilu droge", reče on, pruživši novčanice. "Ono na šta mislim kad kažem kupiti jeste produžetak, u velikom svetu ljudskih poslovnih transakcija, onoga što imamo ovde, kod nas, u vidu šeme za drogu."
     "Mislim da shvatam", reče ona; njene krupne, tamne oči bile su blage, ali na oprezu. Bila je voljna da uči.
     "Koliko - kao kad si opelješila onaj kamion s koka-kolom koji si pratila onog dana - koliko boca koka-kole si maznula? Koliko gajbi?"
     "Dovoljno za mesec dana", reče Dona. "Za mene i moje prijatelje."
     On ju je prekorno posmatrao.
     "U vidu trampe", reče ona.
     "A šta..." On stade da se smeje. "Šta daješ zauzvrat?"
     "Dajem sebe."
     On se sad grohotom smejao. "Kome? Vozaču tog kamiona, koji je verovatno morao da nadoknadi..."
     "Kompanija koka-kola je kapitalistički monopol. Niko osim njih ne može da pravi koka-kolu, isto kao i telefonska kompanija kad hoćeš da telefoniraš nekome. Svi su oni kapitalistički monopoli. Znaš li ti" - njene tamne oči sevnuše - "da je formula za koka-kolu brižljivo čuvana tajna koja se prenosi vekovima, a poznata je samo nekolicini osoba iz iste porodice, a kad umre i poslednji od njih koji napamet zna formulu, više neće biti koka-kole? Zato postoji prepis formule negde u nekom sefu", zamišljeno dodade ona. "Pitam se gde", razmišljala je sama za sebe, trepćući očima.
     "Ti i tvoji lopovski prijatelji nikad nećete naći formulu za koka-kolu, ni za milion godina."
     "KO, U MAJČINU, UOPŠTE HOĆE DA PRAVI KOKA-KOLU KAD MOŽE DA JE DRPI SA NJIHOVIH KAMIONA? Oni imaju mnogo kamiona. Stalno ih vidiš kako voze, sasvim polako. Ja ih pratim kad god mi se ukaže prilika; to ih uvek razbesni." Ona mu uputi tajanstven, lukav, divan, vragolast osmejak, kao da pokušava da ga omađija i uvuče u svoju neobičnu stvarnost, u kojoj ona prati i prati spori kamion, postajući sve ljuća i sve nestrpljivija, i onda, kad se on zaustavi, ona se, umesto da projuri kraj njega kao što bi to učinili drugi vozači, takođe zaustavlja i krade sav tovar sa kamiona. Ne toliko zbog toga što bi ona bila lopov, niti čak iz osvete, već zato što je, dok se ovaj konačno nije zaustavio, ona gledala u gajbe koka-kole dovoljno dugo da smisli šta može s njima da radi. Njeno nestrpljenje se pretvorilo u dovitljivost. Natovarila je svoja kola - ne Em-dži, nego jedan veći Kamaro koji je vozila u to vreme, pre nego što ga je slupala - gajbama koka-kole, a zatim su mesec dana ona i njeni kretenski prijatelji pili besplatnu koka-kolu koliko god su hteli, a onda posle toga...
     Ona je odnela prazne boce u razne radnje kao kauciju.
     "Šta si uradila sa poklopcima?" upitao ju je jednom. "Umotala ih u muslin i sklonila u kedrov sanduk?"
     "Bacila sam ih", rekla je Dona mrgodno. "Ništa ne može da se radi s poklopcima od koka-kole. Više nema nagradnih igara i takvih stvari." Sad je zamakla u drugu sobu, i ubrzo se vratila s nekoliko polietilenskih kesica. "'Oćeš da ih prebrojiš?" upita. "Ima ih hiljadu, sigurno. Izmerila sam ih na maloj vagi pre nego što sam platila."
     "U redu je", reče on. Prihvatio je kesice, a ona je prihvatila novac i on pomisli: Dona, opet bih mogao da te ćorkiram, ali verovatno nikad neću, ma šta ti radila i makar to i meni radila, zato što si tako divna i puna života i slatka, a ja to nikad ne bih uništio. Ne razumem to, ali to postoji.
     "Mogu li da dobijem deset?" upita ona.
     "Deset? Da ti vratim deset tableta? Naravno." On otvori jednu kesicu - bilo je teško odrešiti je, ali on je bio vešt - i odbroja joj tačno deset. A zatim deset za sebe. I ponovo zaveza kesicu. A onda sve kesice stavi u svoj kaput u ormanu.
     "Znaš li šta sad rade u prodavnicama ploča i kaseta?" žustro reče Dona pošto se vratila. Onih deset tableta nije bilo nigde na vidiku; već ih je sklonila. "Kad su kasete u pitanju?"
     "Uhapse te", reče on, "ako ih ukradeš."
     "To su oduvek radili. Ono što sad rade - znaš ono kad odneseš LP ili kasetu na kasu, a prodavac skine zalepljenu karticu sa cenom? Pa, pogodi šta. Pogodi šta sam otkrila, i to gotovo na teži način." Ona se sruči na stolicu, nasmeši se s iščekivanjem, i izvadi majušnu kocku umotanu u aluminijumsku foliju, koju je on prepoznao kao komad hašiša i pre nego što je ona odmotala. "To nije samo zalepljena kartica s cenom. U njemu ima i neka smesa, i ako prodavac na kasi ne skine cenu, a ti pokušaš da je izneseš kroz vrata, onda se uključuje alarm."
     "Kako si to saznala gotovo na teži način?"
     "Neka klinka koja je bila ispred mene na vratima, pokušala je da iznese jednu ispod kaputa, a alarm se uključio i oni su je zgrabili, a onda su stigli kljunovi."
     "Koliko si ti imala ispod kaputa?"
     "Tri."
     "Jesi li imala i drogu u kolima?" upita on. "Jer kad bi te uhvatili za drpisanje kaseta, zaplenili bi ti kola, jer ti bi bila u stanici, a kola bi bila rutinski odvučena i onda bi oni našli drogu i ćorkirali te još i za to. Kladim se da nije čak bilo u kraju; kladim se da si to uradila negde gde..." Zaustio je da kaže: 'Gde ne znaš nikog u policiji ko bi mogao da interveniše.' Ali to nije mogao da kaže, zato što je pri tom mislio na sebe; ako bi Dona ikad bila uhapšena, bar tamo gde on ima nekog uticaja, on bi se polomio da joj pomogne. Ali ništa nije mogao da učini, recimo, u oblasti Los Anđelesa. A ukoliko se to ikad dogodi, a na kraju će se i dogoditi, to će biti tamo: predaleko za njega da čuje ili da pomogne. U taj mah je počeo da mu se odmotava scenario u glavi, horor-film: Dona, vrlo slično kao Lakmen, umire, a da je niko ne čuje, niti mari niti išta čini; možda će je i čuti, ali će, kao i Beris, ostati ravnodušni i nepomični dok za nju ne bude sve završeno. Ona ne bi doslovno umrla, kao što je Lakmen umro - umro? Mislio je, mogao umreti. Ali ona, budući zavisnik od supstance S, ne samo da bi bila u zatvoru nego bi morala da se skine, na suvo. A pošto još i diluje osim što troši - a tu je i optužba za krađu - ostala bi unutra prilično dugo, a dogodilo bi joj se i mnoštvo drugih stvari, strašnih stvari. Tako da bi, kad iziđe, to bila neka druga Dona. Nežan, pažljiv izraz lica koji mu se toliko dopadao, toplina - to bi se preobrazilo u Bog zna šta, u svakom slučaju, u nešto prazno i orkonulo. Dona prevedena u stvar; i tako će se zbiti, za sve njih jednog dana, ali za Donu, nadao se, daleko i van njegovog životnog veka. I ne tamo gde ne može da pomogne.
     "Hrabrica", reče joj on, nesrećan, "bez Strašnice."
     "Šta je to?" U sledećem trenutku je razumela. "Aha, ona terapija. Ali kad uzimam haš..." Ona izvadi malu okruglu keramičku lulu za hašiš, nalik na meduzu, koju je sama napravila, i pripali je. "Onda mi se spava." Pogledavši prema njemu, srećna i užagrenih očiju, ona se nasmeja i pruži mu lulu sa hašišom. "Uduvaću te", izjavi. "Sedi."
     Kad je seo, ona je ustala i stojećki vukla u lulu da se razgori, zatim dogegucala do njega, sagnula se, a kad je on otvorio usta - kao ptiče, pomisli, kao što je uvek mislio kad bi ona ovo radila - ona mu je u njih izdahnula krupne, sive, moćne pramenove dima od hašiša, ispunjavajući ga sopstvenom vrelom, hrabrom i nepopravljivom energijom, koja je istovremeno delovala umirujuće, opuštajući i razveseljavajući oboje u isti mah: nju koja ga je uduvavala i Boba Arktora koji je primao.
     "Volim te, Dona", reče on. Ovo uduvavanje bilo je zamena za seksualne odnose s njom, a možda je bilo i bolje; bilo je toliko vredno; bilo je tako prisno, i vrlo neobično ako se tako posmatra, jer prvo je ona stavljala nešto u njega, a zatim, ako ona hoće, on može staviti nešto u nju. Ravnopravna razmena, napred i nazad, dok ne ponestane hašiša.
     "Da, gotivno mi je to što si ti zaljubljen u mene", reče ona, zakikota se i sede na pod kraj njega, smeškajući se, da sad samo za sebe povuče dim iz lule za hašiš.

9.

     "Hej, Dona, čoveče", reče on. "Voliš li mačke?"
     Ona trepnu, zakrvavljenih očiju. "Dronjava, sitna stvorenja. Šetaju se unaokolo na oko četvrt metra iznad zemlje."
     "Iznad, ne, po zemlji."
     "Mokre. Iza nameštaja."
     "Onda, sitno prolećno cveće", reče on.
     "Da", reče ona. "To mi je gotivno - sitno prolećno cveće, sa žutim na sebi. Koje prvo niče."
     "Pre", reče on. "Pre nego što iko."
     "Da." Ona klimnu glavom, zatvorenih očiju, uveliko u tripu. "Pre nego što ga iko zgazi, a ono - nestane."
     "Ti me poznaješ", reče on. "Čitaš me."
     Ona se zavali, spustivši lulu za hašiš. Lula se ugasila. "Nema više", reče, a osmeh joj polako iščeznu.
     "Šta ti je?" reče on.
     "Ništa." Ona odmahnu glavom, i to je bilo sve.
     "Smem li da te uzmem u naručje?" upita on. "Želim da te privijem uza se. Važi? Kao, da te zagrlim. Važi?"
     Njene tamne, proširene, neusredsređene, umorne oči se otvoriše. "Ne", reče ona. "Ne, suviše si ružan."
     "Šta?" upita on.
     "Ne!" reče ona, ovog puta oštro. "Ja šmrčem puno koke; moram da budem super pažljiva zato što šmrčem puno koke."
     "Ružan?" ponovi on, besan na nju. "Jebi se, Dona."
     "Samo ti ostavi moje telo na miru", reče ona, zureći u njega.
     "Naravno", reče on. "Naravno." On se diže na noge i uzmače. "Budi sigurna u to." Došlo mu je da ode napolje do kola, uzme pištolj iz kasete i da joj puca u glavu, da joj raznese lobanju i oči u komadiće. A zatim je prošlo, ta mržnja i bes od hašiša. "Jebi ga", snuždeno reče on.
     "Ne volim kad mi ljudi pipaju telo", reče Dona. "Moram da se čuvam toga zato što se toliko radim s kokom. Jednog dana, isplanirala sam, otići ću do kanadske granice sa dve kile kokaina u onoj stvari. Reći ću da sam katolikinja i devica. Kuda ćeš?" Obuzeo ju je nemir; pridigla se.
     "Brišem", reče on.
     "Kola su ti kod kuće. Ja sam te dovezla." Devojka s mukom ustade, raščupana, zbunjena i u polusnu, ode do ormana da uzme svoju kožnu jaknu. "Odvešću te. Ali vidiš zašto moram da štitim onu stvar. Dve kile koke vredi..."
     "Nema teorije", reče on. "Toliko si uduvana da ne možeš da voziš ni tri metra, a nikad nikom ne dozvoljavaš da vozi tu tvoju jebenu malu koturaljku."
     Licem u lice s njim, ona divljački povika: "To je zato što niko drugi, jebi ga, ne ume da vozi moja kola! Niko drugi nikad ne pogodi kako treba, naročito ne muškarac! Vožnju ili bilo šta drugo! Ti si mi zavukao ruke u..."
     A onda se on obre negde napolju, u mraku, lutajući, bez kaputa, po nepoznatom delu grada. Niko nije bio s njim. Sam, jebo te, mislio je, a zatim začuo kako Dona žuri za njim, pokušavajući da ga sustigne, boreći se da dođe do daha, zato što je tih dana uzimala toliko trave i haša da su joj pluća bila do pola zakrečena smolom. On se zaustavio, stajao ne okrećući se, čekajući, osećajući se istinski potišten.
     Prilazeći, Dona uspori, zadihana: "Strašno mi je žao što sam te povredila. Onim što sam rekla. Bila sam van sebe."
     "Da", reče on. "Suviše ružan!"
     "Ponekad kad radim ceo dan i kad sam super super umorna, prva doza koju uzmem naprosto me odlepi. Hoćeš da se vratiš? Ili šta? Hoćeš da ideš u drajv-in? Šta ćemo s Južnjačkom utehom? Ja ne mogu da je kupim... neće hteti da mi je prodaju", reče ona i zastade. "Ja sam maloletna, je li tako?"
     "Važi", reče on. Zajedno se vratiše.
     "Ono je stvarno dobar haš, zar ne?" upita Dona.
     Bob Arktor reče: "To je crni, lepljivi hašiš, što znači da je zasićen alkaloidima opijuma. To što ti pušiš jeste opijum, ne hašiš - je l' znaš? Zato toliko košta - je l' znaš?" Čuo je kako mu se glas povisio; prestao je da hoda. "Ne uzimaš ti hašiš, srce. Uzimaš opijum, a to znači doživotnu naviku po ceni od... pošto je sad pola kile 'haša'? I pušićeš i onesvešćivaćeš se i onesvešćivati i nećeš biti u stanju da ubaciš kola u brzinu i zakucavaćeš se otpozadi u kamione i biće ti potreban svakog dana pre nego što odeš na posao..."
     "Potrebno mi je i sad", reče Dona. "Da dunem pre nego što krenem na posao. I u podne i čim se vratim kući. Zato i dilujem, da bih kupila haš. Haš je fina stvar. U hašu je sve."
     "Opijum", ponovi on. "Pošto je sad haš?"
     "Oko deset hiljada dolara za pola kile", reče Dona. "Onaj bolji."
     "Hriste! Isto koliko i smek."
     "Ja nikad ne bih koristila iglu. Nikad nisam i nikad neću. Kad počneš da se bodeš, ostaje ti oko šest meseci, ma čime se rokao. Čak i običnom vodom. Postaješ zavisan..."
     "Ti jesi zavisna."
     Dona reče: "Svi smo mi zavisnici. Ti uzimaš supstancu S. Pa šta? U čemu je sad razlika? Ja sam srećna; zar ti nisi srećan? Mogu da dođem kući i pušim dobar haš svake večeri... to je moj trip. Ne pokušavaj da me promeniš. Mene ili moj moral. Ja sam ono što jesam. A ja se palim na haš. To je moj život."
     "Jesi ikad videla slike starog pušača opijuma? Kao u Kini nekad? Ili pušača hašiša u današnjoj Indiji, kako izgledaju kasnije u životu?"
     Dona reče: "Ja ne očekujem da ću dugo živeti. Pa šta? Ja ne želim da živim dugo. A ti? Zašto? Šta ima na ovom svetu? A jesi li ikad video - sranje, šta ćemo sa Džerijem Fejbinom; eto ti nekog ko je zabrazdio sa supstancom S. Šta stvarno ima na ovom svetu, Bobe? On je stanica do sledećeg sveta, u kojoj nas kažnjavaju zato što smo rođeni zli..."
     "Ti jesi katolikinja."
     "Ovde nas kažnjavaju, pa ako možemo tu i tamo da se bacimo u trip, jebi ga, uradi to. Pre neki dan samo što nisam riknula vozeći se Em-džijem na posao. Upalila sam svoj osmokanalni stereo i pušila hašiš na lulu i nisam videla onog matorca u Ford imperatoru iz osamdeset četvrte..."
     "Ti si glupava", reče on. "Super glupava."
     "Ja ću, znaš, rano umreti. U svakom slučaju. Šta god da radim. Verovatno na autoputu. Gotovo da nemam kočnice na Em-džiju, shvataš li? A ove godine sam zaradila već četiri kazne za prekoračenje brzine. Sad moram u auto-školu. To je davež. Čitavih šest meseci."
     "Tako jednog dana", reče on, "ja te odjednom više nikad neću videti. Je li tako? Nikad više."
     "Zbog auto-škole? Ne, posle tih šest meseci..."
     "U mermernom drvoredu", objasni on. "Zbrisana pre nego što po kalifornijskom zakonu, jebenom prokletom kalifornijskom zakonu, budeš imala pravo da kupiš limenku piva ili bocu pića."
     "Da!" uzviknu Dona, uzbuđena. "Južnjačka uteha! Boli glava! Hoćemo li da drmnemo Južnjačku utehu i da odgledamo majmunske filmove? Hoćemo li? Ostalo je još osam, uključujući i onaj..."
     "Slušaj me", reče Bob Arktor, uhvativši je za rame; ona nagonski uzmače.
     "Ne", reče ona.
     On reče: "Znaš li šta bi jednom trebalo da ti dozvole da uradiš? Možda samo jednom? Da te puste da legalno uđeš, samo jednom, i kupiš limenku piva."
     "Zašto?" upita ona začuđeno.
     "Kao poklon za tebe zato što si dobra", reče on.
     "Jednom su me uslužili!" oduševljeno uzviknu Dona. "U baru! Kelnerica me je - ja sam bila doterana i kao s nekim ljudima - pitala šta želim, a ja sam rekla, 'Uzeću votka-kolins', i ona me je uslužila. To je, uzgred, bilo u 'La Pazu', koji je zaista gotivno mesto. Uau, možeš li da poveruješ? To sam zapamtila iz nekog oglasa, votka-kolins. Tako da ako me ikad pitaju u baru, mogu da delujem kul. Tačno?" Ona iznenada provuče svoju ruku ispod njegove i zagrli ga dok su hodali, što gotovo nikad nije činila. "To je bio najbolji trip svih vremena u mom životu."
     "Onda si, pretpostavljam", reče on, "dobila svoj poklon. Svoj jedini poklon."
     "To mi se sviđa", reče Dona. "To mi se sviđa! Naravno, posle su mi rekli - ti ljudi s kojima sam bila - da je trebalo da poručim meksičko piće kao tekila sanrajz, jer, vidiš, to je meksikanski bar, tamo u restoranu 'La Paz'. Sledeći put ću znati; imam to zabeleženo u svojoj banci podataka, ako opet odem tamo. Znaš li šta ću da uradim jednog dana, Bobe? Preseliću se u Oregon i živeću na snegu. Svakog jutra ću čistiti sneg sa staze. I imaću kućicu i povrtnjak."
     On reče: "Za to moraš da uštediš. Da uštediš sav svoj novac. To košta."
     Bacivši pogled na njega, iznenada stidljiva, Dona reče: "On će mi to kupiti. Kako se zvaše."
     "Ko?"
     "Znaš ti." Glas joj je bio prigušen, dok je odavala svoju tajnu. Saopštavala mu je to zato što je on, Bob Arktor, bio njen prijatelj i što je mogla da mu veruje. "Gospodin Pravi. Znam kako će izgledati - voziće Aston Martina i povešće me na sever u njemu. A tamo će biti staromodna kućica u snegu, severno odavde." Posle pauze, dodade: "Sneg bi trebalo da je lep, zar ne?"
     On reče: "Zar ne znaš?"
     "Nikad nisam bila na snegu osim jednom u San Berduu u onim planinama, a tada je sneg bio poluzaleđen i blatnjav i ja sam pala, jebi ga. Ne mislim na takav sneg; mislim na pravi sneg."
     Bob Arktor, kome se srce stezalo na izvestan način, reče: "Ti imaš pozitivno osećanje prema svemu tome? To će se stvarno dogoditi?"
     "Dogodiće se!" Ona klimnu glavom. "Stoji mi u kartama."
     Onda krenuše dalje, ćutke. Natrag do njenog stana, da uzmu Em-džija. Dona, obuzeta svojim snovima i planovima; a on - setio se Berisa i setio se Lakmena i Henka i sigurnog stana, i setio se Freda.
     "Hej, čoveče", reče on, "mogu li ja s tobom u Oregon? Kad konačno polaziš?"
     Ona mu se nasmeši, blago i s trenutnom nežnošću, uz odgovor - ne.
     A on shvati, poznajući je, da ona to ozbiljno misli. I to se neće promeniti. Zadrhtao je.
     "Je li ti hladno?" upita ona.
     "Da", reče on. "Veoma hladno."
     "Imam dobro Em-dži grejanje u kolima", reče ona, "za sedenje u drajv-inu... tamo ćeš se ugrejati." Ona ga uze za ruku, steže je, zadrža je u svojoj, a zatim je, najednom, ispusti.
     Ali njen dodir je trajao, u njegovom srcu. To je ostalo. Tokom svih godina života koje su ga čekale, dugih godina bez nje, bez mogućnosti da je vidi ili se da se čuje sa njom ili da ma šta o njoj sazna, da li je živa ili srećna, ili mrtva ili šta bilo, taj dodir je ostao zabravljen u njemu, zapečaćen, i nikad nije nestao. Taj jedini dodir njene ruke.

     Te večeri je sa sobom kući doveo slatku, malu fikserku po imenu Koni, da je potuca u zamenu za kesicu od deset meks hitova.
     Mršava i ravne kose, devojka je sedela na ivici kreveta, češljajući svoju neobičnu kosu; ovo je bio prvi put da je ona pošla s njim - upoznao ju je na nekoj narkomanskoj žurci - i vrlo malo je o njoj znao, mada je kod sebe nedeljama držao njen telefonski broj. Pošto se fiksala na iglu, bila je prirodno frigidna, ali stvar nije bila zabrinjavajuća; nju je to činilo ravnodušnom prema seksu kad je u pitanju njeno lično zadovoljstvo, ali s druge strane, nije pravila pitanje oko toga kakav je seks posredi.
     To je bilo očigledno pri samom pogledu na nju. Koni je sedela poluodevena, u cipelama, sa šnalom u ustima, bezizražajno zureći, očito vrteći sasvim ličan trip u glavi. Njeno lice, duguljasto i koščato, imalo je izvesnu snagu; verovatno, zaključi on, zato što su kosti, naročito linija vilice, naglašene. Na desnom obrazu je imala bubuljicu. Nesumnjivo, ona niti je marila za to niti je to primećivala; kao ni seks, bubuljice joj nisu mnogo značile.
     Možda nije zapažala razliku. Možda su za nju, dugogodišnju fikserku na iglu, seks i bubuljice imali slične ili čak istovetne osobine. Kakva misao, pomisli on, kad na trenutak zaviriš u fiksersku glavu.
     "Imaš li četkicu za zube kojom bih mogla da se poslužim?" upita Koni; počela je malo da drema, i da mrmlja, kao što to fikseri obično rade u to doba noći. "Au, jebi ga - zubi su zubi. Opraću ih..." Glas joj postade toliko tih da on nije mogao da je čuje, iako je prema pokretima njenih usana video da i dalje brblja.
     "Znaš li gde je kupatilo?" upita je on.
     "Koje kupatilo?"
     "U ovoj kući."
     Ustajući, ona zamišljeno nastavi da se češlja. "Ko su oni tipovi tamo napolju ovako kasno? Motaju džointe i neprekidno toroču? Oni žive ovde s tobom, pretpostavljam. Sigurno da je tako. Takvi momci moraju živeti ovde."
     "Dvojica žive ovde", reče Arktor.
     Njene oči kao u mrtvog bakalara okrenuše se i zaustaviše pogled na njemu. "Ti si peder?" upita Koni.
     "Pokušavam da ne budem. Zato si ti večeras ovde."
     "Je l' se žestoko boriš protiv toga?"
     "Nego šta nego da se borim."
     Koni klimnu glavom. "Da, pretpostavljam da ću otkriti. Ti si latentni homić i verovatno želiš da ja preuzmem inicijativu. Lezi i uradiću te. Hoćeš da te skinem? U redu, samo ti lezi, a ja ću sve da uradim." Ona posegnu za njegovim šlicom.

     Kasnije, on je dremuckao u polutami, od - tako reći - sopstvenog fiksa. Koni je hrkala pored njega, ležeći na leđima, ruku opruženih kraj tela, preko pokrivača. Nejasno ju je nazirao. Oni spavaju kao grof Drakula, mislio je, ti narkosi. Zureći pravo preda se sve dok se najednom ne usprave, kao mašina koja se premešta iz položaja A u položaj B. 'Mora... biti... da... je... svanulo', kaže narkos, ili to u svakom slučaju kaže traka u njegovoj glavi. Pušta mu uputstva, jer je mozak narkosa kao muzika koja se čuje sa radio-budilnika... ponekad lepo zvuči, ali postoji samo da bi te naterala da nešto uradiš. Muzika sa radio-budilnika treba da te probudi; muzika iz narkosa treba da te natera da postaneš sredstvo pomoću koga će on doći do droge, na koji god način ti poslužio. On, mašina, pretvoriće te u svoju mašinu.
     Svaki narkos, mislio je, predstavlja snimak.
     Ponovo je zadremao, mozgajući o tim ružnim stvarima. I konačno narkos, ako je ženska, nema više ništa da proda osim svog tela. Kao Koni, mislio je; ova ovde Koni.
     Otvorivši oči, on se okrete ka devojci pored sebe i ugleda Donu Hotorn.
     Istog časa se uspravio. Dona! - mislio je. Jasno je mogao da razazna njeno lice. Nema sumnje. Hriste! - mislio je, i posegnuo za svetiljkom kraj kreveta. Njegovi prsti je dodirnuše; svetiljka se zaljulja i pade. Devojka je, međutim, i dalje spavala. Još je buljio u nju, a onda je postepeno opet ugledao Koni, oštrih crta, četvrtaste vilice, upalih obraza, usukano lice odlepljenog narkosa, Koni, a ne Donu; jednu devojku, ne drugu.
     Ponovo je legao i, ojađen, opet malo odspavao, pitajući se šta to znači, i tako dalje, i dalje, u tamu.
     "Baš me briga što je smrdeo", promrmlja kasnije devojka pored njega, sanjivo, u snu. "Ja sam ga ipak volela."
     Pitao se na koga misli. Na momka? Na oca? Na mačka? Voljenu punjenu igračku iz detinjstva? Možda na sve njih, mislio je. Ali reči su bile 'volela sam', ne 'još volim'. Očigledno da taj, šta god ili ko god on bio, nije više među živima. Možda su je, razmišljao je Arktor, oni (ko god oni bili) naterali da ga izbaci, zato što je toliko smrdeo.
     Verovatno je tako. Pitao se koliko je tad imala godina, ova istrošena narkomanka koja drema pored njega i seća se.

10.

     U svom skrembl-odelu, Fred je sedeo pred gomilom uzvitlanih holo-snimaka, posmatrajući Džima Berisa kako u dnevnoj sobi Boba Arktora čita knjigu o pečurkama. Zašto pečurke? - pitao se Fred, i velikom brzinom premotao trake unapred, četiri sata kasnije. Beris je još sedeo tu, usredsređeno čitajući i praveći zabeleške.
     Uskoro Beris spusti knjigu i iziđe iz kuće, nestajući iz vidnog polja skenera. Kad se vratio, nosio je malu kesu od smeđeg papira koju spusti na sto i otvori. Iz nje izvadi sušene pečurke, koje je zatim stao da upoređuje, jednu po jednu, sa fotografijama u boji u knjizi. S previše premišljanja, neuobičajenog za njega, uporedio je svaku od njih. Najzad odgurnu u stranu jednu pečurku bednog izgleda, a ostale vrati u kesu; iz džepa izvadi pregršt praznih kapsula i zatim sa isto tako velikom brižljivošću poče da drobi komadiće one naročite pečurke i da ih sipa u kapsule, zatvarajući redom svaku.
     Posle toga, Beris stade da telefonira. Prisluškivač na telefonu automatski je beležio pozvane brojeve.
     "Halo, ovde Džim."
     "Pa?"
     "Čuj, uradio sam šemu."
     "Sereš."
     "Psilocybe mexicana."
     "Šta je to?"
     "Retka halucinogena pečurka koja se pre više hiljada godina koristila u južnoameričkim mističnim kultovima. Letiš, postaješ nevidljiv, razumeš govor životinja..."
     "Ne, hvala." Klik.
     Ponovo okreće broj. "Halo, ovde Džim."
     "Džim? Koji Džim?"
     "Sa bradom... zelene naočari, kožne pantalone. Sreli smo se na hepeningu kod Vande..."
     "Aha, da. Džim. Da."
     "Jesi li zainteresovan da uradiš neke organske psihodelike?"
     "Pa, ne znam..." Nelagonost. "Da li je to sigurno Džim? Ne zvučiš kao on."
     "Imam nešto neverovatno, retku organsku pečurku iz Južne Amerike, koja se pre više hiljada godina koristila u indijanskim mističnim kultovima. Letiš, postaješ nevidljiv, nestaju ti kola, možeš da razumeš govor životinja..."
     "Meni kola stalno nestaju. Kad ih ostavim tamo gde ih pauk odnese. Ha-ha."
     "Mogu da ti uvaljam, recimo, šest kapsula ove Psilocybe."
     "Pošto?"
     "Pet dolara po kapsuli."
     "Strava! Bez zezanja? Hej, naći ćemo se negde." Zatim sumnja. "Znaš, verujem da te se sećam - ti si me jednom izradio. Gde si nabavio te pečurke? Kako da znam da unutra nije slab esid?"
     "Donete su u SAD u glinenoj figurici", reče Beris. "Kao deo brižljivo čuvane pošiljke umetničkih predmeta za jedan muzej, pri čemu je ta figurica bila obeležena. Kljunovi na carini nisu ni posumnjali." Beris dodade: "Ako se ne uradiš od njih, vratiću ti pare."
     "Pa, to nema svrhe ako mi glava bude izjedena, a ja visim na drveću."
     "Ja sam lično uzeo jednu pre dva dana", reče Beris. "Da ih probam. Najbolji trip koji sam ikad imao - mnoštvo boja. Bolje od meskalina, zasigurno. Neću da ubogaljim svoje mušterije. Uvek lično probam robu. Stvar je zajemčena."
     Iza Freda, i drugo skrembl-odelo je sad posmatralo holo-monitor. "Šta on to valja? Meskalin, kaže?"
     "U kapsule je spakovao pečurke", reče Fred, "koje je ili sam nabrao ili mu ih je neko nabrao, ovde u kraju."
     "Neke pečurke su strašno otrovne", reče skrembl-odelo iza Freda.
     Treće skrembl-odelo se načas manulo svoje holo-prismotre i sad je stajalo kraj njih. "Neke pečurke iz roda amanita sadrže četiri toksina koji razaraju crvena krvna zrnca. Treba ti dve nedelje da umreš, a nema protivotrova. Neopisivo je bolno. Samo stručnjak može sa sigurnošću da raspozna koje pečurke bere, ako su divlje."
     "Znam", reče Fred i zabeleži oznaku tog dela trake za dalju upotrebu u odeljenju.
     Beris je ponovo okretao broj.
     "U koju vrstu prekršaja spada ovo?" upita Fred.
     "Davanje netačnih informacija prilikom reklamiranja", reče jedno od druga dva skrembl-odela, a oba se nasmejaše i vratiše pred svoje ekrane. Fred nastavi da posmatra.
     Na holo-monitoru četiri otvoriše se ulazna vrata i Bob Arktor stupi u kuću, izgledajući utučeno. "Zdravo."
     "Vozdra", reče Beris, skupljajući kapsule i stavljajući ih duboko u džep. "Kako si prošao sa Donom?" On se zakikota. "Na više načina, možda, a?"
     "U redu, odjebi", reče Arktor i nestade sa holo-monitora četiri, da bi ga trenutak kasnije u njegovoj spavaćoj sobi uhvatio skener pet. Tamo je, nogom zalupivši vrata, Arktor izvadio nekoliko plastičnih kesica napunjenih belim tabletama; načas je neodlučno stajao, a zatim ih strpao ispod pokrivača na krevetu, sklonivši ih tako s vidika. I skinuo je kaput. Izgledao je umoran i nesrećan; lice mu je bilo zgrčeno.
     Na trenutak je Bob Arktor sedeo na ivici nenameštenog kreveta, sasvim sam. Na kraju je odmahnuo glavom, ustao, neodlučno stajao... zatim zagladio kosu i izišao iz sobe, da bi ga centralni skener u dnevnoj sobi uhvatio kako prilazi Berisu. Za to vreme, skener dva je snimio Berisa kako sakriva smeđu kesu s pečurkama ispod jastuka na kauču i vraća knjigu o pečurkama natrag na policu gde neće padati u oči.
     "Šta si radio?" upita ga Arktor.
     "Beris izjavi: "Istraživao sam."
     "Šta si istraživao?"
     "Osobine izvesnih mikoloških organizama osetljive prirode." Beris se zakikota. "Nisi dobro prošao kod male sisate, je l' tako?"
     Arktor ga odmeri, a zatim ode u kuhinju da uključi mašinu za kafu.
     "Bobe", reče Beris, prateći ga nemarno, "žao mi je ako sam rekao nešto što te je uvredilo." On se muvao unaokolo dok je Arktor čekao da se kafa zagreje, isprazno lupkajući prstima.
     "Gde je Lakmen?"
     "Pretpostavljam da negde pokušava da orobi telefonsku govornicu. Poneo je tvoju hidrauličnu dizalicu; to obično znači da se sprema da obije govornicu, zar ne?"
     "Moju dizalicu", ponovi Arktor.
     "Znaš", reče Beris, "mogao bih profesionalno da ti pomognem u tvojim naporima da smuvaš malu..."
     Fred premota traku unapred maksimalnom brzinom. Brojač najzad pokaza da je prošlo dva sata.
     "...plati svoju jebenu zaostalu kiriju ili počni da radiš na prokletom cefoskopu", žustro je govorio Arktor Berisu.
     "Već sam poručio rezistore koji..."
     Fred ponovo premota traku unapred. Prošla su još dva sata.
     Sad je holo monitor pet prikazivao Arktora u spavaćoj sobi, u krevetu, FM radio budilnik je bio namešten na KNX i prigušeno svirao folk-rok. Monitor dva u dnevnoj sobi prikazivao je Berisa samog, kako ponovo čita o pečurkama. Nijedan od njih dvojice dugo nije radio ništa naročito. Jednom, Arktor se promeškoljio i pružio ruku da pojača radio kad se začula pesma, očigledno neka koja mu se dopadala. U dnevnoj sobi, Beris je čitao i čitao, gotovo se ne pomerajući. Arktor se konačno opružio na krevetu, nepomičan.
     Zazvonio je telefon. Beris je pružio ruku i podigao slušalicu. "Halo?"
     Na telefonskom prisluškivaču, onaj koji je zvao reče: "Gospodin Arktor?"
     "Da, ja sam", reče Beris.
     Jebo sliku svoju, reče Fred samom sebi. Pružio je ruku da pojača ton na telefonskom prisluškivaču.
     "Gospodine Arktore", reče nepoznati sagovornik sporim, tihim glasom, "žao mi je što vas ovako kasno uznemiravam, ali onaj vaš ček koji nije prošao..."
     "Oh, da", reče Beris. "Nameravao sam da vas pozovem s tim u vezi. Stvar stoji ovako, gospodine. Imao sam strašan napad stomačnog gripa, s padom telesne temperature, želudačnim spazmom, grčevima... Trenutno još ne mogu da se saberem da bih sredio taj sitni ček na dvadeset dolara, a iskreno govoreći, nemam nameru da mu dam pokriće."
     "Šta?" upita čovek, ne zatečen, već promuklo. Zloslutno.
     "Da, gospodine", reče Beris, klimnuvši glavom. "Dobro ste me čuli, gospodine."
     "Gospodine Arktore", reče sagovornik, "taj ček je banka već dvaput vratila, a ti simptomi gripa koje opisujete..."
     "Mislim da mi je neko uvalio nešto gadno", reče Beris, s ukočenim osmehom na licu.
     "Ja mislim", reče čovek, "da ste vi jedan od onih..." Pokušavao je da nađe pravu reč.
     "Mislite šta hoćete", reče Beris, i dalje s osmehom.
     "Gospodine Arktore", reče čovek, glasno dišući u slušalicu, "ja idem do javnog tužioca sa tim čekom, a dok sam na telefonu, imam da vam kažem par stvari o onome što mislim o..."
     "Upali, isključi i do viđenja", reče Beris i spusti slušalicu.
     Aparat za prisluškivanje automatski je zabeležio broj telefona čoveka koji je pozvao, hvatajući ih elektronski iz nečujnog signala koji se oglasio čim je uspostavljeno kolo. Fred očita broj koji se video na pokazivaču, zatim isključi trake na svim holo-skenerima, podiže svoj policijski telefon i zatraži identifikaciju broja.
     "Bravar Engleson, Harbor 1343, u Anahajmu", obavesti ga policijska centrala. "Srculence."
     "Bravar", reče Fred. "U redu." Imao je to zapisano i sad je spustio slušalicu. Bravar... dvadeset dolara, okrugla svota: to je nagoveštavalo posao van radnje - verovatno dolazak kolima i narezivanje duplikata ključa. Kad je 'vlasnik' izgubio ključ.
     Teorija. Beris se predstavio kao Arktor, telefonirao bravaru Englesonu da mu tajno napravi 'duplikat' ključa, za kuću ili za kola ili čak za oboje. Rekao je Englesonu da je izgubio celu vezu s ključevima... ali onda je bravar, radeći bezbednosnu proveru, zatražio od Berisa da proveri njegovu ličnu kartu. Beris se vratio u kuću i drpio nepopunjenu Arktorovu čekovnu knjižicu i napisao ček za bravara. Ček nije prošao. Ali zašto nije? Arktor je uvek imao dovoljno para na računu; tako mali ček bi prošao. Ali da je prošao, Arktor bi naišao na njega u izvodu iz banke i video da ga nije napisao on, već Džim Beris. Tako je Beris prekopao Arktorove ormane i pronašao - verovatno još pre toga - staru čekovnu knjižicu sa već ugašenog računa i iskoristio je. Pošto je račun bio ugašen, ček nije prošao. Sad je Beris bio u nebranom grožđu.
     Ali zašto Beris jednostavno nije platio račun u gotovini? Ovako je poverilac već bio besan i telefonirao je, a na kraju će otići i do tužioca. Arktor će saznati. Gomila govana će se sručiti na Berisa. Ali način na koji je Beris telefonom razgovarao sa već pobesnelim poveriocem... lukavo ga je navukao na još veće neprijateljstvo, iz koga bi bravar mogao da učini bilo šta. I još gore - Berisov opis 'gripa' bio je opis skidanja sa heroina, a to bi shvatio svako ko nešto zna. A Beris je završio razgovor otvorenim nagoveštajem da je on težak narkos, pa šta? Završio sve to kao Bob Arktor.
     U ovom trenutku, bravar je znao da ima dužnika narkosa koji mu je ispisao lažan ček i koga boli dupe i koji nema nameru da to nadoknadi. A narkos se tako ponaša zato što je očigledno naduvan, odlepljen i urađen od droge da ga uopšte nije briga. A to je bila uvreda za Ameriku. Namerna i ružna.
     U stvari, rečenica kojom je Beris završio bila je neposredan citat originalnog otkačenog ultimatuma koji je Tim Liri uputio društvu i svim strejt ljudima. A ovo je bio Orindž Kaunti. Pun tradicionalnih i militantnih konzervativaca. Sa puškama. Koji jedva čekaju ovakvo drsko odlajavanje bradatih narkosa.
     Beris je Bobu Arktoru smestio bombaški napad. Hapšenje zbog čeka bez pokrića, u najboljem slučaju; bombaški napad ili neku drugu veliku odmazdu u najgorem, a da Arktor pojma nema šta mu se događa.
     Zašto? - pitao se Fred. U blokčić je zabeležio identifikacioni broj ovog dela trake, kao i šifru telefonskog prisluškivača. Za šta se to Beris sveti Arktoru? Šta, kog đavola, Arktor sprema? Arktor mora da ga je debelo izradio, mislio je Fred, za ovo. Ovo je čista zloba. Sitna, gadna i zla.
     Taj Beris je, pomisli on, pravi drkadžija. Neko će poginuti zbog njega.
     Jedno od skrembl-odela, koja su sedela u sigurnom stanu sa njim, trže ga iz tog premišljanja. "Da li ti, zapravo, poznaješ ove momke?" Odelo pokaza na prazne holo monitore koje je Fred imao pred sobom. "Jesi li među njima na tajnom zadatku?"
     "Da", reče Fred.
     "Ne bi bilo loše da ih upozoriš na otrovne pečurke kojima ih izlaže onaj glupak sa zelenim naočarima što trguje. Možeš li to da im dojaviš, a da se ne otkriješ?"
     Drugo skrembl-odelo u blizini javi se sa svoje rotacione stolice: "Kad god nekom od njih žestoko pozli - to ponekad upućuje na trovanje pečurkama."
     "Nalik na strihnin?" upita Fred. Onda mu se glava steže od ledenog saznanja; premotao je film onog dana sa Kimberli Hokins i psećim govnima i njegovom mučninom u kolima pošto..."
     Njegovom.
     "Kazaću Arktoru", reče on. "Njemu mogu da saopštim. A da me on ne provali. On je mekan."
     "I ružan", reče jedno skrembl-odelo. "Je l' to onaj što je ušao na vrata pognutih leđa i mamuran?"
     "Aha", reče Fred i okrete se natrag prema svojim holoima. Oh, do đavola, mislio je, onog dana Beris nam je dao tablete ukraj puta - njegov mozak je počeo da se vrti i da duplo tripuje, a onda se rascepio na pola, pravo po sredini. Sledeće čega je bio svestan, jeste to da se nalazi u kupatilu sigurnog stana s papirnom čašom punom vode, ispirajući usta, sam, gde može da razmišlja. Kad dobro promisliš, ja sam Arktor, mislio je. Ja sam čovek na skenerima, osumnjičeni koga Beris zajebava svojim uvrnutim telefonskim razgovorima sa bravarom, a ja sam pitao: Šta to Arktor sprema kad se Beris toliko navrzao na njega? Puk'o sam; moj mozak je pukao. Ovo nije stvarno. Ja ne verujem u ovo, kad posmatram šta sam ja, šta je Fred - ono dole je bio Fred bez skrembl-odela; tako Fred izgleda bez odela!
     A pre neki dan Fred umalo nije riknuo od komadića otrovne pečurke, shvatio je. Zamalo da ne stigne ovamo do sigurnog stana i uključi holo monitore. Ali sad jeste.
     Sad Fred ima priliku. Ali jedva.
     Ludački prokleti posao koji su mi dali, mislio je. Ali da ga ja ne radim, radio bi ga neko drugi, a taj bi možda pogrešio. Oni su mu smestili - smestili su Arktoru. Potkazali bi ga za nagradu; podmetnuli bi mu drogu i pokupili lovu. Ako iko, mislio je, treba da nadzire tu kuću, daleko je bolje da to budem ja, uprkos smetnjama; sama činjenica da sve ostale štitim od nastranog, jebenog Berisa opravdava moje prisustvo ovde.
     A kad bi ma koji drugi policajac koji nadzire Berisove aktivnosti video ono što ću ja verovatno videti, zaključio bi da je Arktor najveći trgovac drogom na zapadu SAD i preporučio bi - Hriste! - tajno uklanjanje. Uz pomoć naših neidentifikovanih snaga. Onih u crnom, koje pozajmljujemo sa istoka, koji se mnogo šunjaju na prstima i nose snajpere Vinčester 803. Novu infracrvenu optiku i specijalne metke. Oni momci koji uopšte ne dobijaju platu, čak ni preko aparata za kiselu vodu; oni samo izvlače slamku da vide ko će od njih biti sledeći predsednik SAD. Bože moj, te drkadžije mogu da obore i avion u letu. A da to izgleda kao da je motor usisao jato ptica. Ti specijalni meci - što me zajebavaš, čoveče, mislio je; oni bi ostavili tragove perja u ostacima motora; oni bi im stavili takvo punjenje.
     Ovo je strašno, mislio je, razmišljati o tome. Ne o Arktoru kao osumnjičenom već o Arktoru kao... čemu god. Kao meti. Nastaviću da ga posmatram; Fred će nastaviti da radi svoju fredovsku stvar; biće mnogo bolje; mogu da isecam snimke i tumačim i da ih zavlačim s onim 'Da sačekamo dok on stvarno' i tako dalje, te shvativši to, on baci papirnu čašu i iziđe iz kupatila u sigurnom stanu.
     "Izgledaš ubijeno", reče mu jedno od skrembl-odela.
     "Pa", reče Fred, "dogodilo mi se nešto čudno na putu ka grobu." U mislima je video sliku supersoničnog uskozračnog projektora koji je kod četrdeset devetogodišnjeg javnog tužioca izazvao koban srčani udar, baš kad se ovaj spremao da ponovo pokrene slučaj strašnog i čuvenog političkog ubistva ovde u Kaliforniji. "Gotovo da sam stigao tamo", reče naglas.
     "Gotovo je gotovo", reče skrembl-odelo. "To nije tamo."
     "Oh", reče Fred. "Da. Tačno."
     "Sedi", reče skrembl-odelo, "i nastavi da radiš, ili za tebe nema petka, samo javno prisustvo."
     "Možeš li da zamisliš da se ovaj posao vodi kao kvalifikacija na..." poče Fred, ali druga dva skrembl-odela nisu mislila da je to zabavno i zapravo ga nisu ni slušala. Stoga on ponovo sede i pripali cigaretu. I još jednom uključi holo-skenere.
     Ono što bi trebalo da uradim, zaključi, jeste da smesta peške odem do kuće, dok još razmišljam o tome, pre nego što mi misli skrenu, da brzo uđem kod Berisa i da ga ubijem.
     Na dužnosti.
     Reći ću: "Hej, čoveče, frka mi je - možeš da mi daš džoint? Platiću ti dolar." A on će mi dati, a onda ću ga ja uhapsiti, odvući ga do kola, ubaciti ga unutra, odvesti se na autoput, a zatim ga pištoljem naterati pod kamion. A mogu da kažem da se oslobodio i pokušao da iskoči. To se stalno dešava.
     Jer ako to ne uradim, neću nikad moći da jedem ni da pijem nikakvu otvorenu hranu i piće u kući, a to neće moći ni Lakmen ni Dona ni Frek, jer ćemo svi crći od komadića otrovne pečurke, posle čega će Beris objasniti kako smo svi zajedno bili u šumi i brali pečurke nasumce i jeli ih, a on je pokušao da nas odvrati od toga, ali mi nismo hteli da ga slušamo jer nismo išli na fakultet.
     Čak i ako ga sudski psihijatar proglasi sasvim mentalno uništenim i ludim i strpa ga zauvek u ludaru, neko će već biti mrtav. Mislio je, možda Dona, na primer. Možda će ona dolutati unutra, uduvana od hašiša, tražeći mene i prolećno cveće koje sam joj obećao, a Beris će joj ponuditi činiju želea koji je sam napravio kao specijalitet, a deset dana kasnije ona će se na samrti bacakati u odeljenju intenzivne nege i to onda neće ništa pomoći.
     Ako se to dogodi, mislio je, iskuvaću ga u kiselini, u kadi, u vreloj kiselini, dok ne ostanu samo kosti, a onda ću kosti da pošaljem njegovoj majci ili deci, šta god imao, a ako nema porodicu, onda ću naprosto baciti kosti psima lutalicama. Ali će u svakom slučaju stvar biti već učinjena toj devojci.
     Izvinite, odmota on u glavi izmišljeni film sa druga dva skrembl-odela. Gde u ovo doba noći mogu da nađem pakovanje od pedeset kila kiseline za čišćenje?
     Dosta mi je, pomisli, i okrete se holoima kako više ne bi privlačio smetnje od ostalih odela u sigurnoj sobi.
     Na monitoru dva, Beris je razgovarao sa Lakmenom, koji se očito doteturao kroz ulazna vrata mrtav pijan, nesumnjivo od viskija. "U SAD ima više ljudi koji su zavisnici od alkohola", govorio je Beris Lakmenu, koji je pokušavao na nađe vrata svoje spavaće sobe, da se tamo onesvesti, i pri tom imao strašnih muka, "nego što ima zavisnika od svih ostalih vrsta droge. A oštećenja mozga i jetre od alkohola, plus nečistoće..."
     Lakmen je nestao, ni ne primetivši da je Beris tu. Želim mu sreću, pomisli Fred. To, pak, nije izvodljiva politika, ne zadugo. Zato što je drkadžija tu.
     Ali sada je i Fred tu. Ali Fred sve saznaje sa zakašnjenjem. Ukoliko, mislio je, ukoliko ne budem premotavao trake unazad. Onda ću ja biti prvi, pre Berisa. Ono što ja učinim prethodiće onome što učini Beris. Ako uopšte nešto učini kad ja budem prvi.
     A onda se otvorila druga strana njegove glave i obratila mu se smirenije, kao da mu neko drugo ja, sa jednostavnijom porukom, ukazuje na to kako da postupi.
     'Način da se sredi ček za bravara', govorilo je ono, 'jeste da sutra rano ujutru najpre odeš do Harbora i otkupiš ček i dobiješ ga natrag. Najpre učini to, pre nego što uradiš ma šta drugo. Uradi to smesta. Razminiraj to, sa tog kraja. A posle toga, uradi neke ozbiljnije stvari, kad to bude gotovo. Je li tako?' Tako je, pomisli on. To će me skinuti sa spiska lošeg položaja. Od toga treba početi.
     Stavio je traku na brzo premotavanje unapred, sve dalje i dalje, dok iz pokazivača nije ustanovio da će ona prikazivati noćni prizor, dok svi spavaju. Kao izgovor da završi svoj radni dan, ovde.
     Traka je prikazivala ugašena svetla, skeneri su bili na infra-poziciji. Lakmen u krevetu u svojoj sobi; Beris u svojoj; a u svojoj sobi, Arktor pored ženske, oboje usnuli.
     Da vidimo, mislio je Fred. Nekakva Koni. Imamo je u kompjuterskom dosjeu kao navučenu na teške droge, a takođe kao prostitutku i dilera. Pravi gubitnik.
     "Ti bar nisi morao da gledaš svoje osumnjičene kako upražnjavaju seksualni odnos", reče jedno skrembl-odelo, gledajući iza njega, a zatim odlazeći dalje.
     "To je olakšanje", reče Fred, stoički posmatrajući dva usnula tela u krevetu; razmišljao je o bravaru i o tome šta tamo treba da uradi. "Uvek mrzim da..."
     "To je fina stvar kad se radi", složi se skrembl-odelo, "ali nije baš lepo za gledanje."
     Arktor koji spava, mislio je Fred. Sa svojom trebom. Pa, uskoro mogu da prekinem; oni će se verovatno potucati kad se probude, ali to je otprilike sve što se njih tiče.
     Nastavio je, međutim, da posmatra. Prizor Boba Arktora koji spava... unedogled, mislio je Fred, iz sata u sat. A zatim zapazi nešto što pre nije zapazio. To ne liči ni na koga drugog osim na Donu Hotorn! pomisli on. Tamo u krevetu, u postelji sa Arktorom.
     To se ne slaže, mislio je, i pružio ruku da isključi skenere. Premotao je traku unazad, zatim opet napred. Bob Arktor i ženska, ali ne Dona! To je ona narkomanka Koni! Bio je u pravu. Dve osobe ležale su jedna pored druge, obe usnule.
     A onda, dok je Fred posmatrao, Konine oštre crte su se iščezle i pretopile se u mekotu, i u lice Done Hotorn.
     On ponovo zaustavi traku. Sedeo je zbunjen. Ne shvatam, mislio je. To je - kako ga ono nazivaju? Kao prokleto pretapanje! Filmska tehnika. Jebote, šta je ovo? Obrada pre TV prikazivanja? Koju obavlja reditelj, koristeći naročite vizuelne efekte?
     Ponovo je vratio traku unazad, zatim napred; čim je ugledao promenu na Koninim crtama zaustavio je traku, ostavljajući zamrznut kadar na hologramu.
     Okrenuo je komandu za povećanje. Sve ostale kocke se ugasiše; napravila se jedna velika kocka umesto ranijih osam. Samo jedna noćna scena: Bob Arktor, nepomičan, u krevetu, devojka, nepomična, pored njega.
     Ustavši, Fred uđe u holo-kocku, u trodimenzionu projekciju, i stade blizu kreveta da ispita devojčino lice.
     Negde na pola puta, zaključi. I dalje napola Koni; već napola Dona. Bolje da ovo predam u laboratoriju, mislio je; s tim se poigrao nekakav stručnjak. Uvalili su mi lažnu traku.
     Ali ko? - pitao se. Izišao je iz holo-kocke, zatvorio je i vratio osam malih. I dalje je sedeo tamo, premišljajući.
     Neko je lažirao Donu. Naneo je preko Koni. Krivotvorio dokaze o tome da Arktor trpa Hotornovu. Zašto? Kao što dobar tehničar može da učini sa audio ili video trakom, a sad - kao što se osvedočio - i sa holo-trakama. Teško, ali...
     Da je ovo uključi-isključi, pauza u skeniranju, mislio je, imali bismo scenu koja prikazuje Arktora u krevetu sa devojkom s kojom verovatno nikad nije otišao u krevet, a nikad i neće, ali ovde je sve na traci.
     Ili je to možda vizuelni prekid ili elektronski kvar, razmišljao je. Ono što zovu štampanje. Holo-štampanje: sa jednog dela trake na drugi. Ako traka predugo stoji, ako je brzina snimanja od početka bila prevelika, ono se preštampava. Isuse, mislio je. Preštampala je Donu sa prethodne ili kasnije scene, možda iz dnevne sobe.
     Voleo bih da znam više o tehničkoj strani ove stvari, mislio je. Bolje da se još malo obavestim pre nego što udarim na sva zvona. Kao kad se druga AM stanica meša, pravi smetnje...
     Međurazgovor, zaključio je. Jedino tako: slučajno.
     Kao duhovi na TV ekranu. Funkcionalni kvar. Pretvarač energije koji se nakratko otvori.
     Ponovo je premotao traku. Opet Koni, a Koni je i ostala. A zatim... opet je video kako se vraća Donino lice, a ovog puta se čovek koji je spavao u krevetu pored nje, Bob Arktor, probudio kroz koji čas i naglo se uspravio, zatim pipajući potražio svetiljku kraj sebe; svetiljka je pala na pod, a Arktor je sedeo neprestano buljeći u devojku koja je spavala, u zaspalu Donu.
     Kad se Konino lice povratilo, Arktor se opusti i najzad ponovo leže i zaspa. Ali nemirno.
     Elem, to ukida teoriju o 'tehničkom mešanju', mislio je Fred. Štampanju ili međurazgovoru. I Arktor je to video. Probudio se, video, buljio, zatim odustao.
     Hriste, pomisli Fred, i sasvim isključi opremu pred sobom. "Mislim da mi je ovo zasad dovoljno", izjavi i nesigurno ustade na noge. "Dosta mi je."
     "Video si neki nastran seks, je l' da?" upita skrembl-odelo. "Navići ćeš se ti na ovaj posao."
     "Nikad se neću navići na ovaj posao", reče Fred. "Možeš da se kladiš u to."

11.

     Sledećeg jutra, Žutim taksijem, pošto je sad na popravku čekao ne samo njegov cefoskop već i kola, on se pojavio na vratima bravara Englesona sa četrdeset dolara gotovine i mnogo brige u srcu.
     Radnja je bila stara i drvena, sa nešto modernijim natpisom, ali sa mnoštvom sitnih, mesinganih, bravarskih drangulija u izlogu: čudni kitnjasti sandučići za poštu, otkačene kvake napravljene u obliku ljudskih glava, veliki, lažni, crni, gvozdeni ključevi. Ušao je, u polutamu. Kao narkomanska gajba, pomisli, a ta ironija mu se dopala.
     Za tezgom, na kojoj su stajale dve ogromne mašine za narezivanje ključeva, kao i na hiljade praznih matrica za ključeve koje su visile sa stalaka, pozdravi ga punačka starija gospođa. "Molim, gospodine? Dobro jutro."
     Arktor reče: "Došao sam...

     Ihr Instrumente freilich spottet mein,
     Mit Rad und Kammen, Walz' und Bugel:
     Ich stand am Tor, ihr solltet Schlussel sein;
     Zwar euer Bart ist kraus, doch hebt ihr nicht die Riegel.

     (Instrumenti im se olako poigraše mojim,
     Točkom i zupčanikom, valjkom i remenikom:
     Vi kanda beste ključ, dok ja na kapiji stojim;
     Pero vam nazubljeno, al' rezu ne podigoste nikom.)

     ...da platim svoj ček koji je banka vratila. Mislim da je na dvadeset dolara."
     "Oh." Gospođa ljubazno iznese zaključanu metalnu kutiju, potraži ključ, zatim opazi da kutija nije zaključana. Otvorila ju je i smesta našla ček, sa prikačenom ceduljicom. "Gospodin Arktor?"
     "Da", reče on, već izvadivši novac.
     "Da, dvadeset dolara." Skinuvši ceduljicu sa čeka, ona stade marljivo da piše po njoj, dajući na znanje da se on pojavio i otkupio ček.
     "Žao mi je zbog ovoga", reče joj on, "ali sam greškom ispisao ček sa ugašnog računa umesto sa aktivnog."
     "Hmm", reče gospođa, smeškajući se dok je pisala.
     "Takođe", reče on, "bio bih vam zahvalan ako biste kazali svom mužu, koji me je zvao pre neki dan..."
     "Moj brat Karl", reče gospođa, "u stvari." Ona baci pogled preko ramena. "Ako je Karl razgovarao sa vama..." Ona pokaza rukom, osmehujući se. "On se ponekad preterano ljuti zbog čekova... Izvinjavam se ako je govorio... znate."
     "Kažite mu", reče Arktor, recitujući naučen govor, "da sam ja i sam bio rastrojen kad me je on zvao, i da se zbog toga izvinjavam."
     "Mislim da je rekao nešto o tome, da." Ona spusti njegov ček na tezgu; on joj dade dvadeset dolara.
     "Ima li dodatnih troškova?" upita Arktor.
     "Nema dodatnih troškova."
     "Bio sam rastrojen", reče on, ovlaš pogledavši ček i zatim ga sklonivši u džep, "zato što je jedan moj prijatelj iznenada preminuo."
     "Oh, Bože", reče gospođa.
     Arktor, oklevajući, reče: "Ugušio se sasvim sam, u svojoj sobi, zalogajem mesa. Niko ga nije čuo."
     "Znate li, gospodine Arktore, da se od toga umire više nego što ljudi misle? Čitala sam da, ako večerate sa prijateljem ili prijateljicom, a on ili ona neko vreme ništa ne govore nego samo sede tu, treba da se nagnete preko i upitate ih da li mogu da govore? Zato što možda nisu u stanju; možda se dave, a ne mogu da vam kažu."
     "Da", reče Arktor. "Hvala. To je istina. I hvala vam za ček."
     "Žao mi je zbog vašeg prijatelja", reče gospođa.
     "Da", reče on. "To je bio najbolji prijatelj koga sam imao."
     "To je tako strašno", reče gospođa. "Koliko je imao godina, gospodine Arktore?"
     "Bio je u ranim tridesetim", reče Arktor, što je bilo istina: Lakmenu su trideset dve godine.
     "Oh, kako je to užasno. Reći ću Karlu. I hvala vam što ste došli čak ovamo."
     "Hvala vama", reče Arktor. "I zahvalite gospodinu Englesonu u moje ime. Mnogo vam hvala, oboma." On ode, obrevši se na pločniku u toplo jutro, trepćući od jarkog svetla i prljavog vazduha.
     Pozvao je taksi, a na putu do kuće sedeo je, razmatrajući sa samim sobom koliko se dobro izvukao iz Berisove mreže, bez preterano ružnih scena. Moglo je biti i mnogo gore, istakao je on samom sebi. Ček je još bio tamo. A nisam morao da se suočim sa tipom lično.
     On izvadi ček da vidi u kojoj meri je Berisu pošlo za rukom da oponaša njegov rukopis. Da, bio je to ugašeni račun; smesta je prepoznao boju čeka, sasvim ugašen račun, a banka je udarila pečat RAČUN UGAŠEN. Nije čudo što je bravar podilkanio. A onda, razgledajući ček dok se vozio, Arktor opazi da je to njegov rukopis.
     Ni nalik na Berisov. Savršen falsifikat. Nikad ne bi ni saznao da nije njegov, osim što se seća da ga nije napisao.
     Bože moj, mislio je, koliko je ovakvih Beris dosad napravio? Možda mi je proneverio pola od onog što imam.
     Beris je, pomisli on, genije. S druge strane, to je verovatno prekopirano odnekud ili u svakom slučaju mehanički izvedeno. Ali ja nikad nisam napisao ček za bravara Englesona, pa kako je onda mogao da prekopira falsifikat? Ovo je jedinstven ček. Predaću ga odeljenskim grafolozima, odluči on, i prepustiti njima da prokljuve kako je to izvedeno. Možda samo vežba, vežba, vežba.
     Što se tiče zavitlancije s pečurkama... Mislio je, samo ću mu prići i kazati da su mi ljudi rekli kako on pokušava da im proda doze s pečurkama. I da prekine s tim. Dobio sam obaveštenje od nekog koje bio zabrinut, kao što i treba da bude.
     Ali, mislio je, ove stvari su samo nasumičan nagoveštaj onoga što on sprema, otkriven na prvom snimku. One predstavljaju samo uzorke onoga na šta sam se namerio. Bog zna šta je on još uradio: on ima beskrajno mnogo vremena da se smuca unaokolo i čita priručnike i smišlja zavere i intrige i zaplete i tako dalje... Možda bi, pomisli on iznenada, bolje bilo da smesta proverim svoj telefon i vidim da li se prisluškuje. Beris ima kutiju elektronske opreme, a čak i Soni, na primer, proizvodi i prodaje induktorske navoje koji se mogu koristiti kao prisluškivači za telefon. Telefon se verovatno prisluškuje. Verovatno se već prilično dugo prisluškuje.
     Hoću da kažem, mislio je, povrh mog nedavnog - neophodnog - prisluškivača.
     Ponovo je razgledao ček dok je taksi poskakivao niz ulicu, i najednom pomisli: šta ako sam ga sam napisao? Šta ako je Arktor ovo napisao? Mislim da jesam, mislio je; mislim da je jebeni glupson Arktor sam napisao ovaj ček, vrlo brzo - slova su iskošena - zato što je iz nekog razloga bio u žurbi; naškrabao ga je, uzeo pogrešan obrazac čeka, a posle sasvim zaboravio na to, potpuno zaboravio na taj slučaj.
     Zaboravio, pomisli on, ono kad je Arktor...

     Was grinsest du mir, hohler Schadel, her?
     Als dass dein Hirn, wie meines, einst verwirret
     Den leichten Tag gesucht und in der
     Dammrung schwer,
     Mit Lust nach Wahrheit, jammerlich geirret.

     (Šta mi se ceriš, glupane jedan?
     Ko da tvoj um, poput mog, jednom pometen
     lak tražaše dan, a u suton težak,
     U čežnji za istinom, vapijuć ište.)

     ...izbauljao sa onog ogromnog narko-hepeninga u Santa Ani, gde je upoznao onu malu plavušu sa čudnim zubima, dugačkom, plavom kosom i velikim dupetom, ali tako energičnu i prijateljski nastrojenu... nije mogao da upali kola; bio je uduvan do daske. Stalno je imao problema - toliko se droge gutalo i ubrizgavalo i ušmrkivalo te noći, to je potrajalo skoro do zore. Toliko supstance S, i to vrlo čiste. Vrlo, vrlo čiste. Njegova roba.
     Nagnuvši se napred, on reče: "Zaustavite se na Šelovoj pumpi. Tamo ću da iziđem."
     Izišao je, platio taksistu, zatim ušao u telefonsku govornicu, potražio bravarov broj, pozvao ga.
     Javila se starija gospođa. "Bravar Engleson, dobro..."
     "Ovde je opet gospodin Arktor, izvinite što vas uznemiravam. Koju adresu imate za poziv, poziv za popravku na koju je ispisan moj ček?"
     "Pa, da pogledam. Samo trenutak, gospodine Arktore." Udarac u telefon kad je odložila slušalicu.
     Izdaleka prigušen muški glas: "Ko je to? Onaj Arktor?"
     "Da, Karle, ali molim te da ništa ne govoriš. Upravo je dolazio..."
     "Daj da razgovaram sa njim."
     Pauza. Zatim ponovo stara gospođa. "Pa, imam ovu adresu, gospodine Arktore." Ona pročita njegovu kućnu adresu.
     "Tamo je pozvan vaš brat? Da napravi ključ?"
     "Sačekajte trenutak. Karle? Sećaš li se kuda si otišao kamionetom da napraviš ključ za gospodina Arktora?"
     Izdaleka zamumla muški glas: "Na Katelu!"
     "Negde na Katelu, gospodine Arktore. U Anahajmu. Ne, čekajte - Karl kaže da je to bilo u Santa Ani, na Mejnu. Da li to..."
     "Hvala", reče on i spusti slušalicu. Santa Ana. Mejn. Tamo je bila jebena narkomanska žurka, a ja mora da sam prijavio trideset imena i isto toliko registarskih tablica te noći; to nije bila obična žurka. Stigla je velika pošiljka iz Meksika; kupci su delili i, kao što je to uobičajeno kod kupaca, probali dok su delili. Polovinu njih su verovatno pohapsili agenti zaduženi za kupovinu... Uau, mislio je: još se sećam - ili se nikad neću tačno sećati - te noći.
     Ali to ipak ne opravdava Berisa što se u tom telefonskom razgovoru zlonamerno i s predumišljajem izdavao za Arktora. Osim toga, po svim dokazima, Beris je to izmislio na licu mesta - improvizovao je. Sranje, možda je Beris bio uduvan prethodne večeri, pa je učinio ono što mnogi tipovi rade kad su uduvani: samo se prepustio onome što se dešava. Arktor je sasvim sigurno napisao ček; Beris je samo slučajno podigao slušalicu. Mislio je, u svojoj ugljenisanoj glavi, da je to kul štos. Samo je bio neodgovoran, ništa više.
     A, razmišljao je, ponovo okrećući broj Žutog taksija, ni Arktor nije bio naročito odgovoran što je tako dugo ostavio ček bez pokrića. Ko je za to kriv? Izvadivši ček još jednom, on proveri datum na njemu. Mesec i po dana. Isuse, ko priča o neodgovornosti! Arktor je mogao da se nađe iza rešetaka zbog toga; milošću Božjom onaj ludi Karl još nije otišao kod tužioca. Verovatno ga je zadržala njegova slatka stara sestra.
     Arktor bi, zaključi on, bolje učinio da malo mrdne dupetom; i sam je uradio nekoliko blesavih stvari za koje ja dosad nisam znao. Beris nije jedini, a možda ni glavni. Što se toga tiče, još preostaje da se objasni uzrok Berisove silne, smišljene zlobe prema Arktoru; čovek se ne priprema tako dugo da bi nekom smestio bez ikakvog razloga. A Beris ne pokušava da smesti nikom drugom, ne, recimo, Lakmenu ili Čarlsu Freku ili Doni Hotorn; on je više od svih pomogao da se Džeri Fejbin smesti u saveznu kliniku, a dobar je i prema životinjama u kući.
     Jednom je Arktor namerio da pošalje jednog psa - kako se, do đavola, zvala ona mala crna keruša, Popo ili tako nekako? - u kafileriju da je uspavaju, nije prihvatala dresuru, a Beris je proveo sate, u stvari dane, sa Popo, nežno je obučavajući i pričajući sa njom dok se nije smirila i bila spremna za dresuru i tako nije morala da ode i bude ucmekana. Da Beris gaji opštu zlobu prema svima, ne bi izvodio takve, dobre stvari.
     "Žuti taksi", začu se iz telefona.
     On reče adresu Šelove pumpe.
     A ukoliko je Karl provalio Arktora kao teškog narkosa, razmišljao je dok se mrgodno muvao unaokolo čekajući taksi, to nije Berisova krivica; kad je Karl zaustavio svoj kamionet u pet ujutru da napravi ključ za Arktorovog Oldsa, Arktor je verovatno hodao kao blesav po pločniku i uza zidove i kolutao očima i izvodio sve ostalo što spada u dobar trip. Karl je još onda izveo zaključak. Dok je Karl narezivao nov ključ, Arktor je verovatno lebdeo unaokolo naopačke ili skakutao s glavom na dole, govoreći unatraške. Nije ni čudo što to Karlu nije bilo zabavno.
     U stvari, razmišljao je, možda Beris pokušava da zataška sve češće Arktorove brljotine. Arktor više ne održava kola u ispravnom stanju, kao što je nekad činio, potura čekove bez pokrića, ne namerno, već zato što je njegov prokleti mozak rastočen od droge. Ali, ako išta, to je gore. Beris čini koliko može; to je mogućnost. Samo, i njegov mozak je rastočen. Svi njihovi mozgovi su...

     Dem Wurme gleich' ich, der den Staub durchwuhlt,
     Den, wie er sich im Staube nahrend lebt,
     Des Wandrers Tritt vernichtet und begrabt.

     (Nalik sam crvu što kroz prašinu rije,
     koga, dok tu živi i prahom se hrani,
     prolaznikova stopa zatre i sahrani.)

     ...rastočeni i uzajamno povezani na rastočen način. To rastočeni vode rastočene. I to pravo u propast.
     Možda je, nagađao je, Arktor presekao žice i savio žice i napravio sve te kratke spojeve u svom cefoskopu. U pola noći. Ali iz kog razloga?
     Biće to teško pitanje: zašto? Ali sa rastočenim mozgovima sve je moguće, sve vrste uvrnutih - kao i same žice - pobuda. On je to video, tokom svog policijskog rada, mnogo, mnogo puta. Ova tragedija za njega nije nova; to će biti, u njihovim kompjuterskim listama, samo još jedan slučaj više. To je bio korak napred na putu ka saveznoj klinici, kao sa Džerijem Fejbinom.
     Svi ti momci kreću se po istoj šahovskoj tabli, sad stoje na različitim poljima i na različitom rastojanju od cilja, a do njega će stići u razna vremena. Ali svi će, na kraju, stići do njega: do saveznih klinika.
     To je zapisano u njihovom nervnom tkivu. Ili u onome što je od njega ostalo. To više ništa ne može da zaustavi niti da ga preokrene.
     A pre svih, počeo je da veruje, za Boba Arktora. Bila je to njegova intuicija, koja se tek javljala, nezavisna od bilo čega što je Beris radio. Novo, profesionalno uviđanje stvari.
     Takođe, njegovi pretpostavljeni u šerifovoj kancelariji Orindž Kauntija odlučili su da se usredsrede na Boba Arktora; oni su bez sumnje imali razloge o kojima on ništa ne zna. Možda ove činjenice potvrđuju jedna drugu: njihovo povećano zanimanje za Arktora - najzad, odeljenje je prilično skupo platilo postavljanje holo-skenera u Arktorovu kuću, zatim i njega da analizira snimke, kao i druge na višim mestima da donose sud o onome što im on redovno predaje - ovo se uklapalo sa Berisovom neuobičajenom zainteresovanošću za Arktora, pošto su i jedni i drugi izabrali Arktora za glavnu metu. Ali šta je on lično zapazio u Arktorovom ponašanju što mu je palo u oči kao neuobičajeno? Iz prve ruke, nezavisno od ova dva interesovanja?
     Dok je taksi vozio dalje, on je razmišljao o tome kako će vrlo verovatno morati poduže da posmatra ne bi li naišao na nešto; to se neće otkriti monitorima za jedan dan. Moraće da bude strpljiv; moraće da se pomiri sa dugoročnom prismotrom i da se dovede u onaj položaj u kome je voljan da čeka.
     Kad bude video nešto na holo-skenerima, međutim, neko zagonetno ili sumnjivo ponašanje s Arktorove strane, onda će on biti označen sa tri strane, treća provera prethodnih interesovanja. Svakako, to će biti potvrda. To će opravdati troškove i vreme i sveopštu zainteresovanost.
     Šta li to Beris zna što mi ne znamo, pitao se. Možda bi trebalo da ga dovučemo i pitamo. Ali - bolje je pribaviti materijal razrađen nezavisno od Berisa; u protivnom bi on predstavljao udvajanje onoga što Beris, ko god on bio ili koga god predstavljao, već ima.
     A onda pomisli: o čemu ja, do đavola, pričam? Mora biti da sam lud. Ja poznajem Boba Arktora; on je dobar čovek. Ništa on ne sprema. U najmanju ruku ništa neukusno. U stvari, mislio je, on radi za šerifovu kancelariju Orindž Kauntija, tajno. Zbog čega se verovatno...

     Zwei Seelen wohnen, ach! in meiner Brust,
     Die eine will sich von der andern trennen:
     Die eine halt, in derber Liebeslust,
     Sich an die Welt mit klammernden Organen;
     Die andre hebt gewaltsam sich vom Dust
     Zu den Gefilden hoher Ahnen.

     (Dve duše žive, ah! u grudima mojim,
     jedna od druge da razdvoji se ište:
     jedna se svim organima svojim
     za ovaj svet drži, hoteć život niži;
     druga silovito iz praha se diže
     i carstvu uzvišenih pojmova bliži.)

     ...Beris i okomio na njega.
     Ali, mislio je, to ne može da objasni zašto se šerifova kancelarija Orindž Kauntija okomila na njega - pogotovo ne do tog stepena da postavi sve te holo-skenere i odredi agenta s punim radnim vremenom da ga nadzire i izveštava o njemu. To ne može da objasni stvar.
     Ne slaže se, mislio je. Više, mnogo više se odigrava u toj kući, toj oronuloj, prenatrpanoj kući sa baštom od korova, i mačećom posudom koja se nikad ne prazni, i životinjama koje hodaju po kuhinjskom stolu, i đubretom koje se presipa i koje niko nikad ne iznosi.
     Kakva šteta, mislio je, za stvarno dobru kuću. S njom bi se toliko toga moglo uraditi. Porodica, deca i žena, mogla bi da živi u njoj. Ona je za to i predviđena: tri spavaće sobe. Takva šteta; takva jebena šteta! Trebalo bi da mu je oduzmu, mislio je, da se umešaju i da ga liše prava na otkup. Možda i hoće. I da je upotrebe za nešto bolje; ta kuća žudi za tim. Ta kuća je videla i bolje dane, nekad davno. Ti dani bi se mogli vratiti. Kad bi je drugačija osoba posedovala i održavala.
     Naročito dvorište, mislio je, dok se taksi zaustavljao na kolskom prilazu zatrpanom novinama.
     On plati vozaču, izvadi ključ od vrata i uđe u kuću.
     Smesta je osetio kako ga nešto gleda: holo-skeneri na njemu. Čim je kročio preko vlastitog praga. Sam - nikog osim njega u kući. Netačno! On i skeneri, podmukli i nevidljivi, koji ga posmatraju i snimaju. Sve što on radi. Sve što izgovori.
     Kao grafiti na zidu kad pišaš u javnom pisoaru, pomisli on. NASMEŠITE SE! OVO JE SKRIVENA KAMERA! I jeste, mislio je, čim uđem u ovu kuću. Jezivo je. To mu se nije dopadalo. Bio je svestan samog sebe; to osećanje je raslo od prvog dana, kad su stigli kući - onog 'dana psećeg govneta', kako je o njemu mislio, nije mogao da ne misli o njemu. Svakim danom rastao je doživljaj skenera.
     "Nikog nema kod kuće, pretpostavljam", rekao je naglas kao i obično, i bio svestan da su skeneri to uhvatili. Ali uvek je morao da vodi računa: on nije trebalo da zna da su oni tu. Kao glumac pred filmskom kamerom, zaključi on, glumiš kao da kamera ne postoji, ili si uprskao stvar. Sve je gotovo.
     A kod ovog sranja nema ponavljanja.
     Umesto toga bivaš zbrisan. Hoću reći, ja bivam zbrisan. Ne ljudi iza skenera, već ja.
     Ono što bi trebalo da uradim, mislio je, da bih se izvukao iz ovoga, jeste da prodam kuću; ionako je oronula. Ali... ja volim ovu kuću. Nema izgleda!
     To je moja kuća.
     Niko me ne može najuriti.
     Ma iz kog razloga oni to hteli ili još hoće.
     Pod pretpostavkom da uopšte postoje 'oni'.
     Što bi naprosto mogla biti moja izmišljotina, ti 'oni' koji me posmatraju. Paranoja. Ili radije 'ono'. Bezlično 'ono'.
     Šta god bilo to što posmatra, ono nije ljudsko biće.
     U svakom slučaju, ne po mojim merilima. Ne nešto što bih ja prepoznao.
     Koliko god bilo blesavo, mislio je, to je zastrašujuće. Nešto mi radi neka najobičnija stvar, ovde u mojoj rođenoj kući. Pred mojim rođenim očima.
     U rođenim očima nečega; u vidnom polju neke stvari. Koje, za razliku od tamnooke, male Done, nikad ne trepću. Šta skener vidi? - upitao se. Hoću reći, zaista vidi? Prodire pogledom u glavu? Čak do srca? Da li pasivni infracrveni skener kakav se nekad koristio ili holo-skener kvadarskog tipa kakav se danas koristi, prozire mene - prozire nas - jasno ili zatamnjeno? Nadam se, mislio je, da jasno vidi, jer ja ovih dana više ne mogu da prozrem sebe. Vidim samo tminu. Tmina napolju; tmina unutra. Nadam se, za dobro svih, da su skeneri uspešniji. Zato što, mislio je, ako skener vidi samo zatamnjeno, onako kako ja vidim, onda smo prokleti, prokleti ponovo i kao što smo neprestano bili, a tako ćemo i umreti, znajući vrlo malo i pogrešno shvatajući čak i taj delić.
     Sa police u dnevnoj sobi on nasumce skide jednu knjigu; ispostavilo se da je to, kako je ustanovio, Seksualna ljubav u slikama. Otvorivši je nasumce, on ugleda stranicu - gde je bio prikazan muškarac koji veselo gricka desnu sisu svoje ženske, a ženska uzdiše - i naglas reče, kao da čita za sebe iz knjige, kao da citira nekog čuvenog starodrevnog učenog filozofa, što on nije bio:
     "Svaki čovek ponaosob vidi samo mali deo sveukupne istine, a veoma često, u stvari, skoro...

     Weh! steck'ich in dem Kerker noch?
     Verfluchtes dumpfes Mauerloch,
     Wo selbst das liebe Himmelslicht
     Trub durch gemalte Scheiben bricht!
     Beschrankt mit diesem Bucherhauf,
     Den Wurme nagen, Staub bedeckt,
     Den bis ans hohe.

     (Avaj! Da l' još u tamnici čamim?
     U memljivim zidinama prokletim,
     Gde se i nebesna svetlost sama
     mutno kroz tamna okna prelama!
     Pritešnjen ovim brdom knjiga,
     koje crvi grizu, zastrtih prašinom,
     od vrha do dna.)

     ...neprestano, on namerno zavarava sebe čak i u pogledu tog dragocenog malog dela. Deo njega okreće se protiv njega i ponaša se kao druga osoba, poražavajući ga iznutra. Čovek unutar čoveka. Što uopšte nije čovek."
     Klimnuvši glavom, kao ganut mudrošću nepostojećih napisanih reči na toj stranici, on zatvori veliku, u crveno povezanu, zlatotiskom ukrašenu knjigu Seksualna ljubav u slikama i vrati je na policu. Nadam se da skeneri neće zumirati korice ove knjige, pomisli, i provaliti moju foliranciju.
     Čarls Frek je, postepeno sve više postajući utučen zbog onog što se događa svim njegovim poznanicima, najzad odlučio da se ubije. U krugovima u kojima se kretao nije predstavljalo problem da čovek završi sa sobom: samo kupiš veliku količinu crvenih i uzmeš ih sa malo jeftinog vina, kasno uveče, pošto si skinuo slušalicu s telefona da te niko ne bi prekidao.
     Planiranje se ticalo predmeta za koje želiš da ih potonji arheolozi nađu kraj tebe. Tako da bi znali iz kog sloja potičeš. I da bi mogli da pohvataju gde ti je bila glava u vreme kad si to uradio.
     Proveo je nekoliko dana odabirajući predmete. Mnogo duže no što je proveo rešavajući da se ubije, a otprilike isto onoliko koliko mu je bilo potrebno vremena da nabavi dovoljno crvenih. Pronaći će ga kako leži poleđuške, na krevetu, sa knjigom Izvor Ejn Rand (koja će dokazati da je on bio neshvaćeni natčovek odbačen od svetine, i tako, u izvesnom smislu, ubijen njenim prezirom) i sa nedovršenim pismom kompaniji Ekson u kome protestuje zbog otkazivanja kreditne kartice za benzin. Na taj način će optužiti sistem i postići nešto svojom smrću, povrh onoga što postigne smrt sama.
     U stvari, nije bio toliko siguran u to šta postiže smrt koliko u to šta postižu ona dva predmeta; ali u svakom slučaju, sve se slagalo, i on poče da se priprema, kao životinja koja oseća da je njeno vreme došlo i obavlja nagonske radnje, prirodom određene, kad joj se približi neumitan kraj.

     U poslednjem trenutku (dok mu se primicao kraj) on se predomislio u pogledu jedne odlučujuće stvari i rešio da crvene popije sa arhivskim vinom umesto s nekim jeftinim, pa je krenuo u poslednju vožnju, do Trgovca Džoa, specijalizovanog za dobra vina, i kupio bocu Mondavi kaberne sovinjona iz 1971, što ga je ojadilo za tridesetak dolara - sve što je imao.
     Vrativši se kući, otvorio je vino, ostavio ga da malo diše, ispio nekoliko čaša, proveo par minuta posmatrajući svoju omiljenu stranicu iz Ilustrovane knjige o seksu, koja je prikazivala devojku u položaju odozgo, zatim stavio kesicu crvenih pored kreveta, legao sa knjigom Ejn Rand i nedovršenim protestnim pismom Eksonu, pokušao da razmišlja o nečem značajnom, ali nije mogao, mada se neprestano sećao da je devojka bila odozgo, a potom, uz čašu Kaberne sovinjona, progutao sve crvene odjednom. Posle toga, pošto je delo učinjeno, on je legao, sa knjigom Ejn Rand i pismom na grudima, i čekao.
     Međutim, izradili su ga. Kapsule nisu sadržale barbiturate, kako mu je predstavljeno. Bio je to nekakav uvrnut psihodelik, vrsta koju nikada ranije nije uzimao, verovatno mešavina, a uz to nova na tržištu. Umesto da se tiho uguši, Čarls Frek poče da halucinira. Elem, pomisli on filozofski, to je moja životna priča. Uvek me operušaju. Morao je da se suoči sa činjenicom - s obzirom na to koliko je kapsula progutao - da mu sleduje priličan trip.
     U sledećem trenutku, nekakvo stvorenje sa razmeđa dimenzija stajalo je kraj njegovog kreveta, posmatrajući ga s negodovanjem.
     Stvorenje je imalo mnogo očiju, svuda po sebi, supermodernu skupocenu odeću, i bilo je dva i po metra visoko. Uz to, nosilo je ogroman svitak.
     "Pročitaćeš mi moje grehe", reče Čarls Frek.
     Stvorenje klimnu glavom i otpečati svitak.
     Frek reče, bespomoćno ležeći na krevetu: "A to će potrajati sto hiljada sati."
     Upravivši na njega mnoštvo svojih složenih očiju, stvorenje sa razmeđa dimenzija reče: "Više nismo u zemaljskom svetu. Niže kategorije materijalnog postojanja, kao što su 'prostor' i 'vreme', za tebe više ne važe. Ti si sad uzdignut u natčulno carstvo. Tvoji gresi biće ti čitani bez prestanka, po smenama, tokom čitave večnosti. Spisak nikad neće imati kraja."
     Treba poznavati svog dilera, mislio je Čarls Frek, i poželeo da može da vrati unazad poslednjih pola sata svog života.
     Hiljadu godina kasnije on je još ležao u krevetu sa knjigom Ejn Rand i pismom Eksonu na grudima, slušajući ih kako mu čitaju grehe. Stigli su do prvog razreda, kad mu je bilo šest godina.
     Deset hiljada godina kasnije stigli su do šestog razreda.
     Do godine u kojoj je otkrio onanisanje.
     Zatvorio je oči, ali i dalje je video mnogooko, dva i po metra visoko stvorenje s njegovim beskonačnim svitkom, kako čita li čita.
     "A sledeće..." govorilo je ono.
     Čarls Frek pomisli: bar sam uzeo dobro vino.

12.

     Dva dana kasnije Fred je, začuđen, posmatrao holo-skener tri dok je njegov subjekt Robert Arktor vadio knjigu, očito nasumce, iz police u dnevnoj sobi kuće. Droga skrivena iza nje? - zapitao se Fred i zumirao objektiv skenera. Ili telefonski broj ili adresa zapisani u njoj? Video je da Arktor nije izvukao knjigu da bi čitao; Arktor tek što je ušao u kuću i još je imao kaput na sebi. Izgledao je čudno: napet i smožden u isti mah, neka vrsta otupele užurbanosti.
     Zum objektiv skenera pokazao je da na stranici stoji fotografija u boji čoveka koji gricka ženinu desnu bradavicu, pri čemu su oboje nagi. Žena je očigledno doživljavala orgazam; oči su joj bile polusklopljene, a usta otvorena u bezglasnom uzdahu. Možda Arktor to koristi da bi se napalio, mislio je Fred, posmatrajući. Ali Arktor nije obraćao nikakvu pažnju na sliku; umesto toga, kreštavo je izrecitovao nešto zagonetno, delimično na nemačkom, očito da bi zbunio onog ko ga slučajno čuje. Možda je mislio da su njegovi cimeri negde u kući, pa je hteo da ih izmami da se pojave. Fred se premišljao.
     Niko se nije pojavio. Lakmen je, Fred je to znao otud što je dugo bio pred skenerima, progutao pregršt crvenih, pomešanih sa supstancom S, i onesvestio se, potpuno odeven, u svojoj spavaćoj sobi, na nekoliko koraka od kreveta. Beris je izišao iz kuće.
     Šta radi Arktor? - pitao se Fred i zapisao šifru za taj deo trake. Postaje sve čudniji i čudniji. Sad vidim na šta je mislio onaj doušnik koji je telefonirao u vezi s njim.
     Ili, nagađao je, te rečenice koje je Arktor naglas izgovorio mogu biti glasovna komanda nekom elektronskom uređaju koji je on ugradio u kuću. Da ga uključi ili isključi. Možda čak da stvori polje za ometanje skeniranja... kao što je ovo. Ali sumnjao je u to. Sumnjao da je to iole razumno ili svrsishodno ili značajno, osim za Arktora samog.
     Tip je lud, mislio je. Stvarno lud. Od dana kad je otkrio da mu je cefoskop sabotiran - svakako onog dana kad je došao kući sa potpuno sjebanim kolima, i to tako sjebanim da je gotovo poginuo - od tada je skrenuo. A donekle i pre toga, pomisli Fred. U svakom slučaju, od onog 'dana psećeg govneta', kako je znao da ga Arktor naziva.
     U stvari, nije mogao da ga okrivljuje. To bi, razmišljao je Fred, posmatrajući Arktora kako umorno svlači kaput, svakom pomerilo mozak. Ali većina ljudi bi se ponovo sastavila. On nije. Njemu je sve gore. Nikome naglas čita nepostojeće poruke, i to na stranim jezicima.
     Ukoliko me ne zavitlava, pomisli Fred nespokojno. Nekako je provalio da ga posmatraju i... skriva ono što stvarno radi? Ili samo igra mentalne igre sa nama? Vreme će pokazati, zaključi on.
     Ja bih rekao da nas zavitlava, zaključi Fred. Izvesni ljudi znaju kad ih neko posmatra. Šesto čulo. Ne paranoja, već iskonski nagon: onaj što ga ima miš, svaka lovina. Zna da ga vrebaju. Oseća to. On izvodi ta sranja nas radi, vukući nas za nos. Ali - ne možeš biti siguran. Postoje prevare i prevare. Čitavi slojevi.
     Zvuk Arktorovog nerazumljivog čitanja probudio je Lakmena, sudeći po skeneru koji je pokrivao njegovu sobu. Lakmen se ošamućeno uspravi u krevetu i stade da osluškuje. Onda začu kako Arktor ispušta vešalicu dok je kačio kaput. Lakmen podvuče dugačke, mišićave noge poda se i jednom pokretom dohvati sekiricu koju je držao na stočiću kraj kreveta; uspravio se i nečujno poput zveri krenuo prema vratima spavaće sobe.
     U dnevnoj sobi, Arktor je uzeo poštu sa stočića i pregledao je. Hitnuo je veliki nepotreban koverat prema korpi za otpatke. Promašio je.
     U spavaćoj sobi, Lakmen je to čuo. Ukočio se i podigao glavu kao da njuši vazduh.
     Arktor se, čitajući poštu, iznenada namršti i reče: "Neka sam posran."
     U spavaćoj sobi, Lakmen se opusti, bučno spusti sekiricu, zagladi kosu, otvori vrata i iziđe. "Zdravo, šta se zbiva?"
     Arktor reče: "Prošao sam pored zgrade Mejlar Mikročip korporacije."
     "Sereš."
     "A oni su", reče Arktor, "pravili popis. Ali jedan od službenika je očigledno izneo deo inventara napolje na đonu cipele. Tako da su svi bili napolju na parkingu Mejlar Mikročip korporacije sa pincetama i mnoštvom malih lupa. I sa po jednom papirnom kesicom."
     "Je l' daju nagradu?" upita Lakmen, zevajući i udarajući se dlanovima po ravnom, čvrstom stomaku.
     "Imali su i nagradu koju su ponudili", reče Arktor. "Ali i nju su izgubili. To je bio jedan novčić."
     Lakmen reče: "Viđaš li ti mnogo takvih događaja dok se vozikaš unaokolo?"
     "Samo u Orindž Kauntiju", reče Arktor.
     "Kolika je zgrada Mejlar Mikročip korporacije?"
     "Oko dva i po centimetra visoka", reče Arktor.
     "Koliko je teška, po tvojoj proceni?"
     "Uključujući i zaposlene?"
     Fred munjevito premota traku unapred. Kad je, prema meraču, prošao jedan sat, on je naglo zaustavi.
     "...oko pet kila", govorio je Arktor.
     "Pa kako onda možeš da znaš, kad prolaziš pored nje, ako je samo dva i po centimetra visoka i teška samo pet kila?"
     Arktor, koji je sad sedeo na kauču, podigavši noge, reče: "Imaju veliki znak."
     Isuse! - pomisli Fred i ponovo premota traku unapred. Zaustavi je kad je prošlo samo deset minuta stvarnog vremena, po osećaju.
     "...kako izgleda znak?" govorio je Lakmen. Sedeo je na podu, čisteći punu kutiju trave. "Neonski i tome slično? U boji? Pitam se da li sam ga ja video. Je li upadljiv?"
     "Evo, pokazaću ti ga", reče Arktor, zavlačeći ruku u džep košulje. "Doneo sam ga kući sa sobom."
     Fred ponovo brzo premota traku unapred.
     "...znaš li kako možeš da prošvercuješ mikročipove u neku zemlju, a da oni ne znaju?" govorio je Lakmen.
     "Na koji god hoćeš način", reče Arktor, zavalivši se unazad i pušeći džoint. Vazduh je bio zadimljen.
     "Ne, mislim na način koji oni ne bi nikad provalili", reče Lakmen. "Beris mi je to predložio jednog dana, u poverenju; ne bi trebalo nikom da kažem, jer on o tome piše u svojoj knjizi."
     "Kojoj knjizi? Obične kućne droge i..."
     "Ne. Jednostavni načini za švercovanje predmeta u SAD i iz SAD, u zavisnosti od toga u kom pravcu idete. Prošvercuješ ga u pošiljki droge. Recimo, sa heroinom. Mikročipovi se nalaze u paketićima. Niko ih ne bi primetio, toliko su mali. Ne bi..."
     "Ali onda bi se neki narkos tresnuo pola sa smekom pola sa mikročipovima."
     "Pa, onda bi on bio najobrazovaniji jebeni narkos koji je ikad viđen."
     "U zavisnosti od toga šta je na mikročipovima."
     "Beris je imao jedan drugi način za švercovanje droge preko granice. Znaš ono kad te carinici pitaju da li imaš nešto da prijaviš? A ti ne možeš da kažeš drogu, jer..."
     "U redu, kako?"
     "Pa, vidiš, uzmeš ogroman blok hašiša i izrezbariš ga u obliku čoveka. Onda izbušiš jedan deo i unutra staviš motor na navijanje, kao satni mehanizam, i malu kasetu, i stojiš sa njim u redu, a onda baš pre nego što on prođe carinu, naviješ ga ključem i on prilazi cariniku, koji ga pita 'Imate li nešto da prijavite?' a blok hašiša kaže 'Ne, nemam', i nastavlja da ide dalje. Dok ne dospe do druge strane granice."
     "Možeš da staviš solarnu bateriju u njega umesto opruge i on može nastaviti da hoda godinama. Večno."
     "Kakva korist od toga? Na kraju bi stigao ili do Pacifika ili do Atlantika. U stvari, došao bi do kraja Zemlje, kao..."
     "Zamisli eskimsko selo i dva metra visok blok hašiša koji vredi - koliko bi to vredelo?"
     "Oko milijardu dolara."
     "Više. Dve milijarde."
     "Ti Eskimi žvaću kožu i delju koštana koplja, a blok hašiša u vrednosti od dve milijarde dolara ušeta kroz sneg, ne prestajući da ponavlja 'Ne, nemam'."
     "Pitali bi se šta hoće time da kaže."
     "Doveka bi bili u nedoumici. Ispredali bi legende."
     "Možeš li da zamisliš da pričaš svojim unucima, 'Rođenim očima sam video dva metra visok blok hašiša koji se pojavio iz zaslepljujuće magle i prošao mimo nas, tek tako, vredan dve milijarde dolara, govoreći, 'Ne, nemam'.' Unuci bi ga poslali u ludnicu."
     "Ne, vidiš, legende se raspredaju. Nekoliko vekova kasnije, govorili bi, 'U vreme mojih praotaca, jednog dana se trideset metara visok blok najkvalitetnijeg avganistanskog hašiša, vredan osam biliona dolara, obrušio na nas bljujući vatru i urlajući, 'Umrite, eksimski psi!' a mi smo se borili s njim i borili, uz pomoć svojih kopalja, i konačno ga ubili."
     "Deca ne bi ni to poverovala."
     "Deca više ništa ne veruju."
     "Depresivno je pričati deci bilo šta. Jednom me je neki klinac pitao: 'Kako je bilo videti prvi automobil?' Sranje, čoveče, ja sam rođen 1962."
     "Hriste", reče Arktor, "mene je jednom isto to pitao neki momak potpuno odlepljen od esida. Imao je dvadeset sedam godina. Ja sam bio samo tri godine stariji od njega. On više ništa nije znao. Kasnije je drmnuo još tog esida - ili onoga što su mu prodali kao esid - a posle toga je pišao na pod i srao po podu, a kad bi mu nešto rekao, u stilu 'Kako si, Done?' on bi samo ponavljao za tobom, kao ptica. 'Kako si, Done?'"
     Zatim muk. Između dvojice ljudi koji puše džointe u zadimljenoj dnevnoj sobi. Dugo, mučno ćutanje.
     "Bobe, znaš nešto..." najzad reče Lakmen. "Ja sam nekad imao isto toliko godina kao i svi drugi."
     "Mislim da sam i ja", reče Arktor.
     "Ne znam zbog čega se to dogodilo."
     "Naravno, Lakmene", reč Arktor, "da znaš zbog čega nam se to svima dogodilo."
     "Pa, hajde da ne razgovaramo o tome." Nastavio je da šumno uvlači dim, a lice mu je bilo bledo na prigušenoj podnevnoj svetlosti.

     Zazvonio je jedan od telefona u sigurnom stanu. Javilo se jedno skrembl-odelo, zatim pružilo slušalicu Fredu. "Frede."
     On isključi holoe i uze telefon.
     "Sećaš se kad si bio u stanici prošle nedelje?" upita neki glas. "Kad si radio BG test?"
     Posle kratkog ćutanja, Fred reče: "Da."
     "Trebalo je da se vratiš." Sa drugog kraja takođe pauza. "Obradili smo noviji materijal o tebi... ja sam na sebe preuzeo da ti zakažem kompletan niz uobičajenih testova opažanja, plus druge provere. Vreme za to ti je sutra, u tri po podne, u istoj sobi. Sve u svemu, potrajaće oko četiri sata. Sećaš li se broja sobe?"
     "Ne", reče Fred.
     "Kako se osećaš?"
     "Dobro", stoički reče Fred.
     "Imaš li problema? Na poslu ili van posla?"
     "Posvađao sam se s devojkom."
     "Ima li pometnje? Doživljavaš li teškoće pri raspoznavanju osoba ili predmeta? Da li je išta što vidiš posuvraćeno ili izokrenuto? A kad već pitam, imaš li prostornovremensku ili jezičku dezorijentaciju?"
     "Ne", zlovoljno reče on. "Ne, za sve navedeno."
     "Videćemo se sutra u sobi 203", reče psiholog.
     "Za koji ste materijal o meni ustanovili da je..."
     "O tome ćemo sutra. Budi tamo. U redu? I, Frede, nemoj da se obeshrabriš." Klik.
     Pa, klik i ja tebi, pomisli on i spusti slušalicu.
     Razdražen, osećajući da ga pritiskaju i prisiljavaju da čini nešto čega se gnuša, on ponovo uključi holo-skenere; kocke se osuše bojama, a trodimenzioni prizori u njima oživeše. Sa audio trake dopiralo je - za Freda - još besmislenije, poražavajuće blebetanje:
     "Ta ženska", nastavljao je Lakmen da melje, "bila je napumpana i podnela je zahtev za pobačaj zato što joj je četiri puta izostao menzis i vrlo se sumnjivo nadimala. Ništa nije radila, samo je kukala na cenu abortusa; iz nekog razloga nije mogla da dobije zdravstveno osiguranje. Jednog dana sam bio kod nje, a neka njena prijateljica joj je govorila kako ona samo ima histeričnu trudnoću. 'Ti samo hoćeš da veruješ da si trudna', drobila joj je ženska. 'To je trip krivice. A pobačaj, i teška lova koju ćeš da platiš, to ti je trip okajavanja.' Tada je ženska - stvarno mi se svidela - mirno digla pogled i rekla, 'U redu, ako je to histerčina trudnoća, ja ću otići na histerični abortus i platiti ga histeričnim novcem."
     Arktor reče: "Pitam se čiji je lik na histeričnoj novčanici od pet dolara."
     "Pa, ko je bio naš najhisteričniji predsednik?"
     "Bil Folks. On je samo mislio da je predsednik."
     "Kad je mislio da je imao mandat?"
     "Mislio je da je imao dva mandata negde oko 1882. Kasnije, posle dugog lečenja, počeo je da uobražava da je imao samo jedan mandat..."
     Besan kao ris, Fred zviznu holoe dva i po sata napred. Koliko traje ovo baljezganje? - pitao se. Ceo dan? Večito?
     "...i tako odvedeš dete kod lekara, kod psihologa, i kažeš mu da ti dete stalno vrišti i ima nastupe gneva." Lakmen je pred sobom na stočiću imao dve doze trave i limenku piva; pregledao je travu. "I laže; klinac laže. Izmišlja neverovatne priče. A psiholog pregleda klinca i njegova dijagnoza glasi: 'Gospođo, vaše dete je histerično. Vi imate histerično dete. Ali ja ne znam zašto.' A onda ti, majka, ukačiš priliku i zalepiš mu: 'Ja znam zašto, doktore. To je zato što sam imala histeričnu trudnoću.'" Lakmen i Arktor se nasmejaše, kao i Džim Beris; on se vratio tokom ta dva i po sata i bio je sa njima, poslujući oko svoje smešne lule za hašiš, namotavajući beli konac.
     Fred ponovo premota traku napred čitav sat.
     "...taj tip", govorio je Lakmen, doterujući kutiju punu trave, pognut nad njom dok je Arktor sedeo nasuprot njemu, manje-više posmatrajući, "pojavio se na TV-u, tvrdeći da je on svetski poznata varalica. U razna vremena, rekao je domaćinu emisije, on se predstavljao kao veliki hirurg na medicinskom koledžu Džon Hopkins, kao teorijski fizičar istraživač submolekularnih čestica velike brzine, nosilac savezne stipendije na Harvardu, kao finski romanopisac koji je dobio Nobelovu nagradu za književnost, kao svrgnuti predsednik Argentine oženjen..."
     "I sve mu je to prolazilo?" upita Arktor. "Nikad nije uhvaćen?"
     "Tip se nikad nije ni predstavljao kao nešto od toga. Nikad se nije predstavljao nikako osim kao svetski poznata varalica. To je izišlo kasnije u Los Anđeles Tajmsu - oni su proverili. Tip je bio čistač u Diznilendu, ili je to bio dok nije pročitao autobiografiju nekog svetski poznatog varalice - stvarno je postojao jedan - i rekao: 'Do đavola, ja mogu da se predstavljam kao bilo ko od tih egzotičnih tipova i da prođem isto kao on', a zatim je zaključio: 'Do đavola, što bih to radio; samo ću da se predstavljam kao druga varalica.' Silnu je lovu tako napravio, kaže Tajms. Gotovo isto koliko i pravi svetski poznati varalica. A rekao je da je to mnogo lakše."
     Zaokupljen samim sobom u uglu i namotavajući konac, Beris reče: "I mi viđamo varalice tu i tamo. U svom životu. Ali oni se ne predstavljaju kao subatomski fizičari."
     "Agenti za narkotike, misliš", reče Lakmen. "Da, agenti. Pitam se koliko agenata za narkotike poznajemo. Kako izgleda agent?"
     "To je kao da pitaš: Kako izgleda varalica?" upita Arktor. "Jednom sam razgovarao sa jednim velikim dilerom haša koga su ćorkirali sa pet kila haša u rukama. Pitao sam ga kako je izgledao agent koji ga je uhapsio. Znaš, neki - kako ih ono zovu - agent za kupovinu se pojavio i predstavio kao prijatelj nekog prijatelja i navukao ga da mu proda malo haša."
     "Izgledao je", reče Beris, namotavajući konac, "baš kao i mi."
     "Čak i više", reče Arktor. "Taj tip, diler haša - već je bio osuđen i trebalo je da ode u ćorku sutradan - mi je kazao: 'Oni imaju dužu kosu od nas.' Tako, pretpostavljam, pouka priče glasi: Drži se podalje od tipova koji izgledaju isto kao mi."
     "Ima i ženskih agenata", reče Beris.
     "Voleo bih da upoznam agenta za narkotike", reče Arktor. "Hoću reći, svesno. Gde bih mogao da budem siguran."
     "Pa", reče Beris, "možeš biti siguran kad ti namakne lisice, kad dođe tvoj dan."
     Arktor reče: "Mislim, imaju li agenti prijatelje? Kakav im je društveni život? Znaju li njihove žene?"
     "Agenti nemaju žene", reče Lakmen. "Oni žive u pećinama i izviruju ispod parkiranih kola dok prolaziš. Kao trolovi."
     "Šta jedu?" upita Arktor.
     "Ljude", reče Beris.
     "Kako čovek može to da radi?" upita Arktor. "Da se predstavlja kao agent za narkotike?"
     "Šta?" rekoše uglas Lakmen i Beris.
     "Sranje, odlepio sam", reče Arktor, smeškajući se. "'Da se predstavlja kao agent' - uau." On odmahnu glavom, napravivši grimasu.
     Zureći u njega, Lakmen reče: "DA SE PREDSTAVLJA KAO AGENT? DA SE PREDSTAVLJA KAO AGENT?"
     "Mozak mi je danas sluđen", reče Arktor. "Bolje da odem u krpe."
     Na holo-skenerima, Fred zaustavi traku; sve kocke se zamrznuše, a zvuk utihnu.
     "Ideš na pauzu, Frede?" doviknu mu jedno od ostalih skrembl-odela.
     "Da", reče Fred. "Umoran sam. Ovo sranje počne da te davi posle nekog vremena." On ustade i izvadi cigarete. "Ne mogu da pokapiram ni pola od onog što govore. Toliko sam umoran. Umoran", dodade on, "od toga što ih slušam."
     "Kad si tamo dole sa njima", reče skrembl-odelo, "nije tako strašno; je l' znaš? Kao što mislim da si bio - na licu mesta do sada, sa lažnim identitetom. Je li tako?"
     "Nikad se ne bih družio sa takvim kretenima", reče Fred. "Pričaju neprestano iste stvari, kao matori robijaši. Zašto rade to što rade, sede tamo i benetaju koješta?"
     "Zašto mi radimo ono što radimo? Ovo je prilično vraški dosadno, kad bolje razmisliš."
     "Ali mi moramo; to nam je posao. Nemamo izbora."
     "Kao ni robijaši", naglasi skrembl-odelo. "Nemamo izbora."
     Da se predstavlja kao agent, mislio je Fred. Šta li to znači? Niko ne zna...
     Da se predstavlja, razmišljao je, kao varalica. Onaj koji živi ispod parkiranih automobila i jede zemlju. Ne svetski poznat hirurg, niti romanopisac, ni političar; ništa o čemu bi ljudi hteli da slušaju na televiziji. Život koji niko pri čistoj svesti ne bi...

     Nalik sam crvu što kroz prašinu rije,
     koga, dok tu živi i prahom se hrani,
     prolaznikova stopa zatre i sahrani.

     Da, to je dobar izraz, mislio je. Ta poezija. Mora da mi je Lakmen pročitao, ili sam to pročitao u školi. Čudno šta sve mozak ne ispovrti. Čega se seća.
     Arktorove uvrnute reči još su mu se motale po pameti, iako je isključio traku. Voleo bih da mogu da zaboravim, mislio je. Voleo bih da mogu, na neko vreme, da zaboravim njega.
     "Imam osećaj", reče Fred, "da ponekad znam šta će da kažu pre nego što to kažu. Od reči do reči."
     "To se zove dQja vu", složi se jedno od skrembl-odela. "Da ti dam nekoliko saveta. Premotaj traku napred preskačući više vremena, ne jedan sat, nego, recimo, šest sati. Onda je premotaj unazad, ako ničeg nema, dok ne naiđeš na nešto. Unazad, shvataš, bolje nego napred. Tako nećeš upasti u ritam njihovog razgovora. Šest ili čak osam unapred, zatim veliki skokovi unazad... Brzo ćeš ukapirati, počećeš da osećaš kad imaš kilometre i kilometre ničega ili kad negde imaš nešto upotrebljivo."
     "A uopšte nećeš stvarno slušati", reče drugo skrembl-odelo, "dok zaista ne naiđeš na nešto. Kao majka kad spava - ništa ne može da je probudi, čak ni tutnjava kamiona, dok ne čuje da njena beba plače. To je budi - to je uzbunjuje. Bez obzira na to koliko je tih taj plač. Podsvest je izbirljiva, kad nauči šta treba da osluškuje."
     "Znam", reče Fred. "Imam dvoje dece."
     "Dečake?"
     "Devojčice", reče on. "Dve male devojčice."
     "To je prava stvar", reče jedno od skrembl-odela. "Ja imam jednu devojčicu, od godinu dana."
     "Bez imena, molim", reče drugo skrembl-odelo, i svi se nasmejaše. Malo.
     U svakom slučaju, ima jedna stvar, reče Fred samom sebi, koju treba izvaditi iz celine trake i proslediti dalje. Ona zagonetna izjava 'predstavljati se kao agent'. Ostali ljudi u kući sa Arktorom - i oni su bili time iznenađeni. Kad odem tamo sutra u tri, mislio je, poneću snimak toga - biće dovoljan tonski - i porazgovarati o tome sa Henkom, zajedno sa svim ostalim što dotad budem pribavio.
     Ali čak i ako je to sve što imam da pokažem Henku, mislio je, to je početak. Pokazuje, mislio je, da njegovo celodnevno skeniranje Arktora nije uzaludno.
     Pokazuje, mislio je, da sam bio u pravu.
     Ta primedba je bila omaška. Arktor je uprskao stvar.
     Ali šta to znači, on još ne zna.
     Ali mi ćemo, reče sebi, otkriti. Držaćemo se Boba Arktora dok ne padne. Koliko god bilo neprijatno sve vreme gledati i slušati njega i njegove pajtaše. Ti njegovi pajtosi, mislio je, kvarni su koliko i on sam. Kako sam ja uopšte sedeo u toj kući sa njima čitavo to vreme? Kakav način da se živi; kakvo, kako upravo rekoše ostali policajci, beskonačno ništa.
     Tamo dole, u tmini, tmina uma kao i spoljašnja tmina; svuda je tmina. Zahvaljujući onome što su: takve osobe.
     Noseći cigaretu, on ponovo ode do kupatila, zatvori i zaključa vrata, zatim iz paklice cigareta istrese deset tableta smrti. Napunivši papirnu čašu vodom, on proguta svih deset. Požele da je sobom poneo više tableta. Pa, mislio je, mogu da gutnem još nekoliko kad završim s poslom, kad se vratim kući. Pogledavši na sat, pokušao je da izračuna koliko će to potrajati. Osećao je pometnju u glavi; koliko će, do đavola, potrajati? - upitao se, razmišljajući šta li se dogodilo s njegovim osećanjem vremena. Posmatranje holo-skenera ga je sjebalo, shvati on. Više nisam u stanju da ocenim koliko je sati.
     Osećam se kao da sam drmnuo esid, a onda prošao kroz automatsku auto-perionicu, mislio je. Mnoštvo džinovskih uzvitlanih sapunjavih četki ustremljuje se ka meni; lanac me vuče u tunele crne pene. Kakav način da se zaradi za život, mislio je, i otključao kupatilo da se vrati - nevoljno - na posao.
     Kad je ponovo uključio trake, Arktor je govorio: "...koliko ja mogu da provalim, Bog je mrtav."
     Lakmen odgovori: "Nisam znao da je On bolestan."
     "Sad kad je moj Olds zauvek onesposobljen", reče Arktor, "odlučio sam da ga prodam i kupim Težikoku."
     "Šta, Težikoku?" upita Beris.
     Fred za sebe reče: Oko kilo i po.
     "Oko kilo i po", reče Arktor.

     Sledećeg popodneva u tri sata, dva medicinska službenika - ne ona ista - zadala su nekoliko testova Fredu, koji se osećao još gore nego prethodnog dana.
     "Sad ćeš videti izvestan broj predmeta, koji bi trebalo da su ti poznati, kako se brzo smenjuju u nizu, prvo ispred tvog levog oka, zatim ispred desnog. U isto vreme, na svetlećoj tabli pred tobom, pojaviće se obrisi nekolicine takvih poznatih predmeta, a ti treba da označiš, uz pomoć olovke na pritisak, ono što smatraš odgovarajućim obrisom predmeta koji se u tom trenutku vidi. E, sad, ti predmeti će ispred tebe prolaziti veoma brzo, pa nemoj dugo da oklevaš. Merićemo ti vreme, kao i tačnost. U redu?"
     "U redu", reče Fred, spremivši olovku.
     Čitavo jato poznatih predmeta proletelo je kraj njega, a on je pritiskao osvetljene slike ispred sebe. Ovo se najpre odigralo pred njegovim levim okom, zatim se ponovilo pred desnim.
     "Sada će ti se, kad pokriješ levo oko, pred desnim okom ukazati slika poznatog predmeta. Ti treba da pružiš levu ruku, ponavljam, levu ruku, u skup predmeta i pronađeš onaj čiju si sliku video."
     "U redu", reče Fred. Pojavi se slika jedne jedine kocke; levom rukom on pročeprka među sitnim predmetima ispred sebe dok nije našao kocku.
     "U narednom testu, tvojoj levoj ruci biće dostupno nekoliko slova koja čine jednu reč, ali ih nećeš videti. Opipaćeš ih, a onda ćeš, desnom rukom, ispisati reč koju ta slova čine."
     Uradio je to. Slova su davala VRUĆE.
     "Sad izgovori napisanu reč."
     Te tako on reče: "Vruće."
     "Zatim, posegnućeš u ovu potpuno mračnu kutiju, pošto si pokrio oba oka, i levom rukom napipati predmet kako bi ustanovio šta je. Onda nam reci šta predstavlja taj predmet, ali bez gledanja u njega. Posle toga će ti biti pokazana tri predmeta koja donekle liče jedan na drugi, a ti ćeš nam reći koji od ta tri predmeta najviše liči na onaj koji si opipao rukom."
     "U redu", reče Fred, pa je radio to, i druge testove, skoro čitav sat. Napipaj, kaži, pogledaj jednim okom, odaberi. Napipaj, kaži, pogledaj drugim okom, odaberi. Napiši, crtaj.
     "U sledećem testu ćeš, ponovo zatvorenih očiju, opipati predmet i jednom i drugom rukom. Treba da nam kažeš da li je predmet koji dodiruje leva ruka istovetan onome koji dodiruje desna."
     On uradi to.
     "Ovde će se brzo smenjivati slike trouglova u različitim položajima. Ti treba da nam kažeš da li je to isti trougao ili..."
     Posle dva sata, dali su mu da uklapa komplikovane blokove u komplikovane rupe, i merili mu vreme. Osećao se kao da je ponovo u prvom razredu i da je zajebao stvar. Da mu sad ide gore nego onda. Gospođica Frinkl, mislio je; matora gospođica Frinkl. Imala je običaj da stoji i gleda me kako radim ovo sranje, u to vreme, šaljući mi 'Umri!' poruke, kako kažu u transakcionoj analizi. Umri. Nemoj postojati. Veštičije poruke. Čitava pregršt, sve dok konačno ne bih zajebao stvar. Sad je gospođica Frinkl verovatno mrtva. Verovatno je neko uspeo da joj uzvrati 'Umri!' poruku, i ona se primila. Nadao se. Možda je to bila jedna od njegovih. Kao i sa psiho-ispitivačima sada, kojima je smesta vraćao takve poruke.
     Izgleda da to nije bilo naročito uspešno. Test se nastavio.
     "Šta nije u redu na ovoj slici? Jedan predmet ne spada u skup ostalih. Ti treba da označiš..."
     Uradio je to. A onda su došli pravi predmeti, od kojih jedan ne pripada skupu; on je trebalo da pruži ruku i ukloni nepripadajući predmet, a onda, kad je test završen, da pokupi sve nepripadajuće predmete iz niza 'setova', kako su se zvali, i da kaže koja je, ako je ima, zajednička odlika svih nepripadajućih predmeta: da li oni čine 'set'.
     On je još pokušavao da to uradi kad oni oglasiše da je vreme isteklo i završiše testiranje i rekoše mu da ode i popije kafu i da sačeka napolju dok ga ne pozovu.
     Posle nekog vremena - koje se njemu učinilo đavolski dugo - pojavi se ispitivač i reče: "Još nešto, Frede - trebaće nam uzorak tvoje krvi." On mu dade parče hartije: nalog za laboratoriju. "Otidi niz hodnik do sobe s natpisom 'Patološka laboratorija' i daj im ovo, a pošto ti oni izvade krv, vrati se ovamo i sačekaj."
     "Naravno", mrzovoljno reče on i odvuče se sa nalogom.
     Tragovi u krvi, shvatio je. Oni to ispituju.
     Kad se vratio iz patološke laboratorije do sobe 203, on pozva jednog od ispitivača i reče: "Hoće li biti u redu ako odem gore da porazgovaram sa svojim pretpostavljenim dok čekam vaše nalaze? On će uskoro otići s posla."
     "Potvrdno", reče psiho-ispitivač. "Pošto smo odlučili da uzmemo uzorak krvi, potrajaće malo duže dok ne uradimo procenu; da, samo napred. Telefoniraćemo na sprat kad budemo spremni za tebe. Henk, je li tako?"
     "Da", reče Fred. "Biću na spratu sa Henkom."
     Psiho-ispitivač reče: "Čini se da si danas mnogo više utučen nego kad smo te prvi put videli."
     "Molim?" upita Fred.
     "Kad si prvi put bio ovde. Prošle nedelje. Šalio si se i smejao. Mada si bio veoma napet."
     Zureći u njega, Fred shvati da je to jedan od dvojice medicinskih službenika koje je sreo prvi put. Ali nije rekao ništa; samo je promrmljao i izišao iz njihove kancelarije, otišao do lifta. Kakva depresivna situacija, mislio je. Čitava ova stvar. Pitam se koji je to od one dvojice medicinskih službenika. Onaj sa brkovima kao kvaka ili onaj drugi... Pretpostavljam da je drugi. Ovaj nema brkove.
     "Opipaćeš ovaj predmet levom rukom", reče on samom sebi, "a istovremeno ćeš ga pogledati desnom. A onda ćeš nam svojim rečima opisati..." Nije mogao da smisli više budalaština. Ne bez njihove pomoći.

     Kad je ušao u Henkovu kancelariju, zatekao je još jednog čoveka, ne u skrembl-odelu, kako sedi u suprotnom uglu, naspram Henka.
     Henk reče: "Ovo je doušnik koji je telefonirao u vezi sa Bobom Arktorom - pomenuo sam ga."
     "Da", reče Fred, stojeći nepomično.
     "Ovaj čovek se ponovo javio, sa više informacija o Bobu Arktoru; rekli smo mu da mora da se pojavi i otkrije svoj identitet. Izazvali smo ga da dođe ovamo i on je to učinio. Poznaješ li ga?"
     "Naravno da ga poznajem", reče Fred, buljeći u Džima Berisa, koji je sedeo smeškajući se i igrajući se makazama. Beris je izgledao ružan i kao da mu je nelagodno. Super ružan, pomisli Fred, s odvratnošću. "Vi ste Džejms Beris, zar ne?" upita on. "Jeste li ikad hapšeni?"
     "Lična karta kaže da je on Džejms R. Beris", reče Henk, "a on tvrdi da je taj glavom i bradom." Zatim dodade: "Nema dosjea o hapšenju."
     "Šta hoće?" Fred potom upita Berisa: "Kakve su vaše informacije?"
     "Imam dokaze", reče Beris prigušenim glasom, "da je gospodin Arktor član velike tajne podzemne organizacije, obilno finansirane, sa aresnalom oružja na raspolaganju, koja koristi šifrovane reči, a verovatno je usmerena na zbacivanje..."
     "Taj deo je nagađanje", prekide ga Henk. "Šta vi pretpostavljate da spremaju? Kakvi su vaši dokazi? Nemojte nam pričati ništa što nije iz prve ruke."
     "Jeste li ikad upućivani u duševnu bolnicu?" upita Fred Berisa.
     "Ne", reče Beris.
     "Hoćete li potpisati zvaničnu izjavu, pod zakletvom, u kancelariji državnog tužioca", nastavi Fred, "koja se tiče vaših dokaza i informacija? Hoćete li biti voljni da se pojavite na sudu, pod zakletvom, i..."
     "On je već nagovesto da hoće", prekide ga Henk.
     "Moji dokazi", reče Beris, "koje uglavnom nemam pri sebi danas, ali koje mogu da pružim na uvid, sastoje se od snimaka telefonskih razgovora Roberta Arktora, koje sam načinio. Hoću reći, razgovora kad nije znao da ja slušam."
     "Kakva je to organizacija?" upita Fred.
     "Mislim da je to..." poče Beris, ali Henk odmahnu rukom. "Politička je", reče Beris, znojeći se i drhteći pomalo, ali izgledajući zadovoljan, "i uperena protiv zemlje. Spolja. Neprijatelj SAD."
     Fred reče: "Kakav je Arktorov odnos sa izvorom supstance S?"
     Trepnuvši, zatim liznuvši usnu i iskrivivši lice, Beris reče: "To je u mom..." Zastao je. "Kad proučite sve moje informacije, vi ćete - to jest, moje dokaze - vi ćete nesumnjivo zaključiti da supstancu S proizvodi strana država rešena da zbaci SAD, a da su ruke gospodina Arktora duboko umešane u tu mašineriju..."
     "Možete li da nam kažete imena nekih drugih iz te organizacije?" upita Henk. "Ljudi sa kojima se Arktor sretao? Shvatate da davanje lažnih informacija legalnim vlastima predstavlja zločin i ako to uradite ubrzo možete biti i bićete optuženi."
     "Shvatam to", reče Beris.
     "Sa kim se Arktor sastajao?" upita Henk.
     "Sa gđicom Donom Hotorn", reče Beris. "Koristeći razne izgovore, on odlazi kod nje i redovno šuruje s njom."
     Fred se nasmeja. "Šuruje. Šta time hoćete da kažete?"
     "Pratio sam ga", reče Beris, govoreći sporo i razgovetno, "svojim kolima. Bez njegovog znanja."
     "Često odlazi tamo?" upita Henk.
     "Da, gospodine", reče Beris. "Veoma često. Toliko često kao..."
     "Ona je njegova devojka", reče Fred.
     Beris reče: "Gospodin Arktor takođe..."
     Okrenuvši se Fredu, Henk reče: "Misliš li da u tome ima nečega?"
     "Svakako bi trebalo da razmotrimo njegove dokaze", reče Fred.
     "Donesite dokaze", naloži Henk Berisu. "Sve. Pre svega hoćemo imena - imena, registarske tablice, telefonske brojeve. Jeste li ikad videli Arktora da se petlja s velikim količinama droge? Većim nego kod zavisnika?"
     "Svakako", reče Beris.
     "Koje vrste?"
     "Nekoliko vrsta. Imam uzorke. Pažljivo sam uzimao uzorke... da ih vi analizirate. Mogu i njih da donesem. Priličnu količinu, raznovrsnih."
     Henk i Fred se pogledaše.
     Beris se osmehnuo, gledajući prazno preda se.
     "Imate li još nešto što biste hteli da kažete ovom prilikom?" upita Henk Berisa. Fredu reče: "Možda bi trebalo da pošaljemo policajca s njim da pokupi dokaze." Što je značilo: Da budemo sigurni da se neće uspaničiti i pobeći, da ne pokuša da se predomisli i izvuče.
     "Ima nešto što bih hteo da kažem", reče Beris. "Gospodin Arktor je zavisnik, zavisnik od supstance S, i mozak mu je sad poremećen. Polako je postajao poremećen tokom vremena, i sad je opasan."
     "Opasan", ponovi Fred.
     "Da", potvrdi Beris. "Već ima trenutke kakvi se događaju kod oštećenja mozga od supstance S. Optička hijazma mora da je oslabila, jer je slaba ipsilateralna veza... Ali takođe..." Beris pročisti grlo. "Slabljenje i u žuljevitom telu."
     "Ta vrsta ničim potkrepljenog nagađanja", reče Henk, "kao što sam vas već obavestio, upozorio, jeste bezvredna. U svakom slučaju, poslaćemo policajca sa vama da pokupi dokaze. U redu?"
     Nacerivši se, Beris klimnu glavom. "Ali, naravno..."
     "Daćemo vam policajca u civilu."
     "Mogao bih..." Beris napravi pokret rukom. "Biti ubijen. Gospodin Arktor je, kao što rekoh..."
     Henk klimnu glavom. "U redu, gospodine Berise, mi smo vam zahvalni na ovome, na krajnjem riziku kome se izlažete, a ako sve bude u redu, ako vaše informacije budu od značaja da se dobije presuda na sudu, onda, naravno..."
     "Nisam ja ovde zbog toga", reče Beris. "Čovek je bolestan. Oštećenog mozga. Od supstance S. Razlog zbog koga sam ovde..."
     "Nas se ne tiče zašto ste ovde", reče Henk. "Tiče nas se jedino to da li vaši dokazi i materijali imaju neke vrednosti. Ostalo je vaš problem."
     "Hvala, gospodine", reče Beris, smeškajući se i smeškajući.

13.

     Vrativši se u sobu 203, policijsku laboratoriju za psihološko testiranje, Fred je nezainteresovano slušao dok su mu oba psihologa objašnjavala ishode njegovog testa.
     "Pokazuješ ono što smatramo pre fenomenom nadmetanja nego onesposobljenošću. Sedi."
     "U redu", stoički reče Fred, sedajući.
     "Nadmetanje", reče drugi psiholog, "između leve i desne hemisfere tvog mozga. To nije jedan jedini signal, pogrešan ili zagađen; to je više nalik na dva signala koja se sukobljavaju, noseći oprečne informacije."
     "Prirodno", objasni drugi psiholog, "čovek koristi levu hemisferu. Tu se nalazi ja-sistem iliti ego. Ona je preovlađujuća, jer je u levoj hemisferi uvek postavljen centar za govor; tačnije, dvostranost podrazumeva verbalnu sposobnost ili valenciju u levoj, sa prostornim sposobnostima u desnoj. Leva može da se uporedi sa digitalnim kompjuterom; desna sa analoškim. Tako da dvostrana funkcija nije naprosto udvajanje; oba opažajna sistema nadziru i obrađuju ulazne podatke na različit način. Ali kod tebe nijedna hemisfera nije preovlađujuća i one ne rade tako da nadopunjuju jedna drugu. Jedna ti govori jedno, druga drugo."
     "Kao kad bi imao dva merača za gorivo u kolima", reče drugi čovek, "pa ti jedan kaže da ti je rezervoar pun, a drugi pokazuje prazno. Ne mogu oba biti ispravna. Sukobljavaju se. Ali - u tvom slučaju - to ne znači da je jedan ispravan a drugi nije; to je... Evo šta hoću da kažem. Oba merača obrađuju istu količinu goriva: isto gorivo, isti rezervoar. Zapravo, obrađuju istu stvar. Ti kao vozač imaš samo posredan odnos sa rezervoarom, preko merača ili, u tvom slučaju, dva merača. U stvari, rezervoar bi mogao i da otpadne, a ti to ne bi znao dok ti neki uređaj na komandnoj tabli konačno ne pokaže ili dok motor ne stane. Nikad ne bi trebalo da postoje dva merača koji pokazuju oprečne podatke, jer čim se to dogodi, ti nemaš nikakvu predstavu o stanju o kome oni izveštavaju. To nije isto kao merač i pomoćni merač, gde pomoćni uskače ako se prvi pokvari."
     Fred reče: "Pa šta to znači?"
     "Siguran sam da već znaš", reče psiholog s leve strane. "To si već iskusio, ne znajući zašto ni šta je to."
     "Dve hemisfere mog mozga se nadmeću?" upita Fred.
     "Da."
     "Zašto?"
     "Supstanca S. Ona često izaziva to, na funkcionalnom planu. To smo očekivali; to potvrđuju testovi. Pošto je došlo do oštećenja u prirodno preovlađujućoj levoj hemisferi, desna hemisfera pokušava da nadoknadi nedostatak. Ali funkcije se ne uklapaju, jer je to nenormalno stanje za koje telo nije spremno. To nikad ne bi smelo da se dogodi. Međuveza, kako je nazivamo. Povezana sa fenomenom podeljenog mozga. Mogli bismo da izvršimo desnu hemisferektomiju, ali..."
     "Hoće li to proći", prekide ga Fred, "kad se skinem sa supstance S?"
     "Verovatno", reče psiholog s leve strane, klimnuvši glavom. "To je funkcionalan poremećaj."
     Drugi čovek reče: "Možda je i organsko oštećenje. Možda je trajno. Vreme će pokazati, i to tek kad dugo ne budeš uzimao supstancu S. I kad se konačno skineš."
     "Šta?" upita Fred. Nije razumeo odgovor - je li to bilo da ili ne? Da li je zauvek oštećen ili nije? Šta su od toga rekli?
     "Čak i ako je došlo do oštećenja moždanog tkiva", reče jedan od psihologa, "danas se vrše eksperimenti u oblasti uklanjanja malih delova iz svake hemisfere, da bi se zaustavile suprotne obrade opažaja. Veruje se da to na kraju može izazvati levu hemisferu da povrati prevlast."
     "Međutim, problem je što onda čovek može da prima samo delimične utiske - podatke koji pristižu preko čula - do kraja života. Umesto dva signala, on dobija pola signala. Što je podjednako veliki nedostatak, po mom mišljenju."
     "Da, ali delimične funkcije koje se ne nadmeću bolje su nego odsustvo funkcija, pošto se nadmetanje međuveza svodi na nulti oblik recepcije."
     "Vidiš, Frede", reče drugi čovek, "ti više nemaš..."
     "Više nikad neću uzimati supstancu S", reče Fred. "Dokle god sam živ."
     "Koliko sad uzimaš?"
     "Ne mnogo." Posle kraće pauze, reče: "Više, u poslednje vreme. Zbog stresova na poslu."
     "Nesumnjivo bi trebalo da te oslobode zadataka", reče jedan psiholog. "Da te svega oslobode. Ti jesi onesposobljen, Frede. I bićeš prilično dugo. U najmanju ruku. Posle toga, niko ne može zasigurno da kaže. Mozda ćeš se potpuno povratiti; možda nećeš."
     "Kako to", procedi Fred, "da iako su obe hemisfere mog mozga preovlađujuće, ne primaju iste nadražaje? Zašto njihova dva kako-se-zvaše ne mogu biti usklađena, kao stereo zvuk?"
     Ćutanje.
     "Hoću da kažem", reče on, pokazavši rukom, "leva ruka i desna ruka kad uhvate neki predmet, isti predmet, trebalo bi da..."
     "Levorukost nasuprot desnorukosti, kao na primer ono što se pod tim izrazima podrazumeva sa, recimo, izokrenutom slikom - u kojoj leva ruka 'postaje' desna ruka..." Psiholog se naže prema Fredu, koji nije dizao glavu. "Kako bi opisao levu rukavicu za razliku od desne, tako da osoba koja nema nikakvu predstavu o tim pojmovima shvati na koju rukavicu misliš? I da ne uzme onu drugu? Obrnuto kao u ogledalu?"
     "Leva rukavica..." poče Fred, a zatim ućuta.
     "Kao da jedna hemisfera tvog mozga opaža svet kao odraz u ogledalu. Kroz ogledalo. Shvataš? Tako da levo postaje desno, i sve što to za sobom povlači. A mi još ne znamo šta to za sobom povlači, kad vidiš svet tako izokrenut. Topološki govoreći, leva rukavica je desna rukavica provučena kroz beskonačnost."
     "Kroz ogledalo", reče Fred. Zatamnjeno ogledalo, mislio je; zatamnjeni skener. A sveti Pavle nije mislio, govoreći o ogledalu, na stakleno ogledalo - onda toga nije bilo - već na sopstveni odraz kad pogleda u uglačano dno metalnog tiganja. Lakmen mu je, čitajući o teologiji, to rekao. Ne kroz teleskop ili sistem sočiva, koji ne izokreće, ne kroz nešto, već posmatrajući sopstveno lice koje mu se vraća kao odraz, izokrenuto - provučeno kroz beskonačnost. Kao što mi oni govore. To nije kroz staklo, već onako kako ga staklo odražava. A taj odraz koji ti se vraća: to si ti, tvoje lice, ali i nije. A u tim davnim danima nisu imali fotoaparate, i to je bio jedini način na koji je čovek sebe video: naopačke.
     Ja sam sebe video naopačke.
     U izvesnom smislu, počeo sam čitav svet da posmatram naopačke. Drugom stranom svog mozga!
     "Topologija", govorio je jedan psiholog. "Slabo shvaćena nauka ili matematika, šta god. Kao sa crnim rupama u svemiru, kako..."
     "Fred posmatra svet naopako", izjavljivao je drugi čovek u isti mah. "Spreda i pozadi, istovremeno, pretpostavljam. Nama je teško da kažemo kako mu on izgleda. Topologija je grana matematike koja istražuje svojstva geometrijskih i drugih sklopova koji ostaju nepromenjeni kad se stvar podvrgne trajnom preobražaju jedan na jedan, bilo koje jedan na jedan. Ali primenjeno na psihologiju..."
     "A kad se to dogodi sa predmetima, ko zna kako će onda izgledati? Biće neprepoznatljivi. Kao kad urođenik prvi put vidi sopstvenu fotografiju, on je ne prepoznaje kao svoju sliku. Iako je mnogo puta video svoj odraz, u potoku, sa metalnog predmeta. Zato što je odraz izokrenut, a fotografija nije. Tako da on ne zna da je to ista osoba."
     "Navikao je samo na izokrenutu sliku odraza i misli da tako izgleda."
     "Često kad čovek čuje svoj glas na traci..."
     "To je drugo. To ima veze sa rezonancom u sinusnim..."
     "Možda baš vi, drkadžije", reče Fred, "vidite svet naopačke, kao u ogledalu. Možda ja vidim kako treba."
     "Ti ga vidiš na oba načina."
     "Koji je..."
     Psiholog reče: "Nekad se govorilo da mi vidimo samo 'odraz' stvarnosti. Ne samu stvarnost. Glavna stvar koja ne valja kod odraza jeste to što nije stvaran, već je izokrenut. Pitam se." Na licu je imao čudnovat izraz. "Jednakost. Naučno načelo jednakosti. Svet i odraz, ovo drugo smatramo za prvo, iz nekog razloga... zato što nam nedostaje bilateralna jednakost."
     "Dok fotografija može da nadoknadi odsustvo bilateralne jednakosti hemisfera; to nije predmet, ali nije ni izokrenut, tako da ta primedba fotografije čini ne slikama, već istinskim oblikom. Izokrenuta izokrenutost."
     "Ali i fotografija može slučajno da se izokrene, ako je negativ preokrenut - naopako eksponiran; to obično možeš da raspoznaš jedino ako je nešto napisano. Ali ne kad je ljudsko lice u pitanju. Možeš da uzmeš dve kontakt-kopije nekog čoveka, jednu izokrenutu, jednu ne. Onaj ko ga nikad nije video ne bi mogao da pogodi koja je prava, ali bi mogao da vidi da su različite i da se ne poklapaju."
     "Eto, Frede, da li ti ovo pokazuje koliko je složen problem formulisanja razlike između leve rukavice i..."
     "Ispuniće se tada kao što je zapisano", reče neki glas. "Smrt biva progutana. U pobedi." Verovatno ga je samo Fred čuo. "Jer", reče glas, "čim se natpis ukaže unatraške, tada ćeš znati šta je opsena, a šta nije. Zabuna nestaje, a smrt, poslednji neprijatelj, supstanca Smrt, biva progutana ne dole u telo, već gore - u pobedu. Gledaj, reći ću ti sada svetu istinu: nećemo svi spavati u smrti."
     Tajanstvenost, mislio je, objašnjenje, hoće da kaže. Neke tajne. Svete tajne. Mi nećemo umreti.
     Odrazi nestaće
     I to će se brzo zbiti.
     Svi ćemo biti izmenjeni, a pod tim se podrazumeva da ćemo i biti vraćeni unazad, iznenada. Dok
     trepneš okom!
     Jer, razmišljao je on sumorno, gledajući kako policijski psiholozi pišu svoje zaključke i potpisuju ih, mi smo i sada okrenuti jebeno naopačke, pretpostavljam, svi odreda; svaki čovek i svaka prokleta stvar, i razdaljina, čak i vreme. Ali koliko je vremena potrebno, mislio je, kad se napravi kopija, kontakt-kopija, kad fotograf otkrije da je preokrenuo negativ, koliko je vremena potrebno da se ponovo preokrene? Da se okrene tako da bude kako treba?
     Delić sekunde.
     Shvatam, mislio je, šta znači onaj stih iz Biblije: Kroz zatamnjeno staklo. Ali moj opažajni sistem je načisto sjeban. Kao što oni kažu. Razumem, ali sam nemoćan da pomognem sebi.
     Možda sam ja, mislio je, pošto vidim istovremeno na oba načina, ispravno i izokrenuto, prvi čovek u ljudskoj istoriji koji u isti mah ima preokrenutu i nepreokrenutu sliku, pa tako mogu da nazrem kako će izgledati kad bude ispravno. Mada imam i ono drugo, uobičajeno. A koje je koje?
     Koje je izokrenuto, a koje ne?
     Kad vidim fotografiju, a kad odraz?
     I koliko će mi platiti bolovanje ili penziju ili invalidninu dok se budem sušio? - upitao se, već osećajući strah, duboku jezu i hladnoću svud oko sebe. Wie kalt ist es in diesem unterirdischen Gew¸lbe! Das ist naturlich, es ist ja tief. (Kako je hladno pod ovim podzemnim svodom! Prirodna stvar, duboko je.) I moram da se skinem s onog sranja. Gledao sam ljude kako prolaze kroz to. Isuse Hriste, pomisli on i zatvori oči.
     "To možda zvuči kao metafizika", govorio je jedan od njih, "ali matematičari kažu da smo možda na pragu nove kosmologije toliko..."
     Drugi uzbuđeno reče: "Beskonačnost vremena, koja se izražava kao večnost, kao krug! Kao kružni navoj na kaseti!"

     Ostalo mu je da ubije jedan sat pre nego što je trebalo da se vrati u Henkovu kancelariju, da sasluša i pregleda dokaze Džima Berisa.
     Privlačila ga je kafeterija u zgradi, pa je odšetao donde, između ljudi u uniformama i onih u skrembl-odelima i onih u pantalonama i sa kravatama.
     U međuvremenu, nalazi psihologa verovatno će biti odneti Henku. Biće tamo kad on stigne.
     Ovo će mi dati vremena da razmislim, premišljao je ulazeći u kafeteriju i stajući u red. Vreme. Pretpostavimo, mislio je, da je vreme okruglo, kao Zemlja. Ploviš na zapad da bi dospeo do Indije. Smeju ti se, ali konačno, eno Indije ispred tebe, ne iza. U vremenu - možda Raspeće leži pred nama dok plovimo, misleći da je tamo iza, na istoku.
     Ispred njega, sekretarica. Tesan plavi džemper, bez prslučeta, gotovo bez suknje. Bilo je prijatno odmeravati je; on je gledao i gledao, a ona ga najzad primeti i odmače se, noseći poslužavnik.
     Prvi i drugi dolazak Hrista, isti događaj, mislio je; vreme kao kružni navoj na kaseti. Nikakvo čudo što su bili sigurni da će se to dogoditi, On će se vratiti.
     Posmatrao je sekretaričinu stražnjicu, ali onda shvati da ona nikako ne može da ga primeti, jer u svom odelu on nema ni lice ni dupe. Ali oseća da je merkam, zaključi. Svaka ženska s takvim nogama stalno bi to osećala, kod svakog muškarca.
     Znaš, u ovom skrembl-odelu bih mogao da je zveknem u glavu i da je tucam doveka i ko bi to znao? Kako bi mogla da me prepozna?
     Zločini koje bi čovek mogao da počini u ovim odelima, razmišljao je. Kao i sitniji tripovi, bez stvarnog zločina, koje nikad nisi uradio; oduvek si želeo, ali nikad nisi uradio.
     "Gospođice", reče on devojci u tesnom, plavom džemperu, "stvarno imate lepe noge. Ali pretpostavljam da ste toga svesni, inače ne biste nosili takvu mikro suknju."
     Devojka se zagrcnu, "Ah", reče. "Oh, sad znam ko si ti."
     "Znate?" upita on, iznenađen.
     "Pit Vikam", reče devojka.
     "Šta?" upita on.
     "Zar ti nisi Pit Vikam? Ti uvek sediš preko puta mene - zar ne, Pite?"
     "Jesam li ja momak", reče on, "koji stalno sedi tamo i gleda tvoje noge i mnogo blebeće, znaš o čemu?"
     Ona klimnu glavom.
     "Imam li izgleda?" upita on.
     "Pa, zavisi."
     "Mogu li neki put da te izvedem na večeru?"
     "Pretpostavljam."
     "Mogu li da dobijem tvoj broj telefona? Da te pozovem?"
     Devojka promrmlja: "Daj ti meni svoj."
     "Daću ti ga", reče on, "ako sad sedneš sa mnom i pojedeš to što si naručila sa mnom, dok ja jedem sendvič i pijem kafu."
     "Ne, imam prijateljicu tamo - čeka me."
     "Mogao bih svejedno da sednem sa tobom, sa obema."
     "Pričaćemo o nečem ličnom."
     "U redu", reče on.
     "Pa, videćemo se, Pite." Ona se udalji duž reda, sa poslužavnikom, priborom i salvetom.
     On dobi svoju kafu i sendvič, pronađe prazan sto i sede sam, drobeći komadiće sendviča u kafu i zureći odozgo u nju.
     Jebi ga, skinuće me sa Arktora, zaključio je. Biću u Sijanonu ili Novoj Stazi ili nekom takvom mestu, skidajući se s droge, a oni će postaviti nekog drugog da ga nadzire i procenjuje. Nekog dupeglavca koji nema pojma o Arktoru - moraće da počnu sasvim iz početka.
     Bar mogu da mi dozvole da procenim Berisove dokaze, mislio je. Da me ne stave na privremenu suspenziju dok ne pregledamo taj materijal, kakav god bio.
     Kad bih je tucao, a ona ostala trudna, razmišljao je, bebe - bez lica. Samo nejasan obris. On se strese.
     Znam da moram biti skinut. Ali zašto je neophodno da to bude smesta? Kad bih mogao da obavim još nekoliko stvari... da obradim Berisove informacije, učestvujem u odluci. Ili makar da sedim tamo i da vidim šta on to ima. Da za svoju dušu konačno saznam šta to Arktor sprema. Sprema li nešto? Ili ne? Duguju mi toliko, da mi dopuste da ostanem dovoljno dugo kako bih saznao.
     Kad bih samo mogao da slušam i gledam, ništa da ne govorim.
     On je sedeo i sedeo, a kasnije opazi devojku u tesnom, plavom džemperu i njenu prijateljicu, koja je imala kratku, crnu kosu, kako ustaju od stola i spremaju se da krenu. Prijateljica, koja nije bila naročito zgodna, oklevala je, a zatim prišla Fredu, pognutom nad kafom i parčićima sendviča.
     "Pite?" upita devojka s kratkom kosom.
     On podiže pogled.
     "Hm, Pite", nervozno reče ona. "Imam samo trenutak. Hm, Elen je htela to da ti kaže, ali je uzentovala. Pite, ona bi odavno izišla s tobom, čak i pre mesec dana, još u martu. Kad bi..."
     "Kad bi šta?" upita on.
     "Pa, htela je da ti kažem da ona već neko vreme želi da ti objasni činjenicu da bi mnogo bolje prolazio kad bi koristio, recimo, Odol."
     "Voleo bih da sam to znao", reče on, bez oduševljenja.
     "U redu, Pite", reče devojka, kojoj je sad laknulo, i okrete se da pođe. "Videćemo se kasnije." Ona požuri, smeškajući se.
     Siroti, jebeni Pit, mislio je. Je li ovo bilo stvarno? Ili samo sumanuto spuštanje Pitu, od strane zlobnih glavonja koji su to skuvali, videvši ga - mene - kako sedi sam. Samo gadna sitna fora da... Ah, do đavola s tim, pomisli on.
     Ili bi moglo biti istina, zaključi dok je brisao usta, gužvao salvetu i s mukom ustajao. Pitam se da li je svetom Pavlu smrdelo iz usta. On odšeta iz kafeterije, ponovo zavukavši ruke duboko u džepove. Možda je zato Pavle stalno bio u zatvoru tokom drugog dela svog života. Ćorkirali su ga zbog toga.
     Takvi tripovi koji ti zajebu mozak uvek ti se nameste u ovakvim trenucima, mislio je odlazeći iz kafeterije. Sručila mi je to povrh svih ostalih današnjih muka - najveću iz složene mudrosti doba psihološko-testirajućeg činodejstvovanja. To, a onda ovo. Sranje, pomisli on. Sad se osećao još gore nego pre; jedva je hodao, jedva razmišljao; u glavi mu je zujalo od zbunjenosti. Zbunjenosti i očajanja. U svakom slučaju, mislio je, Odol ništa ne valja; Lavoris je bolji. Osim što, kad ga ispljuneš, izgleda kao da pljuješ krv. Možda Mikrin, pomisli. To bi moglo biti najbolje.
     Ako u ovoj zgradi postoji parfimerija, mislio je, mogao bih da kupim jednu bocu i upotrebim je pre nego što odem gore da se suočim sa Henkom. Na taj način - možda ću se osećati sigurniji. Možda ću imati više izgleda.
     Dobro bi mi došlo, razmišljao je, ma šta što može da pomogne, bilo šta. Ma kakav nagoveštaj, kao od one devojke, ma kakav predlog. Osećao se snuždeno i uplašeno. Sranje, mislio je, šta da radim?
     Ako se sa svega skinem, mislio je, više nikad neću videti nikog od njih, nikog od svojih prijatelja, ljudi koje sam posmatrao i poznavao. Biću izvan toga; biću možda penzionisan do kraja života - u svakom slučaju, poslednji put vidim Arktora, Lakmena, Džerija Fejbina, Čarlsa Freka i, pre svih, Donu Hotorn. Više nikad neću videti nikog od svojih prijatelja, dok je sveta i veka. Svršeno je.
     Dona. On se seti pesme koju je pre mnogo godina pevao njegov deda-ujak, na nemačkom. "Ich seh', wie ein Engel im rosigen Duft / Sich tr¸stend zur Seite mir stellet", što je prema objašnjenju njegovog deda-ujaka značilo 'Vidim kako, poput anđela odevena, stoji kraj mene da mi utehu pruži', žena koju je voleo, žena koja ga je spasla (u pesmi). U pesmi, ne u stvarnom životu. Njegov deda-ujak je umro, a on već odavno nije čuo te reči. Svog deda-ujaka, Nemca po rođenju, kako peva u kući, ili naglas čita.

     Gott! Welch Dunkel hier! O grauenvolle Stille!
     Od' ist es um mich her. Nichts lebet auszer mir...

     (Bože, kako je mračno ovde, i potpuno tiho.
     Ništa osim mene ne živi u toj praznini...)

     Čak i ako mi mozak nije sasvim uništen, zaključi on, dok se ja budem vratio na dužnost, neko drugi će biti raspoređen na njihov slučaj. Ili će biti mrtvi ili u ćuzi ili u saveznim klinikama ili naprosto raštrkani, raštrkani, raštrkani. Rastočeni i uništeni, kao i ja, nesposobni da shvate šta se u koju materinu dešava. Stvar je došla do kraja, u svakom slučaju, za mene. Ja sam, i ne znajući, rekao do viđenja.
     Sve što mogu ponekad da uradim, mislio je, jeste da premotam holo-trake, da se prisetim.
     "Treba da odem u siguran stan..." On pogleda unaokolo i ućuta. Treba da odem u siguran stan i da ih maznem odmah, mislio je. Dok sam u prilici. Kasnije one mogu biti izbrisane, a potom ja neću imati pristupa. Jebeš odeljenje, mislio je; mogu da mi odbiju od zaostale plate. Prema svim etičkim obzirima, te trake na kojima je ta kuća i ljudi u njoj, pripadaju meni.
     A sad su te trake sve što mi je ostalo od svega ovoga; to je sve što mogu da ponesem sa sobom.
     Ali, pomisli on namah, da bih pregledao trake potreban mi je čitav rezolucioni sistem za holo prenos snimaka, koji se nalazi u sigurnom stanu. Treba da ga razmontiram i iznesem odande deo po deo. Skeneri i uređaji za snimanje mi neće trebati; samo prenos, komponente za premotavanje, a naročito oprema za projekcione kocke. Mogu to da uradim malo-po malo; imam ključ od stana. Oni će zahtevati da im vratim ključ, ali ja mogu ovde da napravim duplikat pre nego što ga budem predao; to je obična Šlag brava. Onda mogu to da uradim! Oseti se bolje shvativši to; oseti da je gnevan, moralan i pomalo ljut. Na sve. Oseti zadovoljstvo pri pomisli kako će sve dovesti u red.
     S druge strane, mislio je, ako maznem skenere i glave za snimanje i tome slično, mogao bih da nastavim nadgledanje. Na svoju ruku. Da održavam prismotru, kako sam dosad činio. Bar za neko vreme. Ali, hoću reći, sve u životu je kratkotrajno - kao što ovo potvrđuje.
     Prismotra, mislio je, u osnovi treba da se održava. I, ukoliko je moguće, da ja budem taj. Ja bi trebalo uvek da posmatram, da posmatram i donosim zaključke, čak i ako nikad ne učinim ništa povodom onog što vidim; čak i ako samo sedim i ćutke posmatram, neopažen: to je važno, da ja kao posmatrač svega što se dešava budem na svom mestu.
     Ne zarad njih. Zbog sebe.
     Da, ispravi se on, i zbog njih. U slučaju da se nešto dogodi, kao ono kad se Lakmen gušio. Ako neko gleda - ako ja gledam - mogu to da primetim i pozovem pomoć. Da telefoniram. Da im smesta dovedem pomoć, onakvu kakva je potrebna.
     U protivnom, mislio je, oni bi mogli umreti, a da niko i ne zna. Niti da zna niti da ga boli levo jaje.
     U takvim čemernim malim životima, neko mora da se umeša. Ili da bar zabeleži njihove žalosne dolaske i odlaske. Da zabeleži i, ako je moguće, trajno snimi, tako da budu zapamćeni. Za neke bolje dane, kasnije, kad će ljudi razumeti.

     U Henkovoj kancelariji, on je sedeo sa Henkom, jednim uniformisanim policajcem i doušnikom Džimom Berisom koji se znojio i smeškao, dok se jedna od Berisovih kaseta vrtela na stolu ispred njih. Pored nje, druga kaseta je snimala sve što je prva reprodukovala, za trajnu kopiju.
     "...O, ćao. Slušaj, ne mogu da pričam."
     "Kad, onda?"
     "Zvaću te."
     "Ovo ne može da čeka."
     "Pa, šta je?"
     "Nameravali smo da..."
     Henk pruži ruku, davši znak Berisu da zaustavi traku. "Da li biste nam identifikovali ove glasove, gospodine Berise?" upita Henk.
     "Da", složi se Beris revnosno. "Ženski glas je Dona Hotorn, muški je Robert Arktor."
     "U redu", reče Henk klimnuvši glavom, a zatim pogledavši Freda. Imao je pred sobom Fredov lekarski nalaz i povremeno bacao pogled na njega. "Produžite sa trakom."
     "...pola južne Kalifornije sutra uveče", nastavio je muški glas, koga je doušnik identifikovao kao glas Boba Arktora. "Skladište oružja avijacije u Vandenbergu AFB biće na meti zbog automatskog i poluautomatskog oružja..."
     Henk je prestao da čita lekarski izveštaj i slušao je, nagnuvši glavu, zamagljenu skrembl-odelom.
     Beris se osmehnu, najpre za sebe, a zatim svima u sobi; prsti su mu se poigravali spajalicama uzetim sa stola, poigravali i poigravali, kao da pletu metalnu žičanu mrežu, pletući, poigravajući se, znojeći se i pletući.
     Žena, identifikovana kao Dona Hotorn, reče: "Šta je s onom dezorijentišućom drogom koju su motoristi drpili za nas? Kad ćemo to đubre da odnesemo da se..."
     "Organizaciji najpre treba oružje", objasni muški glas. "To je korak B."
     "Važi, ali sad moram da idem; imam mušteriju."
     Klik. Klik.
     Okrenuvši se u stolici, Beris glasno reče: "Mogu da vam kažem koja je to banda motorista. Ona se pominje na jednoj drugoj..."
     "Imate još ovakvog materijala?" upita Henk. "Da se popuni pozadina? Ili je ova traka uglavnom to?"
     "Još mnogo više."
     "Ali u pitanju je ista stvar."
     "Odnosi se, da, na istu zavereničku organizaciju i njene planove, da. Na ovu konkretnu zaveru."
     "Ko su ti ljudi?" upita Henk. "Kakva organizacija?"
     "Oni su širom sveta..."
     "Njihova imena. Vi nagađate."
     "Robert Arktor, Dona Hotorn, prvenstveno. Ovde imam i šifrovane beleške..." Beris nespretno izvuče poluraspadnutu svesku, umalo je ne ispustivši dok je pokušavao da je otvori.
     Henk reče: "Zapleniću vam sve ovo ovde, gospodine Berise, trake i sve što imate. One su privremeno naše vlasništvo. Sami ćemo ih pregledati."
     "Moj rukopis i šifrovani materijal koji ja..."
     "Bićete pri ruci da nam to objasnite kad stignemo dotle ili kad budemo želeli da nam se nešto objasni." Henk mahnu uniformisanom policajcu, ne Berisu, da zaustavi kasetu. Beris pruži ruku ka njoj. Policajac ga smesta zaustavi i odgurnu. Beris, trepćući, pogleda unaokolo, i dalje s ukočenim osmehom na licu. "Gospodine Berise", reče Henk, "vi nećete biti pušteni, dok ne proučimo ovaj materijal. Optužujemo vas, kao formalnost da biste nam ostali na usluzi, za svesno davanje lažnih podataka vlastima. To je, naravno, samo izgovor, radi vaše lične bezbednosti, i svi mi to shvatamo, ali će svejedno biti podignuta zvanična optužnica. Ona će biti prosleđena javnom tužiocu, ali sa oznakom da bude zadržana. Da li vas to zadovoljava?" On nije sačekao odgovor; umesto toga, dao je znak uniformisanom policajcu da izvede Berisa, ostavivši na stolu dokazni materijal i sranje i šta sve ne.
     Policajac izvede Berisa, koji se smeškao. Henk i Fred sedoše jedan naspram drugog za neuredan sto. Henk ne reče ništa; čitao je nalaz psihologa.
     Posle nekog vremena, on podiže slušalicu i okrete broj u zgradi. "Imam ovde neki neobrađen materijal - hoću da ga pregledate i ustanovite šta je od svega toga lažno. Obavestite me o tome, a ja ću vam onda reći šta dalje da radite s tim. Ima oko šest kila; trebaće vam jedna kartonska kutija, veličine tri. U redu, hvala." On spusti slušalicu. "Elektronska i šifrantska laboratorija", reče on Fredu i nastavi da čita.
     Pojaviše se dva dobro naoružana, uniformisana, laboratorijska tehničara, noseći sa sobom čelični sanduk sa bravom.
     "Samo smo ovo uspeli da nađemo", izvini se jedan od njih, dok su pažljivo punili sanduk stvarima sa stola.
     "Ko je dole?"
     "Herli."
     "Neka Herli sigurno pregleda ovo u toku današnjeg dana i neka mi se javi kad bude ustanovio stepen krivotvorenosti. To mora biti danas; tako mu kažite."
     Laboratorijski tehničari zaključaše metalni sanduk i odvukoše ga iz kancelarije.
     Bacivši na sto izveštaj o medicinskim nalazima, Henk se zavali u stolici i reče: "Šta ti... U redu, kakva je dosad tvoja reakcija na Berisove dokaze?"
     Fred reče: "To što imaš tu, to je moj medicinski nalaz, zar ne?" On pruži ruku da ga uzme, zatim se predomisli. "Mislim da ono što nam je pustio, ono malo što je pustio, meni zvuči istinski."
     "To je lažnjak", reče Henk. "Bezvredno."
     "Možda si u pravu", reče Fred, "ali ja se ne slažem."
     "Skladište oružja u Vandenbergu, o kome govore, verovatno je arsenal OSI." Henk pođe rukom prema telefonu. Za sebe, naglas, reče: "Da vidimo - ko je tip iz OSI-ja s kojim sam onda razgovarao... bio je ovde u sredu, s nekim slikama..." Henk odmahnu glavom i odmače se od telefona da bi pogledao Freda u oči. "Sačekaću. To može da čeka do preliminarnog izveštaja o stepenu krivotvorenosti. Frede?"
     "Šta moj medicinski..."
     "Kažu da si načisto pošandrcao."
     Fred (što je bolje mogao) sleže ramenima. "Načisto?"
     Wie kalt ist es in diesem unterirdischen Gew¸lbe!
     (Kako je hladno pod ovim podzemnim svodom!)
     "Verovatno dve moždane ćelije još rade. Ali to je, otprilike, sve. Uglavnom kratki spojevi i varnice."
     Das ist naturlich, es ist ja tief.
     (Prirodna stvar, duboko je.)
     "Dve, kažeš", reče Fred. "Od koliko?"
     "Ne znam. Mozak ima mnogo ćelija, koliko znam - bilione."
     "Više mogućih veza ima između njih", reče Fred, "nego što ima zvezda u svemiru."
     "Ako je tako, prosek ti sad nije bogzna kakav. Dve ćelije od - možda šezdeset pet biliona?"
     "Pre će biti od šezdeset pet biliona biliona", reče Fred.
     "To je gore od nekadašnjih Filadelfija Filisa pod Konijem Makom. Oni su sezonu završavali s procentom..."
     "Šta dobijam", reče Fred, "ako kažem da se to desilo na dužnosti?"
     "Dobijaš da sediš u čekaonici i besplatno čitaš mnoštvo Seterdej Ivning Postova i Kosmopolitena."
     "Gde to?"
     "Gde bi ti voleo?"
     Fred reče: "Pusti me da razmislim."
     "Kazaću ti šta bih ja uradio", reče Henk. "Ja ne bih otišao u saveznu kliniku; nabavio bih šest boca dobrog burbona, I. V. Harper, i otišao u brda, na planinu San Bernardino blizu nekog od onih jezera, sam, i jednostavno ostao tamo sam samcit dok ne bude gotovo. Gde niko ne može da me nađe."
     "Ali možda nikad ne bude gotovo", reče Fred.
     "Onda se nikad nemoj vratiti. Znaš li nekog ko ima kućicu tamo?"
     "Ne", reče Fred.
     "Možeš li da voziš bez problema?"
     "Moja..." Oklevao je, a neka snaga kao iz sna preli se preko njega, opuštajući ga i umirujući. Svi prostorni odnosi u sobi se pomeriše; ta promena je uticala i na njegovu svest o vremenu. "Ona su na..." On zevnu.
     "Ne sećaš se."
     "Sećam se da nisu u voznom stanju."
     "Možemo nekom reći da te odveze gore. To bi, uostalom, bilo sigurnije."
     Gde da me odveze? - pitao se. Kuda to gore? Putevima, stazama, prolazima, tumarajući i hodajući kroz želatin poput mačora na uzici koji samo želi da se vrati u kuću ili da se oslobodi.
     Mislio je, Ein Engel, der Gattin, so gleich, der fuhrt mich zur Freiheit ins himmlische Reich (Anđeo, supruga, u isti mah, koja me vodi do slobode u nebeski dah). "Naravno", reče on i osmehnu se. Olakšanje. Vuče napred, opirući se povocu, pokušavajući i upinjući se da se oslobodi, a potom legne. "Šta sad misliš o meni", reče, "sad kad sam se ovako pokazao - rastočenog mozga, u svakom slučaju, privremeno. Možda trajno."
     Henk reče: "Mislim da si ti veoma dobar čovek."
     "Hvala", reče Fred.
     "Ponesi pištolj sa sobom."
     "Šta?" upita on.
     "Kad budeš otišao na planinu San Bernardino sa bocama I. V. Harpera. Ponesi pištolj."
     "Misliš za slučaj da se ne izvučem?"
     Henk reče: "Bilo kako bilo. Skinuti se sa količine na kojoj kažu da si... Neka ti bude pri ruci."
     "Važi."
     "Kad se vratiš", reče Henk, "pozovi me. Obavesti me."
     "Do đavola, neću imati odelo."
     "U svakom slučaju me pozovi. Sa odelom ili bez njega."
     On ponovo reče: "Važi." Očigledno to nije bilo važno. Očigledno je bilo svršeno.
     "Kad budeš išao da podigneš sledeću platu, iznos će biti drugačiji. Pozamašna izmena, samo ovog puta."
     Fred reče: "Dobiću nekakav dodatak za ovo, za to što mi se dogodilo?"
     "Ne. Pročitaj krivični zakon. Policajac koji svojevoljno postane zavisnik, a to ne prijavi odmah, podleže prekršajnoj tužbi - novčanoj kazni od tri hiljade dolara i/ili šest meseci. Ti ćeš verovatno biti samo novčano kažnjen."
     "Svojevoljno?" upita on u čudu.
     "Niko ti nije uperio pištolj u glavu i narokao te. Niko ti ništa nije sipao u piće. Ti si svesno i svojevoljno uzimao drogu koja stvara zavisnost, uništava mozak i dezorijentiše."
     "Morao sam!"
     Henk reče: "Mogao si da se pretvaraš. Većina policajaca uspeva da se izbori s tim. A sudeći po količini koju kažu da si uzimao, morao si biti..."
     "Ponašaš se prema meni kao prema lopovu. Ja nisam lopov."
     Uzevši beležnicu i olovku, Henk stade da računa. "Na koliko si sada, što se plate tiče? Mogu odmah da izračunam ako..."
     "Mogu li kasnije da platim kaznu? Možda u više mesečnih rata tokom dve godine?"
     Henk reče: "Ma daj, Frede."
     "U redu", reče on.
     "Koliko na sat?"
     Nije mogao da se seti.
     "Dobro, onda, koliko odrađenih sati?"
     Ni toga.
     Henk baci beležnicu na sto. "Hoćeš cigaretu?" On ponudi Fredu svoju paklicu.
     "I sa toga se skidam", reče Fred. "Sa svega. Uključujući kikiriki i..." Nije mogao da misli. Njih dvojica su sedela, obojica u skrembl-odelima, obojica ćutke.
     "Kao što pričam svojoj deci", poče Henk.
     "Ja imam dvoje dece", reče Fred. "Dve devojčice."
     "Ne verujem da imaš; ne bi trebalo."
     "Možda nemam." Upustio se u pokušaj da izračuna kad će početi apstinentska kriza, a onda se upustio u pokušaj da izračuna koliko je tableta supstance S sakrio ovde i onde. I koliko će novca imati, kad bude primio platu, da uradi šemu.
     "Možda bi hteo da nastavim da izračunavam od čega će se sastojati iznos tvoje plate", reče Henk.
     "Važi", reče on i žustro klimnu glavom. "Uradi to." Sedeo je, napeto čekajući, lupkajući prstima po stolu, kao Beris.
     "Koliko na sat?" ponovi Henk, a odmah zatim pođe rukom ka telefonu. "Pozvaću računovodstvo."
     Fred ne reče ništa. Zureći dole preda se, on je čekao. Mislio je: Možda Dona može da mi pomogne. Dona, mislio je, pomozi mi sad, molim te.
     "Mislim da ti nećeš stići do planine", reče Henk. "Čak ni ako te neko odveze."
     "Ne."
     "Gde bi hteo da odeš?"
     "Pusti me da sedim i razmislim."
     "Savezna klinika?"
     "Ne."
     Sedeli su.
     Pitao se šta li znači ono ne bi trebalo.
     "Kako bi bilo da odeš kod Done Hotorn?" upita Henk. "Prema svim informacijama koje si pribavio i koje imaju svi drugi, znam da ste bliski."
     "Da." On klimnu glavom. "Jesmo." A zatim diže pogled i reče: "Otkud to znaš?"
     Henk reče: "Postupkom elminacije. Znam ko nisi, a u toj grupi nema neograničen broj osumnjičenih - u stvari, to je vrlo mala grupa. Mislili smo da će nas odvesti do viših krugova, a Beris možda i hoće. Ti i ja smo prilično vremena proveli pričajući jedan sa drugim. Odavno sam sastavio slagalicu. Da si ti Arktor."
     "Ja sam - ko?" upita on, blenući u Henka skrembl-odelo pred sobom. "Ja sam Bob Arktor?" Nije mogao da veruje. To za njega nije imalo nikakvog smisla. Nije se uklapalo ni u šta što je uradio ili pomislio, bilo je groteskno.
     "Nema veze", reče Henk. "Koji je Donin broj telefona?"
     "Ona je verovatno na poslu." Glas mu je drhtao. "U parfimeriji. Broj je..." Nije uspevao da umiri glas, a ni broja nije mogao da se seti. Đavola jesam, reče sebi. Ja nisam Bob Arktor. Ali ko sam ja? Možda sam...
     "Dajte mi broj Done Hotorn na poslu", govorio je Henk brzo u slušalicu. "Evo", reče, pruživši telefon Fredu. "Daću ti vezu. Ne, možda bolje da ti ne dam. Reći ću joj da te pokupi - gde? Mi ćemo te odvesti donde i ostaviti; ne možeš ovde da se nađeš s njom. Koje bi bilo dobro mesto? Gde se obično sastajete?"
     "Odvedi me do njenog stana", reče on. "Znam kako da uđem."
     "Reći ću joj da si tamo i da kriziraš. Samo ću reći da te poznajem i da si me ti zamolio da javim."
     "Boli glava", reče Fred. "Cenim to. Hvala ti, čoveče."
     Henk klimnu glavom i ponovo stade da okreće broj, van zgrade. Fredu se činilo da on svaku brojku okreće sve sporije i sporije i da to traje čitavu večnost, pa zatvori oči, polako dišući i misleći: Uau. Ja sam stvarno rasturen.
     Stvarno jesi, složi se on. Odlepljen, podilkanio, rastočenog mozga, navučen do daske i sjeban. Potpuno sjeban. Došlo mu je da se nasmeje.
     "Odbacićemo te do njenog..." poče Henk, a zatim usmeri pažnju na telefon, govoreći: "Hej, Dona, ovde jedan Bobov ortak, znaš? Hej, čoveče, on je u gadnom stanju, ne zafrkavam te. Hej, on..."
     Gotivim to, unisono su razmišljala dva glasa u njegovoj glavi dok je slušao svog pajtosa kako farba Donu. I ne zaboravi da joj kažeš da mi donese nešto; stvarno sam u frci. Može li da mi uradi neku šemu ili nešto? Možda da me naduva, kao što obično čini? Ispružio je ruku da dodirne Henka, ali nije uspeo; ruka mu je bila prekratka.
     "Ja ću za tebe učiniti isto jednog dana", obeća on Henku pošto je Henk spustio slušalicu.
     "Samo sedi tu dok kola ne iziđu napolje. Sad ću ih pozvati." Henk ponovo stade da telefonira, ovog puta rekavši: "Garaža? Hoću jedna neobeležena kola i policajca u civilu. Šta imate slobodno?"
     Oni, u skrembl-odelu, maglovitom obrisu, zatvoriše oči u iščekivanju.
     "Možda bi trebalo da naredim da te odvezu u bolnicu", reče Henk. "Zaista si u gadnom stanju; možda te je Džim Beris otrovao. Nas, u stvari, zanima Beris, ne ti; postavljanje skenera u kuću bilo je prevashodno da bismo Berisa držali na oku. Nadali smo se da ćemo ga privući ovamo... i uspeli smo." Henk je ćutao. "Zato sam ja prilično dobro znao da su njegove trake i ostale stvari lažne. Laboratorija će potvrditi. Ali Beris je upetljan u nešto teško. Teško i gadno, što ima veze sa oružjem."
     "Šta sam ja, onda?" upita on iznenada, veoma glasno.
     "Morali smo da dođemo do Džima Berisa i da mu smestimo."
     "Vi, drkadžije", reče on.
     "Onako kako smo udesili, kod Berisa - ako je on uopšte taj koji je - postepeno je sve više rasla sumnja da si ti policajac na tajnom zadatku, koji se sprema da ga ukeba ili da ga iskoristi da dođe do nekog višeg. Tako je on..."
     Telefon zazvoni.
     "U redu", reče malo kasnije Henk. "Samo sedi, Bobe. Bobe, Frede, kako bilo. Uteši se - ipak smo ukebali smrada, a on je - pa, ono kako si ti malopre nazvao nas. Znaš da se isplati. Zar ne? Da ga ulovimo? Takva stvar, ma šta on radio?"
     "Sigurno, isplati se." Jedva je mogao da govori; samo je mehanički škripao.
     Zajedno su sedeli.

     Dok su se vozili ka Novoj Stazi, Dona zaustavi kola ukraj puta, odakle su se mogla videti svetla u nizini, sa svih strana. Ali za njega je sad počeo bol; ona je to videla, a nije preostajalo mnogo vremena. Želela je da još jednom bude sa njim. Uostalom, predugo je čekala. Suze su joj tekle niz obraze, a on je počinjao da diše teško i da povraća.
     "Posedećemo nekoliko minuta", reče mu ona, vodeći ga kroz grmlje i korov, preko peskovite zemlje, između bačenih pivskih limenki i otpadaka. "Ja..."
     "Imaš li svoju lulu za hašiš?" uspeo je da kaže.
     "Da", reče ona. Morali su biti dovoljno daleko od puta da ih policija ne bi opazila. Ili bar dovoljno daleko da mogu da bace lulu za hašiš ako se pojavi policajac. Ona će videti policijska kola kako se parkiraju, s ugašenim svetlima, potajno, izdaleka, i kako se policajac približava pešice. Biće vremena.
     Mislila je: Dovoljno vremena za to. Dovoljno vremena da se bude siguran od zakona. Ali više nema vremena za Boba Arktora. Njegovo vreme je - u najmanju ruku mereno ljudskim merilima - isteklo. On je sad ušao u jednu drugu vrstu vremena. Onakvog vremena, razmišljala je, kakvo ima pacov: da trči tamo i amo, da bude beskoristan. Da se kreće bez plana, napred i natrag, napred i natrag. Ali on bar još može da vidi svetla u nizini. Iako za njega to možda nije važno.
     Našli su sklonito mesto, a ona izvadi komad hašiša zamotanog u foliju i pripali lulu. Bob Arktor, pored nje, izgledao je kao da to ne primećuje. Oneredio se, ali ona je znala da on ne može da se suzdrži. U stvari, on toga verovatno nije ni svestan. Svi postaju ovakvi kad nastupi apstinentska kriza.
     "Evo." Ona se naže ka njemu, da ga uduva. Ali on ni nju nije primećivao. Samo je sedeo presamićen, trpeći grčeve u stomaku, povraćajući i prljajući se, drhteći i ludački jecajući za sebe, kao nekakvu pesmu.
     Tad ona pomisli na momka koga je jednom poznavala, koji je video Boga. On se ponašao veoma slično, jecajući i plačući, mada se nije uprljao. Video je Boga posle jednog esid tripa; isprobavao je vodorastvorive vitamine, ogromne količine njih. Ortomolekularnu formulu koja je navodno trebalo da poboljša nervnu mrežu u mozgu, da je ubrza i uskladi. Taj momak, međutim, umesto da postane pametniji, video je Boga. To je za njega bilo potpuno iznenađenje.
     "Pretpostavljam", reče ona, "da mi nikad ne znamo šta nas čeka."
     Pored nje, Bob Arktor je ječao i nije odgovarao.
     "Jesi li znao momka po imenu Toni Amsterdam?"
     Nije bilo odgovora.
     Dona je uvukla dim iz lule za hašiš i posmatrala svetla razasuta dole ispod njih; omirisala je vazduh i oslušnula. "Pošto je video Boga, osećao se zaista dobro, oko godinu dana. A onda se osetio veoma loše. Gore nego ikad ranije u životu. Jer jednog dana mu je došlo, počeo je da shvata, da više nikad neće videti Boga; proživeće čitav ostatak života, decenije, možda pedeset godina, a neće videti ništa osim onog što uvek vidi. Onog što mi vidimo. Bilo mu je gore nego što bi mu bilo da nije video Boga. Jednog dana mi je rekao da se žestoko naljutio; samo je šiznuo i počeo da psuje i razbija stvari po stanu. Razbio je čak i muzički stub. Shvatio je da će morati da živi i živi takav kakav je, ne videći ništa. Bez ikakve svrhe. Samo komad mesa koji se vuče napred, jede, pije, spava, radi, sere."
     "Kao i svi mi." To je bilo prvo što je Bob Arktor uspeo da izgovori; svaka reč izlazila je s teškom mukom.
     Dona reče: "To sam mu i ja rekla. Naglasila sam to. Svi smo mi u istom sosu, a to ne prestravljuje nas ostale. A on je rekao, 'Ne znaš ti šta sam ja video. Ne znaš.'"
     Telom Boba Arktora prođe grč, potresavši ga, a zatim on jedva izusti: "Da li... je rekao kako je bilo?"
     "Varnice. Pljusak raznobojnih varnica, kao kad ti se nešto pokvari na televizoru. Varnice koje se penju uza zid, varnice u vazduhu. A čitav svet je bio živo biće, kud god da pogleda. I nije bilo slučajnosti: sve se uklapalo i događalo sa svrhom, da bi se nešto postiglo - neki cilj u budućnosti. A onda je video vrata. Oko nedelju dana ih je video gde god da pogleda - u svom stanu, napolju dok je išao do prodavnice ili vozio kola. A uvek su bila iste veličine, veoma uska. Rekao je da su bila vrlo - prijatna. Tu reč je upotrebio. Nikad nije pokušao da prođe kroz njih; samo ih je gledao, zato što su bila tako prijatna. Oivičena jarkocrvenom i zlatnom svetlošću, rekao je. Kao da su se varnice sakupile u linije, kao u geometriji. A onda posle toga ih više nikad u životu nije video, i to je ono što ga je konačno sasvim sjebalo."
     Posle nekog vremena, Bob Arktor reče: "Šta je bilo s druge strane?"
     Dona reče: "Kazao je da je s druge strane bio jedan drugi svet. Mogao je da ga vidi."
     "On... nikad nije prošao kroz njih?"
     "Zato je i porazbijao sve po stanu; nikad mu nije palo na pamet da prođe kroz njih, samo se divio vratima, a onda ih kasnije više uopšte nije video i tad je bilo prekasno. Otvorila su mu se na nekoliko dana, a zatim se zatvorila i zauvek nestala. On je stalno ponovo uzimao gomilu LSD-a i onih vitamina rastvorivih u vodi, ali nikad ih više nije video; nikad nije pronašao kombinaciju."
     Bob Arktor reče: "Šta je bilo s druge strane?"
     "On je rekao da je uvek bila noć."
     "Noć!"
     "Bila je mesečina i voda, uvek isto. Ništa se nije kretalo niti menjalo. Crna voda, kao mastilo, i obala, plaža na nekom ostrvu. Bio je siguran da je to Grčka, stara Grčka. Zaključio je da su vrata, zapravo, slaba tačka u vremenu, i da on gleda natrag u prošlost. A kasnije, kad ih više nije video, dok bi vozio autoputem, sa svim onim kamionima, đavolski bi se razbesneo. Rekao je da više ne može da podnese svo to kretanje i buku, to što sve ide tamo i amo, svo to zveckanje i treskanje. U svakom slučaju, nikad nije uspeo da prokljuvi zašto su mu pokazali ono što su mu pokazali. Stvarno je verovao da je to bio Bog, a da su vrata vodila u drugi svet, ali u krajnjem ishodu, to mu je samo pomutilo mozak. Nije mogao to da zadrži, a s tim nije mogao da iziđe na kraj. Kad god bi nekog sreo, posle izvesnog vremena bi mu rekao kako je sve izgubio."
     Bob Arktor reče: "I ja se tako osećam."
     "Na tom ostrvu je bila neka žena. Ne baš sasvim - više kao kip. On je rekao da je to Afrodita Kirenska. Koja stoji na mesečini, bleda, hladna i načinjena od mermera."
     "Trebalo je da prođe kroz vrata kad je imao priliku."
     Dona reče: "Nije imao priliku. To je bilo obećanje. Nečega što će doći. Nečeg boljeg, daleko u budućnosti. Možda pošto on..." Ona zastade. "Kad on umre."
     "Propustio je", reče Bob Arktor. "Imaš jednu priliku, i to je sve." Zatvorio je oči od bola i znoja koji mu je curio niz lice. "Uostalom, šta zna narkos kome je esid uništio mozak? Šta zna bilo ko od nas? Ne mogu da govorim. Zaboravi." On se okrete od nje, u mrak, grčeći se i tresući.
     "Sad nam prikazuju isečke", reče Dona. Zagrlila ga je i držala ga što je mogla čvršće, ljuljajući ga napred-nazad. "Da bismo izdržali."
     "To je ono što ti pokušavaš. Sa mnom, sada."
     "Ti si dobar čovek. Gadno ti se zalomilo. Ali za tebe život nije završen. Meni je mnogo stalo do tebe. Volela bih..." Nastavila je da ga grli, ćutke, u tami koja ga je gutala iznutra. Koja je prevladavala čak i dok ga je ona čvrsto držala. "Ti si dobar i nežan čovek", reče ona. "A ovo je nepravedno, ali tako mora biti. Pokušaj da dočekaš kraj. Jednom, kad prođe mnogo vremena, videćeš onako kako si ranije video. Doći će ti ponovo." Vratiće se, mislila je. Onog dana kad ljudima bude povraćeno sve što im je nepravedno oduzeto. Možda će potrajati i hiljadu godina, ili duže, ali taj dan će doći, a svi računi će se izravnati. Možda se i tebi, kao Toniju Amsterdamu, ukazala vizija Boga, koja je samo privremeno nestala; povukla se, pomisli ona, nije se okončala. Možda se među izgorelim spojevima u tvom mozgu, i onima koji još gore, čak i sad dok te držim u naručju, pojavljuje varnica boje i svetlosti, u nekom skrivenom obliku, neprepoznatljiva, da te vodi, uz pomoć svog pamćenja, kroz godine koje će doći, strašne godine pred tobom. Reč koju nisi sasvim razumeo, neka sitna stvar koju si video, ali nisi razumeo; neki delić zvezde pomešan sa đubretom ovog sveta, da te vodi do dana... ali to je tako daleko. Ni ona nije to mogla stvarno da zamisli. Pomešano sa svakidašnjim, možda se nešto iz nekog drugog sveta ukazalo Bobu Arktoru pre no što je sve završeno. Sad joj je preostajalo samo da ga drži u naručju i da se nada.
     Ali kad ga ponovo nađe, ako budu imali sreće, nastupiće prepoznavanje obrazaca. Tačno poređenje u desnoj hemisferi. Čak i u ravni ispod kore velikog mozga, koja mu je dostupna. I putovanje će, tako strašno za njega, tako skupo, tako očigledno bez svrhe, biti završeno.
     U oči joj blesnu nekakva svetlost. Pred njom, policajac sa pendrekom i baterijskom svetiljkom. "Hoćete li vas dvoje da ustanete, molim vas?" upita policajac. "I da mi pokažete dokumenta? Prvo vi, gospođice."
     Ona pusti Boba Arktora, koji skliznu i leže na zemlju; on nije bio svestan prisustva policajca, koji im se približio uzbrdo, neopažen, sa puteljka u podnožju. Vadeći novčanik iz tašne, Dona rukom dade znak policajcu da se odmakne tamo gde ga Bob Arktor ne može čuti. Nekoliko trenutaka je policajac posmatrao njena dokumenta pri mutnoj svetlosti svetiljke, a zatim reče:
     "Vi ste na tajnom zadatku za federalce."
     "Tiše malo", reče Dona.
     "Izvinite." Policajac joj vrati novčanik.
     "Samo nestani, jebo te", reče Dona.
     Policajac nakratko osvetli njeno lice, a zatim se okrete; otišao je onako kako je i došao, nečujno.
     Kad se vratila do Boba Arktora, bilo je jasno da on uopšte nije zapazio policajca. Sad gotovo ničeg nije bio svestan. Jedva da je bio svestan nje, a nekmoli nekog ili nečeg drugog.
     Izdaleka, kao odjek, Dona je čula kako se policijska kola udaljavaju izlokanim, nevidljivim puteljkom. Nekoliko buba, možda i gušter, provuklo se kroz suv korov oko njih. U daljini je autoput 91 blistao pod svetlima, ali do njih nije dopirao nikakav zvuk; bio je isuviše daleko.
     "Bobe", blago reče ona. "Čuješ li me?"
     Nije bilo odgovora.
     Svi spojevi su zatvoreni i zavareni, pomisli ona. Rastopljeni i pregoreli. I niko neće uspeti da ih otvori, ma koliko se trudili. A trudiće se.
     "Hajde", reče ona, cimajući ga, pokušavajući da ga digne na noge. "Moramo da krenemo."
     Bob Arktor reče: "Ne mogu da vodim ljubav. Ona stvar mi je nestala."
     "Očekuju nas", odlučno reče Dona. "Moram da te smestim."
     "Ali šta da radim ako mi je ona stvar nestala? Hoće li me ipak primiti?"
     Dona reče: "Primiće te."
     Potrebna je vrhunska mudrost, mislila je, da bi čovek znao kad da primeni nepravdu. Kako pravda ikad može pasti žrtvom onoga što je ispravno? Kako to može da se dogodi? Mislila je: Zato što je na ovom svetu prokletstvo, a sve ovo to i dokazuje; ovo ovde je dokaz. Negde, na najdubljem mogućem nivou, mehanizam, sastav stvari se raspao, a iz onog što je preostalo isplivala je potreba da se čine svi oblici nečistih zlodela, koje nas je razuman izbor naterao da odigramo. To mora da je počelo pre više hiljada godina. Do sada se uvuklo u prirodu svih stvari. I, mislila je, u svakog od nas. Ne možemo da se okrenemo ni da otvorimo usta i progovorimo, ni da odlučimo, a da to ne činimo. Nije me čak ni briga kako je to počelo, kada i zašto. Mislila je: Samo se nadam da će se jednom završiti. Kao sa Tonijem Amsterdamom; samo se nadam da će se jednog dana pljusak raznobojnih varnica vratiti, i da ćemo ga tada svi videti. Uska vrata, sa čije je druge strane mir. Kipovi i more, i ono što liči na mesečinu. I da se ništa ne miče, ništa ne narušava spokojstvo.
     Davno, pre mnogo vremena, mislila je. Pre prokletstva, pre nego što su svi i sve postali ovakvi. Zlatno doba, mislila je, kad su mudrost i pravda bili jedno isto. Pre no što se sve raspalo u oštre komadiće. U razbijene parčiće koji se ne uklapaju, koji se više ne mogu sastaviti, koliko god mi pokušavali.
     Ispod nje, u tami i mnoštvu gradskih svetala, oglasi se policijska sirena. Policijska kola u jeku potere. Zvučalo je kao poremećena životinja, željna da ubije. I koja zna da će uskoro i ubiti. Ona se strese; noćni vazduh postao je hladan. Bilo je vreme za pokret.
     Sad nije Zlatno doba, mislila je, s ovakvim zvucima u mraku. Da li ja ispuštam takav pohlepan zvuk? - upita se ona. Jesam li ja ta stvar? Koja se približava ili se približila?
     Koja je ulovila?
     Pored nje, čovek se pokrenuo i zastenjao dok mu je pomagala da ustane. Pomogla mu da se osovi na noge i ode natrag do njenih kola, korak po korak, pomagala mu, pomagala, pomagala da nastavi. Ispod njih, buka policijskih kola naglo je prestala; ona su okončala svoju poteru. Njihov posao je završen. Držeći Boba Arktora uza se, ona pomisli: I moj je završen.

     Dva člana osoblja Nove Staze stajala su posmatrajući stvar koja je ležala na podu, povraćajući, drhteći i prljajući se, rukama stežući samu sebe, grleći sopstveno telo kao da hoće da se zaustavi, uprkos hladnoći od koje se tako silovito tresla.
     "Šta je ovo?" upita jedan od njih.
     Dona reče: "Osoba."
     "Supstanca S?"
     Ona klimnu glavom.
     "Pojela mu je glavu. Još jedan gubitnik."
     Ona im oboma reče: "Lako je pobediti. Svako može da pobedi." Nagnuvši se nad Boba Arktora, ona reče, tiho:
     "Zbogom."
     Dok je odlazila, oni su preko njega stavljali staro vojničko ćebe. Ona se nije osvrnula.
     Ušavši u kola, smesta se odvezla do najbližeg autoputa, u najgušći mogući saobraćaj. Iz kutije sa kasetama na podu kola, ona uze traku Kerol King Tapiserija, najdražu od svih koje je imala, i gurnu je u kasetofon; istovremeno oslobodi svoj luger pištolj, magnetom zakačen ispod komandne table, daleko od pogleda. U najvećoj brzini u stopu je pratila kamion koji je nosio drvene sanduke sa bocama koka-kole, a dok je Kerol King pevala na kasetofonu, ona isprazni šaržer lugera u boce koka-kole na nekoliko metara ispred sebe.
     Dok je Kerol King nežno pevala o ljudima koji sedaju i pretvaraju se u žabe, Dona je uspela da pogodi četiri boce pre no što se šaržer pištolja ispraznio. Parčići stakla i mrlje od Kole poprskali su vetrobran njenih kola. Osećala se bolje.
     Pravda, poštenje i odanost ne pripadaju ovom svetu, mislila je; a onda, Boga mu, ona se zakuca u svog starog neprijatelja, drevnog protivnika, kamion sa koka-kolom, koji naprosto nastavi da se kreće i ne opazivši. Od udarca se njena mala kola okrenuše; farovi se ugasiše, začuše se jezivi zvuci branika koji struže o gumu, a zatim se ona obre van autoputa, na zaustavnoj traci, okrenuta u suprotnom smeru, dok voda curi iz hladnjaka, a vozači usporavaju i blenu.
     Vrati se, drkadžijo, reče ona za sebe, ali kamion sa koka-kolom odavno je nestao, verovatno neoštećen. Možda samo ogrebotina. Pa, to se moralo dogoditi ranije ili kasnije, njen rat, to što se okomila na simbol i stvarnost koji su jači od nje. Sad će mi skočiti premija za osiguranje, shvatila je, izlazeći iz kola. U ovom svetu, za poigravanje sa zlom plaća se čvrstom, suvom gotovinom.
     Noviji model Mustanga uspori, a vozač, muškarac, joj doviknu: "Treba li vam prevoz, gospođice?"
     Ona ne odgovori. Samo nastavi da korača. Sićušna prilika koja pešači nasuprot beskonačnosti nadirućih svetala.

14.

     Isečak iz časopisa, prikačen za zid u salonu Kuće Samarkand, stacionara Nove Staze u Santa Ani, Kalifornija:

     Kad se senilni pacijent ujutru probudi i pita za svoju majku, podsetite ga da je ona odavno umrla, da on ima preko osamdeset godina i da živi u oporavilištu, te da je sad 1992, a ne 1913, i da on mora da se suoči sa stvarnošću i sa činjenicom da

     Neko od bolesnika je iscepao ostatak članka; on se tu završavao. Očito je bio isečen iz specijalizovanog časopisa za bolničarke; bio je na glatkom papiru.
     "Ono što ćeš najpre da radiš ovde", reče mu Džordž, jedan od članova osoblja, vodeći ga niz hodnik, "jesu kupatila. Podovi, umivaonici, naročito klozeti. U ovoj zgradi ima tri kupatila, na svakom spratu po jedno."
     "U redu", reče on.
     "Evo ti zoger. I kofa. Misliš da znaš kako se to radi? Kako se čisti kupatilo? Počni, a ja ću te gledati i davati uputstva."
     On je odneo kofu do česme na zadnjoj verandi i sipao sapun u nju, a zatim pustio vruću vodu. Video je samo vodenu penu neposredno pred sobom; penu i šuštanje.
     Ali čuo je Džordžov glas, van vidokruga. "Ne suviše punu, jer nećeš moći da je podigneš."
     "U redu."
     "Imaš malo poteškoća da raspoznaš gde si", reče Džordž, posle nekog vremena.
     "Ja sam u Novoj Stazi." On spusti kofu na pod, a ona pljusnu; stajao je blenući u nju.
     "U Novoj Stazi, gde?"
     "U Santa Ani."
     Džordž podiže kofu umesto njega, pokazujući mu kako da uhvati ručku i da je ljulja dok ide. "Mislim da ćemo te kasnije prebaciti na ostrvo ili na neku od farmi. Najpre moraš da prođeš kroz sudoperu."
     "To mogu da radim", reče on. "Sudopere."
     "Voliš li životinje?"
     "Naravno."
     "Ili zemljoradnju?"
     "Životinje."
     "Videćemo. Sačekaćemo dok se s tobom bolje ne upoznamo. U svakom slučaju, to će potrajati; svako ostaje u sudoperi mesec dana. Svako ko uđe na vrata."
     "Nekako bi mi se svidelo da živim na selu", reče on.
     "Imamo nekoliko vrsta objekata. Ustanovićemo koji najbolje odgovara. Znaš, ovde možeš da pušiš, ali to se baš ne podstiče. Ovo nije Sijanon; tamo ti ne dozvoljavaju da pušiš."
     On reče: "Nemam više cigareta."
     "Svakom rezidentu dajemo po paklo dnevno."
     "Novac?" On ga nije imao.
     "Besplatno je. Sve je uvek besplatno. Ti si svoje platio." Džordž uze zoger, zaroni ga u kofu, pokaza mu kako se čisti.
     "Kako to da nemam para?"
     "Iz istog razloga iz koga nemaš ni novčanik ni prezime. To će ti biti vraćeno, sve će biti vraćeno. To hoćemo da uradimo: da ti vratimo ono što ti je oduzeto."
     On reče: "Ove cipele mi nisu taman."
     "Mi zavisimo od donacija, ali samo novih, iz prodavnica. Kasnije možda možemo da ti uzmemo meru. Jesi li probao sve cipele iz kutije?"
     "Jesam", reče on.
     "U redu, ovo je kupatilo na donjem spratu; prvo uradi njega. Onda, pošto to bude gotovo, stvarno dobro obavljeno, zaista savršeno, onda pođi na sprat - ponesi zoger i kofu - a ja ću ti pokazati kupatilo tamo, a posle toga kupatilo na trećem spratu. Ali za odlazak na treći sprat treba ti dozvola, jer tamo stanuju ženske, zato prvo pitaj nekog od osoblja; nikad ne idi tamo bez dozvole." On ga potapša po leđima. "U redu, Bruse? Razumeš?"
     "U redu", reče Brus, čisteći.
     Džordž reče: "Ovaj posao, čišćenje ovih kupatila, radićeš sve dok ne budeš u stanju da ga dobro obavljaš. Nije važno šta čovek radi; važno je da ume to da radi kako treba i da se time ponosi."
     "Hoću li ja ikad biti onakav kakav sam bio?" upita Brus.
     "Ono što si bio, to te je i dovelo ovamo. Ako ponovo postaneš ono što si bio, onda će te to ranije ili kasnije ponovo dovesti ovamo. Sledeći put možda nećeš uspeti ni ovde. Zar nije tako? Sreća tvoja da si dospeo ovamo; gotovo da nisi dospeo ovamo."
     "Neko drugi me je ovamo dovezao."
     "Imaš sreće. Sledeći put možda neće. Možda će te izbaciti negde ukraj autoputa i reći: 'Do đavola s njim.'"
     On nastavi da briše.
     "Najbolje je da prvo uradiš umivaonike, zatim kadu, pa klozete, a pod na kraju."
     "U redu", reče on i odloži zoger.
     "Za to je potrebna izvesna veština. Savladaćeš je ti."
     Usredsredivši se, on ugleda pred sobom pukotine u emajlu umivaonika; nasuo je sredstvo za čišćenje u pukotne i pustio vruću vodu. Digla se para, a on je stajao u njoj, nepomičan, dok je para rasla. Dopadao mu se taj miris.
     Posle ručka sedeo je u salonu, pijući kafu. Niko mu se nije obraćao, jer su svi shvatali da je on još u apstinentskoj krizi. Sedeći i pijući iz svoje šolje, on je mogao da čuje njihov razgovor. Svi su se međusobno poznavali.
     "Kad bi mogao da gledaš napolje iz nekog ko je mrtav, i dalje bi video, ali ne bi mogao da pokrećeš očne mišiće, pa ne bi mogao da usmeriš pogled. Ne bi mogao da okreneš glavu niti očne jabučice. Mogao bi samo da čekaš dok ne prođe neki predmet. Bio bi zamrznut. Samo bi čekao i čekao. Bio bi to strašan prizor."
     On spusti pogled na kafu koja se pušila, samo to. Para se dizala; dopadao mu se taj miris.
     "Hej."
     Jedna ruka ga dodirnu. Ženska ruka.
     "Hej."
     On pogleda malo u stranu.
     "Kako si?"
     "U redu", reče on.
     "Osećaš se malo bolje?"
     "Osećam se dobro", reče on.
     Posmatrao je svoju kafu i paru i nije gledao nju niti ma koga od njih; gledao je preda se i dole u kafu. Dopadala mu se toplina tog mirisa.
     "Mogao bi da vidiš samo ako neko prođe pravo ispred tebe, samo onda. Ili u kome god pravcu gledao, ni u jednom drugom. Ako ti list ili nešto padne preko oka, to je kraj, zauvek. Samo list. Ništa više; ne bi mogao da se okreneš."
     "U redu", reče on, držeći kafu, šolju, obema rukama.
     "Zamisli da osećaš, a da nisi živ. Da vidiš i čak znaš, ali da nisi živ. Samo gledaš napolje. Prepoznaješ, ali nisi živ. Čovek može da umre, pa ipak da nastavi život. Ponekad je ono što te posmatra iz ljudskih očiju možda umrlo davno u detinjstvu. Ono što je mrtvo unutra i dalje gleda napolje. Nije to samo telo koje te gleda, a da nema ništa unutra; unutra još postoji nešto, ali ono je umrlo i samo nastavlja da gleda i gleda; ne može da prestane da gleda."
     Druga osoba reče: "Upravo to i znači umreti, ne biti u stanju da prestaneš da gledaš u ono što je ispred tebe. Neka prokleta stvar postavljena tamo, a ti ne možeš ništa da uradiš po tom pitanju, kao da odabereš ili da nešto promeniš. Možeš samo da prihvatiš ono što je stavljeno tu, takvo kakvo jeste."
     "Kako bi se dopalo da zuriš u pivsku limenku čitavu večnost? To možda ne bi bilo tako loše. Ničeg ne bi imao da se plašiš."

     Pre večere, koja im je poslužena u trpezariji, imali su čas Ideja. Članovi osoblja bi na tabli ispisali nekoliko ideja, pa bi se o njima raspravljalo.
     On je sedeo s rukama skrštenim na krilu, gledajući u pod i slušajući kako se greje velika džezva za kafu; uradila je vuup-vuup, a taj zvuk ga je uplašio.
     "Žive i nežive stvari razmenjuju osobine."
     Sedeći ovde i onde po stolicama na rasklapanje, svi su o tome raspravljali. Ideja im je izgledala bliska. To su očito bili delovi pravca razmišljanja u Novoj Stazi, možda čak naučeni napamet, a zatim često ponovo promišljani. Vuup-vuup.
     "Poriv neživih stvari jači je od poriva živih stvari."
     Razgovarali su o tome. Vuup-vuup. Buka iz džezve postajala je sve snažnija i sve ga je više plašila, ali on se nije micao niti je gledao; sedeo je tamo gde je, slušajući. Bilo je teško čuti šta govore, zbog džezve.
     "Mi ugrađujemo previše neživog poriva u sebe. A razmenjujemo... Hoće li neko da pogleda tu prokletu džezvu i da vidi zašto to radi?"
     Nastala je pauza dok je neko osmotrio džezvu. On je samo sedeo, gledajući preda se, čekajući.
     "Ponovo ću to da napišem. 'Mi razmenjujemo suviše pasivnog života za stvarnost izvan nas.'"
     Raspravljali su o tome. Džezva je utihnula, a oni skupno priđoše da uzmu kafu.
     "Hoćeš li malo kafe?" Glas iza njega, koji ga dodiruje. "Nede? Bruse? Kako se on zove - Brus?"
     "U redu." On ustade i pođe s njima do džezve. Sačekao je svoj red. Oni su ga gledali kako stavlja pavlaku i šećer u šolju. Gledali su ga kako se vraća do svoje stolice, one iste; on se postarao da je ponovo nađe, da opet sedne na nju i nastavi da sluša. Uz toplu kafu, njenu paru, osećao se dobro.
     "Aktivnost ne mora nužno značiti život. Kvazari su aktivni. A kaluđer koji meditira nije neživ."
     Sedeo je posmatrajući praznu šolju; bila je to šolja od porcelana. Okrenuvši je, otkrio je nešto naštampano na dnu, i napuklu gleđ. Šolja je izgledala prastara, ali je bila napravljena u Detroitu.
     "Kretanje koje je kružno jeste najumrtvljeniji oblik svemira."
     Jedan drugi glas reče: "Vreme."
     Znao je odgovor na to. Vreme je kružno.
     "Da, sad moramo da prekinemo, no da li neko ima brzu završnu opasku?"
     "Pa, slediti liniju manjeg otpora, to je pravilo opstanka. Slediti, ne voditi."
     Drugi glas, stariji, reče: "Da, sledbenici uvek nadžive vođu. Kao kod Hrista. Ne i obrnuto."
     "Bolje da jedemo, zato što Rik prestaje da služi tačno u pet i pedeset."
     "Razgovaraćemo o tome na Igri, ne sada."
     Stolice zaškripaše, zastrugaše. I on je ustao, odneo staru šolju do poslužavnika sa ostalima i pridružio im se u redu za izlazak. Osećao je miris hladne odeće oko sebe, prijatan miris, ali hladan.
     Čini se da oni govore kako je pasivan život dobar, mislio je. Ali ne postoji pasivan život. To je protivurečnost.
     Pitao se šta je život, šta on znači; možda nije razumeo.

     Stigao je ogroman svežanj poklonjene pomodne odeće. Nekolicina ljudi stajala je s punim naručjem, a neki su već obukli košulje, probajući ih i nailazeći na odobravanje.
     "Hej, Majk. Opasno izgledaš, momak."
     Nasred salona stajao je onizak, dežmekast čovek, kovrdžave kose i zbrčkanog lica; okretao je kaiš, mršteći se. "Kako radi ova stvar? Ne vidim kako se namešta da stoji. Zašto ne može da se olabavi?" Imao je širok kaiš bez kopče, sa metalnim alkama, i nije znao kako da pritegne alke. Pogledajući unaokolo, trepćući, on reče: "Mislim da su mi dali onaj s kojim niko nije mogao da iziđe na kraj."
     Brus mu se približi otpozadi, obujmi ga i priteže pojas provučen natrag kroz alke.
     "Hvala", reče Majk. Prebirao je među svečanim košuljama, napućivši usne. On reče Brusu: "Kad se budem ženio, nosiću jednu od ovih."
     "Lepo", reče on.
     Majk odšeta do dveju žena na suprotnom kraju salona; one se osmehnuše. Držeći tamnocrvenu, cvetnu košulju spram sebe, Majk reče: "Izlazim u grad."
     "U redu, ulazite na večeru!" oštro povika upravnik kuće, moćnim glasom. Namignuo je Brusu. "Kako si, drugar?"
     "Dobro", reče Brus.
     "Čini se kao da si nazebao."
     "Jesam", složi se on, "to je od skidanja. Mogu li da dobijem Dristan ili..."
     "Nikakve hemikalije", reče upravnik kuće. "Ništa. Požuri da jedeš. Kako apetit?"
     "Bolje", reče on, idući za njim. Oni mu se osmehnuše, za stolovima.

     Posle večere, on je sedeo nasred širokog stepeništa koje vodi na drugi sprat. Niko mu se nije obraćao; rasprava je bila u toku. On je sedeo tu dok se nije završila. Svi iziđoše, ispunivši hodnik.
     Osećao je da ga oni vide, a možda su mu se neki i obratili. On je sedeo na stepenicama, pogrbljen, obgrlivši se rukama, gledajući i gledajući. Tamni zastor pred njegovim očima.
     Uskoro više nije bilo glasova.
     "Bruse?"
     On se ne pomače.
     "Bruse?" Jedna ruka ga dodirnu.
     On ne reče ništa.
     "Bruse, hajdemo u salon. Trebalo bi da si u svojoj sobi u krevetu, ali, vidiš, ja hoću da razgovaram s tobom." Majk ga povede, mahnuvši mu da pođe za njim. On pođe sa Majkom niza stepenice i u salon, koji je bio prazan. Kad su se obreli u salonu, Majk zatvori vrata.
     Sedajući u duboku stolicu, Majk mu rukom dade znak da sedne naspram njega. Majk je izgledao umoran; imao je podočnjake ispod sitnih očiju i trljao je čelo.
     "Na nogama sam još od pola šest jutros", reče Majk.
     Kucanje; vrata stadoše da se otvaraju.
     Vrlo glasno, Majk povika: "Neću da mi niko ulazi ovamo; razgovaramo. Čuješ?"
     Mrmljanje. Vrata se zatvoriše.
     "Znaš, bolje da menjaš košulje dva puta dnevno", reče Majk. "Žešće se znojiš."
     On klimnu glavom.
     "Iz koga si ti dela države?"
     On ne reče ništa.
     "Od sada ćeš dolaziti kod mene kad se budeš osećao tako gadno. Ja sam prošao kroz isto, pre oko godinu i po dana. Nekad su me vozikali naokolo automobilima. Razni članovi osoblja. Upoznao si Edija? Visoki, mršavi vodopija koji svima spušta? On me je osam dana vozikao unaokolo. Nikad me nije ostavio samog." Majk iznenada povika: "Hoćeš li da se skloniš odatle? Mi ovde razgovaramo. Idi gledaj televiziju." Glas mu utihnu, i on odmeri Brusa. "Ponekad moraš to da uradiš. Da čoveka nikad ne ostavljaš samog."
     "Shvatam", reče Brus.
     "Bruse, pazi da sebi ne oduzmeš život."
     "Da, gospodine", reče Brus, zureći preda se.
     "Ne zovi me gospodine!"
     On klimnu glavom.
     "Jesi li bio u vojsci, Bruse? Je li to u pitanju? Navukao si se u vojsci?"
     "Ne."
     "Bodeš se ili gutaš?"
     On ne dade ni glasa od sebe.
     "Gospodine", reče Majk. "Ja sam, lično, odradio deset godina u zatvoru. Jednom sam video kako su osmorica momaka u našem redu ćelija prerezali sebi grkljane, u istom danu. Spavali smo sa nogama na klonji, toliko su nam ćelije bile male. To ti je zatvor, spavaš sa nogama na klonji. Ti nikad nisi bio zatvoru, je l' da?"
     "Nisam", reče on.
     "Ali, s druge strane, video sam zatvorenike od po osamdeset godina koji su srećni što su živi i koji su želeli da ostanu u životu. Sećam se kad sam bio na drogi, i to sam se rokao; počeo sam da se bodem još kao tinejdžer. Nikad ništa drugo nisam radio. Rokao sam se, a onda sam otišao na deset godina robije. Toliko sam uzimao - heroin i S zajedno - da nikad ništa drugo nisam radio; nikad ništa drugo nisam video. Sad sam se skinuo, i izišao sam iz zatvora, i ovde sam. Znaš li šta najviše primećujem? Znaš li koju to veliku razliku primećujem? Sad mogu da hodam ulicom napolju i da nešto vidim. Mogu da čujem vodu kad idemo u šumu - kasnije ćeš videti ostale naše zgrade, farme i tako dalje. Mogu da hodam ulicom, običnom ulicom, i da vidim kučiće i mačke. Nikad ih ranije nisam primećivao. Video sam samo drogu." On pogleda na sat. "Tako", dodade on, "ja razumem kako se osećaš."
     "Teško je", reče Brus, "skinuti se."
     "Svi ovde su se skinuli. Naravno, neki se ponovo navuku. Kad bi otišao odavde, i ti bi se opet navukao. To znaš."
     On klimnu glavom.
     "Niko od onih koji su sad na ovom mestu nije imao lak život. Ne kažem da je tvoj život bio lak. Edi bi to rekao. Rekao bi ti da su tvoje muke mačiji kašalj. Ničije muke nisu mačiji kašalj. Vidim koliko ti je teško, ali i ja sam se jednom tako osećao. Sad se osećam mnogo bolje. Ko je tvoj cimer?"
     "Džon."
     "A, da. Džon. Onda mora da si dole u podrumu."
     "Dopada mi se", reče on.
     "Da, tamo je toplo. Verovatno ti je često hladno. Mnogima od nas jeste, a sećam se da je i meni bilo; drhtao sam sve vreme i srao u gaće. Pa, kažem ti, nećeš ponovo morati da prolaziš kroz to, ako ostaneš ovde u Novoj Stazi."
     "Koliko dugo?" upita on.
     "Do kraja života."
     Brus diže glavu.
     "Ja ne mogu da odem", reče Majk. "Ponovo bih se navukao na drogu kad bih otišao odavde. Napolju imam peviše drugara. Ponovo bih bio na uglu, dilujući i rokajući se, a onda natrag u zatvor na dvadeset godina. Znaš - hej - meni je trideset pet godina i ženim se prvi put. Jesi li upoznao Loru? Moju verenicu?"
     On nije bio siguran.
     "Lepa devojka, punačka. Lepo građena?"
     On klimnu glavom.
     "Ona se boji da iziđe na vrata. Neko mora da ide s njom. Idemo u zoološki vrt... sledeće nedelje vodimo sina izvršnog direktora u zoološki vrt u San Dijegu, a Lora je na smrt preplašena. Upašenija od mene."
     Tišina.
     "Jesi li čuo da sam to rekao?" upita Majk. "Da se plašim da idem u zoo-vrt?"
     "Da."
     "Koliko mogu da se setim, ja nikad nisam bio u zoološkom vrtu", reče Majk. "Šta se radi u zoo-vrtu? Možda ti znaš."
     "Gledaš u razne kaveze i otvorene ograđene prostore."
     "Koje vrste životinja imaju?"
     "Sve vrste."
     "Divlje, pretpostavljam. Obično divlje. I one egzotične."
     "U zoo-vrtu u San Dijegu imaju gotovo sve divlje životinje", reče Brus.
     "Imaju i jednog od onih... šta beše? Koala medveda."
     "Da."
     "Video sam reklamu na te-veu", reče Majk. "Sa koala medvedom. Oni skaču. Liče na punjene igračke."
     Brus reče: "Male mece, kakve imaju deca, napravljene su po uzoru na koala medveda, dvadesetih godina."
     "Ma je li moguće. Pretpostavljam da bi morao da odeš do Australije da bi video koala medveda. Ili su sad istrebljeni?"
     "Ima ih puno u Australiji", reče Brus, "ali izvoz je zabranjen. I živih i njihovih koža. Gotovo da su bili istrebljeni."
     "Ja nikad nigde nisam bio", reče Majk, "osim kad sam prevozio robu iz Meksika za Vankuver, u Britansku Kolumbiju. Uvek sam išao istim putem, tako da nikad ništa nisam video. Samo sam strašno brzo vozio, da to što pre obavim. Ja vozim jedna kola zadužbine. Ako hoćeš, ako se budeš gadno osećao, provozaću te unaokolo. Ja ću da vozim, pa možemo da pričamo. Meni ne smeta. Edi i neki drugi koji više nisu ovde, uradili su to za mene. Meni ne smeta."
     "Hvala ti."
     "Sad bismo obojica morali u krpe. Jesu li te već ubacili na kuhinjske poslove ujutru? Da postavljaš stolove i poslužuješ?"
     "Ne."
     "Onda možeš da spavaš isto koliko i ja. Videćemo se na doručku. Sedi sa mnom za sto, pa ću te upoznati sa Lorom."
     "Kad ćete se venčati?"
     "Kroz mesec i po dana. Bilo bi nam drago da dođeš. Naravno, to će biti ovde u zgradi, pa će svi biti prisutni."
     "Hvala ti", reče on.

     Sedeo je u Igri, a oni su vikali na njega. Lica, posvuda, koja viču; on je gledao preda se.
     "Znate li šta je on? Cmakalo!" Jedan oštriji glas natera ga da digne pogled. Među jezivim, vrištećim zvucima, jedna Kineskinja, koja urla. "Ti si cmakalo, to si ti!"
     "Možeš li da se jebeš sam? Možeš li da se jebeš sam?" pevušili su ostali prema njemu, skupljeni u krug na podu.
     Izvršni direktor, u crvenim zvoncarama i ružičastim papučama, razvuče usta u osmeh. Svetlucave, sitne oči, kao u utvare. Ljuljajući se napred-nazad, vretenastih nogu skrštenih pod sobom, bez jastuka.
     "Da vidimo kako se jebeš!"
     Izgledalo je da izvršni direktor uživa kad njegove oči vide nešto što se lomi; oči su mu svetlucale i ispunile se razdraganošću. Kao nastrani ljubitelj dramske pozornice, iz nekog starog dvora, zaogrnut živopisnim ogrtačem, on je virio naokolo i uživao. A onda bi se s vremena na vreme začuo njegov glas, škripav i jednoličan, nalik na metalan zvuk. Kao kad struže mehanički zglob.
     "Cmakalo!" urlala je Kineskinja na njega; pored nje je druga devojka mahala rukama i naduvavala obraze, plop-plop. "Evo ti!" urlala je Kineskinja, okrenuvši se i poturivši mu svoju zadnjicu, pokazujući na nju i dernjajući se: "Poljubi me u dupe, onda, cmakalo! On hoće da cmače ljude, pa poljubi ovo, cmakalo!"
     "Da vidimo kako se jebeš!" pevuckala je porodica. "Izdrkaj ga, cmakalo!"
     On zatvori oči, ali njegove uši su i dalje čule.
     "Ti, podvodaču jedan", polako mu reče izvršni direktor. Jednolično. "Ti, sjebotino. Ti, kurčino. Govno jedno. Ti, drkadžijo. Ti..." I tako dalje.
     Uši su mu i dalje donosile zvuke, ali slivene. On podiže pogled u trenutku kad je razabrao Majkov glas, koji je čuo tokom kratke pauze. Majk je sedeo, posmatrajući ga ravnodušno, pomalo pocrveneo, vrata natečenog od pretesne kragne na svečanoj košulji.
     "Bruse", reče Majk, "šta je bilo? Šta te je dovelo ovamo? Šta hoćeš da nam kažeš? Možeš li išta da nam kažeš o sebi?"
     "Podvodaču!" dreknu Džordž, skačući gore-dole poput gumene lopte. "Šta si ti bio, podvodaču?"
     Kineskinja skoči na noge, vrišteći: "Kaži nam, ti kurvarska, podvodačka pederčino, popuši ga malo, dupeuvlakaču jedan, drkadžijo!"
     On reče: "Ja sam oko."
     "Ti govnavi drkadžijo", reče izvršni direktor. "Slabiću jedan. Bljuvotino. Sisaj ga. Pizdo jedna."
     Sad više ništa nije čuo. I zaboravio je značenje reči, a konačno i same reči.
     Jedino je osećao kako ga Majk posmatra, posmatra i sluša, ništa ne čujući; nije znao, nije se sećao, osećao je malo, osećao se loše, želeo je da ode.
     Vakuum u njemu je rastao. A njemu je zbog toga bilo pomalo drago.

     Bilo je kasno doba dana.
     "Pogledaj ovamo", reče žena, "gde držimo čudake."
     Osetio je strah kad ona otvori vrata. Vrata kliznuše u stranu, a galama dopre iz sobe, čija ga veličina iznenadi; ali video je mnogo male dece kako se igraju.
     Te večeri je posmatrao dvojicu starijih ljudi kako hrane decu mlekom i kašicama, sedeći u odvojenoj, maloj prostoriji pored kuhinje. Rik, kuvar, najpre je dao dečju hranu dvojici starijih, dok su svi ostali čekali u trpezariji.
     Osmehujući mu se, jedna Kineskinja, koja je nosila tanjire u trpezariju, reče: "Voliš decu?"
     "Da", reče on.
     "Možeš da sediš sa decom i da jedeš sa njima."
     "Oh", reče on.
     "Kasnije možeš i da ih hraniš, kroz mesec ili dva." Oklevala je. "Kad budemo sigurni da ih nećeš udariti. Kod nas postoji pravilo: deca nikad ne smeju dobiti batine, ma šta da urade."
     "U redu", reče on. Osećao je kako ga toplina vraća u život, dok je posmatrao decu kako jedu; seo je kraj njih, a jedno od manje dece pope mu se na krilo. On poče kašičicom da hrani dete. I njemu i detetu je, pomisli on, podjednako toplo. Kineskinja mu se osmehnu, a zatim se udalji, noseći tanjire u trpezariju.
     Dugo je sedeo među decom, držeći najpre prvo, a zatim i drugo. Dva starija muškarca svađala su se sa decom i kritikovala jedan drugog zbog načina na koji ih hrane. Komadići, ostaci i mrlje od jela prekrivali su sto i pod; iznenađen, on shvati da su deca nahranjena i da odlaze u veliku sobu za igranje da gledaju crtaće na televiziji. Nespretno, on se saže da počisti prosutu hranu.
     "Ne, to nije tvoj posao!" oštro reče jedan od dvojice starijih. "Ja treba to da uradim."
     "U redu", složi se on, ustajući, udarivši glavom o ivicu stola. Držao je prosutu hranu u ruci i zurio u nju, začuđeno.
     "Idi pomozi im da počiste trpezariju!" reče mu drugi postariji muškarac. On je imao malu govornu manu.
     Jedan od pomoćnika u kuhinji, neko sa sudopere, obrati mu se u prolazu: "Treba ti dozvola da bi sedeo sa decom."
     On klimnu glavom, stojeći tu, zbunjen.
     "To je za starce", reče osoba sa sudopere. "Čuvanje dece." On se nasmeja. "Za one koji ne mogu da rade ništa drugo." On se udalji.
     Jedna devojčica je ostala. Posmatrala ga je, krupnih očiju, i rekla: "Kako se zoveš?"
     On ništa ne odgovori.
     "Pitam, kako se zoveš?"
     Oprezno pruživši ruku, on dodirnu komad govedine na stolu. Sad se ohladio. Ali, svestan deteta pored sebe, on je i dalje osećao toplinu; ovlaš je dodirnu po glavi.
     "Ja se zovem Telma", reče devojčica. "Jesi li ti zaboravio svoje ime?" Ona ga pomilova. "Ako zabravljaš svoje ime, možeš da ga napišeš na ruci. Hoćeš da ti pokažem kako?" Ona ga ponovo pogladi.
     "Zar se neće skinuti?" upita je on. "Ako ga napišeš na ruci, čim nešto uradiš ili se okupaš ono će se sprati."
     "Oh, shvatam." Ona klimnu glavom. "Pa, mogao bi da ga napišeš na zidu, iznad glave. U tvojoj sobi gde spavaš. Visoko gore gde se neće isprati. A onda kad hoćeš bolje da znaš kako se zoveš, možeš..."
     "Telma", promrmlja on.
     "Ne, to je moje ime. Ti moraš imati drugačije ime. A to je žensko ime."
     "Da vidimo", reče on, zamišljeno.
     "Ako te ponovo vidim, nadenuću ti ime", reče Telma. "Izmisliću jedno za tebe. Važi?"
     "Zar ti ne živiš ovde?" upita on.
     "Da, ali moja mama će možda otići. Razmišlja o tome da nas povede, mene i mog brata, i da ode."
     On klimnu glavom. Nešto od one topline ga je napustilo.
     Iznenada, bez nekog njemu očiglednog razloga, dete pobeže.
     Treba da prokljuvim sopstveno ime, u svakom slučaju, zaključi on; to je moja odgovornost. Razgledao je svoju ruku i pitao se zašto to radi; nije bilo ničeg da se vidi. Brus, mislio je, to je moje ime. Ali mora da ima i boljih imena od toga, mislio je. Preostala toplina postepeno nestade, kao što je nestalo i dete.
     Osećao se sam, čudan i ponovo izgubljen. I ne naročito srećan.

     Jednog dana, Majk Vestavej izmuvao je da ga pošalju da podigne tovar natrulog povrća koje je Novoj Stazi poklonila obližnja samoposluga. Međutim, pošto se uverio da ga niko od osoblja ne prati, telefonirao je, a zatim se našao sa Donom Hotorn kod Mekdonaldovog kioska sa brzom hranom.
     Zajedno su sedeli napolju, sa koka-kolama i hamburgerima na drvenom stolu između njih.
     "Jesmo li stvarno uspeli da ga savladamo?" upita Dona.
     "Da", reče Vestavej. Ali pomisli: Momak je načisto uništen. Pitam se da li to išta znači. Pitam se da li smo išta postigli. Pa ipak je moralo da bude tako.
     "Nisu paranoični kad je on u pitanju."
     "Nisu", reče Majk Vestavej.
     Dona reče: "Jesi li ti lično uveren da oni uzgajaju drogu?"
     "Ja nisam. To nije moje uverenje. Njihovo je." Onih koji nas plaćaju, mislio je.
     "Šta znači to ime?"
     "Mors ontologica. Smrt duha. Identitet. Suštinska priroda."
     "Hoće li biti u stanju da nešto učini?"
     Vestavej je posmatrao kola i ljude u prolazu; potišteno je posmatrao, poigravajući se hranom.
     "Ti stvarno ne znaš."
     "Nikad ne možeš znati dok se ne dogodi. Uspomena. Nekoliko izgorelih moždanih ćelija se upali. Kao refleks. Reakcija, ne delanje. Možemo samo da se nadamo. Seti se šta kaže Pavle u Bibliji: vera, nada, i davanje novca drugima." Pomno je posmatrao lepu, tamnokosu, mladu devojku nasuprot njemu i mogao je da opazi, na njenom pametnom licu, zašto Bob Arktor... Ne, pomisli on; o njemu uvek moram da mislim kao o Brusu. U protivnom otkrivam da znam suviše: stvari koje ne bih smeo, ne bih mogao znati. Zašto Brus toliko misli na nju. Misli onda kad je u stanju da misli.
     "On je bio vrlo dobro uvežban", reče Dona, glasom koji se njemu učinio neobično beznadežan. A u isti mah njenim licem pređe senka tuge, zatežući joj i kriveći crte. "Platiti takvu cenu", reče ona, napola za sebe, i otpi malo koka-kole.
     On je mislio, Ali nema drugog načina. Da se tamo uđe. Ja ne mogu da uđem. To je dosad utvrđeno; pomisli koliko sam dugo pokušavao. Oni će unutra pustiti samo sagorelu ljušturu kao što je Brus. Bezopasan. Morao bi da bude... onakav kakav je. Ili se oni ne bi izložili riziku. To je njihova politika.
     "Vlada traži đavolski mnogo", reče Dona.
     "Život traži đavolski mnogo."
     Podigavši pogled, ona se suoči s njim, mračno ljutita. "U ovom slučaju savezna vlada. Naročito. Od tebe, mene. Od..." Ona zastade. "Od onog što je bilo moj prijatelj."
     "On je još tvoj prijatelj."
     Dona besno reče: "Ono što je od njega ostalo."
     Ono što je od njega ostalo, mislio je Majk Vestavej, još traga za tobom. Na svoj način. I on je osećao tugu. Ali dan je bio lep, ljudi i kola su ga razgaljivali, vazduh je prijatno mirisao. A uspeh je bio u izgledu; to ga je najviše veselilo. Došli su dovde. Mogu dospeti i do kraja.
     Dona reče: "Mislim, stvarno, nema ničeg strašnijeg nego kad žrtvuješ nekoga ili nešto, neko živo biće, a da ono o tome ništa ne zna. Kad bi znalo. Kad bi razumelo i javilo se dobrovoljno. Ali..." Ona odmahnu rukom. "On ne zna; nikad nije ni znao. Nije se javio dobrovoljno..."
     "Naravno da jeste. To je bio njegov posao."
     "Nije imao pojma, a ni sad nema pojma, jer sad nema nikakvih ideja. Ti to znaš isto tako dobro kao i ja. I više nikad u svom životu, dokle god bude živeo, neće imati nikakvih ideja. Samo reflekse. A to se nije dogodilo slučajno; to je trebalo da se dogodi. Zato imamo ovu... zlu karmu na sebi. Osećam je na leđima. Kao leš. Ja nosim leš - leš Boba Arktora. Čak i dok je on tehnički živ." Glas joj se podigao; Majk Vestavej načini pokret rukom, a ona se, s vidnim naporom, smiri. Ljudi za drugim drvenim stolovima, uživajući u svojim burgerima i šejkovima, bacali su ljubopitljive poglede.
     Posle pauze, Vestavej reče: "Pa, probaj da na to gledaš ovako. Oni ne mogu da ispituju nešto, nekog, ko nema mozak."
     "Moram da se vratim na posao", reče Dona. Pogledala je na ručni sat. "Reći ću im da sve izgleda u redu, prema onome što si mi rekao. Po tvom mišljenju."
     "Čekaj zimu", reče Vestavej.
     "Zimu?"
     "Dotle će potrajati. Ne pitaj zašto, ali tako stoje stvari; uspeće u zimu ili uopšte neće uspeti. Ukebaćemo ih tada ili nikada." Baš na Sunčevu ravnodnevicu, pomisli.
     "Prikladno vreme. Kad je sve mrtvo i pod snegom."
     On se nasmeja. "U Kaliforniji?"
     "Zima duha. Mors ontologica. Kad je duh mrtav."
     "Samo zaspao", reče Vestavej. Ustao je. "I ja moram da kidam. Treba da podignem tovar biljaka."
     Dona ga je posmatrala sa tužnom, nemom, bolnom zbunjenošću.
     "Za kuhinju", blago reče Vestavej. "Šargarepa i salata. Te stvari. Poklon Mekojeve piljarnice, za nas jadnike u Novoj Stazi. Žao mi je što sam to rekao. Nije trebalo da bude šala. Nije trebalo da bude ništa." On je potapša po ramenu, preko kožne jakne. A dok je to činio, pade mu na pamet da joj je verovatno Bob Arktor, tokom lepših, srećnijih dana, kupio ovu jaknu na poklon.
     "Dugo smo zajedno radili na ovome", reče Dona umerenim, sigurnim glasom. "Ne želim da se još dugo bavim time. Hoću da se završi. Ponekad noću, kad ne mogu da spavam, mislim, sranje, mi smo hladniji od njih. Od protivnika."
     "Ja ne vidim hladnu osobu kad gledam tebe", reče Vestavej. "Iako pretpostavljam da te, zapravo, ne poznajem baš dobro. Ono što vidim, i to jasno vidim, jeste jedno od najtoplijih ljudskih bića koje sam ikad poznavao."
     "Ja sam topla spolja, ono što ljudi vide. Tople oči, toplo lice, topao jebeni lažni osmeh, ali iznutra sam hladna sve vreme, i prepuna laži. Nisam ono što izgledam; ja sam grozna." Devojčin glas ostao je siguran, a dok je govorila, osmehivala se. Zenice su joj bile široke, blage i bez pritvornosti. "Ali, uostalom, nema drugog načina. Ima li? To sam prokljuvila još odavno i naterala sebe da budem ovakva. Ali to, zapravo, i nije tako loše. Na ovaj način dobijaš ono što želiš. A svi su, donekle, ovakvi. Ono što je kod mene zaista loše - to je što sam lažljivica. Lagala sam svog prijatelja, lagala sam Boba Arktora sve vreme. Jednom sam mu čak rekla da ne veruje ništa što mu kažem, a on je, naravno, poverovao da se samo šalim; nije slušao. Ali ako sam mu rekla, onda je njegova odgovornost da ne sluša, da mi više ne veruje, pošto sam to rekla. Upozorila sam ga. Ali on je zaboravio čim sam ja to izgovorila i nastavio. Nastavio da se vuče."
     "Učinila si ono što si morala. Učinila si i više nego što si morala."
     Devojka krenu da se udalji od stola. "U redu, onda ja, zapravo, i nemam šta da prijavim, za sada. Osim tvog poverenja. Samo da je on primiren i da ga oni prihvataju. Ništa nisu izvukli iz njega u onim..." Ona se strese. "Onim odvratnim igrama."
     "Tačno."
     "Videćemo se kasnije." Ona načas zastade. "Federalci neće hteti da čekaju do zime."
     "Ali to će biti u zimu", reče Vestavej. "O zimskoj ravnodnevici."
     "Šta to?"
     "Samo čekaj", reče on. "I moli se."
     "To je sranje", reče Dona. "Molitva, mislim. Nekad davno sam se molila, mnogo, ali više ne. Ne bismo morali da radimo ovo što radimo, da molitva pali. To je još jedna obmana."
     "Većina stvari su takve." On pođe nekoliko koraka za devojkom, dok je odlazila, privučen njom, svestan da mu se dopada. "Ja ne mislim da si ti uništila svog prijatelja. Meni se čini da si ti podjednako uništena, podjednako žrtva. Samo se to na tebi ne vidi. Uostalom, nije bilo izbora."
     "Ja ću otići u pakao", reče Dona. Iznenada se osmehnula, širokim, dečačkim osmehom. "Moje katoličko vaspitanje."
     "U paklu ti prodaju jeftine kesice, a kad dođeš kući, u njima su pilule za lilule."
     "Pilule napravljene od ćurećih govana", reče Dona, a zatim se odjednom izgubi. Nestade u užurbanoj gomili ljudi; on trepnu. Da li se ovako osećao Bob Arktor? - upita se on. Mora biti. Ona je bila tu, pouzdana i kao zauvek; zatim - ništa. Nestala kao vatra ili vazduh, zemaljski element koji se vraća u zemlju. Da se pomeša sa svim raznoraznim ljudima koji nikad ne prestaju da postoje. Izlivena među njih. Devojka koja isparava, mislio je. Preobražava se. Koja dolazi i odlazi kako joj se prohte. I niko, ništa, ne može da je zadrži.
     Pokušavam da mrežom ulovim vetar, mislio je. A to je činio i Arktor. Uzalud je, pomisli on, pokušavati da čvrsto rukama uhvatiš jednog od saveznih agenata za narkotike. Oni su tajanstveni. Senke koje se razlivaju kad to zahteva njihov posao. Kao da uopšte nisu ni bili tu. Arktor je, pomisli on, bio zaljubljen u prikazu vlasti, nekakav hologram, kroz koji običan čovek može da prođe i da iziđe na drugoj strani, sam. A da nikad nije čvrsto uhvatio - samu devojku.
     Bog ima takav način rada, razmišljao je on, da pretvara zlo u dobro. Ako On deluje ovde, onda to upravo radi, mada naše oči to ne mogu da opaze; proces leži skriven ispod površine stvarnosti i pojavljuje se tek kasnije. Možda našim naslednicima, koji čekaju. Jadnim ljudima koji neće znati za strašan rat kroz koji smo prošli, ni za gubitke koje smo pretrpeli, ukoliko to ne zapaze u kakvoj fusnoti neke drugorazredne istorijske knjige. Neku ovlašnu napomenu. Bez spiska palih žrtava.
     Trebalo bi negde da postoji spomenik, mislio je, na kome će stajati imena onih koji su umrli u ovome. I, još gore, onih koji nisu umrli. Koji su morali da nastave sa životom, preko smrti. Kao Bob Arktor. Najtužniji od svih.
     Pada mi na pamet da je Dona plaćenik, mislio je. Ne na stalnoj plati. A takvi su ponajviše nalik utvarama. Nestaju zauvek. Nova imena, nova mesta. Pitaš se, gde je ona sad? A odgovor je...
     Nigde. Zato što uopšte i nije bila tamo.
     Vrativši se za drveni sto, Majk Vestavej dokrajči svoj burger i popi koka-kolu. Pošto su bili bolji od onog što se služi u Novoj Stazi. Čak i ako je burger napravljen od mlevenih kravljih dupeta.
     Ponovo pozvati Donu, pokušati da je pronađeš ili poseduješ... Tražim ono što je tražio i Bob Arktor, tako da mu je možda bolje sad, ovako kako je. U njegovom životu već je postojala tragedija. Što voli vazdušatog duha. To je bila istinska tuga. Sušta beznadežnost. Nigde na štampanoj stranici, nigde u analima čovečanstva, neće se pojaviti njeno ime: ni boravišna adresa, ni ime. Ima takvih devojaka, mislio je, a takve najviše i voliš, one sa kojima nema nikakve nade, zato što ti izmiču baš u času kad obaviješ ruke oko njih.
     Te tako smo ga možda spasli od nečeg goreg, zaključi Vestavej. A, čineći to, iskoristili smo ono što je ostalo od njega. Upotrebili ga dobro i korisno.
     Ako nam se posreći.
     "Znaš li neku priču?" upita ga Telma jednog dana.
     "Znam priču o vuku", reče Brus.
     "O vuku i baki?"
     "Ne", reče on. "O crno-belom vuku. Živeo je na drvetu, a tu i tamo je skakao na seljakovu stoku. Konačno, jednom, seljak okupi sve svoje sinove i prijatelje svojih sinova i oni su stajali okolo čekajući da crno-beli vuk skoči sa drveta. Najzad je vuk skočio na nekakvu šugavu, smeđu životinju, a onda su ga svi oni zajedno ubili, u njegovom crno-belom krznu."
     "Oh", reče Telma. "To je baš tužno."
     "Ali su sačuvali kožu", nastavi on. "Odrali su velikog crno-belog vuka koji je pao s drveta i sačuvali njegovu predivnu kožu, tako da bi oni koji slede, koji će doći kasnije, mogli da vide kakav je on bio i da mu se dive, njegovoj snazi i veličini. A buduća pokolenja pričala su o njemu i prenosila mnoštvo priča o njegovoj hrabrosti i veličanstvenosti, i plakale zbog njegove smrti."
     "Zašto su ga ubili?"
     "Morali su", reče on. "Mora se tako sa takvim vukovima."
     "Znaš li još neke priče? Neke bolje?"
     "Ne", reče on, "to je jedina priča koju znam." Sedeo je, sećajući se kako je vuk uživao u svojoj velikoj skakačkoj veštini, u neprestanom skakanju naniže u svom finom telu, ali to telo je sad nestalo, ubijeno je. A slabe životinje su ionako viđene da budu ubijene i pojedene. Životinje bez snage, koje nikad nisu skakale, koje se nisu dičile svojim telima. Ali, u svakom slučaju, s dobre strane, te životinje klancaju dalje. A crno-beli vuk se nikad nije žalio; nije rekao ništa čak ni kad su ga ubili. Kandže su mu još bile duboko zarivene u plen. Ni zbog čega. Osim što je to bio njegov stil i dopadalo mu se da to čini. To je bio njegov jedini način. Njegov jedini stil po kome je mogao da živi. Sve što je znao. A oni su ga ukebali.
     "Eto ga vuk!" povika Telma, nespretno skačući unaokolo. "Graaau, graaau!" Posezala je za stvarima i promašivala, i on sa zaprepašćenjem opazi da s njom nešto nije u redu. Prvi put je video, potresen i pitajući se kako se to moglo dogoditi, da ona ima manu.
     On reče: "Ti nisi vuk."
     Ali čak i tako, dok je ona posezala i skakutala, posrtala je; čak i tako, shvati on, nedostatak je trajao. Pitao se kako je moguće da...

     Ich unglucksel'ger Atlas! Eine Welt,
     Die ganze Welt der Schmerzen muss ich tragen,
     Ich trage Unertragliches, und brechen
     Will mir das Herz im Leibe.

     (Ja, nesrećni Atlas! Jedan svet,
     čitav svet bola moram da nosim,
     Nosim nepodnošljivo i slomiće se
     srce moje u grudima.)

     ...postoji tolika tuga. On se udalji.
     Iza njega, ona se i dalje igrala. Saplela se i pala. Kakvo li je to osećanje? - pitao se on.

     Lutao je duž hodnika, u potrazi za usisivačem. Obavestili su ga da mora pažljivo da usisa veliku sobu za igranje, gde deca provode najveći deo dana.
     "Niz hodnik, pa desno." Jedna osoba mu pokaza. Erl.
     "Hvala, Erle", reče on.
     Kad je stigao do zatvorenih vrata, on krenu da pokuca, a zatim, umesto toga, otvori vrata.
     U sobi je stajala starica, držeći tri gumene lopte, kojima je žonglirala. Okrenula se prema njemu, dok joj je ravna kosa padala na ramena, osmehujući mu se ustima bez zuba. Nosila je bele sokne i tenis-patike. Upale oči, to je video; upale oči, nacerena, bezuba usta.
     "Umeš li ti ovo?" zakrklja ona i baci sve tri lopte uvis. One padoše, udarivši je, odbijajući se od poda. Ona se pognu, pljujući i smejući se.
     "Ne umem ja to", reče on, stojeći tu zapanjen.
     "Ja umem." Mršavo, sitno stvorenje, kome su ruke pucketale dok se kretalo, podiže lopte, uzrikavi očima, pokuša da to izvede kako treba.
     Na vratima se pojavi još jedna osoba pored Brusa i stade kraj njega, takođe posmatrajući.
     "Koliko dugo već vežba?" upita Brus.
     "Prilično dugo." Osoba doviknu: "Pokušaj ponovo. Blizu si!"
     Starica je sva pucketala, saginjući se da ponovo pokupi lopte.
     "Jedna je tamo", reče osoba pored Brusa. "Ispod noćnog stočića."
     "Ohhh!" zakrklja ona.
     Posmatrali su staricu kako pokušava i pokušava, ispuštajući lopte, ponovo ih podižući, pažljivo ciljajući, hvatajući ravnotežu, bacajući ih visoko u vazduh, a zatim se saginjući dok one padaju po njoj, katkad je udarivši i u glavu.
     Osoba pored Brusa šmrknu i reče: "Dona, bolje da ideš da se opereš. Nisi čista."
     Brus, ošinut, reče: "To nije Dona. Je li to Dona?" On podiže glavu da pogleda staricu i oseti velik strah; nekakve suze su se nazirale u staričinim očima kad mu je uzvratila pogled, ali ona se smejala, smejala bacajući tri lopte na njega, nastojeći da ga pogodi. On se saže.
     "Ne, Dona, nemoj to da radiš", reče joj osoba pored Brusa. "Nemoj da gađaš ljude. Samo nastavi sa pokušajima da uradiš ono što si videla na televiziji, znaš, da ih ponovo sama uhvatiš i ponovo ih baciš uvis. Ali sad idi da se opereš; zaudaraš."
     "U redu", složi se starica i žurno ode, pogrbljena i sitna. Ostavila je tri gumene lopte da se i dalje kotrljaju po podu.
     Osoba pokraj Brusa zatvori vrata, i njih dvojica se uputiše duž hodnika. "Koliko dugo je Dona ovde?" upita Brus.
     "Veoma dugo. Još od pre nego što sam ja došao, što je bilo pre šest meseci. Počela je da žonglira pre oko nedelju dana."
     "Onda to nije Dona", reče on. "Ako je tako dugo ovde. Jer ja sam stigao tek pre nedelju dana." A, mislio je, Dona me je dovezla ovamo u svom Em-džiju. Sećam se toga, jer smo morali da stanemo da ona ponovo napuni hladnjak. A onda je dobro izgledala. Tužnih očiju, tamnokosa, tiha i pribrana u svojoj kožnoj jaknici, čizmama, sa tašnicom sa koje visi zečja šapa. Kao što uvek izgleda.
     On nastavi dalje, tražeći usisivač. Osećao se mnogo bolje. Ali nije razumeo zašto.

15.

     Brus reče: "Mogu li da radim sa životinjama?"
     "Ne", reče Majk, "mislim da ću te poslati na jednu od naših farmi. Hoću da te iskušam sa biljkama izvesno vreme, nekoliko meseci. Na otvorenom, gde možeš da dodirneš zemlju. Sa svim ovim raketnim brodovima i svemirskim sondama, bilo je previše pokušaja da se dosegne nebo. Hoću da ti pokušaš da dosegneš..."
     "Hoću da budem sa nečim živim."
     Majk objasni: "Tlo je živo. Zemlja je još živa. Tamo ti najviše mogu pomoći. Imaš li nekog poljoprivrednog iskustva? Seme, uzgajanje i žetva?"
     "Radio sam u kancelariji."
     "Od sada ćeš biti napolju. Ako ti se um vrati, moraće da se vrati prirodno. Ne možeš sebe naterati da ponovo misliš. Možeš samo da nastaviš da radiš, recimo da seješ useve ili da obrađuješ naše plantaže povrća - kako ih mi nazivamo - ili da ubijaš insekte. To vrlo često radimo, lišavamo insekte života uz pomoć odgovarajuće vrste spreja. Ipak, veoma smo oprezni sa sprejovima. Oni mogu da nanesu više štete nego koristi. Mogu da otruju ne samo useve i zemlju, već i onoga ko ih upotrebljava. Da mu pojedu glavu." On dodade: "Kao što je tvoja pojedena."
     "U redu", reče Brus.
     Ti si poprskan, mislio je Majk, bacivši pogled na čoveka, tako da si sad postao buba. Poprskaj bubu nekim otrovom i ona će umreti; poprskaj čoveka, poprskaj mu mozak, i on će postati insekt koji doveka zvecka i podrhtava unaokolo u zatvorenom krugu. Mašina sa refleksima, kao mrav. Koja ponavlja poslednje uputstvo.
     Više nikad ništa neće prodreti u taj mozak, mislio je Majk, zato što mozga više nema.
     Ali možda, ako bude postavljen na pravo mesto, u pravi položaj, može pogledati naniže i videti zemlju. I shvatiti da je ona tamo. I staviti u nju nešto što je živo, nešto što se razlikuje od njega. Da raste.
     Jer on ili ono više nisu sposobni za to: ovo stvorenje pored mene je umrlo, tako da više nikad ne može da raste. Može samo postepeno da propada, dok i ono što od njega ostane ne bude mrtvo. A mi zatim to odbacujemo.
     Malo budućnosti ima, mislio je Majk, za nekoga ko je mrtav. Postoji, obično, samo prošlost. A za Arktora-Freda-Brusa ne postoji čak ni prošlost; postoji samo ovo.
     Pokraj njega, dok je vozio službena kola, mlitavo telo poskoči. Oživljeno truckanjem kola.
     Pitam se, mislio je, da li mu je to učinila Nova Staza. Izbacila supstancu da ga dovede u ovakvo stanje, da ga učini ovakvim kako bi ga na kraju primili natrag?
     Da gradi, mislio je, njihovu civilizaciju usred haosa. Ukoliko je to stvarno 'civilizacija'.
     On nije znao. Nije bio dovoljno dugo u Novoj Stazi; njihovi ciljevi, rekao mu je jednom izvršni direktor, biće mu otkriveni tek pošto još dve godine provede kao službenik.
     Ti ciljevi, rekao je izvršni direktor, nemaju nikakve veze sa lečenjem narkomanije.
     Niko osim Donalda, izvršnog direktora, nije znao odakle potiču sredstva za Novu Stazu. Novac je uvek bio tu. Pa, mislio je Majk, velike pare leže u pravljenju supstance S. Tamo na raznim zabačenim seoskim farmama, u malim radnjama, u nekoliko zgrada označenih kao 'škole'. Pare u pravljenju droge, u rasturanju i, konačno, u prodavanju. Bar dovoljno da Nova Staza bude solventna i da raste - i više. Dovoljno za niz raznih konačnih ciljeva.
     U zavisnosti od toga šta Nova Staza namerava da uradi.
     On je znao nešto - Služba za suzbijanje droge Sjedinjenih Država je znala nešto - što nije znala većina javnosti, čak ni policija.
     Supstanca S je, kao i heroin, bila organskog porekla. Ne proizvod laboratorije.
     Tako da mu je prilično značilo kad je mislio, kao što je često činio, da sva ta zarada može doprineti da Nova Staza bude solventna - i da raste.
     Žive, mislio je, nikad ne bi trebalo koristiti da služe potrebama mrtvih. Ali mrtvi - on baci pogled na Brusa, praznu ljušturu kraj sebe - bi trebalo, ako je moguće, da služe potrebama živih.
     To je, zaključi on, zakon života.
     A mrtvi, ukoliko mogu da osećaju, možda će se osećati bolje ako to čine.
     Mrtvi, mislio je Majk, koji još mogu da vide, čak i ako ne mogu da razumeju: oni su naša kamera.

16.

     Ispod sudopere u kuhinji on je pronašao malo parče kosti, dole kraj kutija sapuna, četaka i kofa. Izgledalo je ljudsko, a on se pritao da li pripada Džeriju Fejbinu.
     To ga je podstaklo da se seti događaja iz davnog razdoblja svog života. Jednom je živeo sa još dvojicom momaka, a oni su se ponekad šalili kako imaju pacova po imenu Fred koji živi ispod sudopere. A kad su jednom ostali načisto švorc, pričali su ljudima kako su morali da pojedu jadnog, starog Freda.
     Možda je ovo bilo parče njegove kosti, pacova koji je živeo ispod njihove sudopere, koga su izmislili da bi im pravio društvo.

     Čuje ih kako razgovaraju u salonu.
     "Taj momak je bio pukao više nego što se primećivalo. Osećao sam to. Odvezao se jednog dana do Venture, krstareći posvuda ne bi li našao starog prijatelja na potezu prema Ohaiju. Prepoznao je kuću iz cuga, bez broja, zaustavio se i upitao ljude da li može da vidi Lea. 'Leo je umro. Žao mi je što niste znali.' A momak je onda rekao, 'U redu, vratiću se u četvrtak.' I odvezao se, odvezao se natrag niz obalu, i pretpostavljam da se u četvrtak ponovo vratio tražeći Lea. Šta veliš na to?"
     Slušao je njihov razgovor, pijući kafu.
     "...to radi, telefonski imenik ima samo jedan telefonski broj; taj broj okrećeš kad zoveš bilo koga. Izlistan na svim stranicama... Pričam ti o društvu koje je načisto puklo. A u novčaniku imaš dotični broj, onaj broj, nažvrljan na raznim ceduljicama i posetnicama, za razne ljude. A ako zaboraviš taj broj, nikog ne možeš da pozoveš."
     "Mogao bi da okreneš informacije."
     "To je isti broj."
     On je i dalje slušao; bilo je zanimljivo, to mesto koje su opisivali. Kad bi ga pozvao, telefonski broj je bio u kvaru, ili ako nije bio, neko bi rekao: "Žao mi je, dobili ste pogrešan broj." Tako bi ti opet pozvao, isti broj, i najzad dobio onoga koga si tražio.
     Kad bi čovek otišao kod lekara - postojao je samo jedan, i on je bio specijalista za sve - postojao je samo jedan lek. Pošto bi ti postavio dijagnozu, prepisao bi ti lek. Ti bi odneo recept u apoteku da se popuni, ali apotekar nikad ne bi uspeo da pročita šta je lekar napisao, pa bi ti dao jedinu pilulu koju ima, to jest aspirin. A on bi izlečio šta god da imaš.
     Kad bi prekršio zakon, postojao je samo jedan zakon, koji je svako iznova kršio. Policajac bi marljivo sve zapisao, koji zakon, koji prekršaj svaki put, uvek isti. I uvek je bila ista kazna za svako kršenje zakona, od prelaženja na crveno do veleizdaje: kazna je bila smrtna kazna, i bilo je zahteva da se smrtna kazna ukine, ali to nije moglo biti, zato što onda, na primer, za prelazak na crveno ne bi postojala kazna. I tako je ona ostala na snazi, a društvo je konačno sasvim puklo i umrlo. Ne, nije puklo - to su već bili. Isparili su, jedan po jedan, kako su kršili zakon, i na neki način izumrli.
     Mislio je: Pretpostavljam da su ljudi, čuvši da je poslednji od njih umro, rekli: Pitam se kakvi su bili ti ljudi. Da vidimo - pa, vratićemo se u četvrtak. Mada nije bio siguran, nasmejao se, a kad je to naglas rekao, nasmejali su se svi u salonu.
     "Vrlo dobro, Bruse", rekoše.
     To je otad postala neka vrsta izreke; kad neko u Kući Samarkand nešto ne bi razumeo, ili ne bi uspevao da nađe ono po šta su ga poslali, recimo rolnu toalet-papira, oni bi rekli: "Pa, mislim da ću se vratiti u četvrtak." Uopšte, ona je pripisivana njemu. Njegova izreka. Kao kod komičara na televiziji koji svake nedelje izgovaraju isti štos. Ona je uhvatila korena u Kući Samarkand i svima njima je nešto značila.
     Kasnije, jedne večeri tokom Igre, kad su redom svakome davali pohvalu za ono što je doneo u Novu Stazu, kao Ideje, recimo, njega su pohvalili za to što je uneo humor. On je sa sobom doneo sposobnost da stvari posmatra kao smešne, ma koliko da mu je teško. Svi su u krugu pljeskali, a on, podigavši pogled, začuđen, ugleda niz osmeha, sve te oči ispunjene toplinom odobravanja, a zvuk njihovog pljeska ostao je s njim prilično dugo, u njegovom srcu.

17.

     Krajem avgusta iste godine, dva meseca po ulasku u Novu Stazu, on je premešten na farmu na Napa Veliju, koja se nalazi dublje na kopnu, u Severnoj Kaliforniji. To je vinarski kraj, gde ima mnogo dobrih kalifornijskih vinograda.
     Donald Abrahams, izvršni direktor zadužbine Nova Staza, potpisao je nalog za premeštaj. Na predlog Majka Vestaveja, njegovog službenika koji se naročito zainteresovao da vidi šta se može učiniti sa Brusom. Naročito pošto mu Igra nije pomogla. Ona ga je, u stvari, još više unazadila.
     "Ti se zoveš Brus", reče upravnik farme, kad je Brus nespretno izišao iz kola, vukući kofer.
     "Zovem se Brus", reče on.
     "Okušaćemo te u zemljoradnji na neko vreme, Bruse."
     "U redu."
     "Mislim da će ti se ovde više dopasti, Bruse."
     "Mislim da će mi se dopasti", reče on. "Ovde više."
     Upravnik farme ga je odmeravao. "Nedavno su te ošišali."
     "Da, ošišali su me." Brus podiže ruku i dodirnu obrijanu glavu.
     "Zašto?"
     "Ošišali su me zato što su me zatekli u ženskim prostorijama."
     "Je li to prvo koje si zaradio?"
     "To je drugo koje sam zaradio." Posle pauze, Brus reče: "Jednom sam bio nasilan." Stajao je, i dalje držeći kofer; upravnik mu pokretom ruke pokaza da ga spusti na zemlju. "Prekršio sam pravilo o nasilju."
     "Šta si uradio?"
     "Bacio sam jastuk."
     "U redu, Bruse", reče upravnik. "Pođi sa mnom i pokazaću ti gde ćeš spavati. Mi ovde nemamo centralnu zgradu za smeštaj; po šest ljudi deli jednu kolibu. Tamo spavaju i spremaju sebi obroke i žive tamo kad ne rade. Ovde nema seansi sa Igrom, samo rad. Za tebe više nema Igara, Bruse."
     Brus je izgledao zadovoljan; na licu mu se ukaza osmeh.
     "Voliš planine?" Upravnik farme pokaza na desno. "Pogledaj gore. Planine. Nema snega, samo planine. Santa Roza je levo; na tim planinskim obroncima gaje zaista sjajno grožđe. Mi ne gajimo grožđe. Razne druge poljoprivredne proizvode, ali ne grožđe."
     "Volim planine", reče Brus.
     "Pogledaj ih." Upravnik ponovo pokaza. Brus nije gledao. "Naći ćemo ti neki šešir", reče upravnik. "Ne možeš raditi u polju obrijane glave bez šešira. Nemoj izlaziti na posao dok ti ne pribavimo šešir. Važi?"
     "Neću ići na posao dok ne dobijem šešir", reče Brus.
     "Ovde je vazduh dobar", reče upravnik.
     "Volim vazduh", reče Brus.
     "Da", reče upravnik, pokazavši Brusu da uzme kofer i pođe za njim. Osećao se nelagodno, bacajući poglede na Brusa: nije znao šta da kaže. Uobičajeno iskustvo za njega, kad bi mu stizali ovakvi ljudi. "Svi mi volimo vazduh, Bruse. Zaista svi volimo. To nam je zajedničko." Mislio je: To još imamo.
     "Hoću li videti svoje prijatelje?" upita Brus.
     "Misliš sa onog mesta gde si bio? U Santa Ani?"
     "Majka, Loru, Džordža, Edija, Donu..."
     "Ljudi iz stacionara ne dolaze na farme", objasni upravnik. "Ovo su zatvoreni projekti. Ali ti ćeš se verovatno vraćati tamo jednom ili dva puta godišnje. Imamo okupljanja za Božić i za..."
     Brus je zastao.
     "Sledeći je", reče upravnik, ponovo mu rukom davši znak da nastavi da hoda, "Dan Zahvalnosti. Zato ćemo na dva dana poslati radnike u njihove domaće stacionare. Onda će se vratiti ovamo, do Božića. Tako da ćeš ih ponovo videti. Ako nisu premešteni na druga imanja. To je za tri meseca. Ali ovde u Novoj Stazi ne bi trebalo da stvaraš lična prijateljstva - zar ti to nisu rekli? Treba jedino da se odnosiš prema porodici kao celini."
     "Shvatam to", reče Brus. "To su nas naterali da naučimo napamet kao deo vjeruju Nove Staze." On se obazre unaokolo i reče: "Mogu li da dobijem malo vode?"
     "Pokazaćemo ti ovdašnji izvor vode. Imaš jedan u svojoj kolibi, ali postoji i zajednički za celu ovdašnju porodicu." On povede Brusa ka jednoj od montažnih baraka. "Ove farme su zatvorene, zato što imamo eksperimentalne i hibridne kulture i hoćemo da sprečimo najezdu insekata. Ljudi koji ovamo dolaze, čak i osoblje, donose gamad na odeći, obući i kosi." On nasumce odabra kolibu. "Tvoja je G-4", odluči on. "Možeš li da zapamtiš?"
     "Liče jedna na drugu", reče Brus.
     "Možeš da zakucaš neki predmet po kome ćeš prepoznati ovu baraku. Neki koji ćeš lako zapamtiti. Nešto u boji." On odgurnu vrata barake; zapahnu ih vreo, smrdljiv vazduh. "Mislim da ćemo te za početak smestiti sa artičokama", premišljao je. "Moraćeš da nosiš rukavice - one imaju bodlje."
     "Artičoke", reče Brus.
     "Do đavola, imamo mi ovde i pečurke. Eksperimentalne farme pečuraka, hermetički zatvorene naravno - svi uzgajivači domaćih pečuraka moraju da hermetički zatvore svoje useve - da bi se sprečio ulazak patogenih spora koje zagađuju leje. Spore gljiva se, naravno, prenose vazduhom. To je rizik za sve uzgajivače pečuraka."
     "Pečurke", reče Brus, ulazeći u mračnu, toplu baraku. Upravnik ga je posmatrao kako ulazi.
     "Da, Bruse", reče on.
     "Da, Bruse", reče Brus.
     "Bruse", reče upravnik. "Probudi se."
     On klimnu glavom, stojeći u ustajalom polumraku barake, još držeći kofer. "U redu", reče on.
     Oni zadremaju čim se smrkne, pomisli upravnik. Kao kokoške.
     Biljka među biljkama, mislio je. Gljiva među gljivama. Biraj.
     On cimnu električno svetlo na tavanici barake, a zatim stade da pokazuje Brusu kako da se njime služi. Brus je izgledao kao da ga nije briga; sad je opazio planine i stajao je, posmatrajući ih ukočeno, prvi put svestan njihovog prisustva.
     "Planine, Bruse, planine", reče upravnik.
     "Planine, Bruse, planine", reče Brus i zagleda se.
     "Eholalija, Bruse, eholalija", reče upravnik.
     "Eholalija, Bruse..."
     "U redu, Bruse", reče upravnik i zatvori vrata barake za sobom, misleći: verujem da ću ga smestiti među šargarepe. Ili cvekle. Nešto jednostavno. Nešto što mu neće biti zagonetno.
     I druga biljka u drugom ležaju, tamo. Da mu pravi društvo. Mogu da otklimaju svoje živote do kraja, u jedan glas. Pune leje njih. Čitavi hektari.
     Okrenuli su ga prema polju, a on ugleda kukuruz, kao iskrzane projekcije. Mislio je: to raste đubre. Oni vode farmu đubreta.
     Sagnuo se i ugledao kako nisko pri zemlji raste mali cvet, plav. Mnoštvo cvetova na tankim, lelujavim stabljikama. Kao strnjika. Pleva.
     Mnoštvo njih, video je sad kad je uspeo da spusti glavu dovoljno blizu da bi ih raspoznao. Polja, među visokim redovima kukuruza. Skrivena tu, kao što mnogi farmeri seju: jedan usev unutar drugog, kao koncentrični krugovi. Kao što, sećao se, farmeri u Meksiku seju svoje plantaže marihuane: okružene - uobručene - visokim biljkama, tako da ih federalesi ne bi opazili iz džipova. Međutim, one se mogu opaziti iz vazduha.
     A federalesi, kad tamo dole nađu takvu plantažu trave - izmitraljiraju farmera, njegovu ženu, njihovu decu, čak i životinje. A onda se odvezu odatle. A njihova potraga helikopterom se nastavlja, uz podršku iz džipova.
     Tako divni, mali, plavi cvetovi.
     "Ti posmatraš cvet budućnosti", reče Donald, izvršni direktor Nove Staze. "Ali ne za tebe."
     "Zašto ne za mene?" upita Brus.
     "Ti si se već previše nauživao dobre stvari", reče izvršni direktor. Zakikotao se. "Zato ustani i prestani da se klanjaš - to više nije tvoj bog, tvoj idol, iako je nekad bio. Transcendentalna vizija, je li to ono što vidiš da ovde raste? Izgledaš kao da je tako." On čvrsto potapša Brusa po ramenu, a zatim, spustivši ruku, zakloni pogled njegovim ukočenim očima.
     "Nestalo", reče Brus. "Prolećno cveće je nestalo."
     "Ne, ti naprosto ne možeš da ga vidiš. To je filozofski problem koji ti ne bi razumeo. Epistemologija - teorija saznanja."
     Brus je video samo Donaldovu nadlanicu koja mu zaklanja svetlo, i buljio je u nju hiljadu godina. Ona je spajala, ona je spojila; ona će za njega spojiti, zauvek spojiti mrtve oči izvan vremena, oči koje ne mogu da sklone pogled i ruku koja se neće pomeriti. Vreme je stalo dok su oči posmatrale, a svet se smrznuo zajedno s njim, bar za njega, sav se zamrznuo zajedno s njim i njegovim razumevanjem, dok je on postao potpuno nepomičan. Nije bilo ničeg što on ne zna; nije preostalo ništa da se dogodi.
     "Natrag na posao, Bruse", reče Donald, izvršni direktor.
     "Video sam", reče Brus. Mislio je, znao sam. To je bilo to: video sam supstancu S kako raste. Video sam smrt kako se diže iz zemlje, iz samog tla, na jednom plavom polju, u obojenom strnjištu.
     Upravnik farme i Donald Abrahams pogledaše jedan drugog, zatim mušku priliku koja je klečala, kao i Mors ontologica posejanu svuda, u kukuruzu koji je skriva.
     "Natrag na posao, Bruse", u taj mah reče čovek koji je klečao i uspravi se.
     Donald i upravnik farme otidoše do svog parkiranog Linkolna. Razgovarali su međusobno; on je gledao - ne okrećući se, ne budući u stanju da se okrene - kako oni odlaze.
     Sagnuvši se, Brus uzabra jednu od niskih, plavih biljaka, zatim je stavi u svoju desnu cipelu, uklonivši je s vidika. Poklon za moje prijatelje, pomislio je, a u svojoj glavi, gde niko nije mogao da zaviri, nestrpljivo je iščekivao Dan zahvalnosti.

PIŠČEVA BELEŠKA

     Ovo je bio roman o izvesnim ljudima koji su prestrogo kažnjeni za ono što su učinili. Hteli su samo da se zabave, ali su bili kao deca koja se igraju na ulici; ona vide kako među njima jedno za drugim gine - biva pregaženo, osakaćeno, uništeno - ali svejedno nastavljaju da se igraju. Svi smo mi bili uistinu srećni neko vreme, sedeći unaokolo i ne radeći ništa teško, samo se proseravajući i igrajući se, ali to je potrajalo tako strašno kratko, a zatim je kazna bila neshvatljiva: čak ni kad smo je videli, nismo mogli da verujemo. Na primer, dok sam ovo pisao, saznao sam da je čovek na kome se zasniva lik Džerija Fejbina izvršio samoubistvo. Moj prijatelj, prema kome sam izgradio lik Ernija Lakmena, umro je pre nego što sam započeo roman. Izvesno vreme, ja sam i sam bio jedno od te dece koja se igraju na ulici; i ja sam, poput ostalih, pokušavao da se igram umesto da odrastem, i bio sam kažnjen. Ja sam na priloženom spisku, koji predstavlja spisak onih kojima je posvećen ovaj roman, kao i spisak onoga šta je sa njima bilo.
     Zloupotreba droge nije bolest, to je odluka, kao i odluka da staneš ispred kola u pokretu. To ne biste nazvali bolešću, već pogrešnim rasuđivanjem. Kad grupa ljudi počne to da radi, to je društvena greška, stil života. U tom naročitom stilu života, moto je 'Budi srećan sada, jer ćeš sutra umreti', ali umiranje počinje skoro odmah, a sreća je uspomena. To je, zatim, samo ubrzavanje, pojačavanje, običnog ljudskog bivstvovanja. Ono se ne razlikuje od vašeg stila života, samo je brže. Sve se odigrava u nekoliko dana ili nedelja ili meseci, umesto godina. 'Uzmi gotovinu, mani veresiju', kako reče Vijon 1460. godine. Ali to je greška ukoliko je gotovina pet para, a veresija čitav život.
     Ovaj roman nema naravoučenije; on nije građanski; on ne tvrdi da su oni zgrešili zato što su se igrali umesto da rade; samo kazuje kakve su bile posledice. U grčkoj drami su počinjali, kao društvo, da otkrivaju nauku, što znači zakon uzroka i posledice. U ovom romanu postoji Nemeza: ne sudbina, jer je svako od nas mogao odlučiti da prestane da se igra na ulici, nego, kao što pričam iz najdubljeg dela svog života i srca, strašna Nemeza za one koji su nastavljali da se igraju. Ja lično nisam lik u ovom romanu; ja sam roman. To je i čitava naša nacija u ovom času. Ovaj roman govori o više ljudi no što sam ih ja lično poznavao. O nekima svi mi čitamo u novinama. To sedenje unaokolo sa pajtašima i proseravanje dok se sve snima na traku, bila je najgora odluka decenije, šezdesetih, kako u establišmentu tako i van njega. A priroda se oborila na nas. Strašne stvari su nas naterale da prestanemo.
     Ako je bilo 'greha', greh je bio u tome što su ti ljudi želeli da zauvek uživaju, a zbog toga su kažnjeni, ali, kao što rekoh, mislim da je, ako je tako, kazna bila preteška, i radije o njoj mislim na grčki ili moralno neutralan način, kao o čistoj nauci, kao o determinističkoj nepristrasnoj vezi uzrok-posledica. Sve sam ih voleo. Evo spiska, onih kojima posvećujem svoju ljubav:

     Za Gejlin - preminula
     Za Reja - preminuo
     Za Frensi - trajna psihoza
     Za Keti - trajno oštećenje mozga
     Za Džima - preminuo
     Za Val - teško trajno oštećenje mozga
     Za Nensi - trajna psihoza
     Za Džoanu - trajno oštećenje mozga
     Za Mejren - preminula
     Za Nika - preminuo
     Za Terija - preminuo
     Za Denisa - preminuo
     Za Fila - trajno oštećenje pankreasa
     Za Sju - trajno oštećenje krvnih sudova
     Za Džeri - trajna psihoza i oštećenje krvnih sudova
     ...i tako dalje.
     In memoriam. To su bili moji drugovi; boljih nema. Oni ostaju u mom sećanju, a neprijatelju nikad neće biti oprošteno. 'Neprijatelj' je bila njihova greška što su se igrali. Dopustite im da se ponovo igraju, na neki drugi način, i dopustite im da budu srećni.